Peatoimetaja jaanuariveerg 2013 (Ove Hillep)

Jaanuarikuised talvetormid on just see aeg, mil Eesti pered saavad õhtuti Reaktori äärde sooja tulla ning lasta vanaisadel endale jutustada selle meeliülendava kiirguskolde ammuhävinud kasutusjuhendist. Selleks oleme varunud oma lugejatele üht-teist meelepärast. Meie 16. number paljastab pea 14 aastat peidus olnud pildid 1999. aasta Estconist, Jüri Kallas teeb sissejuhatuse maailma ulmeajakirjandusse ning J.J. Metsavana tutvustab meile (luhtaläinud) tulevikutehnoloogia prognoose.

Samuti on filmihuvilistele pakkuda ülevaade 2013. aastal ilmuvatest ulmefilmidest ja koomiksifännid tunnevad ehk huvi sellekuise koomiksi vastu, milleks on August Dev ja Jerl Nordeni ingliskeelne "Elavad surnud avakosmosest".

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepildi autoriks Virge

Raamatuarvustus: Loojate mängud (Agur Tänav)

Kui alustada kaanepildist, siis ei saa kiitusega kuidagi kitsi olla. Kaas on erakordselt ilus, eripärane ja silmatorkav, lausa kutsub lugema. Esimese asjana raamatut kätte võttes torkasingi kohe nina vahelehele, uurimaks, kes oli kunstnik. Üllatus oli suur, autor ise, väga vahva.

Esikaane juurest nagu ikka, siirdusin jalamaid tagakaanele. Ka see on teostatud kunstnikusilmaga, ning erinevalt tihtilugu kasutatavast võttest, kus tagakaanel on vaid lõik tekstist enesest, on käesoleval teosel mõnusalt mitmekesine tutvustus. Siit leiab nii kerge sisututvustuse, reklaamlõike, autoritutvustuse, kui ka lõigukese romaaniteksti. Samuti informatiivne ja kutsuv.

Romaani tekstiosa pani mind samuti kulme kergitama. Nii heas kui halvas mõttes. Ma ei oskagi kohe seisukohta võtta, kas teatada potentsiaalsele lugejale kõigepealt head või halba uudist. Arvan, et alustan hea uudisega ja jätan halva lõppu, sest nagu öeldakse - lõpp halb, kõik halb.

Hea uudis on uudsete ja kaasaegsete teemade toomine eesti ulmemaastikule. Peategelane on 25-aastane naiselik kaunismees, kes avastab oma bi- (või homo-)seksuaalsust. N.ö. kapist välja tulemine ei tohiks olla väga raske, sest kõik kellega peategelane suhtleb v.a. peategelase ema, suhtuvad omasooliste läbikäimisse tolerantselt ja soojusega. Kuid ilmselt oma ülikontrolliva ema tõttu on peategelane minetanud peaaegu igasuguse otsustus- ja tegutsemisvõime , mistõttu muudab ta oma seksuaalse avastusretke tõeliseks teismeliste tragikomöödiaks. Lisaks lapsepõlvetraumadele on Gabriel oma ebamaiselt ilusa naiseliku välimuse tõttu olnud täiskasvanueas masside ihalusobjekt, seetõttu ülinartssisistlik ning ehk just see on süvendanud tema niigi kasinate sotsiaalsete oskuste pärsitust. Kindlasti mängib mingit osa peategelase kõhklustest ja hirmudest ka ühiskonna hukkamõistev hoiak homoseksuaalsuse suhtes, ehkki seda võime vaid aimata, romaanis toimetavatest tegelastest on Gabrieli suhtlusringkonnast 90% äärmiselt vabameelsed ja biseksuaalsed.

Hoolimata oma väidetavast vabameelsusest, täiskasvanueast ning mitmetest möödunud suhetest on Gabrieli ümbritsevad inimesed täiesti võimetud normaaseks sotsiaalseks suhtlemiseks. Tundus, et nad olid jäänud oma arengus teismelisuse äärmulikku vormi, kus omavahel mitte ei räägita, vaid loobitakse lahedaid ütlemisi, kus juba mõte suudlusele paneb punastama ja põgenema, kus vihatakse kõiki kes pole endasugune, kus keskendutakse eelkõige iseenda vajadustele, nende vajaduste üle aga ei suudeta mõelda ja kui ka mõeldakse, ei julgeta oma vajaduste rahuldamiseks astuda ühtegi sammu. Kõige ebakindlam neist on ennast avastav peategelane Gabriel, seejärel tema armastatu, veidi kogenum, juba nii hetero- kui homoseksuaalses suhtes olnud Lucky ning viimaks seksuaalsust kõige vabamalt võttev geiprostituut Puurilind.

Kõik tegelased, ühe erandiga, tundusid olevat psühholoogiliselt oma ealisest arengust vähemalt 10 aastat maas. Selleks üheks erandiks oli peategelase 15-aastane vend, tema aga oligi teismeline ja tundus seetõttu ainsa mõtleva olevusena. Tema oli ka kogu romaani üks sümpaatseimaid tegelasi - inimene kes ei halisenud liialt kurja saatuse üle, ütles mida mõtles ja tegi mida pidas vajalikuks teha. Ülejäänutel puudus peaaegu igasugune empaatiavõime ümbritsevate inimeste ja loomade suhtes. Heaks näiteks on siin Gabrieli kasuõde Delilah. Poolhaldjas, kes elab metsas, oskab loomadega rääkida ja tunneb ennast linnas ebamugavalt. Kõlab üsna roheliselt ja ninnunännult, eks? Tegelikkus on aga midagi muud. Mingit erilist empaatiavõimet me Delilah juures ei kohta. Võtame tema võime loomadega rääkida. Peale selle, et Delilah ise väidab, et ta oskab loomadega suhelda, ei leia me selle kohta ühtegi tõendit. Ei kaastegelaste ega lugeja juuresolekul ei kasuta ta oma oskust kunagi. Meie maailma loomaomanikud, kes üldjuhul ei oska loomade keelt, räägivad nendega pidevalt, ent Delilah ei pöördunud kordagi otse oma lemmiku, Saatana poole, kes tal oli kaasas üsna pikal seiklusel 5. peatükis. Isegi selleks mitte, et talle kudi-kudi või pai teha, kõnelemisest rääkimata. Pigem käsitles Delilah Saatanat esemena, omapärase aksessuaarina, nagu mõnedel inimestel on hõberebaseboa või mutinahast karvamüts või jänesenahast kasukas. Sellega on äge esineda, kuid see on siiski vaid ese. Poolhaldjatar pidas loomi ilmselgelt alamateks olevusteks keda võib omada, kes on kõnevõimelised, kuid kes ei ole siiski midagi enamat kui lihtsalt ,,iluasi".

Sellega head uudised piirduvad. Nüüd asuks romaani miinuste juurde.

Pean ütlema, et miinuseid oli kahjuks omajagu. Olles lugenud nii tagakaanel viidatud ,,Sandmani" kui ka ,,Meistrit ja Margaritat", siis tõepoolest, sarnasusi on. Kuid on üks väga oluline detail, millega autor võiks edaspidi rohkem tegeleda. Nii Gaiman kui Bulgakov pööravad oma tegelaste isikupärasusele tähelepanu mitte ainult välisest küljest, vaid neil on ka psühholoogiliselt üksteisest erinevad karakterid. Käesolevad loos on aga enamus tegelasi nagu teismelised tüdrukud, kes poosi mõttes ,,irvitavad maniakaalselt" iga asja peale ja püüavad mitte rääkida, vaid lööklauseid vahetada, mitte vestelda kaaslasega, vaid pigem lõhkuda piinlikku vaikust, öeldes ükskõik mida.

Teine oluline puudujääk on detailide unustamine. Detailid on lugejale väga olulised. Üldjuhul eeldab lugeja, et autor on oma teksti läbi mõelnud, mitu korda ise läbi lugenud, ning igal sõnal mis kirja on pandud, on räägitavas loos tähendus ja kaal. ,,Loojate mängudes" on aga detailid justkui juhuslikud mõttevälgatused mis on hetke tuju ajel kirja pandud, siis unustatud ja järgmisel leheküljel leiame juba uue, eelmisega mittehaakuva detaili.

Näiteks elas Delilah metsas, kuhu ,,kiirabi poleks jõudnud ka nädalaga", samas aga selgub peaaegu kohe, et sealsamas ,,teisel pool tihedat metsa" on päris suur linn, kuskohast Gabriel jõudis kohale vähem kui päevaga, kusjuures osa maad ta lausa roomas. Võib-olla pidas autor silmas, et mingit autoteed maja juurde ei tulnud ja jala tulles oleks kiirabi metsa ära eksinud? Ei tea, täpsustusi me selle kohta ei leia. Või siis Delilah ise - miks oli autorile oluline märkida, et ta oli libahundineiu? Naine ei muutunud kordagi hundiks ja ka mingil muul moel ei avaldunud tema ebatavaline olemus kordagi. Detail, mis ununes kasutamata?

Või võtame Gabrieli - esimest korda, kui meile tegelast tutvustatakse, siis ta ,,pühkis lumivalge jaki käiselt olematu kübeme". Mõni lehekülg hiljem selgub, et vennike kes oli just äsja saabunud meie ette põgenedes mööda metsi ja roomates mööda kraave. Sellest hoolimata ,,tema heledates toonides riided olid peaaegu puhtad". Võib-olla väike, kuid mõtlemapanev detailierinevus.

Samas ei saa öelda, et autorile pisiasjad üldse ükskõik oleks olnud. Kirjanik oli üsna selgelt maha märkinud detailid, mis on meile tuttavad koomiksitest ja jaapani animetest. Iga tegelase kirjeldust alustati alati juustest, eriti oluline oli juuste värv. Rõhutati, et meestegelaste juuksed ulatusid salkudena silme ette ja kui Gabriel oli masendunud, siis see teda ei häirinud, muul ajal aga lükkas neid muudkui silme eest kõrvale. Peale Puurilinnu olid meestegelased kõik ebatavaliselt ja naiselikult ilusad, Puurilind aga oli kogu aeg paksu meigikorra all ja seetõttu samuti väga pilkupüüdev. Delilah puhul me suurt muud teada ei saagi kui juuste värvi ja et ta oli libahunt, teiste puhul mainitakse põgusalt ka riietust. Iseloom - ainult halbade tegelaste puhul, näiteks Gabrieli ema. Peategelaste iseloom sama hästi kui puudub, ent nende üldine loomus tuleb esile tekstis - nad on, kui rollimängutermineid kasutada - neutraalselt kurjad. Ehkki nad sõimavad ja põlgavad kõiki ümbritsevaid hingepõhjani, siis otseselt tapma hakkavad nad vaid siis kui otse varbale astutakse ja head teevad ümbritsevatele vaid siis, kui sellest eelkõige iseendale käegakatsutavat tulu paistab tõusvat.

Isiklikult minu jaoks, ehkki animelik-gaimanlik-sandmanlik õhustik mulle meeldis ja meeldis ka püüd käsitleda tabu-maigulist homoseksuaalsuse teemat, kaalusid miinused siiski plussid üle. Ma ei tea kui palju autor oma teksti kallal pärast selle esmast paberilesaamist veel töötas, kuid tundus, et mitte eriti. See teeb veidi kurvaks. Raamatu teine osa, tõsi küll oli tunduvalt parem. Kas on see kirjutatud hiljem või on autor rohkem vaeva näinud, kuid Viimsest Puhkepaigast rääkivad lood olid juba mõnuga loetavad. Seal aga oli jälle oma puudus - tegelased ja olustik said rohkem tähelepanu, kuid seekord jäi süee veidi nõrgaks ja laialivalguvaks - kuid sama tunne oli mul lugedes ka Sandmani koomikseid.

Kellele ma oskaksin käesolevat raamatut soovitada? Usun, et ,,Loojate mängud" võiks olla huvitav lugemine neile, kellele on meeldinud näiteks Marion Andra ,,Algolagnia" või siis mitteulmelistest raamatutest Nirti ,,Ja anna meile andeks meie võlad". Maailma ja tegelaste kujutamise usutavuse poolest peavad kaks ulmeraamatut Nirti reaalsele maailmale alla vanduma aga kaanepildi poolt lööb Leila Tael-Mikeini teos teised selgelt üle, nagu ka tegelaste kirevuse poolest. Säärasest gootilikust-animelikust papagoikarjast loeksin meeleldi ka tulevikus, siis juba loodetavasti sammukese edasiarenenud kirjanikusule alt.

Intervjuu: Leila Tael-Mikein (Agur Tänav)

1. Kes sa oled, Leila Tael-Mikein, ja millega tegeled?

Päeval olen tavaline pereema, kes käib tööl ja toob lapsi lasteaiast/koolist koju. Öösel kirjutan ulmejutte. Tööalaselt tegelen poodides seismisega ja inimeste jälgimisega. Mind tavaliselt ei märgata, kuid minul on kombeks poekülastajate kohta mõttes märkmeid teha - äkki leian mõne huvitava tegelaskuju.

Vabakutseliseks kirjanikuks üritasin saada juba teismelisena, kirjutades kaustikute viisi vampiiri-ja ingliteemalisi ulmejutte, kuid trükivalgust nägi mu looming alles siis, kui ,,Täheajas" ilmus ulmejutuvõistlusel esikümnesse jõudnud lühijutt ,,Roxanne". Enne seda olin pidanud leppima internetis leiduvate avaldamisvõimalustega.

2. Miks on ,,Loojate mängudes" peategelased just geimehed?

Täpsusutuseks olgu öeldud, et ,,Loojate mängude" peategelased olid biseksuaalsed. Selliseks tegin ma nad selle pärast, et minu arvates on kirjanduses levinud ikka veel konservatiivne maailmavaade, kus mees peab kindlasti päästma naise kurjuse käest, et sõita teosele vastavalt varieeruva transpordivahendiga päikeseloojangusse. Mulle endale on sellel teemal kätte sattunud ainult üks romaan pealkirjaga ,,Vahet pole", kus teismeline poiss avastas, et teda ei huvitagi tüdrukud. Igatahes arvasin kirjutamise ajal, et kui mujal maailmas juba homopaarid lapsi adopteerivad, siis võiks Eesti vähemalt kirjandusvallas mingeid järeleandmisi teha.

3. Viimasel ajal ulmeromaane ilmutanud naisautorite meelisvõtteks on olnud kujutada oma loo tegevuspaigana suhteliselt vähe väljajoonistatud maailmu. Nimetud linnad, nimetud metsad, häguste vahemaadega ja praktiliselt väljajoonistamata tegevuspaigad. Miks sa oled valinud just selle tee?

Naiskirjanikud pööravad rohkem tähelepanu tegelaste vahelistele suhetele, draamale ja karakteritele. Millises järjekorras, oleneb juba naisest. Ma ei valinud sellist teed teadlikult. Kui mu esikromaanis ,,Hullud" oli palju erinevaid maailmu, igaühel oma nimi ja tunnusjooned, siis ,,Loojate mängud" sündis just tegelastest. Alguses oli plaan asetada nad tavalisse maailma, aga see poleks andnud nii palju mänguruumi. Nõnda see maailm siis areneski kirjutamise käigus ja omandas raamatu teise poole ajaks juba teatud vormi ja liha luudele. Nimesid polegi tingimata vaja. Linn jääb linnaks ja mets metsaks, olenemata sellest, kuidas keegi teda nimetada tahab.

4. Millist kirjandust eelistad lugeda? Kes on sinu jaoks kõige olulisemad autorid ja mil moel nad sind mõjutanud on?

Loen fantastikavaldkonda kuuluvaid raamatuid, aga ei tõmba mingit kindlat piiri teadusliku ulme ja muinasjutulaadsete juttude vahele. Loen seda, mis mingil moel huvi pakub. Iidoliks on muidugi Terry Pratchett - kellele tema ei meeldiks. Samas meeldivad ka Douglas Adams, Stephen King, Joe Hill, Neil Gaiman... Ei tulegi kõik korraga meelde. Enamust loetletud kirjanikest ühendab mõnus huumor ja igapäevaelu ulmeks muutmine sarkasmi kaasabil. Stephen Kingi puhul on mind võlunud tema oskus kirjeldada inimeste alateadvuses toimuvaid protsesse nii äratuntavalt, et igaüks suudaks vist ennast samastada mõne tema psühhopaadist karakteriga. Kingi loomingut lugedes olen mõistnud, et inimajus peitub tohutusuur maailm, milles ekseldes võib saada suurema elamuse kui kosmosereisil võõraid planeete vallutades.

Ei meeldi J.K. Rowling ja Videviku-saaga. ,,Sõrmuste isand" mõjub aga tõhusa unerohuna. J.K. Rowlingu looming on minu meelest justkui Terry Pratchett´i Nähtamatu Ülikooli halvasti väljakukkunud lasteversioon, kus õllekõhuga ja pika habemega seniilsed võlurid on asendatud luual sõitvate lastega, kuid seekord esitatakse kogu lugu tõsise näoga, mitte mõnusa paroodiana. Videviku-saaga ajab lausa vihaseks. Teismelisena oli mu lemmikraamatuks ,,Intervjuu vampiiriga", kus vampiire oli kujutatud ilusate, elegantsete ja samas ohtlike olenditena. Tänapäeval on neist saanud mingid naeruväärsed sädelevad ja teismelisi tütarlapsi hullutavad vereimejad. Selliseid läheks vist krahv Dracula ise ka tõrvikute ja vaiadega taga ajama.

,,Sõrmuste isand"... Ma ei taha selle kohta midagi halba öelda, aga samas ei paku kääbikute rasked rännakud ja haldjate võitlused orkidega ka mingit pinget. Kõlab justkui kooliaegne ajalootund. Imetlen kirjaniku pühendumist nii suure ja keeruka maailma loomisel. Raamatusarja lõpuks hakkas ta kindlasti juba ise ennast kääbikuks või haldjaks pidama.

Tooksin eraldi välja veel ühe suure iidoli: Tim Burton. Mu romaanidest käib vähemalt korra läbi mingi Burtoni nukufilmidest inspireeritud laibaliku välimusega olend, kes juba eluajal kammi leiutamisest kuulnud ei olnud ja päikest teadlikult vältis. Burtoni morbiidsed ja selgelt hullumeelsed tegelased on minu jaoks justkui hingesugulased. Kadunud õed ja vennad ulmemaailma hauakambritest.

5. Milliste kodumaiste ulmeautorite looming läheb kõige rohkem korda? Mida arvad eesti ulmekirjandusest?

Kodumaistest ulmekirjanikest on lemmikud, nagu juba ette arvata võid, parodiseerijad. Tooksin esiteks välja kohe näite ,,Euromandist", kus pealuu sees logiseva kiibi paika panek oli inspireeritud hambaarsti juures käigust. Ega Eesti ulmekirjanduses vist humanoidseid roboteid ja zombisid eriti rohkem ei leidugi. Kui ,,Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi" tundus veel lihtsalt verevalamisena vere pärast, siis su hilisem looming on hakanud juba päris tõsiselt huvi pakkuma.

Andrus Kivirähk ei ole ulmekirjanik, aga mõned tema raamatud kuuluvad siiski fantastika valdkonda. Viimati lugesin tema jutukogu, kus muinasjutud olid temale ainuomasel moel muudetud sarkastilisteks ja kohati isegi perversseteks lugudeks. Näiteks Saabastega Kass oli salakaval terrorist, kes oma peremehest armukese abiga tappis kuninga, kuid olukorra päästis Sputnikuga maandunud Laika.

Olen järjekindlalt püüdnud läbi lugeda kõik kodumaised ulmeantoloogiad eesotsas ,,Täheajaga" ja ,,Mardusega". Mulle tundub, et tase on aja jooksul kiiresti paranenud. Kui varasemad Eesti ulmekirjanike jutud olid rohkem välismaiste eeskujude jäljendused, siis nüüd on juba tekkinud äratuntavad käekirjad. Näiteks Siim Veskimehel ja Indrek Harglal, Maniakkide Tänaval ja Metsavanal. Aga Karen Orlaust pole küll kahjuks enam midagi kuulnud. Tal on ülejäänud eesti ulmega võrreldes täiesti teistsugune stiil, luues rahvamuistendeid, mis meenutavad mõneti Herta Laipaiga loomingut.

Meeldib see, et eesti ulmesse tuleb järjest uusi tegijaid. Lemmikuks on saanud Ülle Lätte humoorikate külajuttude pärast, sest tulnukas ei pea ju maanduma uhke lendava taldrikuga ja võiks vabalt kolkakülas puskarit ajada. Ning kari vanamutte hangude ja muude käepäraste relvadega kratti korstnasse ajamas kangastub mul ikka veel aeg-ajalt naljaka kujutluspildina silme ees, kui näen sarnaseid tegelasi kusagil hoovis kogunemas ja viimaseid uudiseid heietamas.

6. Oled oma esikromaani andnud välja virtuaalsel kujul. Praegu on e-kirjandus suure luubi all. Mida arvad e-raamatutest? Kui palju loed ise e-raamatuid?

Ise ma e-raamatuid eriti ei loe. Lugerit mul pole ja arvutikuvarit vahtides lõpetan varsti suure peavalu ja punaste silmadega. Andsin oma esimese romaani välja e-raamatuna, sest kirjastus Fantaasia arvates ei olnud see raamat piisavalt heal tasemel, aga need, kes olid raamatut käsikirjana ja interneti vahendusel mu blogist, poogen.ee-st ja e-raamatukogust lugenud, arvasid, et sellest võiks siiski mingi selline raamatuversioon olla, mille eest raha ka makstakse. Rikkaks ma selle abil saanud veel pole. Eks ma müün kannatlikult e-raamatut edasi ja loodan, et leian kunagi võimaluse ,,Hullude" paberkaante vahel avaldamiseks.

E-raamatud on kindlasti mugavad nende inimeste jaoks, kes käivad igapäevaselt ringi, läpakas kaenla all ja on juba harjunud pideva ekraanivahtimisega. Või siis nendele, kes reisivad palju ja tahavad midagi näiteks lennukis neljatunnise lennu ajal lugeda, aga paksu raamatut on ebamugav kohvrisse kaasa toppida.

Las igaüks loeb nii, nagu temale meeldib.

7. Tundub, nagu oleks koomiksid sind tugevasti mõjutanud, sellele viitab ka tagakaanetekst. Kas oled suur koomiksisõber? Arvestades, et oskad ka joonistada, kas on lootust sinu sulest mõnele koomiksile?

Koomikseid lugesin viimati lapsepõlves. ,,Miki Hiire" aastakäigud seisid riiulites. Tagakaanele kirjutatu oli välja mõeldud küljendaja poolt, kui ma nüüd väga ei eksi. Eva Luts teab täpsemalt. Gaimani tean siiski rohkem päris raamatute, mitte ,,Sandmani" kaudu. Täpsemalt olen läbi lugenud ,,Coraline`i" ja ,,Head ended" ning ,,Sandman" vedeleb mingil CD-l, sest ma ei suutnud piltiderägastikku ja kusagile värvides vahele peidetud teksti piisavalt hästi jälgida. Mulle meeldivad illustratsioonid ja animest inspireeritud pildid. Kogun internetist pilte, millel kujutatud inimesed võivad anda inspiratsiooni uute karakterite loomiseks. Vahel jutustab joonistatud inimese näoilme mulle terve loo. Püüdsin oma raamatu tegelasi joonistades ka detailide abil võimalikult palju edasi anda, kuid pildid muudeti nii pisikesteks, et mu töö ja vaev kadus musta trükivärvi alla.

