Peatoimetaja veerg 1/2014 (Agur Tänav)

Tere taas head ulmesõbrad. Käesolevast kuust on Reaktoril mõneks ajaks taas uus peatoimetaja, selleks olen mina, Agur Tänav :) Käesolevas numbris vaatame nii selja taha eelmisesse poolestusaega, kui torkame oma kaitsekinnastes käed ka juba uue aasta uraanisalvedesse. Suurema luubi alla sai seekord võetud animemaailm, kuid oma kaitseprillide klaasid võivad lükata puhtamaks ka kirjanduse, larpi ja telepildihuvilised. Keegi ei pea pelgama ega eemale jääma, meie Reaktori kiirgustase on igati normis.

Kaanepildi autoriks on Üllar Sillaots, kirjad lisas peale Luule Lille.

Intervjuu: Silvia Sigrid Sillaots (Agur Tänav)

Seekordne intervjuu on Silvia Sigrid Sillaotsaga, kes on esindanud Eestit mitmete ulme-animeseriaalidest pärit tegelaste kujutamisega Euroopa cosplay-võistlustel.

Kuidas sa sattusid cosplay maailma?

Kõik see kostüümi tegemise hullus hakkas pihta 2009 septembri alguses, kui mu klassiõde ikka togis piisavalt kaua, et olen varem teinud mitu kostüümide laadset kollektsiooni ja nüüd septembri lõpus toimub selline jaapani kultuuri festival ,,AniMatsuri" ning seal saab osa võtta cosplay võistlusest- põhimõtteks see, et teed mingist mängu/koomiksi/filmi tegelase kostüümi võimalikult täpselt järgi.

Tol ajal olid mul alati kõrvad kikkis sõna ,,võistluse" peale ja mõte, et teha kostüüm olemasoleva virtuaalse tegelase järgi, tundus ülimalt põnev. Ei pea pead vaevama ideaalse disaini väljamõtlemisega, vaid hoopis sulle on ette antud tegelane ja pead otsima, tegema, sobitama asju enda ümber, et reaalselt luua võimalikult sarnane tegelane ...ja sest saati olen cosplayer. :D

Mitu kostüümi oled siiani teinud ja millistel üritustel nendega osalenud?

Siiani olen 3 aastat cosplay kostüüme teinud, endale kolm tükki valmis meisterdanud ja veel mõned tellimustööna ameeriklastele. Viimased kaks aastat olen oma kostüümidega Animatsuril osa võtnud ,,EuroCosplay" voorust, kus võitja saadetakse Londoni Comic Con'ile EuroCosplay võistlusele oma riiki esindama- sinna saadetakse igast euroopa riigist parimad cosplayerid kokku. Sealne kostüümide tase ja kvaliteet, keerukus, detailsus ja teostuse tase on uskumatult kõrge. Igaüks valib loomulikult oma oskustele vastavalt kõige meelepärasema tegelase- kes ehitab Iron Man'i ,,raudrüüsid", kes teeb Gigeri Alien'i, mõne Assassins Creedi, BioShocki või Star Wars'i tegelase, mõni õmbleb hullumeelselt töömahuka tikandite, kivikeste ja pärlitega kaetud Trinity Blood'i kleidi, kleebib hoopis kogu keha sulgi täis Toothiana jaoks või teeb teokarpidega kaetud mantli ja kaheksajala silikoonmaskiga Davi Jone'si kostüümi.

Olen käinud Eestit esindamas nüüd kaks korda järjest ja mõlemal korral jäi suu lahti, kui uskumatult keerulisi kostüümi ikka tehakse. Seda on juba kaugelt näha, et koos on ainult asjaarmastajad- sinna on kokku saadetud ikkagi iga euroopa riigi parimad. Eelmisel korral meisterdasin valmis kostüümi siiani kõige lemmikumast mängust Metal Gear Solid 4. Alguses jäi silma hoopis üks mängu vingeim boss Screaming Mantis, kellel on seljas kuus liikuvat kätt, telepaatilised võimed ja hõljub õhus, aga ei mõelnud välja kuidas neid käsi tõmblema saaks ja lennata ma ei oska, niiet valisin ühe lihtsama n-ö mängu tavasõduri Haven Trooper'i.

Tegelane: Haven trooper, Foto:Ruudu Rahumaru

Kuidas sa sattusid Eurocosplay võistlusele?

Esimesel korral EuroCosplay-l käies oli Metal Gear'i saagal juubel 25 aastat esimesest mägust ja seepärast korraldati Londonis väike metal geari cosplay võistlus, kust osa võis võtta igaüks, kellel oli ükskõik mis osast MGS tegelase kostüüm. Täiesti juhuslikult sattus kokku, et mul oligi MGS kostüüm, olen Londonis just sel päeval ja just seal üritusel kohal siis, kui see toimus. Juba ainult osalemise eest anti kõigile limited edition art book'id, promo T-särgid ja uue metal geari 3D postereid- tavaline fännide nänn, aga Eestist sellist kraami ei saa kuskilt. Võtsin sealt osa ja võitsin ka ära, pärast auhindade saatmiseks aadressi küsides kõik imestasid et kuidas küll keegi fänn ägedas MGS kostüümiga eestist sinna sattus... :D

Sa võitsid Metal Gear cosplay, mis oli auhinnaks?

Auhinnaks oli MGS4 peategelase Old Snake elusuuruses kuju, kuid... Mul pole sellise asja jaoks mitte kuskil mujal ruumi kui ainult keldris ja vahetasin auhinna siis just ilmuva uue Metal Gear Risingu limited edition mängu ja väiksemate Play Arts Kai actionfigure'te vastu.' Rising' on küll täiesti teist tüüpi mäng, isegi vastupidine kõikidele eelnevatele stealth action MGS mängudele, kuid... Olen ka selliste ,,button smasher" Devil May Cry tüüpi mängude fänn ja peategelane Raideni ja tema disain... Üldse kogu mängu visuaalne graafiline ilu, ülimalt sobiv muusika, voice actorid ja tegelaste kujundus oli kõik nii meeldiv ja elamusterohke. Sealt saingi inspiratsiooni järgmise kostüümi jaoks- mängu vingeim naistegelane Mistral- ehk mu uusim cosplay millega möödunud aasta septembris osalesin Animatsuril ja oktoobris Londonis EuroCosplay'l. Aasta varem juba tahtsin teha Screaming Mantist, aga oi vau, kui nägin 16 käega ülivinge disainiga Mistral'i... Teadsin kohe, et vot temast lihtsalt peab cosplay ära tegema, maksu mis maksab. Jah... Alguses oli veidi kahtlusi, kas see on ikka tehtav, kas ma ikka sobiks selleks tegelaseks, kas saan sellega hakkama, pool aastat olin kindel et teen kostüümi kellestki teisest, sest Mistral tundus liiga raske. Kuus nädalat enne Animatsurit otsustasin ikkagi Mistrali ära teha, magamata ööd, kohvi ja drumm-n-bass olid suurimad töösõbrad, isegi tund enne laval esinemist kleepisin veel viimaseid jubinaid kokku, sättisin parukat alles pähe, kui cosplay võistlus juba käis... Õnneks õhtujuhid rääkisid piisavalt pikalt alguses. :D

Tegelane: Mistral, Foto: Ingmar Eriste

Mille järgi sa valid tegelase kelle järgi kostüümi teha?

Kui üldse uut cosplaytavat tegelast valin, siis mulle on oluline, et iga kostüüm oleks ,,challenge", iga uue cosplay tegemise käigus õpib alati midagi uut. Eriti meeldivad sellised tegelased, kelle kostüümi juures peab midagi ka ehitama, midagi meisterdama kokku joogamattidest, ajalehtedest või plastikust, kasutama kuumapuhurit või ~60 suurt kuumliimi pulka. Siit ka see, et üldse cosplay on üks kulukas ja aeganõudev hobi, mis vajab tõsist pühendumist, kannatlikust ja oskusi. Siiani olengi valinud kõik cosplay'tavad tegelased oma lemmikmängudest, sest alati on mu kostüümitegemised viimsele hetkele jäänud. Vähemalt siis on motivatsiooni või tõestamisvajadust, et suudan selle lõpuni ära teha, endal veidikenegi kergem lõpuni vastu pidada. Vot siis tundsin, et olen edukalt oma kostüümi teinud, kui lavale kõndides oli kuulda publiku imestust, seda ,,vau" ohet.