Koomiksit ma teha ei viitsiks ja vist ei oskaks ka. Eelistan kirjutamist, sest nõnda on mul võimalik lugeja fantaasiale rohkem ruumi jätta.

Sissejuhatus ulmeajakirjandusse (Jüri Kallas)

Kuidas haarata haaramatut, ilmselt ei kuidagi, aga kusagilt peab ju alustama...

Tunnistan, ulmeajakirjad on mulle olulised. On vähe elamusi, mis on võrreldavad sellega, kui su kätte satub seninägemata ulmeajakirja number. Ei loomulikult, hea jutu või romaani lugemine on samuti elamus, aga ajakirjas on lisaks kirjanduslikele tekstidele ka artiklid, arvustused, intervjuud ning sageli ka pildid.

Ilmselt ei pea ma seletama, et hea jutukogu või antoloogia ei ole lihtsalt tekstide keskmine hinne, vaid et oluline on ka tekstide omavaheline sobivus ja kokkukõla. Jah, paljud lugejad seda muidugi ei taipa ja sageli ei pea ka koostajad seda teadmist millekski, aga see teadmatus ei muuda selliseid nõudeid olematuks. Tekstide valik ja sobivus on ka ajakirja puhul oluline, aga kuna ajakiri on siiski osa protsessist, siis arukam on taolisi asju vaadata pikemas plaanis, näiteks aastakäigu ulatuses või selle või teise toimetaja ajajärguna. Kui ajakiri muidugi aasta vastu peab, sest sageli jääb juba esimene number ka viimaseks.

Ilmselt pole suur saladus, et ulmekirjanduse sünnimaa on teisel pool suurt vett, Ameerika Ühendriikides. Jah, oli prantslane Jules Verne, oli inglane H. G. Wells ja olid veel paljud, aga ulme kui anr kujunes välja just Ühendriikides. 1926. aasta aprill ja ajakiri ,,Amazing Stories" on see hetk ja väljaanne, kust sai alguse ulmeajakirjandus ja anriulme üldisemalt.

Ega ,,Amazing Stories" päris tühjalt kohalt ei alustanud, sest kõikvõimalikke jutuajakirju, kus ulmel oli suur või veel suurem osa kanda, ilmus omajagu. Ulmet avaldasid ka populaarteadulikud ajakirjad. Ilmus ka ajakirju, mis kaanest kaaneni olid täidetud fantastilise proosa ja sellega seonduvate materjalidega. Ajakirja ,,Amazing Stories" esmakordsus seisnes aga suuresti selles, et ajakirja reklaamiti just kui uuele kirjandussuunale keskendunud väljaannet, ajakirjas ilmuvates artiklites püüti mõtestada ulmekirjanduse olemust. Kirjanurgas said omi mõtteid väljendada lugejad, kellest aja jooksul kristalliseerusid välja ka esimesed ulmefännid.

Eks see skeem töötab suuresti ka tänapäeval, kuigi kinonduse, televisiooni ja mängutööstuse arenguga on tekkinud hulgaliselt ulmeajakirju, kus kirjanduse osa minimaalne või puudub sootuks. Kirjanduslikud ulmeajakirjad pole kuhugi kadunud. Tõsi, tänapäeval neil üldiselt nii hästi ei lähe, aga selleks on mitmeid põhjuseid ning neist ehk kunagi edasipidi.

Omal ajal olid just ulmeajakirjad need, mille ümber koondusid ulmefännid. Ulmeajakirjades ilmusid kõik olulised ulmetekstid, sest raamatuid ilmus vähe ning kui raamatuturg isegi Teise ilmasõja järel kosuma hakkas, siis ei tähendanud see ajakirjade tähtsuse vähenemist. Ulmeajakirjad olid ikkagi see polügoon, kus noored ja algajad esimesed kirjanduslikud ristsed said ja kus tuule tiibadesse kogusid.

Teise ilmasõja järel läks ulmeajakirjade buum Ameerika vastavate ajakirjade eeskujul ka maailma laiali. Ulmeajakirju hakkas ilmuma Inglismaal ja Argentiinas, Prantsusmaal ja Saksamaal, Jaapanis ja Rootsis. Nõukogude Liidus ulmeajakirju polnud ning jutud venekeelsest ulmeajakirjast olid kuulusid pigem kurva huumori valdkonda.

Sotsialismileeri riikidest olid ulmeajakirjad vaid Rumeenias, Ungaris, Jugoslaavias ja Poolas, sealjuures oli rumeenlaste väljaanne pigem sinna meie "Loomingu Raamatukogu" kanti, ungarlaste ajakiri oli pigem almanahh (ehk antoloogiate sari), Jugoslaavias ja Poolas olid vaid ajakirjad selle kõige täpsemas tähenduses.

Nõukogude Eestis polnud samuti ulmeajakirja, olude lahedamaks muutumisel ilmusid 1991. aastal ajakirjade Täheaeg ja Mardus esimesed numbrid. Täheaeg pidas vastu vaid kaks numbrit, Mardus tegi kolmeteistkümne aasta jooksul läbi aga hulga muutusi ajakirjalikust öölehest antoloogiate sarjani. 1998. aasta lõpus hakkas ilmuma wõrguajakiri Algernon ja 2011. aasta lõpus wõrguajakiri Reaktor. Siia nimekirja tuleks lisada ka 2002. aastast ilmuv almanahh ,,Täheaeg", mis on ju ka perioodiline väljaanne ning pole sugugi vähem ,,ajakiri" kui Mardus oma viimastel ilmumisaastatel.

Käesoleva kirjatüki, mis on esimene omataoliste seas, ajendiks sai tõsiasi, et kohalikud ulmefännid muu maailma ajakirju eriti ei tunne. Ega ei peagi tundma, aga võiks ju! Kuna minul ulmeajakirjade lembeline hobi juba on, siis arvasin, et neist võiks ometi ju ka kirjutada, neid maakeeles populariseerida. Alguses oli plaan seda oma blogis teha, aga siis mõtlesin, et ulmeajakiri oleks selleks märksa paslikum paik. Ajakirja Reaktor toimetus polnud ka vastu...

Seekord siis selline üldsõnaline, aga hädavajalik sissejuhatus, järgmine kuu teen juba konkreetsemalt ja põhjalikumalt juttu ühest ingliskeelsest ajakirjast, ülejärgmine kuu aga ühest mitteingliskeelsest, siis jälle ingliskeelsest jne.

Ulme 2013 aasta filmilinal (Ra Ragnar Novod, Henryk Johan Novod)

Meenutusi eelmisest aastast ja lubadusi uueks

2012. aasta oli aasta, mil maailm pidi otsa lõppema ja lõppeski. Need, kes väidavad, et seda ei juhtunud, otsivad seda kauaoodatud lõppu lihtsalt valest kohast. Eelmise aasta ulmefilmides või siis ulmeliste elementidega filmides üritasid inimkonda hävitada nii tulnukad ("Battleship") kui ka meie võimalikud esiisad ("Prometheus"). Muidugi vaadati ka tulevikku ja igale ulmefilmile kohaselt on meie tulevik tühermaa, kus valitsevad kurjategijad ("Dredd") või siis suurriigid ja korporatsioonid ("Total Recall").

Puudu ei olnud ka ajahüpetest. "Looper" näitas tulevikku ja "Men in Black III" minevikku. Peavoolu ulme pakkus eelmisel aastal vähe vaheldusrikkust ja uusi ideid. Pigem korrati vanu valemeid ja mineviku õnnestumisi sageli ebaõnnestunud vormis. Originaalsust siiski jagus. Filmid nagu Ridley Scotti "Prometheus", Rian Johnsoni "Looper" ja isegi Pete Travise "Dredd" tõestasid, et ambitsioonikus, lennukad ideed ja oskus vana asja korralikult teha pole kuskile kadunud. Seda on lihtsalt vähe. 2013. aasta üritab selles osas anrifänne üllatada.

Ulmefilme on seekord tulemas palju ja nende hulgas on igat sorti ulmevariatsioone. Alustades võõrastel planeetidel seiklemisega ja lõpetades järjekordse külma ja kalgi tulevikunägemusega. Ühisnimetajaks paistab olevat Maa tulevik ja lennud kosmose äärealadele.

Siinkohal toomegi teie ette terve hulga ootusärevusest praksuvaid ulmefilme, mis ilmestavad eesoleva aasta ulmemaastikku nii peavoolu kui ka allavoolu kinos.

Oblivion

Alustakski kohe esimesena (tõenäoliselt aprillis) meie kinodesse jõudva tulevikku vaatava ulmefilmiga, milleks on Joseph Kosinski "Oblivion". Kosinski on kindlasti paljudele tuttav kui paariaastataguse "Tron: Legacy" reissöör. "Tron"-i järg ei olnud küll kõigile mokkamööda, kuid Kosinski lavastuse ja filmi visuaalset ilu siiski eitada ei saa. Ütleme nii, et "Tron: Legacy" oli kui suur tühi mull. Mull ise oli ilus ja värviline, aga iga väiksemgi torge võis mulli hävitada. Kolmas "Tron"-i film on juba kinnitatud ja Kosinski on taas roolis. Ehk on seekord vigadest õpitud ja Troni tagasitulek saabub tõelise pauguga.

"Oblivion" on aga läbi ja lõhki Kosinski film. Põhineb see tema ja "Rex Mundi" nimelise koomiksiseeria autori Arvid Nelsoni graafilisel novellil. Samuti on Kosinski üks filmi stsenaristidest ja produtsentidest. Kogemuse põhjal võib eeldada, et kui reissöör on filmi juures ühtlasi ka stsenaariumi autor ja produtsent, siis on tegu isiklikumat laadi projektiga või siis on tõenäosus järjekordseks möödasihtimisest lihtsalt mitmeid kordi väiksem.

"Oblivion" kuulub 2013. aastal nende paljude ulmefilmide sekka, mis suunduvad kaugesse tulevikku ja kus Maa on hävitatud tulnukate, loodusjõudude või siis sõdade poolt. Praegusel juhul on esmapilgul peamised kahtlusalused tulnukad. Aastaks 2073 on Maa inimestest tühi. Pärast sõda vaenulike tulnukatega lahkuvad inimesed elamiskõlbmatuks muutunud planeedilt ja kolivad kõrgel õhus hõljuvatesse tornidesse. Intriig algab siis peategelane Jack Harper läheb uurima allakukkunud kosmoselaeva vrakki ja leiab sealt midagi, mis muudab tervet maailma. Taolisele suurele sisulisele pöördele on ilmselt kogu film üles ehitatud. Pigem on huvitav sõda tulnukatega ja tulevikunägemus Maast..

Peategelast kehastab kõikide väsinud märulifilmide staar Tom Cruise, kelle jaoks on tegu esimese ulmekaga pärast Spielbergi "War of the Worlds"-i.

Elysium

Neill Blomkampi "Elysium" keerutab praegu tolmu üles kui suurepärase ja paljukiidetud "District 9" reissööri uus film. Ilmselt alles augustis kinolinale saabuvast taaskord tulevikku vaatavast "Elysium"-ist kumab läbi tuttavaid elemente näiteks "Battle Angel Alita"-st ja nii mõnestki teistest minevikku vajunud ulmefilmist. Lugu on lihtne ja ilma keerutamata võib öelda, et sisu ei tohiks küll kedagi oma unikaalsuse või originaalsusega rabada.

Seekord on aastaks 2159, kuid Maa pole hävinenud ja tulnukad pole rünnanud. Selles tulevikus kehtiv maailmakord on jaganud rahva kaheks. Rikkad elavad Maa kohal asetsevas kosmoselaevas Elysium. Vaesed on neetud elama ülerahvastatud ja kokkuvarisenud Maal. Sisu viitab koheselt konfliktile ja nii ongi. Matt Damon kehastab rohkem Brasiilia faveladele sarnanevas endises suurlinnas elavat Maxi, kelle elu suurimaks unistuseks on minna Elysiumile ja nautida elu, mida on talle kogu aeg keelatud. Saatuse tahtel saabki Max kordumatu võimaluse lahkuda, kuid selleks peab ta tegema tohutuid isiklike ohverdusi. Juhuse tahtel satub Max sündmuste keerisesse, mis otsustab kõiki Maale maha jäänud ja Elysiumi elu nautivate inimeste tuleviku.

"District 9" hiilgas erinevate lugu edasi viivate elementide kasutamise poolest. Dokumentaalsus ja ebatavaline narratiivne kulgemine peitsid kenasti ära kulunud loo eneseohverdusest. "Elysium" õnnestub vaid siis, kui Blomkampi lavastus särab taaskord läbi kavalate nippide ja leidlike ideede.

Gravity

Tohutult ambitsioonikaks ja juba praegu meistriteoseks nimetatud Alfonso Cuaroni "Gravity" tõotab midagi väga suurejoonelist ja enneolematut. Cuaron on tuntud kui visuaalselt leidlik ("Harry Potter and the Prisoner of Azkaban"), tehniliselt väljakutsuv ("Children of Men") ning lugude poolest ühteaegu intiimne ("Y tu mamá también") ja samal ajal ka väga suurejooneline reissöör.

Seekord on ta ette võtnud midagi täiesti uut ehk siis lugu kahest astronaudist (George Clooney ja Sandra Bullock), kes jäävad pärast kommunikatsioonivahendeid halvanud õnnetust üksi kosmose pimedusse.

Sisututvustuse järgi ei kujutagi ette, kuidas või millises laadis selline lugu võiks areneda, aga kuulduste põhjal võib järeldada, et tulemas on midagi teistsugust.

Cuaroni pikaaegne ihuoperaator Emmanuel Lubezki on taas kaamera taga ja see on ainult hea uudis, sest kõik, kes mäletavad veel Terrence Malicku viimase kahe filmi "The New World" ja "The Tree of Life" pildikeelt teavad, et kosmose lõputust väärib kaadrisse püüdma just tema.

Riddick

Raskelt sündinud ja väikese eelarvega tehtud David Twohy "Riddick" on järjelugu filmidele "Pitch Black" ja "The Chronicles of Riddick". Unikaalsevõitu antikangelase Riddicku universum on üha laienemas. Vin Dieseli mängufirma tootis kaks eelloona ilmunud mängu ning vahepeal täiendas Riddicku ajalugu ka animefilm alapealkirjaga "Dark Fury". Algul oli Slam City (ilmus enne "Pitch Blacki" linastumist), mis oli siis flashis tehtud jupike, mis näitas, kuidas Riddick Ursa Luna vanglast põgenes ja andis ühe versiooni sellest, mis viisil omandas Riddick pimedas nägemiseks vajaliku silmaläike.

Väikese eelarvega "Pitch Black" kujunes aga omamoodi kultushitiks ning järje jaoks anti filmile juba üsna suur eelarve. Nii valmis kinodes põrunud "The Chronicles of Riddick", mis hiljem DVD-le ilmununa kogus veelgi suurema fännibaasi.

Vin Dieseli mängufirma Starbreeze Studios täiendas universumit veel enne esimest filmi aset leidnud mängudega "The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay" ja "The Chronicles of Riddick: Assault on Dark Athena". Sarnaselt eelmisele kahele on ka seekordse filmi reissööriks David Twohy. Ka tema triloogia kannatab mitmetele teistele triloogiatele omase haiguse käes. Selleks on oskus iga osa pealkirja tagantjärgi muuta. Pärast teise osa linastumist nimetati esimene osa ümber "The Chronicles of Riddick: Pitch Black" ja võib ainult ette kujutada hämmastust ja imestust, kui hiljem kannab kolmas osa pealkirja "The Chronicles of Riddick: Riddick".

Sisult on tegemist tagasiminekuga "Pitch Black"-i juurde. Taaskord on Riddick sattunud võõrale planeedile, kus teda jälitab nii kohalik loomastik kui ka pearahakütid ja seni nimetamata jäetud Riddickuga minevikus kokku puutunud vaenlane. Naasemas on muidugi Vin Diesel ise ja ka Vaakot kehastanud Karl Urban. Kindlasti paljude fännide rõõmuks kehastab ühte osalist ka "Battlestar Galactica"-st tuntud Katee Sackhoff.

Star Trek Into Darkness

Hiljuti uue "Star Wars"-i reissööriks nimetatud J.J. Abrams jätkab 2009. aastal alustatuga. "Star Trek"-ile uue tõuke andnud "Lost"-i üks loojatest sai hakkama küll hea tööga, kuid uus "Star Wars" nõuab Abramsilt ilmselt palju rohkem. Mais linastuv "Star Trek Into Darkness" näitab suure tõenäosusega ette ka tulevase VII episoodi tuleviku.

"Star Trek Into Darkness" on üks nendest väga oodatud ulmefilmidest, mis tuleb ja läheb, aga mingi märgi ta maha jätab.

Europa Report

Sebastian Cordero on reissöör, keda ei pea ilmtingimata teadma, kuid pärast "Europa Report" võib see soov tekkida. Ilmumas on väiksemat sorti ulmefilm "Europa Report" peaosades "District 9"-ga kuulsust kogunud Sharlto Copley ja Rootsi "The Girl with a Dragon Tattoo"-s Mikael Blomkvisti kehastanud Michael Nyqvist.

Sisu koha pealt pole palju teada, aga nii palju on kirjas, et grupp rahvusvahelisi astronaute suunduvad eramissioonil Jupiteri 4. kuule. Trailer viitab, et see, mida nad seal leiavad, pole ei sõbralik ega heade kavatsustega. Nende elusid võivad ohustada tulnukad, kivid, putukad või nemad ise, aga praegu on see vaid oletus.

The Last Days On Mars

"BlinkyTM" ja "Silent City" nimelised lühifilmid teinud reissööri Ruairi Robinson täispikk debüüt kannab nime "The Last Days On Mars". "BlinkyTM" rääkis katki läinud koduabilisest ja mida kõike võib juhtuda kui robot on sinu kõrval päevast päeva. "Silent City" oli apokalüptilise maiguga lühifilm tühermaal nähtamatu vaenlasega võitlevatest sõduritest.

Taaskord pole sisu kohta palju teada, kuid tõik Marsile läinud astronautide kokkupuutest müstilise ja hirmuäratava jõuga peaks olema piisav ootusärevuse tekitamiseks.

After Earth

Kõheda atmosfääri, tugevate karakterite ja eelkõige rabavate sisupööretega tuntust kogunud M. Night Shyamalan naaseb pärast jalustrabavalt nõrka fantaasiafilmi "The Last Airbender" koos postapokalüptilise thrilleriga "After Earth", mille kandvad rollid lasuvad Will Smithi ja tema poja Jaden Smithi õlgadel.

M. Night Shyamalan, kes on lavastanud ja kirjutanud sellised tuntud filmi nagu "The Sixth Sense" (1999), "Unbreakable" (2000) ja "Signs" (2002). Need kolm on nii kriitikute kui ka filmisõprade poolt vast enim kiidetuimad. Edukatele järgnesid aga "The Village" (2004) ja "Lady in the Water" (2006), mida võeti vastu juba üsna karmilt, kuid tegelikkuses toimus Shyamalani originaalseid ideid sisupööretega kokku sulandavas stiilis muutus, mis reissööri austajatele väga korda ei läinud. Klassikaline näide, kuidas spetsiifiline kuulsus võib osutuda miinuseks. Siinkirjutajad aga austavad "The Village" ja "Lady in the Wateri" ambitsioonikust ja koguni kiidavad neid filme kui reissööri intrigeerivat progressi.

Shyamalani edu ja kvaliteet aga langes tormilise kiirusega apokalüptilise maiguga "The Happening" saabumisega. Shyamalanile omane matsakas liha ehk müstilisus ja pöördelisus oli kadunud ning säilus nahk ja kondid ehk nõrk idee, mille teostus oli puudulik. Animaseriaalil "Avatar: The Last Airbender" põhinev fantaasiaseiklus "The Last Airbender" (2010) osutus reissööri jaoks aga kirstunaelaks, sest isegi siinkirjutaja kui Shyamalani andunud fänn ei suutnud aduda, kuidas sai kõik nii valesti minna. Arvestades asjaolu, et Shyamalani puhtavereline anrifilm "The Last Airbender" oli täielik läbikukkumine, tasub postapokalüptilisel planeet Maal aset leidvasse põnevusfilmi ettevaatlikult suhtuda. Tahes-tahtmata on iga ressööri parimad palad eredamalt meeles kui tema halvimad ja seega võib Shyamalani tagasitulekut elava huviga ootama jääda.

Kui aus olla, siis oleks temasugust reissööri veel liiga vara maha kanda. Projekti muudab huvitavaks fakt, et filmi peategelasi isa ja poega kehastavad ka päriselus isa ja poeg ehk perekond Smith, kes on ka varem koos kinoekraanidel liigelnud 2006. aasta draamas "The Pursuit of Happiness". Vahe on selles, et pojake on vahepeal suureks kasvanud. Shyamalan kirjutas kõik oma filmid ise ja nüüdki on ta kaasstsenaristi rollis. Sellest tulenevalt võib isegi ehk loota, et talle omased elemendid nagu üllatavad sisulised pöörded ja sügavalt inimlikud teemad pääsevad taas võidule. "After Earth" on vägagi hit and miss, kuid lootus siiski säilib.

Pacific Rim

Kui 2011. aasta suvel teatas Universal stsenarist, reissöör ja produtsent Guillermo del Torole, et tema kullakallis H.P. Lovecrafti samanimelisel novellil põhinev projekt "At the Mountains of Madness" niipea siia ilma ei sünni, otsustas teenekas ja vägagi produktiivne del Toro jätkata hoopis tohutut spektaaklit lubava sci-fi seiklusega "Pacific Rim", mille keskmes madistavad hiigelrobotid hiigelkoletistega. "Pacific Rim" põhineb Jaapani legendaarsetel kaiju-filmidel, millest vahest kõige populaarsem on "Godzilla" ja selle kümned järjed. Kaiju on nimetus, mis on aastakümnete vältel kinnistatud Jaapani ulmefilmidele, mille keskmes korraldab laastamistööd erakordsete mõõtmetega koletis.

Täpselt sellist filmi on oodata ka "Hellboy", "Hellboy II: The Golden Army", "The Devil`s Backbone" ja "Pan`s Labyrinth" loojalt, kes on ise oma projekti sõnastanud nii: "a beautiful poem to giant monsters". Antud juhul usun ma siiralt, et ei pea pettuma del Toro kavatsustes. Filmi peaosades figureerivad sellised näitlejad nagu Rinko Kikuchi, Charlie Hunnam ja Idris Elba. Ka seekord ei pea puudust tundma Ron Perlmanist, kes on pea alati del Toro filmides nägu näidanud. Tundub, et "Pacific Rim" on ootusväärne maiuspala kõigile neile, kellele "Transformers" huvi ei paku ja kelle näiteks 2012. aasta "Prometheus" rõõmust rõkkama ajas.

Ender`s Game

Kui Gavin Hood, kelle Lõuna-Aafrika draama "Tsotsi" pälvis ka Oscari, asus väntama eraldiseisvat lugu X-Meeste karmikoelisest Wolverine`ist, oli väga raske öelda, kas sellise kaliibriga reissöör suudaks USA suurfilmile lisada midagi väga eripärast. Tulemuseks oli aga "X-Men Origins: Wolverine". Film, mis ei küündi mitte mingi hinna eest algupärase X-Men`i triloogia tasemeni. Esimene samm Hollywoodi stuudiote hõlma all ei tulnud kergelt, aga selle vaatamata on mees hetkel ametis Orson Scott Card`i 1985. aasta ulmeromaani "Enderi mäng" ekraniseeringuga.

Card`il oli võimalus tutvuda lähemalt tema hinnatud romaani filmiks ümber tõlkimisega ja üllatuslikult selgus, et ainult väga väike osa tema loomingust jõuab ekraniseeringusse, kuid tõdes siiski, et "Enderi mäng" on sellele vaatamata rahulduspakkuvates kätes. Peategelast Enderit kehastab nooruke Asa Butterfield, kes säras Martin Scorsese imeilusas muinasjutus "Hugo". Teistes osades Harrison Ford, Hailee Stanfield, Ben Kingsley ja Abigail Breslin. Kui kõik hästi kulgeb, siis aasta lõpus peaks meie kinodesse jõudma igati intelligentne ulmepõnevik, mille keskmes indigolapsed ja tulnukate invasioon. Seniks tasub aga romaan kiirelt läbi lugeda, et end alusmaterjaliga kurssi viia.

Mad Max: Fury Road

29 aastat pärast "Mad Max" seeria viimast filmi jõuab kinoekraanidele taas Austraalia legendaarne Max, kes asub taas vana maailma riismetel vedama vägikaigast vägivaldsete gängidega. Esimese filmi reissöör George Miller on taas lavastajatoolil ja nüüdseks juba märgatavalt vananenud Mel Gibsoni vahetab välja Tom Hardy. Hardy, kelle efektseimad rollid võib leida sellistest filmidest nagu Nicolas Winding Refni "Bronson" ja Christopher Nolani "The Dark Knight Rises", asub Mel Gibsoni asemel üksiku võitlejana rändama mööda ohtlikku düstoopilist tühermaad. Taaskord on tegemist projektiga, millel on võimalus tabada märki ja taastada "Mad Max" seeria endine tunnetus või põruda täielikult. Kuna George Miller on taas oma loodu juurde naasnud, siis võib isegi loota, et lõpptulemus võiks filmifänne pigem rõõmustada kui kurvastada.

Snowpiercer

"Snowpiercer" põhineb prantsuse graafilisel romaanil "Le Transperceneige", mille keskmes on hiiglaslik rong, mis on alatises liikumises keset jäist maailma, kus rohelus ja soojus on igaveseks kadnud. Rongis on loodud omaette toimiv ühiskond, kus on esindatud ka kõik vastavad ühiskonnakihid. Loomulikult tekib vaeste ja rõhutute ning rikaste vahel terav konflikt.

Filmi muudab vägagi eriliseks asjaolu, et reissööriks on Joon-ho Bong. Bong on Lõuna-Korea modernse filmimaastiku üks erakordsemaid autoreid, kelle käe all on valminud sellised suurepärased teosed nagu "Memories of Murder"(2003), "The Host"(2006) ja "Mother"(2009). Joon-ho Bongi filme iseloomustab must huumor, sügav psühholoogilisus, terav ühiskonnakriitika ja värvikad karakterid. Seepärast peakski iga endast lugu pidav Lõuna-Korea filmifänn Joon-ho Bong`i tulevast ulmeepost erutatult ootama. Kindlasti on tegemist aasta omapäraseima ulmefilmiga. Raske on altkulmu suhtuda projekti, mille reissööri kõik filmid on muljetavaldavad. Muljet avaldab ka filmi näitlejaskond, kelle hulka kuulub nii Lõuna-Korea sarmikaim näitleja Kang-ho Song kui ka Jamie Bell, Tilda Swinton, Chris Evans, John Hurt ja Ed Harris. Tegemist on Joon-ho Bongi esimese ingliskeelse filmiga.

Upstream Color

Shane Carruth`i 2004. aasta ulmeline draama "Primer" on nüüdseks omandanud kultusfilmi staatuse. Carruth oli nii reissöör, stsenarist, produtsent kui ka peaosatäitja ning eelarveks ainult 7000 dollarit. Tulemuseks oli indie-ulmefilm, mis käsitles ajamasinat kui matemaatiliselt lahendatavat seadeldist. Tegemist on tähelepanuväärse filmiga, mille tuumiku moodustavad kaks tegelast, kes väga spetsiifilise teadusliku teksti saatel ajamasina saladusi avavad. "Primer" on väga tehniline film, milles Carruth on rõhutanud teaduslikule tõestusele, et ajamasinat on võimalik luua ja selle abil oma elu manipuleerida. Tegemist on väga nutika filmiga, mis valmis pea olematute vahenditega. Tänavusel Sundance`i filmifestivalil linastus ka Carruth`i teine film "Upstream Color", mille keskmes on hoopis armastuslugu. Taaskord on Carruth nii stsenaristiks, lavastajaks, peaosaliseks kui ka kaasprodutsendiks. Kahtlemata on tegu andeka ja taipliku reissööriga, kelle tööpõld on väga lai.

R.I.P.D

Peter M. Lenkovi koomiksil "Rest in Peace Department" põhinev "R.I.P.D" pakub huvi eelkõige selle sisulise materjali tõttu. Filmi lavastajaks sama mees, kes meisterdas põnevuskomöödia "Red", mis koondas relvade välkudes ühte filmi Bruce Willise, John Malkovichi, Morgan Freemani ja Helen Mirreni. "R.I.P.D" loo keskmes on tööpostil surnud politseinik, kes taas ellu äratatakse, et ta saaks liituda Rest in Peace Osakonnaga - osakond neile, kes juba surnud. Tegemist on actionkomöödiaga. Peaosades Ryan Reynolds, Jeff Bridges ja Kevin Bacon. Koomiks pidavat tonaalsuselt olema tume ja vägivaldne. Loodame ainult, et film jõuab samuti samale tasemele. Taaskord tuleks koomiks läbi lugeda ja tõdeda, et film on ootamist väärt. Siinkirjutajale pakub aga taoline kontseptsioon väga palju huvi.

The Prototype

"The Prototype" ei ole tõesti samanimelise arvutimängu filmiversioon, vaid hoopis sci-fi thriller FBI poolt tagaaetavast robotist. Tegemist on suhteliselt tundmatu filmiga ning lavastajaks veelgi tundmatum Andrew Will. Filmi tootjaks on The Bandito Brothers, kes alles hiljuti tõi päevavalgele sõjapõneviku "Act of Valor". Sellele vaatamata on Internetis liikvel ka filmi treiler, mis pakub väga palju intriigi igaühele, kellel on südamelähedane suurriigi valitsuse konspiratsioonid ja ennastotsivad robotid. Filmi arvatavaks eelarveks on umbes 40 miljonit dollarit. Helged pead loovad sellise summa eest meisterlikke filme nagu näiteks "District 9". Loodame, et suhteliselt tundmatutelt tegijatelt on tulemas midagi erilist.

Superkangelased koomiksilehekülgedelt ja mujalt

2013 toob meieni uuendatud visiooni Supermanist, naaseb Raudmees ja õnneks või kahjuks ka Thor. Lisaks levivad kuuldused, et "300" järg "300: Rise of an Empire" on samuti valmimas.

Man of Steel

Zack Snyder on reissöör, kes ületas uudiskünnise esmakordselt "Dawn of the Dead"-i õnnestunud uusversiooniga ja siis juba aegluubi kroonimata kuningana filmiga "300". Hiljem täitis ta iga Alan Moore`i graafilise romaani "Watchmen"-i austaja unistuse, tuues teose väga edukalt suurele ekraanile. Mis seejärel juhtus? Sellest vaikib ajalugu. "Sucker Punch" juhtus ja kohe nii, et seda reissööri, kes viimistles "Watchmen"-i peaaegu et täiuslikuks, polnud enam võimalik ära tunda.

Snyderi järgmiseks projektiks sai Supermani tagasitulek ehk "Man of Steel". Esimesed reaktsioonid olid positiivsetest kaugel, aga kui selgus, et Batmani triloogia taga seisnud Jonathan ja Christopher Nolan toetavad filmi nii loominguliselt kui ka finantsiliselt, siis hakkas fännide kogukond leebuma.

Uue Batmani triloogia edust ja mõjust tingituna on alust arvata, et "Man of Steel" on karakteri ülesehitamise seisukohalt üsna sarnane või siis on kogu maailmatunnetus toetatud nii tugevalt reaalsusesse, et vanakooli Supermanist pole enam jälgegi.

Iron Man 3

Esimesed kaks "Iron Man"-i lavastanud Jon Favreau eemaldati ja kolmanda osa jaoks asendati ta Shane Blackiga. "Kiss Kiss Bang Bang" reissööri ja "Leathal Weapon"-i stsenaristina kanda kinnitanud Black paistab olevat hea valik. Film ise leiab aset pärast "The Avengers"-i sündmusi ja uueks põhivastaseks on Ben Kingsley kehastatud Mandarin. Blacki filmograafia järgi on oodata teravaid ja humoorikaid dialooge, uusi ja põnevaid tegelasi ning ühele koomiksifilmile omaselt palju möllu.

Thor: The Dark World

Kenneth Branaghi "Thor" tõestas kahte kahtlust: kõigest pole võimalik teha head filmi ja et Branagh on vanaks jäänud. Ohjad võttis üle "Game of Thrones"-i 1. hooaja juures reissööriks olnud Alan Taylor. "Game of Thrones" on küll hea hüppelava, aga "Thor: The Dark World"-i võib oodata esimese osa saatus või siis üllatusterohke järg filmile, mis oli kõike muud kui üllatav.

300: Rise of an Empire

Frank Milleri graafilisel romaanil põhinenud "300" oli suurepärane eksperiment ja meelelahutus. Ilmumisajal oli film isegi natuke ajast eest, kuid nüüdseks meenutatakse seda kas väga halbade või endiselt positiivsete sõnadega. Järjeloo reissööriks on Noam Murro. Kui nimi pole tuttav, siis ärge veel heituge. Pärast filmi õnnestumist või läbikukkumist räägitakse temast veel pikalt. Raske öelda, kas Snyderi firmamärgiks kujunenud stiili kordamine on ka seekordse filmi juures kavas, aga kindel on see, et on see siis halb või hea, aga vaatamist väärib see igal juhul.

Natuke zombidest ja armastusest...

World War Z

Zombiefilme ilmub igal aastal. Rohkem küll allavoolu anrikinos kui peavoolu Hollywoodis, aga siiski on zombied vähemalt kinolinal veel vägagi elus.

Käesoleva aasta suurimaks nimeks on näiteks "World War Z". Film põhineb Max Brooksi raamatul, mis pole tegelikult ei üht ega teist, vaid pigem õpetus, kuidas elada üle zombieapokalüpsis ning mida võiks sellest õppida. Marc Forster ("Quantum of Solace", "Monster`s Ball", "Finding Neverland" "The Kite Runner" ja "Stranger than Fiction") on filmiversiooni reissööriks ning Brad Pitt on peaosas. Max Brooksi raamatust on film triivinud üsna kaugele ja nüüd tundub, et film pakub lihtsalt suurejoonelist vaadet zombide tekkele ja rünnakule, kuid raamatu omapära pole kahjuks filmiadaptsiooni jõudnud. Ehk aeg tõestab vastupidist.

Warm Bodies

Jonathan Levine on ehe näide sellest, kuidas Hollywood korjab üles talente ja mida kõike nad on valmis tegema. Levine pälvis esmakordselt tähelepanu indiehorroriga "All the Boys Love Mandy Lane" võluva Amber Heardiga peaosas. Selle asemel, et jätkata indie-skenes, sai Levine pärast oma teist filmi "The Wackness" võimaluse lavastada Joseph-Gordon Levitti ja Seth Rogenit filmis "50/50".

Edasine on juba kummastav. Isaac Marioni nimelise autori käe alt ilmus 2010. aastal romaan nimega "Warm Bodies", mida nimetati hellitavalt zombieromantikaks. Nüüd ilmub aga romaani põhjal film ja Levine on reissööriks. Raske on öelda, kas tegu on tõesti humoorika ja parodiseeriva lähenemisega zombieanrile või on zombidele osaks saanud vampiiride saatus.

Omalt poolt soovime kõikidele ulmefännidele ilusat ja elamusterohket filmiaastat!

Teekond homsesse (J. J. Metsavana)

Neil aastail sõitis Inglismaalt Venemaale, kus ei oldud veel jõutud kosuda näljast, viletsusest ja laostumisest, kuulus kirjanik-fantast Herbert Wells. Unistajana kirjutas ta Marsi elanikest ja tulevikust. Tema teoseid tundis kogu maailm. Lenin võttis Wellsi vastu. Kremlis väikeses kabinetis seisis inglane kaua Venemaa kaardi ees. Läbilõigatuna tulevase elektrifitseerimisplaani ringidest ja joontest seisis see külalise ees suurena ja arusaamatuna. Vaikusest kostis Iljiti erutatud jutustus. Akna taga keerutas aga hääletult oma valget karuselli karm põhjamaa talv. Nõrgalt hõõguva elektrilambi tuhm valgus langes märkidest kirjule kaardile ja näis, et peegeldudes sellelt kümneid aastaid ettepoole, ta tungis ereda helgina tulevikku.

Revolutsiooni juht nägi läbi karmide aastate uut Venemaad, ta helgeid teid. Kirjanik-fantast oli hämmastunud bolevike julgetest kavatsustest, kuid ei uskunud nende teostatavusse. Suutmata millestki aru saada, midagi endale selgeks teha, sõitis ta tagasi oma kaugele ebasõbralikule kodumaale.

Teekond Homsesse 1953

Avaldamise aastaarv ütleb, et kõik, kes selle kirjutise sügavast mõttest aru ei saanud ja seda välja näitasid, lasti ilma pikema jututa maha :) Aga aitab naljast, arutleks tõsiselt, kui palju üldse suudab ulmekirjandus ja erinevad visioonid tulevikku ette näha. On seda võimalik üldse ette näha? Vahel tundub küll, et revolutsioonilised tehnilised ideed tormlevad meie maailma ootamatult kui marutuul. Alustame selleks 60-nendate Horisondist pärit tabeliga:

Nagu näha, ennustasid 60-nendate futuroloogid eelkõige tohutuid edusamme kosmoses. Mulle meeldib eriti see, et sisse on susatud ka tolleaegne ja paljudest raamatutest läbikäinud unelm: "2030 Alustatakse ravimite tootmist kiirgusimmuunsuse loomiseks".

Absurdsetest Anti-Rad tablettidest ei julge tänapäeval isegi ulmekirjanikud unistada. Ja selle asemel, et kasutada rakettide ajamitena impulss-tuumamootoreid, alustada mehitatud retke Pluuto suunas või omada mehitatud baase Kuul ja Marsil, sipleme maalähedases ruumis ning pole isegi Kuule enam kakskümmend aastat oma jalga tõstnud.

Või mis kosmosest me räägime. Kõikvõimalikud meie planeedi elamiskõlblikumaks muutmise grandioossed plaanid on veelgi suurejoonelisemalt põhja kõrbenud. Võib naljaga pooleks öelda, et kliima kontrollimaõppimise asemel oleme õppinud seda hoopis ära rikkuma. Aga unistused, need olid oi-oi kui suured. Kesk-Aasia steppide niisutamine Siberi jõgedega, Lõuna-Ameerika ühtse jõetranspordi süsteemi loomine kogupikkusega 8500 km ja ambitsioonikas mõte vedada põuastele rannikualadele jäämägesid, kasutades selleks ookeanihoovuseid. Ühes raamatus (mille nime olen kahjuks unustanud) käidi välja isegi idee rajada tohutult kõrgeid elektriseeritud raudmaste, mis lõhuksid osoonikihti ja laseksid kasulikul kiirgusel põldudele langeda.

Lahe oli ka kunagine Saksa inseneri Sörgeli plaan sulgeda Gibraltari väin ning Dardanellid võimsate tammide abil. Selle tagajärjel tekiks iga-aastane vee puudujääk ning Vahemere pind hakkaks langema umbes 1.5 m aastas. Nii oleks 20 aasta pärast Vahemere pind Atlandi ookeanist 30 m võrra madalam ja avades läbi turbiinide veele uuesti läbipääsu Vahemerre saaks toota 100-150 miljonit kilovatti energiat.

1969. aastal Horisondis avaldatud tabel sööstab veelgi innukamalt tulevikku.

Ka sellest leiab palju muigamistväärivaid ennustusi nagu juba 80ndateks kasutatavad gravitatsioonilained. Ajakiirendi, ülemaailmne aju, kontroll ruumi ja aja üle ning surematus. Siit tabelist paistab aga selgelt välja, et kui kosmosega on totaalselt puusse põrutatud, siis küberneetika ja digitehnikaga on ennustused isegi päris pädevad.

Näiteks "tehisajul baseeruv ülemailmne raamatukogu" on meil mööndustega internetis asuva Google'i ja Wikipedia näol tegelikult olemas. Ja 2090-nendaks lubatud "ülemailme aju" ehk siis ilmselt singulaarsus pole sugugi võimatu ennustus arvestades arvutitehnoloogiate meeletut arengut.

Veelgi jahmatavalt täpse sidetehnikat puudutava ennustuse leiame 1957. a populaarteaduslikust elektroonikaraamatust.

Küsime raadioinsenerilt, kes on tuline pooljuhtide entusiast "Kui väikeste mõõtmeteni võib viia raadioaparaadi, mis töötab kristallide baasil?" Insener kehitab õlgu: "Meie spetsialistid ei imestaks, kui nad loeksid teadet nisuterasuurusest raadiovastuvõtjast." Olles vaimustusest sellest imest, sellest hämmastavast teaduse saavutusest, mõtleme me samal ajal tahtmatult tema praktilise kasutamise võimalustest. Ja kui juba tuli juttu nisuterasuurusest vastuvõtjast, tekib ka küsimust: milleks vajatakse sellist mikroskoopilist raadioaparaati? Ta sobiks ju sipelgapesade radiofitseerimiseks.

Kristallidel ehitatud raadiosaatjat ja vastuvõtjat on võimalik mahutada tikutoosi, see on suurepärane abi näiteks spordis. Parasütist, kes sooritab oma esimest hüpet, saab rääkida maa peal asuva vilunud seltsimehega ja kuuleb tema rahulikke nõuandeid. Treener annab raadio kaudu juhatusi slalomistidele, ujujatele ja jooksjatele. Aga kui kasulikud on niisugused miniatuursed raadiojaamad ehitusel. Müürseppade brigadir võib koguaeg sidet pidada tõstekraana masinistiga. Pole vaja karjuda, jäävad minevikku hüüded "maina" ja "viira" ning enam ei kasutata ruuporit.

Kujutage endale ette tuleviku telefoniaparaati. See on kas väike plaadike pintsakutaskus või näiteks spetsiaalselt varustatud täitesulepea, millel ühel küljel on mikrofon, teisel tammetõruga sarnanev kuuldeklapp. Õhtul jalutate te pikki jõekallast, kui äkki taskus kostub terav piiksumine. See on väljakutsesignaal. Selgub, et vend, kes lendab Kaukaasia mäeaheliku kohal, otsustas jagada teiega oma muljeid lennuki alt möödalibiseva looduse ilust. Koduteel uus väljakutse - vanaema palub teid teed jooma.

Ühesõnaga, mobiiltelefon ette ennustatud nagu naksti! Kui nüüd veel pöörduda interneti etteennustamise juurde, siis on Clarke'i teoses "Linn ja tähed" kirjeldatud moodsat digiühiskonda ja ülelinnalist võrku üsnagi tabavalt. Seal on olemas võrk andmete vahetamiseks ja mälupankade kasutamiseks. Koos üksiku kasutaja, digitaalkunsti, 4D-seikluspargi ja muude asjadega. Olid ka Mälupangad (põhimõtteliselt võib tõmmata analoogia Geenivaramuga).

Eesti kirjandusest meenub üks Boris Kaburi teos, kus oli vist "kell-raadioks" kutsutud väike kaasaskantav seade, mis näitas kellaaega, sellega sai raadiot kuulata ja inimesed võisid omavahel vestelda. 1970-ndatel ilmus Sirbis ja Vasaras järjejutuna ühe USA futuroloogi nägemus tulevikuühiskonnast. Kirjutati, et lähimas tulevikus kaovad suured kontorid ära ja inimesed hakkavad kodus töötama, pidades üksteisega sidet personaalarvutite kaudu. Tõsi, nii varased ennustajad kui Breners-Lee konstruisid neti ja veebikoduka just teadlaste jaoks. Keegi ei tulnud selle peale, et sealt hakatakse kasutama porno vaatamiseks.

Neist näidetest hoolimata tuleb siiski tõdeda, et kui päris pimedusega polnud rahvas löödud, siis massiliselt ulmefilmides-raamatutes mobiiltelefonidega ringi ei lipata ja Clarki ennustuste laadsed unistused kuuluvad pigem erandite sekka. Valdavas enamuses liikusid nägemused ikkagi makromaailma ekspansiivse hõivamise suunas (aastal 2000 pidid toimuma juba koolilaste ekskursioonid Marsile jne).

Mingil hetkel 70-nendatel toimus aga üleüldine kirgastumine ja arusaamine, et kosmosse peab jube palju raha investeerima, et sealt midagi hakkaks tulema (kui üldse hakkab tulema!). Oma rolli mängisid siin ka purunenud unelmad. Loodeti ju, et Marsil leidub kanaleid ja hõre hapnikusisaldusega atmosfäär, tutkit! Loodeti Veenuselt leida hiidmetsi - samuti pettumus!

Sellises olukorras osutus lihtsamaks ja odavamaks endale meelepärased maailmad arvutisse luua ning neis istuda, kuni hallitus püksi kasvab. Oma suure panuse andis sellesse ka Hiina orjatöö ning seal toodetud üliodavad, kuid siiski piisava kvaliteediga kiibid.

Kosmoseunistuste läbikukkumise põhjused võivad tõenäoliselt olla lisaks mugavusele kinni ka mõtlemises. Tsiteeriks siinkohal Wõrokat, kes kirjutas facebookis järgnevat: Ma ise arvan, et üks põhipuudus oli mõtlemises. Arusaamises ajast ja ruumist ning mateeriast selles. Liiga kinni olime armsas eukleidilises ruumis ja lineaarses ajas. Relatiivsusteooriad andsid küll LÄHEDASI tulemusi mõõdetuile, kuid on jäänud teooriateks juba üle sajandi. Võib-olla teine suur häda oli ainukese üldtunnustatud maailmapildi allesjäämine 1960-ndate lõpuks. Konkurentide kadumine aaria teaduse ja Nõukogude (proletaarse) teaduse näol viis tõe monopolini. Tõe monopol aga tõi koheselt (takkajärgi hästi näha 1970-ndatest pihta) kaasa refereerivate tööde hulga kasvu ja originaaluuringute hulga kahanemise. Kolmandaks asjaoluks sai ilmselt võimuvõitlus füüsikute ja lüürikute vahel. Liiga mõjukaks muutusid loodus- ja tehnikateadustega tegelejad koos nende uuringute tulemusi kasutavate tootjatega. Vähe sellest, et mõjukaks, nad suutsid rahvale pakkuda "imesid": sidevahendid, mõtlevad masinad, liiklusvahendid, ravimid, toit ja riided, elamud... Klassikaline poliitiline establishment muutus ilmselgelt rahutuks, ja seda mõlemal pool Suurt Müüri.