Mõni sõna ehk viimasest Londonis toimunud Eurocosplay üritusest. Mida see endast kujutab? Millised on muljed?

Londonis kohapeal loeti green room'is sõnad peale, et kõik oleksid oma kostüümidega eriti ettevaatlikud ja enne esinemist ära ei lõhuks. Eurocosplay võistluse päeval on alati meeletult palju rahvast, väljas on igasuguseid fänne ja veidrike, kindlasti keegi jookseb sisse või lähed ise kuhugi vastu. Läksin ikkagi kogu oma varustusega- kogu kuueteist käe kaadervärgiga ja 10cm kontsadega välja.

Esimese asjana kuulsin kommentaare ,,oh my god, that's creepy", ,,wow, that crazy chick actually made all the hands", varsti kutsuti mind ka tegelase nime pidi, joosti järgi, pildistamiseks peeti koguaeg kinni, tosin suvalist tüüpi tuli kallistama ja edasi liikuda rahvamassi keskel väga ei saanud. Inimesi oli meeletult, hiljem lugesin artiklit et nii palju külastajaid ei olegi varem Londonis sel üritusel olnud. Seekord toimus ka oli üleüldine Konami mängude teemaline cosplay võistlus, ära ei võitnud, aga mainiti ikkagi ära, et ,,Silvia, all the way from Estonia". Konami oli väljas oma uue ,,Castelvania: Lords of Shadow" promo demodega ja enamuse aja kostüümis olles veetsin selle läheduses . Kohtasin ka teisi MGS cosplayereid, sai koos tehtud pilte ja imetletud üksteise kostüüme.

Eurocosplay green roomis pidi ikka kõikide cosplay'sid näppima ja küsima kuidas mis tehtud. Eriti põnev oli näha kuidas asjad seestpoolt välja näevad, kuidas on tehtud kinnitused. EuroCosplay ürii hindas kõikide kostüüme eraldi enne esinemist, küsis tegijatelt, millest või kuidas miski tehtud. Zürii koosnes umbes omavanustest kogenenumatest asjaarmastajatest- üks hindas rohkem meiki-silikoon arme-kehamaalinguid, teine prop'e ja kolmas oli professionaalne õmbleja. Loomulikult vaadati absoluutselt iga õmblus, iga liimiplekk, iga kinniti ja ka seest pool kõik üle, kui midagi tundus logisevat, siis seda ka näpiti. Nagu nüüd võistluse lõpuks selgeks sai, siis hinnati kõige rohkem kvaliteeti, teostuse puhtust ja cosplay'eri võimalikult laiahaardelisi tehnilisi oskusi- ehk kostüümi tegija peab oskama ideaalselt õmmelda, viimistleda, midagi teha plastik materjalidest, meik ja soeng viimseni sätitud.

Need kaks korda kui nägin lähedalt kõikide tööd ja vaeva, siis mõlemad korrad võitsid ära ja said rohkem punkte kõige lihtsamad cosplay'd. Omavahel tulemusi arutades läks ka veidi vaidluseks, mida ikkagi peaks hindama: kas see ei loegi, kui keerulise tegelase mõni on suutnud teostada mõningate tehniliste vigadega; kas see pole loogiline, et lihtsat kostüümi ongi lihtsam kvaliteetsemalt teha; kuidas seda hinnatakse, kui üks lihtsalt kõnnib laval ja teine on teinud igasuguseid lavadekoratsioone lisaks.

Kuna koos on kõikide euroopa riikide parimad, igaüks valib omale meelepärase tegelase ja nende tegelaste teostamise raskusaste on seinast seina, siis võistluse mõttes peab ikkagi millegi põhjal need pingeritta seadma ja selleks ongi kvaliteet, professionaalsus, teostuse puhtus. Võistluse mõttes tippu jõuavad need, kes kõige ideaalsemalt teostavad oma kostüümi ja suudavad selle tegelase laval tõetruult välja mängida, rahva kaasa elama ja 'ohhetama' panna. Mõlemal korral olen oma cosplaydega kuldsele keskteele keskele jäänud, umbes ~40 osaleja seast, kõik oma riigi parimad. Aga sellise ürituse puhul on tõesti kõige toredam üldse kogemus, omasuguste fännidega kohata ja kõike seda melu lähedalt oma silmaga näha, absoluutselt kõik, keda Londonis kohtasin oli ülisõbralikud ja abivalmid.