Kosmos, kui me sinna tõsiselt jõudnuks, andnuks tööstusajastule vähemalt 200-300 lisa-aastat. Praegu aga tundub, et saame praktikas ära proovida "neofeodalismi" rõõmud.

Ulmefännidele lohutuseks võib öelda, et SF on siiski kirjandusliik, kunstiharu, mitte teadusliku prognostika alaliik. Teadus ja tehnoloogia on tema verbaalne ja ideeline arsenal, aga selle kasutamine ei pea alluma tegelikule füüsikaõpiku kirjeldusele või andma meile täpseid juhiseid mis tulevikus võib ees oodata.

Lõpetuseks tahaksin tänada Margus Kiisa, Mati Teed, Leanika Tamme ja Joonas Kiiku, kes andsid Facebookis hulgaliselt häid mõtteid (millest mitmeid sai ka siin tekstis kasutatud) ja aitasid sellega kõvasti kaasa käesoleva teksti sünnile.

Pilte 1999 aasta estconilt

Mõned Andri Riidi sahtlisügavusest pärit pildid, mis tehtud Eesti ulmehuviliste kokkutulekul 24.-25. juulil Aegviidu lähedal Mustjõel ja mis oli järjekorras juba teine. Rohkem juttu leiab ürituse kohta siit

Warhammer 40 000: Space Marines (Ove Hillep)

,,They shall be my finest warriors, these men who give themselves to me. Like clay, I shall mould them, and in the furnace of war forge them. They will be of iron will and steely muscle. In great armour shall I clad them and with the mightiest guns will they be armed. They will be untouched by plague or disease, no sickness will blight them. They will have tactics, strategies, and machines such that no foe can best them in battle. They are my bulwark against the Terror. They are the Defenders of Humanity. They are my Space Marines,and they shall know no fear."

-Prelude, The Codex Astartes (Apocrypha of Skaros)

_________________________________________________________< /center>

Mängust endast

Warhammer 40 000 on aastast 1987 pärit ulmeteemaline sõjamäng, mida mängitakse hunniku reeglina 28 mm (värvitud) miniatuuridega. Nende plastmehikestega peetakse maha eepilisi lahinguid, tuginedes Warhammer 40 000 lahingureeglitele. Kuigi esimesed mängukomplektid lasti välja juba 26 aastat tagasi, on kaubamärgi omanik Games Workshop brändi pidevate reeglimuudatuste ning uute miniatuurikomplektidega senini elus hoidnud.

Warhammer 40 000-e mängijaskond on pidevalt kasvanud, jõudes uue aastatuhande algul ka Eestisse. Maailma tutvustamiseks on antud välja tohutult raamatuid, laua- ning arvutimänge ning isegi täispikk animatsioon. Mängu miniatuuride kogumisest ning värvimisest on samuti saanud omaette hobi ning mõned kogujad ei raatsi oma nädalatepikkuse töö vilju klaasi alt väljagi võtta. Nagu sõjamängudes ikka, jaguneb kogu maailm fraktsioonideks, kes omavahel sõda peavad. Ühest sellisest osapoolest selles artiklis juttu tulebki...

Taust

Warhammer 40 000-e düstoopiline maailm on sotsiaalses mõttes üsnagi sarnane meile tundud pimedale keskajale. Paljud kõrgtehnoloogilised leiutised on langenud unustuse hõlma ning religioosne pitser on vajutatud igasse eluvaldkonna tahku. Inimeste tsivilisatsiooni kaitsevatest vägedest on teiste seas kõige kuulsamad Adeptus Astrates, inkvisitsioon ning Adeptus Mechanicus. Hoolimata oma näivast arvukusest, suudavad nad vaevu varitsevate tulnukate ja mutantide horde tagasi hoida. Unusta tehnoloogia ja teaduse saavutused, kuna palju sellist on kadunud, mida ei õpita enam kunagi uuesti ära. Unusta lubadused progressist ja mõistmisest, kuna karmis ja sünges tulevikus on vaid sõda!

Kunagi ammu, kui Imperaator veel inimese kujul Terral kõndis, lõi ta endale 20 primarhhi - tema kindralid ja relvavennad tulevaseks võitluseks inimeste maailmade ühendamisel. Esimesed Kosmoserüütlid (arvestades maailma feodaalset iseloomu, on see ilmselt kõige parem variant pisut kohmakast väljendist "kosmose merejalaväelased") loodi just nende poolt, kuid primarhhide võimed olid neis tugevalt "lahjendatud," kuna inimkeha ei suuda taluda nõnda suurt väge. Kasutades geenimutatsioone lõi igaüks neist endale leegioni sõdalasi. Kõige esimene ning Imperaatori poolt usaldatuim oli Horus. Teised tuntuimad nimed, mida inimmaailmades austatakse, on Lion El'Jonson, Leman Russ, Rogal Dorn ja tiivuline Sanguinius. Algas võitlus inimkonna ühendamise eest.

Horuse hereesia

Pärast kaht sajandit lahinguid ning vähemuste hävitamist, tegi Imperaator Horuse armee ülemjuhatajaks ning jäi ise teadmata põhjusel Terrale, mis tekitas teistes primarhhides pahameelt. Horus ise sai peatselt lahingus tõsiselt haavata ning ta transporditi Terrale tervenema, mille käigus Kaose jumalad ta unenägudega enda poole kallutasid. Paranenuna alustas ta vastuhakku Imperaatorile ning paljud primarhhid oma leegionidega ühinesid temaga - kaks vaenupoolt jagunesid täpselt pooleks. Palju sellele järgnenud sõjast on üpriski hägune, kuid teada on, et Tumedatele jõududele ohverdati lugematuid maailmu ning koledus, mis nende elanikke tabas, on kirjeldamatu.

Lõpuks, sundides Imperaatorile lojaalseid vägesid pidevalt taganema, alustasid Horus ja tema liitlased Imperaatorliku palee piiramist Terral. Viimases hädas otsustasid lojalistid anda meeleheitliku vastulöögi - Blood Angel'ite Sanguinius ning Imperial Fist'ide Rogal Dorn koos oma vapraimate sõdalastega saatsid Imperaatorit retkel Horuse lahinglaevale. Kaose segajate tõttu aga ei toiminud teleport nii tõhusalt kui oleks pidanud - ründavad väed pillutati laevale laiali. Imperaator ning Horus pidasid maha vägeva kahevõitluse ning kui Dorn lõpuks oma meestega lahinguväljale jõudis, leidis ta sealt kaks pealtnäha surnud keha. Kuid Imperaatoris oli siiski veel piisake elujõudu ning otsustuskindel primarh tõi tema keha tagasi Terrale, kus see paigutati Kuldtrooni, jättes Inimkonna valitsejale siiski võimaluse telepaatilisel teel oma alluvatega suhelda.

Kaose teenrid alistati ning aeti Hirmu Silma.

Codex Astrates

Pärast Horose vastuhakku, jaotati seni piiramatu suurusega leegionid 1000-mehelisteks kapiitliteks. Imperaatori vägede korrastamisega tegeles ainuisikuliselt Roboute Guilliman, Ultramarines'i primarhh. Tema suurimaks tööks on Codex Astrates - teos, mis määrab kõikide kapiitlite organisatsioonilised ning taktikalise alused, värvatavate vastuvõtu ja geenipankade kasutamise korra.

Paljud kapiitlid peavad "Astraatide koodeksit" sama pühaks kui Imperaatorit ennast ning järgivad seda sõna-sõnalt. Teised jällegi suhtuvad koodeksisse kui näpunäidete kogumikku ning kasutavad seda pigem suunava teosena. Üheks selliseks "vabaks" kapiitliks on Space Wolves, kelle primarhh Leman Russ vormib oma sõdalased omaenda käe järgi.

Ülesehitus

Igat kapiitlit juhib Kapiitlimeister, keda abistavad vanemohvitserid, tehnikud ning raamatupidajad. Iga kapiitel on jagatud 10-ks 100-meheliseks kompaniiks, mida juhivad kaptenid, mis omakorda jagunevad 10-ks 10-meheliseks rühmaks seersandi juhtimise all. Lisaks on igas kompaniis lahinglipu kandja, kaplan ning meedik (nn. apteeker).

Iga treeningu läbiteinud Kosmoserüütel määratakse esialgu kümnendasse kompaniisse - luuresse, mille iga rühm koosneb seersandist ja 4-9 reasoldatist. Seal õpib ta selgeks kõik sõja peened nõksud: kuidas märkamatult hiilida, kuidas luurata, läheneda ja jälgida vastast.

Rüüsterühma kuuluvad sõdurid, kes on äsja luurekompaniist minema saanud. Sellega kaasneb ka õigus kanda lahingturvist. Põhimõtteliselt on tegu raskerelvastuses rühmaga. End siin tõestades, võib sõdalane pääseda ründerühmadesse, kus tegutsetakse pea-asjalikult lähivõitlusega.

Taktikalised rühmad on lahinguväljadel kõige levinumad, luues sellega armee selgroo. Sinna pääsemiseks peab Kosmoserüütel end tõestama nii rüüste- kui ründerühmas. Pärast tuhandeid lahinguid võib kapiitlimeister hakata lugema sõdurit veteraniks...

Kapiitlimeister on üks hirmuäratavamaid sõdalasi üldse. Tal on selja taga mitu sajandit lahinguid, tapmisi ja kogemust. Ta on võitluses ületamatu, olgu tegu siis bolteri, terariista või paljaste kätega. Juba tema tiitel räägib selja taha jäetud vaenlaste laipadest. Kuid ta peab olema ka hiilgav strateeg, karastatud Astraatide koodeksi õpetustes ning teritatud lõpututes otsustes lahinguväljal. Tema sõdurid on talle kui vennad ning ta teab, et nad on nõus andma oma elu vaid tema käsu peale. Ta peab teadma kõigest, mis kapiitlis toimub, olema vannutatud hoidma kapiitli saladusi ning pidama ka läbirääkimisi, lähtudes Adeptus Astraatide aukoodeksist. Iga Kosmoserüütel, eriti aga kapiitlimeister, peab olema ettevaatlik kergete väljapääsude suhtes, kuna need võivad lõpuks viia hukatusse.

Värbamine

Igal kapiitlil on aegade jooksul välja arenenud uute sõdurite värbamiseks omad meetodid ning traditsioonid. Paljud värbavad vaid oma kodumaailmadest, mis on enamasti arengus maha jäänud, metsikud ja tihtipeale sõjaväelise korraga, kus lootustandvaid poisse treenitakse üha tugevamaks, et nad saaksid ehk ühineda Space Marine'dega, keda kutsutakse "tähesõdalasteks" või "taevarüütliteks". Kuna kapiitlid külastavad oma värbamismaailmu vaevalt kord põlvkonna jooksul, põimuvad need külastused tihti legendide ning müütidega.

Kuigi madala arenguga maailmad, mille elanikud on sunnitud ellujäämise nimel pidevalt võitlema, on head värbamiskohad, ei suuda miski võistelda sülemmaailmade linnade põhjakihi asukatega. Selliseid low-lifereid püütakse tihtipeale kampade kaupa kinni ning saadetakse katsetele.

Katsed varieeruvad vastavalt kapiitlile, kuid üks on kindel - need on niivõrd rasked, et vaid käputäis nekruteid need läbib. Läbikukkunud võivad end õnnelikuks lugeda, kui nad eluga pääsevad.

Paljudel kapiitlitel puuduvad kodumaailmad - nekruteid saavad nad kas enda poolt valitud planeetidelt või otse sõjapiirkonnast. Kodutute kapiitlite heaks näiteks on Dark Angels ja Black Templars.

"Taevarüütlid"

Täielikku kapiitlite nimistut saab näha Warhammer 40 000 wikipeedialehelt - ka pisukeste kirjeldustega.

Kosmoserüütli arenguprotsess on pikk ja vaevaline. Neofüüdid (nekrutid) ühinevad kapiitlitega umbes 10-aastaselt, mil nad alustavad ka oma treeninguid ning mutatsioone. Erinevaid geenitüvesid, mis neofüütidesse siirdatakse, on 19, kuid kõik kapiitlid ei kasuta kõiki tüvesid ning tihtipeale on tüved geenipankades tuhandete aastate jooksul ise muteerunud. Väga vähe leidub ka kapiitleid, kellel on olemas kõik 19 tüve, kuna enamasti on mõned lahingute käigus kaduma läinud või liiga palju muteerunud. Naised ei sobi värbamiseks, kuna siirikud on seotud meeshormoonidega.

Kuigi kapiitlid on oma värvatute suhtes väga tähelepanelikud ning valivad, juhtub tihti, et kõigi keha ei suuda siirdatud geenitüvesid taluda. Sellisel juhul võib neofüüdi ainevahetus muutuda väga ebastabiilseks ning peaaegu alati kaasneb sellega ka osaline või täielik vaimuhaigus. Kui kapiitel on täies jõus, lõpetatakse lihtsalt nende piinad. Kui aga mehi on hädasti vaja, sobivad nad hästi enesetapurünnakutest osa võtma.

Ei piisa vaid geenitüvede siirdamisest - Kosmoserüütel peab oskama oma uusi organeid ka kontrollida. Paljud organid ei hakka ilma hüpno- või kemoteraapiata üldse töölegi. Treeningu läbinud Kosmoserüütel suudab täiel määral kontrollida oma kehas toimuvaid protsesse.

Esimene istik, mis neofüüdile siirdatakse, on teine süda, mis lubab sõdalasel hakkama saada vähese hapnikuga, tugevate traumadega ning valmistab ta ette eesootavaks 18-ks kirurgiliseks siirdamiseks.

Teisena siirdatakse neofüüdile ossmodula - pisike organ, mis tugevdab ning kasvatab organismi luustikku. Selle tulemusena moodustub ka neofüüdi ribidest ühtlane teraskõva luuplaat.

Koos ossmodulaga siirdatakse sõduri rindkerre ka biscopea, mis hormoonide abil kasvatab omaniku lihaskudet. Kasvavad musklid põimuvad suureneva luustikuga, mis on üheks põhjuseks, miks neid koos siirdatakse.

Pärast kaht aastat viimaste geenitüvede istutamist, alustatakse järgmise faasiga, mille jooksul siirdatakse neofüüdile haemastamen ja Larramani organ. Esimene hakkab kontrollima ossimodula ja biscopea tegevust ning rikastab organismi verevarustust. Larramani organtoodab Larramani rakke, mis haavatasaamise korral sulgevad augu ning kaitsevad organismi.

Sealtpeale algab ka neofüüdi hüpnoteraapia, mis jätkub kogu tema teenistuse aja. Catalepseani sõlm paigutatakse kukla taha. See hernesuurune organ mõjutab keha unerütmi ning selle reageeringut unepuudusele. Tänu sellele suudab Kosmoserüütel vajadusel magada ning olla ärkvel üheaegselt. Selline kahe oleku vahel pendeldamine ei asenda normaalset und, kuid suurendab sõdalase võimalusi magades ellu jääda.

Vanuses 14-16 siirdatakse neofüüdile kolm uut tüve: preomnor, omophagea ja mitmik-kops. Preomnor on suur organ, mis sobitatakse rinnakorvi ja tegeleb neelatud ainete eel-seedimisega. Tänu sellele suudab Kosmoserüütel süüa kõigile teistele mürgiseid või seedimatuid aineid. Omophagea paigaldatakse seljaaju külge, kus see muutub aju osaks. Selle ülesandeks on eraldada loomsetest kudedest mäluna funktsioneerivat geneetilist materjali, mis annab Kosmoserüütlitele üpris ebahariliku omaduse - nad suudavad süües sõna otseses mõttes õppida, mis võib võõras keskkonnas olla väga kasulik. See on aga tekitanud mitmeid nimedest Flesh Tearers ja Blood Drinkers väljaloetavaid harjumusi. Kolmandaks organiks on nn. kolmas kops, mis kaitseb kopse mürkide ning hapnikuvaeguse eest, kuna ta ise on võimeline mõlemaga toime tulema.

Järgmisena tulevad occulubeja Lymani kõrv - kaks organit, millest esimene ei paranda küll otseselt silmanägemist, kuid lubab tehnikutel teha muudatuse silma võrkkestas ning kasvatada uusi nägemiskepikesi. Teine laiendab sõdalase kuulmisulatust (lainepikkuse, mitte kauguse mõttes) ning lubab tal vajadusel filtreerida taustamüra.

Vanuses 15-16 siirdatav sus-an membraan paigutakase peaaju ülaosa peale, kuid see ei hakka tööle ilma järgneva keemiaravi ja treeninguta. Selle ülesandeks on viia keha ainevahetus kas siis tahtlikult või surmava trauma tagajärjel miinimumi. Sellisel viisil võib Kosmoserüütel elada aastaid. Ainevahetust saab taastada vaid keemiaraviga - sõdalane ise seda teha ei saa. Pikim teadaolev varjusurmas viibimise rekord (eduka elustamisega) kuulub Silas Err'ile Dark Angels'i kapiitlist - 567 aastat.

Melanchroomiline organ jälgib kehale mõjuvat radiatsiooni ning toodab vajadusel pigmenti, et muuta nahk tumedamaks. Erinev geenitüvi on erinevate kapiitlite sõduritel muutnud ka naha- ning juuksevärvi. Hea näide on siinkohal Death Spectres kapiitli albiinosõdalased.

Ooliitne neer ja neuroglottis paigutatakse neofüüdi kehasse üheaegselt. Esimene toimib koosteise südamega ning parandab tunduvalt sõdalase verevarustust. See lubab Kosmoserüütlil taluda mürke ning gaase, millega mitmik-kops üksi hakkama ei saaks. Suu tahaossa paigaldatav neuroglottis lubab sõduril maitse järgi määrata kindlaks looduslikke mürke ja mõningaid kemikaale.

Seedekulglasse paigaldatav mucranoidi toodetud hormoonid imbuvad kehasse käärsooles, mis keemiaravi tulemusena paneb Space Marine higistama õlist eritist, mis kaitseb teda äärmuslike temperatuuride ja osaliselt ka vaakumi eest. See on standardprotseduur kosmosereiside puhul.

Betcheri näärmed siirdatakse neofüüdi alahuulde ning lubavad sõduril sülitada äärmiselt korrodeerivat mürki. Kosmoserüütel võib sel moel end rahumeeli raudpuurist välja lutsuda.

Kaela ning sügavale rinnakorvi siirdatakse kaks identset tüve - progenoidid. Need näärmed on kapiitli säilivuse koha pealt eluliselt tähtsad, kuna nad koguvad geneetilist materjali teiste tüvede kohta. Viie aastaga valmib kaelal olev progenoid - rinnakorvis asuv organiga läheb kümme aastat - ning on eemaldamiseks valmis, et säilitada järgmisele neofüüdile geenitüvede siirdamiseks. Kapiitli apteekrid kannavad kaasas ka seadet, millega langenud Kosmoserüütlite rinnakorvist sealne progenoid kätte saada - selle eemaldamisega on sõdalase kohustused kapiitli eest täidetud.

Enne 18-aastaseks saamist paigutatakse neofüüdi naha alla viimase siirikuna must seljakilp, mis surub närvisõlmed kilbist sügavale kehasse. Paari kuuga on seljal asuv siirik täis organismi närvilõpmeid, mis lubab sõduril otseselt "põimuda" tema lahingturvisega.

Istikute pildid on pärit The-First-Magelord deviantart lehelt. Kel huvi, siis seal on mõned veel.

Kapiitlite apteekrid oskavad küll geenitüvesid siirdada ning progenoide eemaldada, kuid enamasti jääb neile mõistmatuks sügavam tehnoloogia selle taustal ning erinevate organite täpsed funktsioonid. Paljud kirurgilised ettevõtmised on tänu põlvest-põlve edasiandmisega rituaalidega sedavõrd küllastunud, et vaene neofüüt on oimetu ammu enne tuimesti mõjumahakkamist. Valestitõlgendamised tingivadki kapliitlitevaheliste geenitüvede mõningase erinevuse.

Varustus

Kosmoserüütlite varustus varieerub üpriski tugevasti ning on sõltuv rühmast, kus sõdur asub. Üldjuhul on kõigil sõdalastel (v.a. luurajad, kel on oma kerge turvis) õigus kanda lahingturvist. Lisaks sellele veel relvastus, mis kõigub bolteri ning kettmõõga ja leegiheitjate vahel. Üpriski korralik arsenal. Veteranidel on õigus kanda ka hävitaja-turvist ning vägevaimad sõdalased paigutatakse raskel haavatasaamisel lahingsarkofaagi ehk dreednooti, kus hinge vaakuvad vägilased hea õnne korral veel tuhandeid aastaid sõdida saavad. Need rasked turvised on põhimõtteliselt ühe-mehe-tankid. Varustatuna kuulipildujate, raketi- ja leegiheitjatega on need lahingus ülimalt efektiivsed vastase elavjõu hävitamises. Veteranid kasutavad suures osas ka käsivõitlusrelvi nagu kirved, mõõgad ja vasarad. Loomulikult on kõik need rohkemal või vähemal määral lööke võimendavat tehnikat täis.

Planetaarsete sõidukitena on kõige tähtsamad ilmselt drop-podid, millega Kosmoserüütlid planeedile laskuvad. Muljetavaldav on nende seadmete ülim primitiivsus, kuna põhimõtteliselt tullakse alla täie hooga. Tegelikult on küll kapsli all väike reaktiiv, mis maandumist pidurdab, kuid kõmakas, millega see maapinda tabab, on austustäratav. Kapsel mahutab enam-vähem ühe rühma. Sõidukitest tuleks ära märkida transpordi alla kuuluv Rhino ning Land Rider, mida, varustatuna paaris-raskebolterite ning nelja laserkahuriga, peetakse Adeptus Astraatide hävitavaimaks relvaks. Kasutatakse ka kõiksugu erinevaid mootorrattaid (küll kahe, kui ka kolme rattaga) ning hõljukeid.

Kõige levinumaks transpordiks kosmilises võtmes on ristlejad. Need kiired laevad on peamised sõdalaste kriisikolletesse vedamise vahendid. Tihtipeale on juba ristleja ilmumine päikesesüsteemi piisav, et igasugune vastuhakk lämmatada. Ristleja ei ole laevaklass, vaid pigem iseloomustus kiirele laevale, millega on võimalik vedada märkimisväärne hulk Kosmoserüütleid ning need ohukoldesse transportida (kas siis drop-pod'ide, telepordi või teiste laevadega). Sellest lähtuvalt on ristlejaid väga erinevaid sorte.

Peaaegu igal kapiitlil on ka kaks-kolm lahingalust, mille peamine eesmärk on planetaarsete maabumiste läbiviimine ning tulega toetamine. Suur hulk soomust ja häirivaid seadmeid on suunatud kapslite väljalaskeavadele, kust võib korraga planeedile minna kuni kolm kompaniid. Need laevad on tõsiselt tugevad ning peavad vastu isegi planetaarkaitsekahurite tulele.