Üks asi on üritus läbi laval olija silmade, kuid kas sa said seda näha ka niisama ,,erariietes"?

Järgmine päev käisin niisama Comic Con'il tavariietes ringi, proovisin uute mängude demosid, imetlesin rahva seas liikuvaid kostüüme, ajasin ka taga cosplay'ereid, et saaks pilti teha või veidikenegi näppida materjale, vaatasin ja ostsin fännikaupa, pidevalt imelik naeratus näol. Hiljem sai ka Londoni linna peal veidike ringi vaadata koos ühe sõbra kahe inglasest sõbraga, metrooga sõita, puhas briti aktsent igal pool ja Victoria & Albert'i muuseumis sai ära käidud. Tagasitulek Eestisse oli täiesti õnnelik vedamine, nimelt just siis kui pidin tagasi lendama, oli Londonis aasta tugevaim torm. Kõige õudsem kogu asja juures oli see, et telekast näidati kuidas igal pool torm möllab, puud on murdunud, transport ei liigu, lennud tühistatakse ja täpselt selline pilt oligi hotelliaknast välja vaadates. Ega inglased ilmaasjata pidevalt ilmast räägi. Õnneks, õnneks, ÕNNEKS, läks õnneks ja mu lendu ei tühistatud ning sain ilusti tagasi. Isegi lennujaamas istudes sai u. 15 min enne väljalendu teada, kas lend üldse toimub ja kuhu värava juurde peab minema. Oh, kui hea on ikka kodus...

Tegelane: Plague Doctor Malfatto, Foto: Üllar Sillaots

Kas jätkad ka tulevikus?

Teha cosplay, kehastuda oma lemmiktegelaseks, olla sellega laval ja lihtsalt ringi kõndida sellega teiste seas- see on täiesti omaette nauding ja elamus ning kindlasti jätkan tulevikus veel cosplay'de tegemist. :)

Silvia Sigrid Sillaotsa kunstilehed:

Si3art.deviantart.com

www.facebook.com/Si3art

Si3art.blogspot.com

Ulme Jaapani animatsioonis aastal 2013 (Rait Piir)

Jaapani ulmest mõeldes kerkivad kindlasti nii mõnegi inimese meeltesse sellised kultusklassikud nagu Akira, Ghost in the Shell, Neon Genesis Evangelion, Cowboy Bepop ja mitmed teised. Kõik need suured nimed mängisid rolli varem läänes peamiselt nii-hobina levinud otaku kultuuri toomisel laiema üldsuse tähelepanu ette. Niisiis, mis sai sealt edasi? Kuhu on jõudnud ulme Jaapani animatsioonis tänasel päeval? Millised trendid seda iseloomustavad ja kas leiame möödunud aastanumbrist ka nimesid, mida võiks kõrvutada vanade suurte klassikutega? Selles artiklis vaatan tagasi ulmetööstusele animes möödunud aastal ja pakun huvilistele loodetavasti ka uut vaatamismaterjali. Selleks, et tekst liiga pikaks ei veniks ei hakka ma animete sisututvustusi ümber jutustama. Need võite kõik leida linkidest anime nimedes.

Esmalt tasuks kindlasti juttu teha vaieldamatult kõige suuremast alam-anrist jaapani animatsioonis: mechast. Suured robotid on üks jaapani popkultuuri signatuure ning nii ei tulnud taolistest animetest puudus ka 2013 aastanumbri sees. Pigem võiks öelda, et mecha-animete arv suureneb pidevalt. Kui paljud neist olid ka kvaliteetteosed jääb juba iseasjaks. Tuleb märkida, et laias laastus ei ole nad pääsenud mitmetest negatiivsetest jaapani popkultuuri mõjutustest, mis on mõeldud toitmaks eelkõige mitmesuguseid jaapanlaste fetieid ja ideaale.

Kevadet võis kõige viljakamaks perioodiks mecha-animetele, kui väljastati tervelt 3 uut teost korraga. 2 tükki juba vanadelt suurtelt kaladelt ning üks mitte nii tuntud tegelastelt.

Mobile Suit Gundami sarjade ja Code Geassiga legendaarseks saanud animestuudio Sunrise lasi kevadel välja oma uue hiti Kakumeiki Valvrave (Valvrave Revolutsioon), mille taha pandi ka suured rahad ning kogenud animaatorid. Projekti skripti kallal töötas isegi Code Geassi algne looja Okuichi Ichiro ning see tekitas animeringkondades omajagu elevust. Mõnedes inimestes tekitas küll muret tõsiasi, et reissööriks oli Matsuou Kou, kelle senised saavutused polnud just kõige silmapaistvamad, kuid fännide ootused olid üldiselt kõrged. Valvrave tekitas aga suhteliselt vastuolulisi reaktsioone. Teos nägi tehniliselt väga kena välja, kuid jättis omajagu soovida loo jutustamisel. Sunrise serveeris meile täiesti tõsisel näol totaalselt absurdse loo, millel ei jätkunud isegi viisakust ennast komöödiana võtta. Ka Code Geass keeras oma loo üle vindi sageli, kuid mõjus sellegi poolest tõsiseltvõetavana ning oma vähesed vead tegi ta tasa suurepärase reissööritöö ja karismaatiliste tegelastega. Valvrave kuhjas endasse lihtsalt hunniku kontseptsioone ja teipis need kuidagi kokku, et päris koost ei laguneks, ning peitis kauni kesta alla. Anime blogisfääris nimetati kogu asja ambitsioonikaks ürituseks, luua uut Code Geassi, mis kukkus kolinal läbi. Vähemnõudliku publiku seas (ehk siis enamus animefänne) sai Valvrave aga märkimisväärselt populaarseks ning Sunrise oodatud suured kasumid ei jäänud tulemata. Sügisel ilmus ka teine hooaeg ning võin julgelt prognoosida, et kolmas (võib-olla ka neljas) ei jää tulemata. Puhta visuaalse silmailu pärast võib isegi vaadata, kuid üldiselt ei soovita.

Teine kevadhooaja suurnimi mecha-maastikul oli Production I.G uus looming Suisei no Gargantia (Veeplaneedi Gargantia). Mind intrigeeris esialgu jutt, et selle skripti kirjutab Urobuchi Gen, kes juhtub olema ka üks minu lemmikuid (anime)kirjanikke. Ta on justkui Jaapani versioon George R.R Martinist ning tema hüüdnimi Butcher Gen ütleb piisavalt. Urobuchi teab kuidas head lugu kirjutada ning hoiduda kõigist neist häirivatest klieedest, mille eesmärgiks on peamiselt teenida erinevaid Jaapani meeste fetieid (fetii roll animes üha suureneb, kuid selle lahkamisest saaks juba eraldi essee). Tõepoolest, esimene osa oli suurepäraselt kirjutatud ning ma kandsin selle juba peas aasta parimate animete nimekirja. Härra Urobuchi Gen ei pidanud aga vajalikuks kõikide episoodide skripte ise kirjutata. Õigupoolest otsustas ta teha ainult esimese ja viimase episoodi. Tulemus: meil on suurepärane kontseptsioon ja idee, kuid sari ise jääb lihtsalt natukene nõrgaks selle huvitava idee edasi andmisel. Loomulikult hiilivad sisse ka mõned neist jubedatest klieedest, sest erinevad episoodid tehti erinevate inimeste käe all. Animatsiooni kvaliteet on hea ning puhtalt ühe kindla idee ja konflikti pärast, mis selles loos esineb ma soovitan seda. Küll aga olge valmis tundmuseks, et see anime oleks võinud olla nii palju enamatki.

Kolmas kevade mecha-animete triost on Ginga Kikoutai Majestic Prince (Galaktika ründeüksuse Majesteetlik Prints). Sarnaselt Valvravega üritab Majestic Prince meile tõsise näoga edasi anda lugu, mida võiks isegi tõsiselt võtta, kui see ei sisaldaks jällegi mitmeid tobedaid klieesid, mida jaapanlased niiväga armastavat paistavad. Üldiselt ei soovita tõsistele ulmefännidele.

Sügisel üritas Sunrise taaskord lüpsta Gundami frantsiisi populaarsust ning lõi sellise asja nagu Gundam Build Fighters. Kogu projekt lõhnas tugevalt raha järgi, sest lugu ei rääkinud isegi mitte Gundamitest vaid Gundami mudelitest. Eesmärgiks paistis olevat tutvustada eelkõige nooremale generatsioonile Gundamite mudeleid (termin Gunpla). Ei soovita.