Gladius-klassi fregatt - suurel määral patrull- ning eskortalus - on Imperiaatorliku laevastiku kõige arvukam laevatüüp. Kandes harva rohkemat kui üht rühma, kasutatakse seda harva planeetidel maandumiseks, kuid see-eest leiab see rakendust lahingutes ning piirialadel.

Taktika

Taktika varieerub suurelt jaolt kapiitlite järgi. Blood Raven kapiitli raamatupidajad koguvad võimalikult palju iidseid teadmisi ning püüavad oma vaenlaste sammu ette ennustada; Doom Eagles kapiitel rõhub hiilimisele ning vaiksele tapmisele. Enamus kapiitleid aga leiab kõige tõhusama taktika olevat siiski konkreetse ilustamata molli-kütmise. On ka mõned kapiitlid (Brazen Minotaurs näiteks), kes põhimõtteliselt ei hooli, mida nad tapavad, kuna see ei ole tapmise seisukohalt üldsegi mitte oluline.

Kirjandus

Nagu enamus asju siin maailmas, ei ole ka Kosmoserüütlid miski uus asi, meenutades väga Heinleini raamatust "Tähesõdalased" tuttavaid sõdureid. Maailma puhul seevastu ei saa neil kahel ühtki paralleeli tõmmata - Heinleini raamatu maailm on arenenud ühiskond, vaba igasugustest piiridest; Warhammer 40k seevastu on tehnoloogiliselt tagurlik ning väga piiritletud kohutava koguse religioossete traditsioonidega. Mõlemas kasutavad sõdalased lahingturvist, hüppavad kapslites planeetidele ning taplevad. Erinevused tulevad sõdurite ettevalmistuses - Heinleinil puudub igasugune geneetiline mõjutamine ning treeningki kestab lühemat aega.

Geenimanipulatsioon esineb aga Frank Herberti "Düüni" saagas. Samuti on erinevate tulnukrasside kujundamisel ammutatud inspiratsiooni kinolinalt.

Alates 1987-st aastast, mil Games Workshop antud teemaga välja tuli, on pidevalt trükitud ka raamatuid, mis selle mängu tausta, tegelasi ning sündmusi tutvustavad. Nüüdseks on Warhammer 40 000 sarjas juba sadu jutustusi, romaane ning lühijutte paljudelt erinevatelt autoritelt.

Samuti on aastal 2010 tehtud täiesti vaadatav 76-minutine animatsioon "Ultramarines", mis jutustab ühest kihva kiskunud päästemissioonist.

Koomiksid, lauamängud ( Space Hulk, Adeptus Titanicus, Inquisitor< /a>, Horus Heresy (ja samanimeline kaardimäng)) ja rollimängud (Dark Heresy, Rouge Trader, Black Crusade, Death Watch ja Only War on sellele populaarsust kogunud teemale täiesti loomulik jätk.

Ka arvutimänge on mõnuga välja antud. Mõned näited: Final Libaration: Warhammer Epic 40 000 (1997, strateegia) Warhammer 40 000: Chaos Gate (1998, strateegia), Fire Warrior (2001, FPS) ning Dawn of War ja Dawn of War II (2004, 2009 vastavalt, mõlemad strateegiamängud). 2011 aastal ilmus ka märulimäng "Space Marine", kus mängija orke ning kaose kummardajaid laias kaares laiali peksab.

Kokkuvõtteks

Warhammer 40 000 maailm on lai, põhjalikult läbi mõeldud ja paljude raamatute poolt kirjeldatud. Kosmoserüütlid on aga tuntuimad selle mängu esindajad, kujutades endast kui kihavat müüri Impeeriumi karmi korra ning kaose vahel. Kel aga mängu või maailma vastu huvi tekkis võib kiigata eestlaste endi Warhammer-foorumisse..

Ulmeline graffiti Tallinnas (Ove Hillep)

Ühel uimasevõitu hommikul elektriraudteega sõites täheldas üks meie reporteritest põnevavõitu joonistusi Tondi peatusest umbes 300-400 m Nõmme poole jääval seinal. Mõne aja pärast saigi mindud ning need pildid fotokasse jäädvustatud ning teile vaatamiseks üles pandud.

Tegu on põneva praktiliselt kogu müüri enda alla võtva teosega (ilmselt) erinevatelt autoritelt ning erinevas stiilis. Kuna kõik sealne ei olnud ulmega seotud, otsustasime välja tuua ühe jupi sellest seinas, mis kõige enam silma torkas.

Väga lahedalt on välja toodud piltide sügavus ning perspektiiv, mida igapäevases linnapildis esinevast graffitis reeglina ei leia. Suurepäraselt on kasutatud värvide hajumist nii planeetide kui ka tähtede puhul. See võis olla ka juhus, kuid ühe taevakeha puhul on seinas asuv mõra suurepäraselt pildiga kokku sulanud.

Ilm oli parajalt külm ning sein mõnusalt härmas, kuid loodame, et kvaliteet annab siiski edasi seda mõnusat surinat, mida nende vaatamine tekitas. Kelles ei tekita, siis on alati võimalus ise vaatama minna. Kahju vaid, et kõik Tallinna tühjad igavad seinad ulmeteemaliste piltidega kaetud ei ole.

Kui mõni lugejatest leiab veel kusagilt midagi sarnast, siis võib sellest meile teada anda

toimetuse meilile või kohe pildid saata.

Jaanuarikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Jaanuarikuu lumistele väljadele toob Reaktori pildimäng üht-teist fantaasiaküllast.

Sel korral on pildid elemendid kahest filmist. Tahame teada, millistest filmidest need pärit on - elemendi-objekti nime ei ole tarvis. Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Ühe filmi/sarja äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada 2 punkti. Vastata saab kuni 25. Veebruarini.

Iga vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi 1999. aastal ilmunud JRR Tolkieni ingliskeelne "Silmarillion". Tegu on kasutatud raamatuga, mille kaanel on mõningad kulumise tunnused, kuid raamat on siiski heas korras.

Detsembrikuu pildimängust võttis osa 2 inimest - küllap oli mõistatus liialt keeruline. Kasutades random.org nimekirjasegajat võitis Dr. Who'st tuttava Tardise endale Martti R. (Timestamp: 2013-01-27 15:13:33 UTC)

Aga õiged vastused? Need kaks näitlejat, kelle nägusid oli võikal pildid kasutatud, olid Patrick Stewart ja Sigourney Weaver.

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Jaanuar 2013 ulmkonnakroonika

Eesti Ulmetähed

Sel kuul otsustas Reaktor uurida Annikalt tema lemmikute kohta. Annika on tihe külaline Tallinna ulmekogunemistel ning mängib heal meelel ka lauamänge. Samuti on ta ulmeühingu juhatuses, kuigi tunnistab, et mitte väga aktiivne.

1. Mida praegu loed?

Hetkel loen ulmest Paolo Bacigalupi "The Windup Girli" ja Scott Sigleri "Contagiousi".

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Raamatu külge naelutab ikkagi huvitav sisu ja ka kui hästi on kirjutatud.

3. Ulme kolm lemmikut (film, sari, raamat, koomiks)? Paari lausega neist lugejaile.

Lemmikuid nimetada on keeruline. Viimati loetutest on selleks aga John Scalzi (hakkas meeldima Old Mans Wari lugedes ja meeldib siiani - kirjutab hästi ja ladusalt); Scott Sigler (on näha, et teab rohkemat kui ainult kirjutamist; kohati näib nagu kirjeldaks teadustööd, aga oskab sellele vaatamata kirjutada põnevalt); lisaks plaanin kindlasti lugeda ka edasipid Bujoldi Miles Vorkosigani saagat (raamatud lausa lendavad käes (nagu ikka - põnev ja kerge lugeda)

2013 aasta Stalkeri nimekirjad avalikud

Eesti Ulmeühingu aastaauhind «Stalker» on kirjandusauhind,

mida antakse välja alates aastast 1998. «Stalker» antakse välja üks kord aastas lugejahääletuse tulemuste põhjal põhjal ulmeanri kuuluva kirjandusteose eest. Ulmeanri kuuluvaks loetakse teaduslik fantastika (SF), fantaasia- (fantasy) ja üleloomulikku elementi sisaldav õuduskirjandus (horror).

See nimekiri ei ole lõplik! Selle nimekirja mõte on pigem selles, et võimalikud hääletajad saaksid teha omi lugemisvalikuid ja anda märku, kui midagi olulist on välja jäänud...

Esialgse stalkeri nimekirja leiab ulme.ee foorumist! (nimekiri võib lähinädalatel veel täieneda)

Täheaeg ootab kaastöid

Annan teada, et Täheaeg 12 ootab kõigi kodumaiste ulmeautorite lühiproosaks liigituvaid kaastöid! Järgmise numbri kaastööde saatmise tähtpäev on 15. aprill 2013.

Tagasisidet, kas kaastöö on avaldamiseks vastu võetud, saab alates 15. maist 2013.

Kaastööd saata aadressil: raulsulbi@gmail.com.

Sobivad Pagesi, Open Office'i, Wordi, aga ka RTF-dokumendid.

Väga umbkaudne uue numbri ilmumisaeg võiks olla august 2013.

Kaastööde parameetrid:

Lühiproosa all mõistame Eesti ulmemaastikul angloameerika ulme eeskujul tekste, mis on lühemad kui 40 000 sõna. Lühijutt (short story) on kuni 7500 sõna pikk, jutustus (novelette) 7500 - 17 500 sõna pikk ning lühiromaan (novella) 17 500 - 40 000 sõna pikk tekst. Neid kolme tekstivormi loeme kokkuvõtvalt lühiproosaks. Üle 40 000 sõna pikkust teksti nimetame romaaniks.

Eesti ulmeauhinda Stalker antakse tavaliselt algupärasele lühiproosale kaks: enamasti kandideerivad omaette kategoorias lühijutud ning teises kategoorias jutustused ja lühiromaanid, kuna neid on lihtsalt vähem.

Roheline tuli:

Täheajas on au sees pikk korraliku faabulaga lugu, soovitavalt fantastilises settingus, tugevate ulmeliste elementidega ja ulmebutafooria taustal, samas ambitsiooniga olla ikkagi ka hea kirjandus selle sõna kunstilises tähenduses. Oodatud on korraliku detaili- ja karakteriloome ning süeearendusega jutukirjandus.

Hea ulmeautor võiks eelkõige armastada sügavalt ja raskelt ulmelisi maailmu, fantastilisi tegevuskohti ning teiseks peaks tal olema tung jutustada põnevat ja keerukat lugu. Sestap ongi oodatud klassikalised korralikult väljajoonistatud tegelastega ja värvikates-fantastilistes väljamõeldud maailmades arenevad suured süeed.

Loodame näha ambitsiooni teha head ja allahindluseta meelelahutust, rohkem kirjutamistungi ning keskendumist kolmele vaalale: tegelased, maailm, süee. Alustuseks võiks iga algaja autor, kes mõtleb kaastöö saatmisele, võtta kätte näiteks Ain Raitviiru kultusantoloogia «Lilled Algernonile», valida sealt mõne endale eriti kordamineva või muljetavaldanud loo ning püüda ise tolle eeskujul midagi sarnast teha: värvikas maailm, keerukas sündmustik ning valusateks valikuteks sunnitud tegelased.

Täheajas on eelkõige oodatud anrikirjandus: teaduslik fantastika, fantaasia- ja õuduskirjandus, samuti kõik sega- ja alaanrid: alternatiivajalood, aurupunk, teaduslik fantaasia, küberpunk, kosmoseooperid, õudusfantaasiad, mõõga-ja-maagia lood jne.

Punane tuli:

Vähem on oodatud lühemad, argise-olmelise settingu ja olemusega tekstid. Niisamuti ka moodsas linnamiljöös toimuvad inimsuheteseebikad õrnas fantastikasoustis. Armu- ja hirmulood, mis on ajastu moehaigusena ulmekuube rüütatud, kuid milles puudub sisemine suurem ulmetunnetus ning -armastus, pole samuti esmajärjekorras oodatud.

Moodsad vehkle- ja veiklemised slipstreami äärealadel ja vaimse hämaroleku kirjeldused, päkapiku nägemised pudelipõhjas, esimese armastuse romantilised õhkamised haisval kõdulehasel öisel kalmistul ja muu taoline, ei peaks ehk Täheajas ilmuma.

Täheaeg ei oota eriti sürrealistlikku proosat, piiripealseid linnafantaasiaid ja erinevate tähendusväljadega ongleerivaid moodsas argises keskkonnas teoks saavaid absurdilugusid või anekdoote.

Raul Sulbi

Kohtumine Meelis Friedenthaliga

Reedel, 1. veebruaril kell 17 toimub Jõgeval, Betti alveri muuseumis kohtumine Meelis Friedenthaliga.

Jaanuari kuu arvustus

Ei tihkagi auväärset karikat enda käes kauem pidada...

Kui kuu alguses tundus, et ehk ei saagi olema nii väga keerukas see valiku tegemine, siis lõpuks tulid ikkagi jõulud koos oma pikkade vabade päevadega ja BAAS'i lisandus ridamisi arvustusi. Lõpuks on mul sõelal kolm kandidaati:

Silver Sära retsensioon Kristjan Looritsa raamatule "Literistid, ehk Patrik Laurise kummaline elu". Võtab teose ilusasti kokku; järgib BAAS'is eneseski ära kirjeldatud hea arvustuse reeglistikku: sisututvustus, hinnang ja selle põhjendused.

Ats Miller esitab hea analüüsi Triinu Meresi "Kuningate tagasitulekule". Kas on mõtet spekuleerida, miks ei lisatud sellele arvustusele jutu lühikokkuvõtet? Olen isegi mõni kord mõelnud, et miks korrata seda, mida just on eelpool arvustajad teinud. Mõnikord kordan sisukokkuvõtet, teinekord mitte... Kuidagi kõhutunde järgi. Aga igatahes jäi siin minu jaoks mõni rida kuu parimast puudu.

Ja olgu siis rändkarikas ulatatud seekord Lauri Lukasele arvustuse eest Maniakkide Tänava & J. J. Metsavana jutule "Kaelani vaakumis". Siin on olemas emotsioon: "Päris hea, teate!", millest lugedes aimub siirast rõõmu ja positiivsust. On kokkuvõte jutust (ilma liigselt sisu reetmata), on analüüsi, on põhjendatud hinnang. Kindlasti järgin soovitust esimesel võimalusel ja loen seda juttu isegi.

Ulmelist 2013.a. kõigile!

Indrek Rüütel

Tartu ulmikute koosviibimine

Sellekuine ulmikute kogunemine toimus taas traditsioonilises endise Laboründi kaminasaalis. Oli sisukas tõeliselt eestipärane kirjandusõhtu - sisse ajava vingu kõrvale arutati estconi, jutuvõistlust ja värsket kirjandust (ruumi nurgas küdev kamin hakkas ükshetk tossu sisse ajama).

Lisaks esitles Leila Tael-Mikein oma debüütkogumikku ja üllatuskülalisena astus läbi "Udriku küla naiste" autor Ülle Lätte.

Paika pandi ka selleaastane Estconi toimumiskoht- ja aeg milledeks taas Saarjärve ning 12-14 juuli.

Tartu ulmekirjutamine

Aastalõpu puhkuseperioodi järel sai uuesti alustatud kolmapäevaste kirjutamistubadega.

Eesti Esimesed Warmachine meistrikad

Warmachine on miniatuurimäng, kus kaks mängijat võtavad endale lahingmaagi rolli ning juhivad lahingusse oma vapraid sõdalasi, võimsaid auru jõul töötavaid lahingmehhanisme või kohutavaid elajaid. Mäng kestab, kuni üks lahingmaag on surnud. Üksteist saab tümitada nii külmrelvade, tulirelvade kui ka maagia abil.

20. jaanuaril toimusid Kopli raamatukogu keldrikorrusel Eesti esimesed Warmashine/Hordes meistrivõistlused. Huvilisi tuli mängima 10, lisaks veel ka mõned pealtvaatajad (sealhulgas Reaktori reporter). Võitlused algasid kell 10 hommikul ning lõppesid umbes kell 5 õhtul. Mängiti 4 vooru. Õhkkond oli sõbralik ning hoolimata päeva peale tekkivast pingest, suudeti end vaos hoida ja ekstreemsed tunnetepahvakud väljutati kas valju sõimu või hammaste kiristamisega.

Pärast mitmeid tunde kestnud lahinguid väljusid esikolmikuna järgmised mängijad:

1. Edde (Legion)

2. Rain (Kador)

3. Ivan (Sianar)

Auhindadena jagati miniatuure ning loositi välja ka lohutusauhind.

Kuna pilte sai tehtud palju, ei hakka me neid kõiki siia üles riputama. Huvilised võivad neid lähemalt silmitseda Reaktori pica albumist.

Jaanuarikuu kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Fantaasia

Isemoodi aastaajad

Stephen King

Tõlkinud: "Rita Hayworth ja Shawshanki lunastus" - Eva Luts. "Andekas õpilane ja Laip" - Silver Sära. "Hingamismeetod" - Lii Liin.

Raamat koosneb neljast jutust, millest kolme järgi on tehtud tuntud filmid.

"Shawshanki lunastus" on kõigist Kingi filmiversioonidest kõige populaarsem ja kriitikute poolt kõige rohkem kiidetud. Ebaõiglaselt süüdimõistetud Andy Dufresne on kannatlik ja otsusekindel, tundudes isegi vangis kuidagi vabana, mõjutades sellega oma kaasvange ja eelkõige oma sõpra Redi, meest, kes suudab "kõike hankida". Andy suudab valvurid ja vanglaülema üle kavaldada ja neile omapärasel viisil kätte maksta.

"Andekal õpilasel" Todd Bowdenil on head hinded, korralik perekond ja töö postiljonina. Kuid ta kohtub mehega, kes hakkab teda teistmoodi õpetama: Mr. Dussanderiga. Aastakümneid tagaotsitud massimõrvar Dussanderil on siiani õnnestunud pääseda. Todd teab kõike Dussanderi võikast minevikust. Piinamistest. Tapmistest. Kuid Todd ei taha teda üles anda. Todd tahab teada rohkem. Palju rohkem. Teadmata, et ta end niimoodi pikkamööda Dussanderi võimu alla annab... Selle jutu järgi on tehtud film "Apt Pupil".

"Laip" räägib neljast sõbrast, kes lähevad otsima ühe koolipoisi laipa, lootes selle abil kuulsaks saada, välja pääseda väikelinna elust ja vabaks saada oma vägivaldseist, ükskõiksetest või kriminaalse taustaga perekondadest. Teel ähvardavad neid ohud ja seisab ees võitlus elu ja surma peale. Selle järgi on tehtud film "Stand By Me".

"Hingamismeetod" on meisterlik õuduslugu, milles kolmteist meest kogunevad härrasmeeste klubisse, et kuulata lugu häbistatud naisest, kes on otsustanud võidutseda surma enda üle.

Järelsõna tõlkinud Eva Liisa Sepp.

Kirjastus Tiritamm

Kääbik

J.R.R. Tolkien

Tõlkija: Lia Rajandi

Värsside tõlge Harald Rajamets.

Bilbo Baggins on kääbik, kes armastab lihtsat ja mugavat elu ega ole eriti palju oma kääbiku-uru sahvrist kaugemale rännanud. Kuid ühel päeval saabuvad tema koju võlur Gandalf ja kolmteist päkapikku ning keeravad kääbiku sündmustevaese elu pea peale, meelitades ta retkele «sinna ja tagasi».

Päkapikkudel on plaan minna retkele suure ja väga ohtliku lohe Smaugi aaretekambrisse ning algab seiklus, mis paneb Bagginsi tegema ja ütlema täiesti ootamatuid asju...

«Kääbik» on «Sõrmuste Isanda» eellugu ning seda on pärast 1937. aasta esmatrükki müüdud miljoneid eksemplare. Kääbikut peetakse kahekümnenda sajandi üheks kõige armastatumaks ja mõjukamaks teoseks.

Autori must-valged illustratsioonid.

Kirjastus Pegasus

Pärast päikeseloojangut

Stephen King

Tõlkija: Tanel Veske

Uus lummav lühijuttude kogumik õudusjuttude vanameistrilt

Kes veel peale Stephen Kingi muudaks välikäimla ligaseks sünnituskanaliks või maanteeäärse kantribaari igavese armastuse asupaigaks? Nördinud raamatumüügimees võtab peale tumma hääletaja, teadmata, et vaikne mees kõrvalistmel kuuleb paremini kui vaja. Velotrenaööri treeningreiim, mida alustati kolesteroolitaseme vähendamiseks, võib viia sõitja esmalt vaimustavale, seejärel aga õõvastavale teekonnale. ,,Kakukesetüdruk", mille tegevus toimub Florida eraldatud korallsaarel, on kaasahaarav lugu noorest naisest, kes on sama kaitsetu ja leidlik nagu Audrey Hepburni tegelaskuju raamatus ,,Oota pimedani". Loos ,,Ayana" teeb pime tüdruk suudluse ja käepuudutusega imet. Kingi jaoks on piir elavate ja surnute vahel tihtilugu hägune ning meie reaalsust koos hoidvad õmblused võivad igal hetkel rebeneda. Jutukogu üks pikimaid lugusid on ,,N.", kus psühhiaatri patsiendi mõistuspäratu mõtlemine võib tekitada Maine'i maakohas maailma hukutava ohu... või ennetada maailma hukku.

,,Pärast päikeseloojangut" on raamat ajast - olgu see loojang või hämarik -, mil inimsuhted võtavad ebatavalisi pöördeid; mil mitte miski ei ole päris nii, nagu silmale näib; mil kujutlusvõime sirutub pimeduseks sulanduvate varjude poole ja hirmutab lugejast kogu päevavalguse välja. See on Stephen Kingi ideaalaeg.

Kirjastus Varrak

Teekond I raamatu 2. osa

Justin Cronin

Tõlkija: Tiina Aug

Justin Cronini triloogia esimese raamatu teises osas jätkuvad peategelase, militaarkatsete käigus ebatavalised võimed omandanud tüdruku Amy ja tema sõprade seiklused tulevikumaailmas, kus tsivilisatsioon sellisel kujul, nagu me seda praegu tunneme, on inimeste endi süül hävinud, ning inimkonna allesjäänud riismete elu-olu meenutab sajanditetaguseid aegu. Sündmuste areng Amy uues elupaigas viib selleni, et tüdruk võtab koos kaaslastega ette pika teekonna läbi laastatud maa, kus varitsevad vaid ohud, ent kus rännuseltskond kohtab siiski ka teisi väheseid inimkogukondi. Iseasi, kuivõrd inimlik nende käitumine alati on...

Raamat pakub rohkesti põnevust, aga ka mõtlemisainet inimloomuse üle. Autori pingestatud, mitmekihiline, kohati varjatult humoorikas tekst võimaldab lugeda teost nii ulmelise, pöörastest ja veristest vahejuhtumitest tulvil meelelahutusliku seiklusloona kui ka allegooriat sisaldava antiutoopiana, mis hoiatab meid meie endi pidurdamatu ahnuse tagajärgede eest.