Sunrise kokku klopsitud Valvrave võis küll osutuda ebaõnnestunud Code Geassi ürituseks, kuid see ei takistanud neil siiski tuntud lugu rahast lüpsmast. Eelmisel aastal algas Sunrise neljast täispikast filmist koosnev Code Geassi kõrvallugude projekt, mis ilmselgetel põhjustel tekitas paljudes fännides alguses sügavat umbusaldust. Tekitab siiani. Küll aga osutus see üllatavalt kompetentseks oma üritustes. Sellel sarjal ilmub üks film aastas ning 2013. aasta lõpus jõudis meieni ka Akito teine film, mis suutis näidata uskumatult head arvutigraafika ja animatsiooni miksimist. Julgen väita, et kogu oma anime vaatamise ajaloo jooksul (ja seda ei ole vähe) võis näha Code Geass: Boukoku no Akito filmis kõige paremat CG'd. Soovitan soojalt, kuid enne vaadake kindlasti Code Geassi originaalsari ära.

2013. aastal nägid ilmavalgust ka mitmete vanade klassikute taaskehastused. Production I.G algatas täiesti uue Ghost in the Shell projekti, mis tuli paljudele nagu välk selgest taevast. Paraku pole enam meeskonnas vanameister Kamiyama Kenjit, kelle käe all saavutasid Stand Alone Complex sarjad minevikus oma meeletu edu. Hoolimata uuest meeskonnast ja mitmetest disainialastest muudatustest suudab GitS säilitada oma vana näo ning pakub oma vaatajatele ,,eellugu" mille üle kindlasti nii mõnigi vana fänn arutlenud on. Kuidas sai Sektsioon 9 alguse? Uus GitS: Arise näeb väga hea välja, mis pole iseenesest midagi uut Production I.G stuudio kvaliteedi ja eelarvete puhul (isiklikult, üks minu lemmik stuudioid). Mitmed vanemad fännid nimetavad seda küll lahjendatud versiooniks Stand Alone Complex sarjast, sest seal pole nii sügavat filosoofilist tausta, kuid see pole ka Arise eesmärk. Olulisem rõhk on taustaloo jutustamisel ning karakteritel endal, millele originaalsarjad niiväga rõhku ei pannudki. Neljaosalisest projektist tulid möödunud aastal välja esimesed kaks ning soovitan neid soojalt igale ulme ja anime austajale.

Retro valdkonnast sai uue sarja omale ka legendaarne 70'ndate sari Space Battleship Yamato, nüüd nimega Space Battleship Yamato 2199. Projekt algatati küll juba 2012, kuid jooksis oma ebaregulaarse graafikuga enamuse 2013 aastast. Uue Yamato eesmärk on juba kohe algusest peale ilmselge: tuua vaatajateni vana sarja nostalgia, kuid anda sellele tänapäevane animatsioon. Terve sari lihtsalt nõretab 70'ndate maigust ning meeskond on üritanud jätta samaks nii palju asju, kui võimalik, ilma et see riivaks väga palju tänapäeva ulmefänni silmi. Ehk siis tehnika näeb natukene uuem välja, kuid on jätkuvalt oma retrostiilis, et säilitada algupärase sarja tunnusjooni. Skript on kirjutatud ei kellegi muu, kui Hideaki Anno enda poolt (see sama härrasmees, kes lõi Evangelioni). Sarja algupärase populaarsuse tõttu ronis Yamato 2199 kiiresti Jaapani müügitabelites kõrgele, kuid jäi paraku lääne fännidele suurel määral tundmatuks just oma ebaregulaarsete ilmumisaegade tõttu. Probleem, mida Reaktori lugejad võivad kindlasti parandada, sest tegu on väga hea vaatamisega. Hideaki Anno annab nimelt uuele sarjale rohkem moraalset mitmekülgsust ning pooled ei ole sugugi nii must-valged, kui esmapilgul mõelda võiks. Tegelased on absoluutselt suurepärast ning neile on lihtne kaasa elama hakata. Soovitan kõigile Space Opera fännidele ning eriti neile, kes on vana sarja näinud. Isegi kõige nõudlikumad fännid ei tohiks selles pettuda.

Paari animet tasuks veel mainida, mis algasid 2012, kuid kestsid suure osa oma ajast 2013. aastal. Esiteks tuleb tõdeda, et tegu oli hea aastaga küberpungi anrile, sest lisaks uuele Ghost in the Shellile tuli üle tüki aja (üle väga tüki aja) uus täispikk sari nimega Psycho Pass. Stuudioks oli Production I.G ning skript tuli Gen Urobutchilt (keda ma mainisin üleval pool.) Nagu arvata võite äratas see omajagu tähelepanu ulmefännide seas. Mida esiteks tuleks kohe Pyscho Passi kohta öelda on see, et ta ei ürita olla Ghost in the Shell, kuigi paljud kippusid neid omavahel võrdlema. Ei, nad uurivad täiesti erinevaid asju futurismis ning nii ei saa ka öelda, et üks teeb oma asja paremini, kui teine. Ghost in the Shell uuris põhiliselt küsimust kust lõppeb ära inimene ja kust algab masin. Mis kvalifitseerub inimese ja masinana? Psycho Pass ei käsitle üldse seda teemat. See sari süveneb sellesse, mida Urobutchi kõige paremini teeb. Psycho Pass uurib kriminaalspühholoogiat ning süsteemi (süsteem suures pildis) mõju inimeste mõistusele. Ja ta teeb seda suurepäraselt. Paljud võrdlesid Psycho Passi filmidega Minority Report ja Equilibrium ning need võrdlused olid igati õigustatud. Meie silme ette maalitakse pilt kõige ehtsamast kõrgtehnoloogilisest düstoopiast ning mida see inimesega teha võib. Kui teile meeldivad küberpunk mõrvamüsteeriumid ja politseilood, siis on Psycho Pass midagi, mida ei saa kindlasti vaatamata jätta. Küll aga ei soovita nõrganärvilistele, sest see võib kohati väga graafiline olla.

Psycho Passiga jooksis paralleelselt üks teine kauge tuleviku düstoopia sari, mis oli adaptsioon ühest pikemast novellist. Stuudio A-1 Pictures tõi meieni Shinsekai Yori (Uuest Maailmast), mis toob meieni võrdlemisi unikaalse ja eriti õõvastava düstoopia. Unikaalsus on midagi, mida nii naljalt tänapäeva ulmes ei leia ning just seepärast omab Shinsekai Yori päris suurt vaatamisväärtust. Meile ei näidata kõrgtehnoloogilist tulevikku ega isegi mitte postapokalüptilist tulevikku, vaid midagi täiesti teistsugust. Mõneti sarnaselt animega Suisei no Gargantia käsitletakse teemat, mis juhtub siis, kui inimkond võtab arengus sellise suuna, kus neil ei lähegi tehnoloogiat enam vaja? Shinsekai Yori võib vahetevahel küll uimane ja aeglasevõitu tunduda (tegelased pole samuti eriti huvitavad), kuid hea animatsioon ning uskumatult huvitav ja hästi tehtud taustamaailm ning moraalsed konfliktid teevad selle pika puuga tasa.

Jaapani popkultuuriga rohkem kursis olevad inimesed ehk teavad ka mõningatest trendidest anime-maailmas, mis ei puuduta küll otseselt ulmeanrit, kuid kaudseid mõjutusi siiski esineb. Üks neist trendidest on militaarmaania, mis on avaldanud väga tugevaid mõjutusi praegusele animetööstusele üleüldiselt. Teisisõnu: luuakse väga palju animet, mis kombineerib endas tänapäevase sõjatehnoloogia ning siis kas jaapani popkultuuri elemendid ja/või fetiid. Kõige levinum valem selleks on armsad teismelised tüdrukud + mingi militaartehnoloogia. Kuidas puudutab see ulmeanrit? Sügisel ilmus anime nimega Aoki Haggane no Arpeggio: Ars Nova. Meeskonna, stuudio ega isegi loo enda kohta pole midagi märkimisväärset öelda, küll aga, kui teid huvitavad kõrgtehnoloogilised personifitseeritud AI sõjalaevad, mis manipuleerivad nanomasinaid, siis võite leida sellest huvitavat vaatamist. Kontseptsioon iseenesest on hea, kuigi teostus jätab mõnevõrra soovida, seda eriti kehva võitu CG näol. Blogisfäärides teatakse rääkida, et manga versioon pidi kõvasti parem olema.