Pikkmaa

Terry Pratchett

Tõlkija: Allan Eichenbaum

Selle raamatu kirjutamisel on jõud ühendanud Kettamaailma looja Terry Pratchett ja Stephen Baxter, tuntud briti ulmekirjanik. Tulemuseks on põnev, huvitavate mõtetega ja mõnus raamat sellest, milliseks kujuneks inimkonna tulevik juhul, kui meie maakera kõrval, ühe sammu kaugusel oleksid veel miljonid maailmad, ainult et ilma inimtsivilisatsioonita. Selle sammu astumiseks on enamikul inimestel vaja isemeisterdatud vidinat, millel on jõuallikaks kartul ja kindlasti olemas ka kolmeasendiline lüliti. Selle valmistamine on jõukohane ka lapsele ja just lapsed ongi esimesed astujad. Avanevad miljonid maailmad ja miljonid võimalused. Küsimus on aga selles, mida inimesed nende võimalustega peale oskavad hakata.

Koomiks: The Living Dead From Outer Space (August Dev, Jerl Norden)

Kommentaare jaanuarikuunumbri juttudele (Tõnis Hallaste)

... ehk üks väike apologees jaburusele.

Aasta 2013 algas Reaktoril 4 novelliga. Ilukirjandusliku poole põhitoimetajana on mul piinlik öelda, et üks neist on mu enda tekst, aga sel on ometi veidi laiem põhjus, see on osa kontseptsioonist. See kujunes poolepealt, tekstidega tegeledes. Esialgu oli mõttes kirjutada iga teksti ette mõnesõnaline tutvustav või sissejuhatav tekst. Seda tingis asjaolu, et netiajakirja loed paratamatult teisiti kui paberväljaannet - kuidas sa uputad end 8-leheküljesesse esimesi samme katsetava harrastuskirjutaja teksti, kui kõrval tiksuvad Skype, Facebook ja muu säärane?

Kuid mingil määral hakkas juttudel mingil määral kujunema ühine motiiv - jaburus. Mitte iga tekstiga päris sajaprotsendiliselt, aga ometigi piisavalt, et seda ei välistaks ühegi puhul. Ja siinkirjutaja novellist sai teadlik samm selles suunas.

Ülevaade novellidest: esimene on Reaktori kõige produktiivsemalt ilukirjanduslikult kaastööliselt ja ühtlasi selle endiselt peatoimetajalt J. J. Metsavanalt. Lugu räägib (temale igiomase) keelega (temale igiomasest) zombist. Sedapuhku on tekstis püütud leida sellele tehnoloogiline lahendus, mis annab loole justkui-tõsiseltvõetavuse - ent see tõsidus ei jää lõpuni ehtsaks, sest kokteili lisandub koomilisevõitu hauaröövlipaar. Seda vaatlen kui positiivset stiilinüanssi, jaburusele kalduvat intonatsiooni.

Teine on lugu vampiiritapjast Antsust. Täpsemini on tegemist Tartu konteksti toodud looga ühest "vampiiritapjast". Tekst, mis võiks olla Blade'i-lugude pasti - mida see oma algversioonis õieti oligi - omandab aga uue alatooni nende jutumärkide olemasoluga. Sest neid jutumärke välja jätta ei saa, vähemalt mitte selle loo puhul. Kuid selleks, et need jutumärgid oleks nähtavad, oleks vaja tajuda kõige uskumatumate hetkede täit jaburust.

(Sel tekstil on märgitud kaks autorit - Alari Liik saatis toimetusele esialgu oma algversiooni, mis sai ümber kirjutatud "Vampiiritapja Antsuks". Iseenesest tegi ta oma tekstist ka omaenese toimetatud uusversiooni.)

Kolmas on lugu ühest (enam-vähem) keskaegsest nõiast, kes ajarännul tulevikuilma kinnitab Arthur C. Clarke'i Kolmandat Seadust, tõenäoliselt kuulsa kirjaniku kuulsamaid mõtteid ehk see, et igasugune piisavalt kaugele arenenud tehnoloogia on sisuliselt eristamatu maagiast. Selline ideesiluett ei tarvitse tingimata erutada meeli, mistõttu on huvitav tõdeda, et tekst üllatab oma isikupärasuse poolest. Kuid see isikupära on suuresti saavutatud lepliku, jaburusi aktsepteeriva tooni kasutamisega.

Neljas on siinkirjutaja tekst, mis on peaasjalikult üles ehitatud jaburavõitu puändile.

Nagu näha, siis neis sissejuhatuses on igas tekstis oma koht sel sõnal. Samas - kui juba nende nelja juures võib seda sõna kasutada, kas pole siis tegemist omadusega, mis paratamatult esitleb ennast Reaktorile laekuvate tekstide puhul, võib-olla edaspidigi? Omadusega, mis pole samas tühipaljas hukkamõist, sest käesoleva numbri novellide uudishimulik lähenemine jaburusele ei tähenda katset lähenemist idiootsusele ja standardite langetamisele või neist loobumisele. Ei, jaburus on jaburus - see on siiski omadus, mitte ilmtingimata hinnang.

Jaburus - see on piiridest vabanemine. See on positiivne võimaluste ja lahenduste jaatus. Loomulikult on tõeliselt jabural asjal oht muutuda mingiks lapsikuks jandiks - ja tõenäoliselt läheneb sellele nii mõnegi jaoks mõni tekst käesolevas numbris. Järelikult peab oskama pideva jaatamise juures säilitada kainet meelt selle võrra, et asi püsiks vähegi maitsekas.

Algajate ulmekirjanike puhul ongi kaks põhilist ohtu. Esimene on kaldumine liigsesse konservatiivsusesse - ideedele ei läheneta mitte põhimõttel, kuidas luua nende puhul võimalikult head lugu, vaid pigemini püütakse kirjutada niimoodi, nagu oleks ,,õige". Teine on aga suutmatus eristada ideede lahendamisel piiri, kust maalt läheb asi juba üle võlli, ühesõnaga jaburaks.

Kumbagi viga võib kaitsta mingil määral (säilitades optimistlikku lootust, et autor näeb neid ikkagi vigadena ja tegeleb nende likvideerimisega). Mõni ütleks, et konservatiivselt kirjutav inimene jõuab klieedeni, kuid et teine ei jõuaks sellenigi. Kui Reaktori toimetusel on aga võimalik valida, kumba viga aktsepteerida, siis käesolev number lähtub sellest, et jaburus võib olla riskantne, kuid see kannab endas suuremat võimalust olla originaalne.

Ehk tundub üleliigsena selline kaitsekõne jaburusele. Eriti silmas pidades seda, et ükski tekst ei lähene puhtakujulisele bizarro-fiction'ile, kuivõrd jaburus pole ühegi teksti puhul eesmärk omaette (kui välja arvata ehk siinkirjutaja tekst ja sedagi vaid mingi piirini). Ometigi tundus kommentaar põhjendatuna, sest käesoleva numbri tekstidel on säärane ühisosa ja järgmisest numbrist on lähenemine tekstidele juba teine. Osati saab ka hilisema tagasiside põhjal siis näha, kas Reaktori toimetaja mõte eelistada jaburust klieele on põhjendatud või mitte.

Jutt: Ükski laip ei ärka ellu (J. J. Metsavana)

On üsnagi võimatu kirjeldada, mida tundis Enn, kui ta maha maeti. Selle emotsiooni jaoks on vaja küllap täiesti uut sõna leiutada, sest ei meeleheide, masendus, viha ega kurbus suuda päris lõpuni hõlmata niivõrd mitmekülgselt ebameeldivat tundepuhangut.

Erinevalt paljudest raamatu- ja filmikangelastest ei tulnud Enn teadvusele mitte kirstus, vaid oli teadvusel juba alates sellest hetkest, kui ta süda seiskus. Pärast selle eluks hädavajaliku verepumba peatumist varises Ennu bioloogiline kest põrmu, küll aga tiksusid edasi temasse aastakümnete jooksul õmmeldud elektroonilised komponendid. Ajukiibid, silmaproteesid, pisikesed naha alla moodustatud taskutesse topitud tuumapatareid jne jne...

Ehk täpsemalt kaotas Enn koos aju tööstlangemisega enamuse oma ebameeldivatest ja väikese osa meeldivatest mälestustest, aga tema hing või siis teadvusesäde hingitses kuklasse ja meelekohtadele topitud pisielektroonikas edasi.

Lihastesse polnud Enn kahjuks lasknud oma eluajal tehislikke modifikatsioone teha ja nii ei jäänud tal muud üle kui jõuetult lebada ja vaadata, kuidas tema toast vooris läbi hulk mitmesuguseid erinevaid spetsialiste, kes kõik ta ükshaaval surnuks kuulutasid. Seejärel võis ta rahulikult jälgida, kuidas ta autosse topiti, lahkamisele viidi, lõhki lõigati, taas kokku õmmeldi, surnumatja juurde veeti, seal uuesti kuskile kitsasse kappi topiti, siis ümber riietati ja viimaks kirstu asetati.

Peale kogu seda väntsutamist tuli Ennul üle elada veel maailma kõige igavam ilmalik matusetseremoonia, maailma kõige võltsvagama jutlustajaga ning igavusest haigutavate kaugete sugulastega. Pärast sellist masendavalt tuima tseremooniat oli Enn isegi õrnalt õnnelik, kui ta viimaks hauda lasti ja mullaga kaeti.

Küllap need patareid kah peagi tühjaks saavad, lohutas Enn end, ent tuhkagi. Möödus päev, teine, kolmas ja viimaks terve nädal, aga elektroonika ei ilmutanud vähimatki kustumisemärki ja Ennul hakkas üha igavam.

Heameelega oleks ta kas või oma eelneva elu sündmusterohkeid seiku meenutanud, aga enamus neist oli surnud koos tema märgajuga, talle jäid ainult need tühised ja üldjuhul tehnikasse puutuvad mälestused, mis ta oli salvestanud kiipidesse. Kõige tipuks hakkas teda tundide viisi kummitama matusel esitatud pinisev süntesaatoriviis.

Oleks Enn teadnud, et surnud olemine niivõrd ebameeldiv on, oleks ta küllap oma tervise eest hoopis rohkem hoolt kandnud.

Kui möödunud oli juba kaks nädalat ja Enn oli jõudnud meeleheite kõrgematesse sfääridesse, hakkas ta ootamatult kuulma nõrku helisid. Alguses oli see lihtsalt kaevamise müra. Peale paari minutit hakkas ta kuulma ka nõrku inimhääli. Rääkijaid tundus olevat kaks.

Kulus veel minutit viis ja juba sai Enn eristada sedagi, et tegemist oli mehe ja naise häälega. Läks veel pisut aega edasi ja juba sai ta sõnadestki aru.

,,Kaeva, poja, eluga!" õpetas kime vanamutihääl. ,,Mida sa songid? Ja võta suuremad labidatäied, mitte sihukesed linnupoja nokatäied."

,,Muld on raske, tädike!" vastas vinguv noorukihääl, ,,väsitab."

,,Väsitab-väsitab - muidugi väsitab, kui kõik õhtud virtuaalis pornot vahitakse, selle asemel, et sporti teha. Mis sel mullal häda on. Ma oleks õnnelik, kui mul peenral oleks nii hea, kobe ja rammus muld. Ei kivikestki või juurikat sees. Tõsta nagu lusikaga putru."

,,Ma teen võrgus tööd."

,,Jah muidugi, nüüd teevad kõik virtuaalis sihukest tööd. Ära parem plära ja kaeva eluga."

Mõned minutid kostis taas vaid ähkimist ja kaevamishelisid. Siis võttis nooruk taas jutu üles: ,,Aga tädike, oled sa kindel, et haud õige? Rassin suure töö ära ja pärast selgub, et kirstus sada protsenti bio."

,,Ise sa oled sada protsenti idioot!" vihastas vanamutt. ,,Ma tundsin Ennu endist naist hästi, see tüüp on samasugune tohlakas nagu sina, suure osa palka tassis tohtrite kätte. Küll üks kallis vidin siia ja teine kallis vidin sinna. Rohkem kõndiv metalliladu kui elus inimene."

Nüüd tundis Enn hääle ära ja temas tõusis viha. Märgaju surmaga oli küll enamus mälestusi kadunud, aga selle nõia hääl oleks ikkagi ajanud hambaid krigistama, kui Enn olnuks selleks võimeline. Kuradi Matilda-mutt, vahi saatanat, see kuradi eit ei sallinud teda juba eluajal silmaotsaski ja keeras muudkui naist mehe vastu üles. Nüüd on lits veel tulnud tema säilmetest väärtuslikemaid kiipe ja andureid välja urgitsema. Sa kuradi kurat, olukord tõotas minna veelgi hullemaks.

Meeleheide andis Ennule jõudu. Nagu juba öeldud, polnud tal liikmetes ühtegi tehislikku lisandit. Tehissilmadest polnud pimedas kirstus mitte kui mingit kasu, vaevalt ka elektroonilised kõrvad teda millestki välja aidanuks. Jäi üle vaid traadita võrgusidemoodul. See oli aga neetult lühikese leviga.

Ent uppuja haarab kah kinni igast õlekõrrest. Nii lasi koolnu veelkord skännimisprogrammid käima ja kammis sellega enda ümbruses ringi. Seegi kord leidis ta veel terve hulga maa all endiselt segamatult töötavaid kiibistikke. Tänapäeval oli endale implantaatide lisamine üsnagi levinud komme - tõsi küll, niivõrd arenenud süsteemi, mis võimaldas teadvust säilitada, nagu Ennul, ei leidnud ta ühtegi. Enamikel juhtudel olid tema ümber lebav surnuraud madalatasemeline rämps - taiwani odavraua ja bashi-skriptide segu.

Parema idee puudusel asus ta viimaks ühte neist tugevaima signaaliga süstemaatiliselt murdma, katsetas nii ja naa, uusis funktsioone ja äkitselt endalegi ootamatult oli ta sees.

Samal hetkel kui labidas vastu Ennu kirstukaant kõmatas, andis tema omast kaks hauda eemale maetud koolnu tulemüür lõpuks alla ja Enn oli süsteemis.

Esimene joovastushetk asendus kohe pettumusega. Kiibistik oli puhas rämps, väikese võimsusega, vähese mäluga ning kõigele tipuks ei olnud sealt kuhugi edasi murda. Enn vandus mõttes ja pidi juba välja logima, et proovida õnne mõne teise koolnuga, kui ta silmas ootamatult kiibistikuga ühendatud väliseadmete nimekirja.

Erinevalt Ennust oli see kadunuke kogu oma raha pannud just nimelt lihaste ülespumpamisele. Terastoestik, fiiberoptilised lihastugevdajad, spetsiaalsed naha alla istutatud hormoonkapslid, duubeldatud patareid. Täismäng. See vend pidi eluajal olema küll inimtraktor. Oleks vend pannud teist samapalju veel ka ajusse, oleks tema matjad tõsist vaeva näinud tüübi kirstus hoidmisega.

Enn näperdas kiirelt draiveritega ning proovis tehislihaseid aktiveerida. Laipa läbis tugev tõmblus. Enn proovis uuesti ja lasi koolnul käed üles suruda. Kostis raginat, kui surnu sõrmeluud ja pehastunud sargalauad üheaegselt purunesid.

,,Mis see oli?" imestas noormees ärevalt.

,,Äh, mis-mis, küllap mõni pehastunud kirst varises kokku..." vastas mutt, aga oma rõõmuks tajus Enn ka tema hääles rahutust. ,,Kuule, kanguta kaas lahti, võtame jupid ja laseme minekut."

Nüüd tuli kiirelt tegutseda. Enn lasi laiba tehislihastikul jalad krõnsu tõmmata ja siis uuesti sirgu suruda. Mootorid tundusid töötavat suurepäraselt ning kuivanud ja kangestunud liha, mis neid kattis, lagunes ja pehmenes iga liigutusega. Nüüd suunas mees kõik salvestunud energia kätesse ning pani koolnu muti usinusega mulda kraapima, ise jalgadega end aegajalt tagant tõugates.

Üheaegselt sellega, kui hauaröövlid kirstult viimaks kaane pealt said ning hetkeks talumatult ereda taskulambivalguse kui laserkiire ta optilise närvi poole suunasid, sai ka kõrvalhaua koolnu viimaks mullakihist läbi murtud. Ennu palavikulise töö tulemusena ukerdas laip kuuvalguse kätte ja sööstis siis mootorite unnates edasi

Ja hetk hiljem seisis müra peale ümberpöördunud Matilda ja ta õepoja ees kohutav ilmutis - pooleldi mädanenud, kokkukuivanud ja mustaks tõmbunud surnu, silmakoopad täis väänlevaid vaklu ja käeköntidest paistmas läikivast terasest luud.

Kogu seda pilti hauasüvendist jälgiv Enn ei kavatsenudki aega raisata, need kuradi limukad tuli kõrvaldada ja kohe. Nii sundis ta surnut oma hauaröövlitele veel sammukese lähemale astuma ja suskas tolle keha parema käe köndiga vanamoorile näkku. Löök läks õnnetuseks mööda, rebides mutilt küljest vaid kõrva ja tüki peanahka.

Vanamutt röögatas valust ja ehmatusest ning üritas põgenema pista, ent takerdus kohevasse väljakaevatud mullakuhilasse ja vajus käpuli. Enda kohmakust siunav Enn virutas uuesti ja seekord täppi!

Viimanegi tehisluu ümber olnud kuivanud liha pudenes köndi ümbert maha ja süsinikterasest kont tungis eidele sügavale silma. Vanamoor isegi ei karjatanud, vaid vajus lihtsalt kotina maha. Õepoeg pistis ulguma ja rehmas labidaga surnu suunas. Tal õnnestus endalegi ootamatult selle servaga laiba pea puhtalt maha lõigata. See aga Ennu ei peatanud. Vanamoori verest tilkuv könt sööstis läbi õhu noormehe suunas ja tabas tema õlga, kostis puruneva luu raginat. Poiss vajus ulgudes auku pikali ning löögist tasakaalu kaotanud laip räntsatas talle peale.

Näkku sadanud muld, vereläga ja lima muutsid Ennu hetkeks pimedaks. Ta kuulis vaid oma ainsa töötava kõrvaga nooruki ulgumist ja lasi jõujuurika laibal umbropsu rapsida lootuses, et ehk läheb mõni hoop pihta. Paistis, et see võitlustehnika töötas, sest õepoja meeleheitlik röökimine asendus peagi korina ja seejärel vaikusega.

Enn lasi surnul ettevaatlikult tema kirstult kaane ära tõsta ja enda vanalt kehalt pea küljest rebida. Ta võttis pea kaenla alla ja peatselt kuldasid esimesed tõusvad päikesekiired kõige kummalisemat ja hirmuäratavamat olevust, kes oli eales surnuaia väravatest välja astunud.

Jutt: Vampiiritapja Ants (Paadikapten, Tõnis Hallaste)

See mees, see Tartu tänavate elav legend, kes nimetab end ,,vampiiritapja Antsuks", ta ei taganenud ühestki väitest. Ta oli endast maha jätnud võika laiba, ta viibis kuriteopaigas ohtlike esemetega ja tal ei olnudki selle kõige kohta mingit veenvat põhjendust. Ta ei püüdnudki mingit alibit leida ja sel polnuks mõtet, selleks oli liiga palju pealtnägijaid.

Tegemist oleks nagu lihtsa kuriteoga, toimikul võiks ju kohe kaaned kokku lüüa, saata ta vangi. Siin oli aga nii palju lisanduvaid asjaolusid. Kas ka leevendavaid, see on juba iseküsimus. Teda peeti lihtsalt peast põrunuks, aga kogu juhtunu ei paistnud taanduvat vaid sellele, selles jutus oli liiga palju vastuolulist.

Antsule öeldi: ,,Jutustage uuesti päris algusest."

See algas sellest, et ma olin juba ammu silmitsenud Küütri tänaval seisvat kuulutust maskiballi kohta. Lõpuks pidigi möll tulema Tartusse... Seda nähes teadsin kohe, et ma lihtsalt pidin sinna minema. Mina olin ju meie organisatsiooni poolt määratud kaitsma Tartut ja selle inimesi ebamaiste eest. Enne minekut kobasin kiiresti oma taskuid.

Telefon - olemas. Päikeseprillid - samuti olemas. Raadioskänner ka, aga see oli niikuinii telefoni sisse programmeeritud. Torkepastakas. Ah jaa, puust vai oleks peaaegu maha ununenud. Selleks võis lihtsalt lähimalt puult tõmmata ühe hea, noore oksa.

Nüüd oli komplekt koos.

Hakkasin minema otse Vanemuise poole, isegi hoolimata sellest, et Kaubamaja ees olevad tüübid olid kindlasti Ülitajujad. Nad kutsusid end küll skinhead'ideks, aga ma olen ainus, kes teab, et nad on tegelikult vampiirid. Ülitajujad olid sellised, kes tabasid ära, kui neid igasuguste kiirgavate detektoritega sihiti, näiteks päikeseprillide sisse ehitatud radariga. Ma olin nendega korduvalt Tartu peal kakelnud, alati mitte edukalt. Ikkagi, ma ei kartnud neid kiilakaid sitakotte. Ma hakkasin kartmatult nende suunas kõndima.

Mind nähes hakkasid nad silmi pööritama.

Nende juurde jõudes astusin otsejoones püstijalu seisva Ülitajuja poole. Sel olid ilusamad silmad ja kaunimad näojooned kui teisel, järelikult pidi ta olema juht - tema hurm mõjus mulle tugevamini, järelikult pidi ta olema vanem ja puhtam.

,,Laske mind mööda, vereimejad," ütlesin neile otsa vaadates.

,,Mine persse, vanatoi," vastas teine, kes istus. Ilmselgelt alluv - ta oli neist kõige suurem, kõige lihaselisem ja kõige inetum. ,,Meie istusime siin enne."

Ma ei pööranud talle tähelepanu, vaatasin vaid ilusaimale otsa. ,,Täna ei saa ma teie peale oma aega raisata, täna on maskiball."

,,Mine siis sinna ära, mis sa meist tahad?" küsis alluv jälle, kuid ignoreerisin teda.

Ilusam irvitas ja võttis lõpuks sõna: ,,Mida sinusugune sellest maskiballist otsib? See on ju mingi fänssi üritus. Kas nad üldse lasevad sind sisse?"

Väga hea, salga isand kõnetas mind - see osutas vampiiride seas haruldasele lugupidamisele. Alati ei saanud ma selle osaks, aga mida aeg edasi, seda rohkem õnnestusid diplomaatilisemad lahendused. Ütlesin: ,,Mul on omad vahendid, kuidas sellistesse kohtadesse pääseda."

Ilusam vahtis mulle otsa vaikides, kui istuja ütles: ,,Türa, seda tahaks küll näha, mida sa seal tegema hakkad..."

,,Kuid teiega tegelen ma kunagi hiljem."

,,Ja hakkad meid torkama oma pastakaga?"

Teine hakkas naerma, aga istuja vaatas mulle otsa tõsise näoga. Olukord ei lubanud head. Pigistasin pastakat oma pihus ja tundsin, kuidas mul hakkas minema kõvaks. Polekski osanud öelda, kas see oli pigem adrenaliinist või millestki muust. Kas nüüd pidi tulema võitlus?

Kuid ilusam ütles puhkevat naeru pihku mattes: ,,Ah, las olla. Lähme ära."

Istuv Ülitajuja vaatas mu poole, siis langes ta pilk allapoole, minu jalge vahele. ,,Jumal küll, kuradi..." Miski oli teda ära ehmatanud. ,,Persse küll. Käi kuradile. Kurat. Haige vend." Tõusis püsti ja läks teisega eemale.

Ohkasin kergendusest. Mul õnnestus säästa oma energiat õhtu jaoks. Läksin mõned sammud edasi ja rebisin puu küljest ühe oksa, et näiteks kasutada seda hiljem vaiana - võis juhtuda, et torkepastakast oleks väheks jäänud. Panin selle musta mantli rinnataskusse.

***

Peorahva sekka jõudes vajutasin käega taskus oleva raadioskänneri nuppudele. Ah et mis raadioskänneri? Eks ikka selle, mis oli mul mobiiltelefoni sisestatud. Ahhaa, läbi sahina hakkas vaikselt kostma kergelt klirisev heli. Seadsin maski ette. Mugavalt taskus oleva telefoni klahvile vajutades lülitasin radari sisse ja söandasin maski varjus ringi vaadata. Oi-oi-oi, oli pilt alles kirju!

"Kurat, raisk!" karjatasin ehmatusest. Lülitasin oma radarprillid mobiiltelefoni pealt tavareiimile. Kuid enne seda olin tabanud punaste silmade välgatuse. Siin oli ka Ülitajujaid! Kuidas ma märganud polnud? No aga loomulikult, ma olin unustanud raadioskänneril tundlikkust peale keerata ja nii jäi oht peaaegu märkamata. Nüüd vaatasin närviliselt enda ümber. Iga puudutus ajas närviliselt nihelema, rünnak võis tulla ükskõik kust.

Juba trügiski läbi rahvamurru üks sihvakas mees kuldse hundimaskiga. Tema pilk oli üheselt minu peale suunatud. End ühe koguka daami selja taha varjates haarasin pihku oma torkepastaka. Teadsin, et peab tegutsema kiirelt. Ülitajujad ei löönud millegi ees risti ette ja olid valmis kasutama mis iganes võtteid, et ohver tappa. Mees jõudis piisavalt lähedale, et panna mulle käe õlale. Püüdes jätta inimese muljet, ütles ta: ,,Kuule, mees, rahune veidi maha...." Oh, küll mina juba asjast aru sain!

Haarasin mehe käest kinni ja torkasin pastakateraviku tolle randmesse. Ülitajuja tõmbas käe ära ja astus ehmunult kaks sammu tagasi. Paar daami pistsid kiljuma ja tõmbasid kogu tähelepanu endale, mistõttu mul õnnestus end kaugemale nihverdada. Ma liikusin kiiresti Vanemuise teatrimaja poole, pääsedes Ülitajujatest, kes hüüdsid mind hulluks.

***

Piletisabas ja garderoobis polnud keeruline rahva sekka ära kaduda, eriti siis, kui olin ära andnud jope, mistõttu jälitajad ei tundnud mind enam ära. Läksin mööda treppi kähku suure saali rõdule ja heitsin pilgu alla.

Pilt oli kena. Kaunistustega oli pingutatud, teater ei meenutanudki enam niivõrd moodsat teatrit kuivõrd sajandivanust mõisa ja külalised sadistlikke saksa paruneid. Frakkides orkestrandid mängisid, põrandal keerlesid tantsupaarid. Maskide sädelus võistles daamide uhke ilu ja härrade silmatorkava soliidsusega. Kusagil keskel oli paar, kellele teised andsid ruumi, justnagu püüdes neist eneselegi märkamatult eemale hoida. Vaatasin nende poole ja jäin meest vahtima.

Jah, tema see oligi, seal omaette jäävas tantsupaaris. Tavasilmale paistis ta soliidse härrasmehena. Kallis ülikond, mustade vääriskividega ehitud ebamaises stiilis mask ja kuldselt helkiv käekell näitasid, et mees ei koonerda enda näitamise nimel. Aga ma hakkasin aimama, et see mees pidi olema üks küllaltki võimas vampiir.

Vaadeldes seda meest läbi radari, tundsin kubemes mõnusat tuiget. Ahh... tuli meelde keskkooliaeg. Siis leidis aset minu esimene kord mehega... Mitte, et ma olnuks mõni selline. Olin tollal lihtsalt noor, muud midagi. Pealegi, see ei meeldinud mulle eriti. Nii et järelikult ei saanudki ma olla mõni selline. Mida veelgi enam tõestab asjaolu, et hiljem pole ma seda sugugi rohkem nautima hakanud.

Alguses arvasin, et tolle tegelase soov seksi ajal kaela pureda oli lihtsalt mingi kiiks, millesugustest ka lihtinimestel ilmselt puudust pole, rääkimata üldse sellistest inimestest. Kaela hammustamine oli olnud minulegi pea üleloomulikkuseni küündiv nauding... Ma ei suutnud algul uskuda, et tunnen kaelal reaalseid kihvu, pealegi polnud pärast otseselt mingeid silmanähtavaid haavu. Lõpuks aga söandasin sellest rääkida ühele nõiast sugulasele, kes teadjana hakkas kohe targalt ette laduma kõik ohud, mida üks surelik vampiiridega suheldes kohata võib. See oligi aeg, mil hakkasin end harima vampiiride teemal, lugedes selle kohta nii palju kui võimalik.

Näiteks olen lugenud, et Ameerikas on üks tõug, kes varjab end päikese käest, sest erinevalt Euroopa vampiiridest, kes tuhastuvad, hakkab nende nahk selle käes eredalt pärlendama. Õnneks pidi nendega tegelema meie organisatsiooni Ameerika esindaja härra Wesley Snipes.

Lisaks nägin läbi radari, et naine, kes seal vampiiri kaisutuses keerles, oli üsna kena, aga minu jaoks mitte midagi meeldejäävat. Samas, kui ma nüüd tagantjärele mõtlen, pidi mul mokk siiski üllatusest töllakile jääma - kas see polnud mitte mu pruut? Aga muidugi! See oli ju minu ammukadunud kallim Dulcinea! Jah, see sai olla ainult tema. Kuigi radariga oli näha, et kena haldjamask varjas ta nägu, võis see olla vaid Dulcinea. Mu üks ja ainus.

Orkestrimängu lõpunoodid kuulutasid vaheaja algust. Ballil osalejad kogunesid suupistelaudade ümber ja võtsid maskid eest. Ma jälgisin üksisilmi edevat vampiiri, kes oli tõmmanud eest oma pärlitega ehitud priiskava näovarju. Selle mehe täiuslik nägu... jõuline nina, süsimustad juuksed. Pehmed, pea naiselikud näojooned ja kindlad silmad. Ning õrnad huuled. Ma lihtsalt pidin selle mehega rääkima minema. Ta oli ju nii ilmselgelt vampiir.

Pidin aga kurvastusega tõdema, et mehe käevangus patseeriv naine oli täielikult muutunud võrreldes ajaga, kui me veel koos olime. Juuksed, mis mu mälestustes erkpunastena lehvisid, olid nüüd süsimustad ja läikisid kui varese suled. Isegi silmad, varem nii kaunid oma rohelise tooni poolest, olid omandanud pruunikalt tumeda, sünge varjundi.

Kuhu jäi see tüdruk, kellega käisime pühapäeviti vanamees Fenelli aias õunaraksus? Dulcinea oli otsekui täiesti teine inimene.

Otsustasin tegutseda. Astunud nende juurde ja vahetanud nendega viisakusi, palusin neiut tantsule, vaadates mehele otsa. Too vaatas mu poole oma hella pilguga ja vastas: "Võib-olla ei soovi mu leedi tantsida teiste härrastega?" Vaadates naise poole märkasin, et Dulcinea pilk oli omandanud uneleva ilme. Naine toetus minust välja tegemata oma saatja käsivarrele. Me polnud teineteist küll üle tüki aja näinud - kaugele on jäänud kas või päev, mil tema tuli kinno Enricoga, mina Anjelicaga, aga ma polnud unustanud tema õla soojust tollest õhtust -, aga sellegipoolest oli ilmne, et naine oli vampiiri lummuses. Ka mina ei tahtnud kohe minema hakata, vaid jäin vampiiri põrnitsema ja mõtlesin, kuidas vestlust jätkata.

Rikkur nuhutas mind korra ninaotsaga, kortsutas kulmu minu poolt tuleva lõhna peale ja tõmbas näo eemale mu juurest. Oot-oot, kas see pidi tähendama, et minul on halb hais? Ma polnud tahtnud seda algul teha, aga ometi hüüatasin solvunult: ,,Aga sina oled vampiir!"

Tema reaktsioon rabas mind - mehe kulmud tõusid, silmadesse tuli üllatunud pärlendus. ,,Kust sina..."

Korraks ajas ka Dulcinea silmad pärani, otsekui virgudes kaugest unenäost, ja vaatas algul tema poole, seejärel mind. ,,Mida sa ütlesid?" Kuid edevalt ehitud rikkur haaras Dulcinealt ümbert kinni ja ruttas eemale.

Ma pidin selle vampiiri kätte saama. Hakkasin kiiresti nuputama järgmist tegevusplaani. Ega võimalusi palju olnudki. Oli selge, et tutvus seda meesvampiiri ei huvitanud. Tuli loota juhustele. Võis ju tappa imuri keset saali, kuid see nõudis saali pimendamist. Kuidas seda teha, oli iseküsimus - ma olin mitu aastat töötanud siin elektrikuna ja teadsin, et valgustus, seinapesad ja lavaseadmed on kõik eraldi kaitsmete taga. Et neid kaitsmeid varjava kapini jõuda, tuli läbida mitu ust, mida valvati ja mille võtmeid polnud mul enam ammugi.

Peale järjekordset tantsu märkasin, et mu jälgimise objekt oli pöördunud koos kaaslannaga minekule. Nad ajasid garderoobis mantlid selga ja väljusid, võttes suuna Raekoja platsi poole. Järgnedes neile vaikselt mööda Ülikooli tänavat panin käed kiiresti taskusse, et kruttida raadioskänneri tundlikkust. Pilgul ringi käia lastes märkasin, et mööda Vallikraavi tänavat läheneb kamp skinhead'e, nüüd juba tunduvalt napsusemad kui enne maskiballi.

Nad juba hüüdsid: ,,Mehed, see on ju see vampiiritapja!" Kuulsin selles hääles mõnitavat tooni - õigus jah, nad ju nägid, et olin üksinda! - ja ületasin ristmiku nii kiiresti, kui sain. Eespool hakkasid jälitatavad vist juba Pirogovi pargi juurde jõudma.

Tagant hakkas kostma samme ja pöörasin ümber. Nägin skinhead'e minu poole kõndimas, see ilusate silmadega teistest eespool. Tema käeasend viitas selgelt asjaolule, et tal oli mõõk. Loomulikult polnud relva silmaga näha. Vampiiridel oli hämmastav võime muuta inimeste tajusid nii, et nood nägid imuri tegevusi moonutatuna. Mind see aga ei mõjutanud, sest olin juba lapsepõlvest õppinud Indias mingil shaolini-munkade treeningul, kus õpetati selliseid moonutusi ära tabama.

Nüüd tegi naerev skinhead täpselt sellise liigutuse, nagu tahaks suitsu ette panna, hoides näol petlikku ilmet, nagu tahaks öelda midagi ninatarka. Selle läbi näinud, otsustasin minna ründele ja lajatasin rusikaga. Kuna olin vastasele lähedal, moonutas tema lumm minugi tegevust ja ilmselt võiski seepärast suvalistele pealtnägijatele tunduda, et mingid joodikud on lihtsalt hoogu sattunud.

Jätnud blokeerimata vastase poolt tagumikku sihitud ohutu jalalöögi, õnnestus mul järgmist kiilakat visata jõuga vastu sealsamas seisvat autot. Jooksin autosigna vingumise saatel üle tee ja jätkasin sörki suunas, kuhu olid läinud mu kaks jälitatavat. Kiilakad järgneda ei püüdnud, ilmselt nad nägid, et minu vastu polnud lootustki. Küll aga olid jälitatavad kadunud kui vits vette...

Veidi enne Pirogovi platsi aeglustasin sammu. Vasakule jäi mustav kangialune. Oleksin sellest peaaegu juba mööda kõndinud, kui äkki kuulsin heli, mis viitas pehme objekti kukkumisele. Kõrvu teritades lähenesin sellele sissepääsule, mis minu teada pidi viima üleskaevatud sisehoovi. Vasaku käega leidsin taskust oma telefoni ja käivitasin selle sisse ehitatud taskulambi.

Kuid see pilt, mis minu ees avanes... Neelatasin. Tähendab, ma olin ju olnud selleks valmis, muidugi olin. Seda olin ma ometi eeldanud, kui asusin vampiiri jälitama. Mul on ju nii põhjalikke kogemusi vampiiridega. Ometi tundsin, kuidas kõht tõmbus kohutavalt õõnsaks.

Seina ääres lebas neiu. Kleit oli eest lahti rebitud, rinnakorv oli lahti lõigatud kuni... Ei ole näha, kuhumaani. Soolikad, mis nägid välja nagu poe lambavorstid ja mis omal võikal kombel ajasid suu vett jooksma, varjasid ära haava alumise otsa.

Tume kogu naise kohal tõmbas hambad eemale naise kaelalt. ,,Sina!" Tema pilgust oli näha, et ta polnud veel lõpetanud...

Kui ta pööras pilgu mu poole, tundsin, kuidas püksid lähevad kusest niiskeks. Minu tahtest sõltumata läks mul kõvaks. Adrenaliin segunes mõistatamatult erutusega, kuid see lisandus juba kõikematvale abitustundele. Mu kõhus hakkas aina rohkem keerama. Taganesin ettevaatlikult tänavale, kaitsvate lambikiirte alla.

Värava pimedusest astus välja vampiir. Kuid mitte midagi sellist, millega ma oleks seni kokku puutunud. Tema silmad on lõõskavpunased ning irevil hammaste vahelt tuli heledat auru. See polnud miski, mida peletaks küüslauk või ristid või keeld astuda üle ukseläve - pigem oli see olend nagu minu suunas liikuv julmusest pakitsev tahtejõud. Aheldamata Vikatimees. See liikus hiilivate sammude haaval minule lähemale. Tema silmadest õhkus soovi rebida mind tükkideks. Mu peast käis läbi terav valu, kui tundsin, kuidas kogu elu jooksis üksikute katkendite haaval silme eest läbi, kõige pikemalt ja põhjalikumalt aga käesolevasse päeva seisma jäädes. Peast käis läbi terav valu.

,,Sina..." ütles olend häälega, mis oleks igaühe südant köitnud hirmu sisse nagu raudketiga. ,,Sa tulid tõepoolest otsima maskiballilt koletisi..."

Peavalu läks kohe üle. Mõistust ei varjanud enam miski muu peale mu enese hirmu.

Vampiir sammus näljase pilguga paar sammu lähemale. ,,Ma peaks sulle näitama, milleks on võimeline üks Jumalast hüljatu. Ma peaks sulle näitama maapealse elu kõige kaugemaid sügavusi, kuhu Tema valgus kunagi ei paista." Siis nägi ta aga minu selja taha, seal seisis salkkond inimesi. Olend raputas pead tüdinud pettumusest, kui nägi, et ei saa minuga sedasama teha, mida naisega, vähemalt mitte takistamatult.

Mul tuli meelde, et taskus oli puust vai, mida mul polnud seni kordagi vaja olnud välja võtta. Sõrmed tõmbusid kramplikult selle ümber, aga ma ei tirinud seda veel põuetaskust välja. Selle pigistamisel tundsin, kuidas värisevad põlved muutusid veidi kindlamaks. Kui ta tuleb lähemale, siis ma kohe löön.

Kas mul õnnestuks teda niimoodi tappa?

Siis tuli ta silmadesse aga õel kavalus. Ta hambad tulid nähtavale. ,,Ilmselt seda kõike ei jõua. Aga siiski..."

Ta pilk liikus aeglaselt lõhkikistud naise poole, seejärel vaatas minule otsa.

Sel hetkel voogas mu teadvusest läbi kogu mu senine armastuslugu Dulcineaga. Selle esimestest hetkedest kauges ühises lapsepõlves kuni naise kaotamiseni. Kõik kallid hetked naisega käisid läbi mu silme eest, teadvusest, kogu mu olemusest.

Nende hetkede rõõmud... algul lapsepõlverumalused (vanamees Fenelli vihane röökimine, kui me õuntega minema jooksime), seejärel noorpõlve ujedus teineteise suhtes (15-aastaselt kinos. Mina Anjelicaga, tema tuli Enricoga... ei mina ega tema mäletanud filmist midagi, sest meie õlad riivasid teineteist nii magusalt). Seejärel teineteisest võõrandumine. Oludest tingitud pausiaeg. Sel perioodil olin ma Vanemuises elektrikuks. Ja tema, tema jäi minust kaugele eemale, nagu teda polnukski vahepeal minu jaoks olemas. Kuni praeguse õnnetu taaskohtumiseni.

Kas selline siis ongi kogu elu läbitulvamine elu viimaste hetkede eel? Miks ma siis nägin ainult Dulcineaga seotud mälestusi, eimidagi muud?

Nägin neid nii, nagu kogenuks neid sel hetkel esimest korda...

Ühel hetkel see voogamine katkes.

Vampiir vaatas mulle otsa põlgliku näoga. ,,Jäägu sulle ainult lein." Siis irvitas. ,,Idiootliku Don Quijote lein olematu Dulcinea järele..."

Mu kõhus keeras ja köhatasin kurgupõhjast. Ohh, Dulcinea! Alles nüüd tundsin, mida see kaotus mulle tähendas. Kõik need kaotsi läinud võimalused! Põlved andsid järele ja kukkusin istuli, lein pitsitamas mu südant. Tundsin keelel sapi maitset ja sülitasin maha. Kui tõstsin pilgu, polnud enam midagi ega kedagi näha. Ma jäin sinna üksinda Dulcinea rüvetatud laibaga. Minu selja taga olevad inimesed kiljatasid, kui nägid laipa. Üks asi viis teiseni ja siin ma nüüd olen.

Kõige selle kordamine ei viinud neid kuidagi edasi. Liiga palju jäi selgusetut. Pealtnägijate tunnistused sisaldasid endas ka vasturääkivusi. Mõned arvasid, et keegi teine olevat veel olnud, aga oli küllaltki pime ja täpselt polnud aru saada. Ainus, mis oli kindel, oli see, et seal seisis Ants, kellel oli mingeid jälgi tänavakaklusest, ja et tal oli oks, mille ta oli võtnud kellegi ründamiseks.

Aga sel oksal polnud tõesti mingeid verejälgi. Mõrvarelva ei ole siiani leitud. Pealegi oleks selline tegu üllatav laskumine julmusesse, aga temal ei teata seni olevat sedavõrd pahatahtlikke kalduvusi. Nojah, see pastakaga löömine ja kaklused jõmmidega, aga see on teistmoodi. Need tembud tähendaks ehk ööd kartsas. See siin aga...

Kõige muu kõrval kummastas neid tema täiesti tõeline lein mõrvatud Helena Metsa pärast.

Jutt: Elav maailm (Triinu Avans)

On keskaeg, aasta 1035. Üle kogu möllust kihava maakera toimuvad eri riikides kuninglikud ballid ja heliseb imeline muusika, kuid ühes paigas toimub midagi õige eriskummalist. Ühe kõrge mäe kohal pöörleb loss. Ümber oma telje. Igal hommikul, kui päike tõuseb, lööb see loss särama ning hiigelsuured aknad peegeldavad valguskiiri üle maa.

Ühel ebaharilikult kaunil ja soojal hommikutunnil seisab akna ääres koheva kleidi ning meetrikõrguse soenguga kuninganna, kana süles.

"Ooh, Mirandal on täna sünnipäev, kas pole?" küsib kuninganna oma kanalt. ,,Millise üllatuse võiksime me talle valmistada?" Kana vaikis, kehitamata end nii või naapidi. Kuningannal lähevad silmad särama ja ta hüüatab noorenedes: ,,Aga kuidas oleks üks korralik pidu?"

Kana hakkab seda sõna kuuldes ennastunustavalt kaagutama ja tiibu lehvitama, mis ilmselt tähendab ülimat heakskiitu.

Kuninganna jätkab õhinal: ,,Ja kui me korraldame peo, võib Miranda endale välja valida sobiva peiu! Oo!" Ta oleks või laulma hakanud. ,,See on ju imeline!" Vaimustunult kamandab valitseja kõik teenrid ja nõunikud kuldsaali, kus algab vaidlusterohke nõupidamine. Mitte, et viimane sõna poleks jäänud kuningannale, aga igaüks andis oma parima selle nimel, et see kattuks nende viimase sõnaga.

Kolm päeva hiljem on loss peomeeleolus: söögid ulatuvad laeni ja isegi üle laudade äärte, külalisi leidub igas nurgas ja nurgataguses, peo alguses mängib mahe rock-muusika.

Osa sellest kajab isegi saalist kaugele jääva sissepääsu juurde, kus Drewarit ei taheta uksest sisse lasta. Ta võib valvureid moosida niipidi ja ta võib neid meelitada naapidi, aga peole on kutsutud ainult rikkad ja tema peab vaesena välja jääma. Ta pöörab uksele selja ja sammub raskelt. Ehk oli probleem mitte rikkuses, vaid hoopis selles, et Drewar oli Mirandasse armunud?

Nagu öeldud, lossi ümber piiranud turvamehed ei lase vaest meest sisse. Pettunud mees vantsib õnnetult eemale. Ta pöörab end lähedaloleva põõsa poole ja küsib tõsiselt: ,,Aga mis sina arvad? Mida ma tegema peaks?"

Ehk polegi probleem Drewari vaesuses... Ilmselt on asi hoopis tema väljanägemises. Nimelt on mehel seljas kohutav kollaste täppidega orani värvi pluus, mille küljes ripuvad hiired. Ka soeng näeb tal välja nagu herilasepesa, millel pandakaru päikest võtab. Selline kostüüm poleks sobinud, seda kindlasti mitte - kuninganna kui äärmuslik stiiliarmastaja oleks ilmselt kogu oma tähelepanu Drewarile pööranud ning ülejäänud külalised hoopiski ära unustanud.

Põõsas vastab mehele.

,,Mida?" küsib Drewar.

Põõsas ütleb uuesti.

,,Oot-oot, käime selle uuesti läbi. Nii et mul tuleb minna Suurde Kaljulõhesse, mis asub lossist paarisaja meetri kaugusel, ning otsida sealt viis labajala suurusega kivi?"

Põõsas jätkas.

Drewar ütles: ,,Viis kivi? Olgu, viis. Millest kaks tuleb visata jõkke, üks panna endale pähe ja ülejäänud kaks kinkida turvameestele?"

Põõsas nõustus.

Drewar asubki seda tegema, kuid tal kukub kahe kivi asemel jõkke kolm. Ta korjab kolmanda küll üles ja hakkab tagasi lossi poole minema, ent jõgi hakkab mehe selja taga mullitama. Drewar jäi vaid hetkeks üllatunult vaatama, kuid sellest piisas. Veest tõusis sinist mannavahtu ja auru, mis tungisid Drewarile kallale. Mees rabeleb, mis ta rabeleb, kuid lõpuks uputab jõgi ta endasse.

Kõik läheb mustaks.

***

Ilus päikesepaisteline päev. Tähelepanelikud möödujad võivad näha murul lebavat meest, kellel on seljas kollaste täppidega orani värvi pluus, millesse hiired on ajapikku isegi augud sisse närinud. Teisi see üsna kaasaegselt riietunud inimene eriliselt ei üllata ega tundu ta neile silmatorkav.

Suurest kumerast majast satub välja pikkade turritavate heleroheliste juustega naine. Ta märkab murul lebavat meest ning tormab kohe tema juurde. Mehe riided ei valmista üllatust.

,,Vabandage!" Ta tonksab mehe õlga platvormkinga tallaninaga, kuid kui vastust ei tule, küsib uuesti: ,,Vabandage, kas te olete elus?"

Vastust saamata vaatab naine ringi, et abi kutsuda, ja hakkab juba eemale minema, kuid äkki haarab mees temalt selja tagant varrukast kinni ning küsib klaasistunud silmade ning kajava bassihäälega: "Kust Itaaliasse saab?"

ES kiljatab ja hüppab sammu eemale. Ta vastab hüüatades: ,,Rongijaama tuleb minna!"

Maaslamaja noogutab ja kordab: ,,Rongijaama." Seejärel tema silmad selginevad ja ta üritab end pea peale seisma upitada, kukub aga kohe kukerpallitades tagasi. Meest püsti aidates ütleb naine, et tema nimi on ES.

,,Iseenesest pean ma pärast niikuinii rongijaama minema. Võime siis koos minna."

Mees vastab vastärganud inimese roidumusega. ,,Koos... Jaa, koos. Ikka. Olgu pealegi. Uhh..." Maja poole liikudes hakkab mees elavamalt puterdama: ,,Olen Drewar. Tahtsin ballile, sisse ei lastud. Põõsas ütles, õigemini mõmises, võta kive, kaks vette, a hoopis kolm kukkus, siis oli pauhh ja kõik. Silme eest läks mustaks."

ES arvab, et Drewar on peapõrutuse saanud ja sonib. Koju jõudes juhatab ta mehe külalistetuppa ning palub tal veidi puhata, kuni naine köögist midagi süüa otsib.

Mees jääb vaatama, kuidas ESile roomab järele ruuduline vaip, millelt ta on äsja maha astunud. ,,Oot-oot, mismoodi?" küsib ta veidi üllatunult. ,,Mida see vaip teeb?"

,,Ah, see ... See vaip on neist kõige pugejalikum, see tuleb vahel õuegi järele. Aga ikkagi parem kui teised. Need venivad järele ainult juhul, kui neid kutsutakse, ja isegi siis võtab kohaletulek kaua aega."

Drewar jääb naisele üllatunult otsa vaatama. Siis paneb ta oma silmad kinni. On näha, et ta kõrvalestad liiguvad veidi, kui ta pomiseb: ,,Nii palju hääli... ja kõik nii selged!"

Perenaine tuhlab kappe, otsides toitu, mida pakkuda. Pagan, kuskil pole midagi... Külaline ütleb rõõmsaid silmi avades: ,,Aga sa ei saa seda talle pahaks panna. Ta lihtsalt armastabki sind kõige rohkem. Teised teevad lihtsalt oma tööd, neile polegi vahet, kelle jaoks nad seda teevad. Temaga on teisiti. Sa ikka hoia temast kinni."

ES kergitab kulmu. Mees vist ikka veel sonib... Ta vastab: ,,Njah, see on küll väga vana mudel, aga üsna hästi vastu pidanud. Esialgu polegi mul olnud plaanis seda vahetama hakata."

Drewar noogutab heakskiitvalt.

ES jätkab: ,,Ega me tegelt saagi praegu mõelda vahetamise peale. Ei ole lihtsalt nii palju raha. Seepärast ongi meil sellised nirud põrandavaibad. Ühed on liiga agarad järele tulema, teised liiga loiud. Vigased mudelid, nendega peaks tegelikult midagi ette võtma. Nagu ka mõnede teiste asjadega."

Drewar tõusis püsti ja raputas pead elavalt: ,,Ei-ei, vale puha! Asi pole neis endis. Nendega tuleb lihtsalt veidi rääkida. Nad on väga toredad. Ja väga hästi räägivad. Igatahes selgemini kui mingid põõsad. Saad ikka selgelt igast sõnast aru, ei pea lausehaaval järele veerima nagu mõne vaegmõistuslikuga."

Naine kehitab õlgu mehe kirglikult väljendatud segasuste peale, pöörab ümber ja jätkab toiduotsinguid. Kindlasti on midagi leida.

Oh, siin!

"Drewar!" ütleb ta ümber pöörates, aga meest pole toas. Ta hakkab mööda kaldtreppi üles minema. ,,Drewar!" hüüatab ta, kui on esimesele korrusele jõudnud, "Ma leidsin paar kuivanud saia, juustu on ka, kas sobib?"

Kuid Drewarit ei ole kusagil näha. Siis peatub tema pilk lae alla ning ESile avaneb vaatepilt kogukast keskajast pärit mehest, kes roomab mööda seinu, sellega muigamisi juttu mõmisedes. Naist nähes ütleb ta vaimustunult: ,,See on ju fantastiline! Seintel pole mitte ainult kõrvad, neil on ka suud!"

ES hakkas juba hüüdma: ,,Lõpeta ära!" - mehe riided polnud nii puhtad, et ta pidanuks end niimoodi mööda seinu nühkima -, kuni näeb midagi, mis sunnib teda suud sulgema. Nimelt ronivad hetke pärast Drewari järel mööda seina ka vaibad, mis teeb ESi nõutuks. Isegi tavajuhul kõige laisemad vaibaluhvamid vudivad riiulite tagant läbi nagu noored põrandamatid. ES läheb alla raamatutuppa asja uurima.

Hetkel, mil ES otsib raamatut ,,Vastused Kõigile Küsimustele", kostis välisuksel paugatus.

Sisse tormavad ESi tütar ja poeg. Madlina ja Evan jõudsid just koolituselt "Kuidas Vanasti Hokit Ei Mängitud" ja sööstavad kohe külmkapi kallale, mis on end vahepeal jõudnud varustada mõne munapudrusalatiga.

Kui ES kööki jõuab, küsivad nad: "Ema, kelle kingad siin ukse peal on?"

"Need? Need on Drewari omad."

Ta jutustas lastele, kuidas nägi üht meest elutult lamamas. Kuidas ta mehe üles äratas ja lubas enda juures olla seniks, kuni nad rongijaama lähevad. Kuni mehe seinaronimisteni välja.

,,Paistab üks segane vanamees olevat," ütleb Madlina mahlapakki tõstes.

"Jah, aga minu kodus kehtivad minu reeglid ja ma ei luba mitte kellelgi ega millelgi minu seinu põrandana kasutada," vastab ES.

"Millelgi?" ei saa Madlina aru.

"Jah! Kujutad ette, vaibad, kes enne ei liigutanud niidiotsa ka, roomavad rõõmsalt seinu mööda."

"Järelikult oli neil vaheldust vaja! Mõtle ise - rooma muudkui inimeste jalge ette, kes sinu peal trambivad." hõikab Madlina.

Siis astub tuppa pereisa Hibbo. Tal on käes ampusepudel.

"Tere kõigile! Ma sain täna just teate, et meie võtmehoidjafirma hakkab preemiat saama ja me võime nüüd toota ka võtmeid! Mis te ütlete? Võimas, mis!"

"Vaimustav, minu võtmehoidja ei lase end enam mu pükste küljest lahti, kuigi ma olen teda hoiatanud, isegi ähvardanud teisi võtmehoidjaid kasutama hakata. Ja kuhu küll ometi kaovad minu Made in China võtmehoidjad? Ainult mingit mõttetut pahna müüaksegi praegu siin ilmas!" kurjustab Evan.

"See on sellepärast, et sa kaotad alailma oma võtmed ära. Mina tean alati, kuhu ma oma asjad panen ja seetõttu kuulab minu võtmehoidja mu sõna. Sinu oma lihtsalt hoolitseb, et sul midagi ära ei kaoks," targutab Madlina.

Sel hetkel, kui Evan hakkas emalt küsima, kus Drewar on, vajus see läbi lae köögilauale ja sealt selle alla.

"Ee, Drewar? Mida sa laua all teed?" küsib hetke pärast ES.

"Ma vaatasin, kas õnnestub põrandat ära rääkida. Õnnestuski!" hüüatab Drewar lapsiku elevusega laua alt välja ukerdades.

"Põrandat ära rääkida?" küsib ES segaduses.

"Vaata, ma palusin ja lunisin põrandat niikaua, kuni ta alla andis ja mind läbi lasi. Muidugi vahepeal tuli vastu selle korruse lagi, kes polnud nii sõbralik. Temaga pidi karmim olema. On teil alles hea, jutukas maailm!"

,,Oot-oot!" hüüdis ES. ,,Meil pole ju põrandatele teadvust programmeeritud. Need on ju parkett. Kõige tavalisem plastmass. Kuidas sa seda..."

Drewar naeratab uhkelt ja ütleb: ,,Ma ütleks, et see tuleb mul heast unereiimist ja järjekindlusest - väljapuhanuna on kergem oma unistusi teoks teha."

"Aga ülemagatuna hakkad sonima ja läbi põranda vajuma," irvitab Evan.

ES tõstis korraks sõrme ja hakkas midagi Drewarilt küsima, aga Hibbo jõudis kummastatult küsida: ,,Kes see veel on?"

,,See on Drewar!" vastas Madlina. ,,Emm ütles, et ta lamas õues keset päist päeva. Ema äratas ta üles." Evan lisas: ,,Nad pidid rongijaama minema."

,,Rongijaam!" tuli nüüd ESilegi meelde. ,,Drewar, me peame minema hakkama."

Pereisa Hibbo ei jõudnud midagi öeldagi. Vaatas vaid korra käes oleva ampuse poole ja ütles ESile: ,,Ma siis... panen selle praegu kõrvale."

Naine noogutas. Tegi aga kiire mopsu mehe huultele ja ütles: ,,Kullake, see preemia on väga hea uudis."

Hibbo naeratas ja ütles: ,,Nüüd võime muuseas vaibad ära vahetada."

ESi silmad läksid vidukile. ,,Vaatame veel seda asja." Hibbo saatis naise Drewariga rongijaama suunas teele.

Õues hakkavad pilved nende kohal tasapisi hajuma ja vajuvad lõpuks täielikult laiali. Päike ringutab viimast korda ning siis hakkab veerema teisele poole maakera, kuspool ta teeskleb, nagu oleks just ärganud magusast unest.

Rongijaama jõudnud, seisab ES keset sagivaid inimesi ja mõtleb, miks just nendega alati midagi kummalist juhtub. Ta vaatab Drewari poole, kes seisab puukingades, üks jalg õhus, sinine keep õlgu katmas, värvilised päikeseprillid ees ning kolm paari veel pealael. ,,Ma polegi kindel, millisega neist võiks siin Itaaliasse saada. Sa võid muidugi kelleltki järgi küsida..."

Kuid ta märkas, et Drewar vaatab ühte punkti - rööpaid või rohututti või hiirt, kes maa alt välja vilksab.

Saabub rong. Uksed avanevad ja ES näeb, kuidas rongis ühel magaval mehel jope end talle selga ajab ja meest väljapääsu poole suunab.

ESi kõrval seisab väike unine tüdruk, kelle sassis juuksed end korralikult patsi seovad. Rongilt astub maha ESi ema, kes ütleb: "Tere tütreke. Hea, et sain siia pakku tulla. Tead, kõik oleks justkui ära pööranud - elutud asjad liiguvad, inimesed sõidavad rongis pea alaspidi, võileivad hõljuvad õhus."

,,Ema..." ütleb ES, aga siis naerab omaette kalli mamma tobedust, vaadates, kuidas ema mahaununenud kohver talle järele veereb.

Tuleb nentida, et Drewar harjus ikka palju kiiremini.

Rong lahkub, rööbaste vahele tekib avaus, kuldsed trepiastmed sätendavad sinise auru taustal. Drewar astub vastuvaidlematu vältimusega ahvatlevasse võlumaailma tagasi.

Järgmisel hetkel leiab ta end lossis keset tantsupõrandat.

Kõigi pilgud pöörduvad tema poole. Ka Miranda vaatab sinna ning nende pilgud kohtuvad. Hetkelisest vaikusest saab üleüldine segadus, kui kulisside tagant tormab kohale kuninganna, suundub otsejoones Drewari juurde ja hakkab vaimustunult rääkima tema riietusest. Külalistest pole keegi temaga veel ühel nõul ja nii kerkib üles pingeline vaidlus.

Kõige selle keskel eemalduvad teistest Drewar ja Miranda terrassile, kus Drewar räägib talle jutukatest vaipadest ja osavõtlikest põrandatest.

Jutt: Töllitud Sigutt (Tõnis Hallaste)

"Teie järel!"

"Tohoh. Kust selline viisakus?"

"Tead, ma ise ka ei tea. Mõtleks küll, et oma vend, aga..." ütles mees, ust ikka veel galantselt lahti hoides.

Tüdruk turtsatas ja ütles: "Mulle tundub, et..." Siis vaatas aga avatud ust. "Ah, las olla." Ta astus läbi.

"Mida?"

"Ei, ei ole midagi."

"Ole nüüd meheks!"

Neiu heitis terava pilgu ja ütles: "Ära."

"Ah, olgu."

"Tervist! Mida teile!"

"Oot, vaatame kohe."

"Ma võin ka lasta teil mõelda."

"Ei-ei, mul on kindel soov. Ma tahaks omletti."

"Viineritükkidega?"

"Ütleme, et jah."

"Ja mida teile?"

"Mulle lihtsalt apelsinimahla."

"Värskelt pressitud?"

"Tavalist."

"Üks tavaline mahl ja üks Töllitud Sigutt..." Ettekandja võttis menüüd ja läks.

,,Tellitud sigutt...?"`

,,Ei, Töllitud."

,,Aa. Olgu." Mees vaatas kahtlustavalt laual oleva menüü peale, aga

ettekandja oli juba läinud.

"Verner."

"Jah, mida?"

"Räägi, kuidas sul läheb?"

"Mis asjus?"

"Tead küll."

"Ei, sellega pole midagi. Tasapisi veereb edasi."

"Verner..."

"Ei, päriselt. Ei ole üldse nii hull. Ärme lihtsalt räägi sellest, siis on hästi."

Neiul olid käed rinnal ja ta vaatas Vernerile otsa aina kasvava pahameelega.

Kuid noormees vastas: "Minu meelest see asi läheb ise üle. Normaliseerub või nii. Pealegi, ma võiks niikuinii lihtsalt muudele asjadele keskenduda."

"Mis muudele asjadele?"

"Noh, tööle või midagi. Või võiksin leida mingi hea hobi, noh."

"Verner, ära keeruta. Räägime sellest."

"Mul ei ole vaja praegu mingit rääkimist. Mul on vaja lihtsalt midagi hoopis muud."

Neiu vahtis teda veel pahaselt, siis ütles: "Olgu. Olgu pealegi. Sellisel juhul, mis puutub sellesse, et mis hobiga peaksid tegelema..."

"Mida?"

"Ma ütlesin, et mis puutub sellesse hobisse. Sa enne ütlesid."

"Jah. Jah, ikka. Sori, mu kõrvad on täna mingit sita-... tähendab, ptüi, virtsavett. Täis."

"Ptüi? Kõrvad või suu."

"Mis sa hakkasid neist hobidest rääkima?"

"Hakkasin ütlema, et arvan, et sul avanes nüüd võimalus võimsat karjääri teha põhitöö kõrvalt."

"Mida siis?"

"Pokkerit muidugi..."

"Kas ma tundun sulle inimesena, kellele sobiks praegu hasartmängud?"

"Einoh, ma lihtsalt mõtlesin, et, kõiki asjaolusid silmas pidades, ehk hakkab nüüd vedama hoopis kaardimängus."

Verner vaatas talle otsa, siis muigas. "Noh, natuke mannetu nali, aga mitte ka hirmus maitsetu."

"Aitäh."

"Ja rääkides maitsetusest..."

"Kuss!"

"Siin on teie Töllitud Sigutt."

"Aitäh."

"Ja teie mahl."

"Teine asi, mida ma tahtsin öelda - aitäh! - on aga see... Üks hetk. Võtan lonksu."

"Mhm." Verner lõikas oma omletti ja võttis esimese ampsu.

Neiu jätkas: "Kas "Romeo ja Julia" ei alanud mitte samamoodi?"

"Mis mõttes?"

"Romeo oli vist umbes sinu olukorras."

"Aa. Ma ei teadnudki. Või ei mäletanud."

"Ma lihtsalt ütlen, et sellised lõpud ei tähenda, et midagi palju suuremat ja tähtsamat ei võiks oodata ees. Ma ütlen sulle - alati püsib võimalus, et möödunu oli vaid eellugu ja et see, mis tuleb, sellest saab ühe ajastu olulisim lugu."

"See võimalus muidugi on."

"Jah. Nii et ära satu norgu."

"Jah, olgu."

"Ja ära unusta, et..." - tüdruk võttis poisi käe oma pihku - ,,ma olen olemas. Kui sul peaks midagi vaja olema."

"Jah, ma saan aru. Ja ma olen väga tänulik."

"Aga?"

"Mida?"

"Sul on mingi aga."

"Ei, tegelikult mitte. Mitte otseselt, ei. Ma lihtsalt..."

"Mida?"

"See on ikka väga hea omlett."

"Haa, haa."

"Ei, ma räägin tõsiselt. Kohutavalt hea."

"Kas sa püüad teemat muuta või midagi?"

"Ei, ma ütlen. See on tõesti hea omlett. Ei, ma ikkagi pean..." Ta kutsus ettekandja.

"Mis mureks?"

"Kes selle omleti tegi?"

"Eks ikka kokk."

"Ma tahaks temaga korraks rääkida."

"Jah, kohe tuleb."

Ettekandja läks. Kui ta tagasi tuli, kõndis tema järel üks leekivpunaste lokkis juuksepuhmaga naisterahvas. Pehmed naerulohkudega põsed ja talupiigalik olek, mida rõhutas kodune kokapõll. Ta oli ehtne maa peale laskunud ja kahel jalal kõndiv naeratus.

"Tervisi," ütles ta häälega, mis oli sametine veekohin. Või päikesekiirte meloodia. "Te tahtsite minuga rääkida?"

"Jah, tahtsin küll."

"Mida?"

"See toit. See on väga hea."

"Aitäh!"

"See on tõesti hea."

"Ah, mis te nüüd."

"Aga selles ongi asi. See on liigagi hea." Ta tõusis püsti ja haaras kokapreililt juustest kinni.

Verneri kahtlused osutusid tõeks, tegemist oli parukaga. Kui Verner oli selle naiselt ära tõmmanud, oli näha, et ettekandjaga oli tagasi tulnud mitte üks armas punapäine kokatüdruk, vaid kohutav üheksapäine Vespideenia lõgistaja!

Peletis kriiskas vihast ja varjamissunnist vabanenud olendi kergenduselevusest ja hammustas ühe oma suurema peaga ettekandja õlast nii suure ampsu, et tolle käsi kukkus pehme mütsatusega maha.

Verner lipsas mõne kiire sammuga tulnuka selja taha ja surus käed lukku sellisesse asendisse, et peletis ei ulatanud teda ühegi peaga hammustama.

Samal ajal astus kaaslane maha kukkunud metalse kandiku juurde, trampis kontsaga ääred teravaks ja hakkas sellega olendil päid otsast raiuma.

Esimene. Teine. Iga vikatina tõhusa hoobiga läksid koletise kriisked aina elavamaks, peade vähenemise kiuste ei läinud lärm aga märgatavalt vaiksemaks. Kolmas ja neljas. Viies. Nüüd polnud müra enam nii kõrvulukustav ja kohvikukülastajad võisid rahulikult edasi süüa.

Kuuenda pea eemaldamise järel sülitas olend tüdrukule näkku. Kui tulnukas sülitab, on tavaliselt reegliks sülituskoht kohe desinfitseerida, kuid antud juhul oli kameeleonpeletis nii kaua elanud inimtoidu peal, et tema sülg oli inimesele kahjutu. Eriti just sellele inimesele.

Verner hoidis ikka veel kinni, kui seitsmes pea haaras hammastega kinni teravate äärtega kandikust ja tõmbas selle kiiresti neiu käest ära. Ta suunas selle tüdruku poole ja sülitas ohtliku liua püssikuuli hooga teele.

Neiul õnnestus tee pealt eest põigata, terav lapik lendas kohviku tagumisse seina kinni, riivates pindmiselt ühe naispensionäri põske (mispeale ta karjus hädaldama), tehes ühe noormehe käe sisse verise vao, kuhu mahtunuks kas või kartuleid istutama, ja lõigates pea otsast ühelt meespensionärilt. Vaene mees!

Tüdruk hakkas lõgistaja nägusid sisse taguma. Üks võimas hoop järgnes teisele tohutu tempoga ja sihtmärke iga löögi järel vahetades. Kui üks pea oli juba veidigi toibunud ühest kõmakast, pidi ta maailm jälle vappuma. Ta oli kaotanud igasuguse lootuse.

Ühel hetkel pidi ka Verner tunnistama, et üheksapäisest Vespideenia lõgistajast oli saanud kolmepäine elutu lihamass. Kindluse mõttes jätkasid nad tagumist, kuni tõesti puudus igasugune kahtlus. Ta lasi koletisel põrandale vajuda ja pühkis otsaesiselt higi.

Verner vaatas nende tehtud tööd, haaras tüdrukust kähku kinni ja suudles teda tugevalt. Tüdruk oli vastusuudluseks liiga väsinud, aga tema heameelt oli selgelt näha. Kohvikukülastajad aplodeerisid neile.

Verner hakkas juba ära minema, kui tüdruk ütles hingeldades: "Ei. Hh... Vheel mitte. Hh..."

"Jah. Muidugi, vabandust. Tahad veel midagi tellida äkki?"

"Ei. Hh... Ei. Mul on - hh - veidi mahla veel järel."

,,Olgu, ma siis ootan."

Table of Contents

Peatoimetaja jaanuariveerg 2013 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Loojate mängud (Agur Tänav)

Intervjuu: Leila Tael-Mikein (Agur Tänav)

Sissejuhatus ulmeajakirjandusse (Jüri Kallas)

Ulme 2013 aasta filmilinal (Ra Ragnar Novod, Henryk Johan Novod)

Teekond homsesse (J. J. Metsavana)

Pilte 1999 aasta estconilt

Warhammer 40 000: Space Marines (Ove Hillep)

Ulmeline graffiti Tallinnas (Ove Hillep)

Jaanuarikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Jaanuar 2013 ulmkonnakroonika

Jaanuarikuu kirjastuste uudised 2013

Koomiks: The Living Dead From Outer Space (August Dev, Jerl Norden)

Kommentaare jaanuarikuunumbri juttudele (Tõnis Hallaste)

Jutt: Ükski laip ei ärka ellu (J. J. Metsavana)

Jutt: Vampiiritapja Ants (Paadikapten, Tõnis Hallaste)

Jutt: Elav maailm (Triinu Avans)

Jutt: Töllitud Sigutt (Tõnis Hallaste)