Postapokalüptiliste animete vallast midagi märkimisväärset möödunud aastal ei ilmunud ning see anr on üldse peaaegu unustuste hõlma vajunud vähemalt suuremal anime areenil. Sügishooajal lasti eetrisse aga mitu aastat edasi lükatud Coppelion. Huvitav lugu sellega seoses iseenesest: Coppelion, mis käsitleb tuumajaama avarii tagajärjel hävinud Tokyot pidi algselt ilmuma ekraanidele 2011. Ajastus oli lihtsalt liigagi hea ning ilmselgetel põhjustel jäeti see ära. Millegipärast otsustati asjaga oodata tervelt 2 aastat ning nüüd möödunud sügisel pandi projekt käima jälle. Taimedesse kasvanud lagunev Tokyo näeb väga kaunis välja, kuid see jäi ka selle anime ainsaks tugevaks punktiks. Lugu jutustati väga absurdses võtmes ning topiti paksult klieesid täis. Terve sari oli väga halvasti kirjutatud ning kokkuvõttes ei soovitaks seda kellelegi.

Kui rääkida puhtalt fetii animetest, mis kvalifitseeruvad ulme alla, siis võib veel välja tuua sellised nimed nagu IS: Infinite Startos 2, Date A Live ja Vividred Operation, kuid ma ei hakka neid pikemalt lahkama, sest tegu on madala eelarve ning tooteväärtusega teostega, (nii nagu paraku enamus jaapani animatsioonist tänapäeval) mille eesmärgiks on pakkuda kerget ja erootilist meelelahutust semi-tõsise looga.

Hoolimata tohutusuurest hulgast rämpsust, võib 2013. aastat lugeda siiski üleüldiselt ulmele heaks aastaks animes ning seda mitmel põhjusel. Esiteks ulmeanime, kui sellise hulk oli märkimisväärselt suur. Teiseks taaselustati mitu vana ja head lugu ning tehti kompetentset tööd nende adapteerimisel (GitS, Yamato). Kolmandaks lasti välja mitu uhiuut lugu kõrge kvaliteeti ja vaatamisväärtusega (Psycho Pass ja Shinsekai Yori), mis ronisid vaatamistabelites üpris kõrgele, suutes konkureerida isegi meeletult hästi müüvate keskealistele süütutele meestele suunatud eneserahuldusabimultikatega. Ulme on jätkuvalt tugev osa jaapani animetööstusest ning hoolimata mitmetest popkultuuri mõjutustest leidub endiselt väärt vaatamist ning inimesi, kes soovivad midagi head teha, mitte ainult raha teenida.

Kirjandusliku kolmapäeva metsikud mehed (Ove Hillep)

Kolmapäeval, 29.01.2014, toimus Kirjanike maja musta laega saalis kahe uue omapärase ulmeraamatu vestluse vormis esitlust. Publikumile, keda oli võib-olla karge õhtupooliku tõttu vaid paarikümne ligi oli, esines Egert Rohtla, kes näitas enda teost ,,Rovin Vox: Teekond läbi bluusipõrgu", (:) Kivisildnik rääkis enda kirjastusest ning loeti ka luuletusi. Õhtut juhtis ning inimesi küsitles tuntud poeet ning toimetaja Jürgen Rooste.

Kõigepealt juhatas õhtu sisse Jürgen, kes tutvustas pisut kava ning andis seejärel järje Siim Aimlale, kes kandis publikumile ette üle oma ,,luuletuse" ... saksofonil! Pärast seda värskendavat kultuuriokki asuti küsitlema Egert Rohtlat, kelle verivärske romaani Ats Milleri kirjutatud arvustuse võib leida ulme.ee lehelt. Tuli välja, et enne raamatu ilmumist oli tohutu hulk inimesi selle läbi lugenud, kuna mees oli saatnud käsikirja ilmatumale hulgalt tuttavatele ja sõpradele, rääkimata kirjastustest. Tekkis ka mõte kirjutada lugemisringkonna suurendamiseks Facebookis. Egert lubas raamatule ka järgesid - lausa 17 raamatut veel. Küsimusele, kaua ta antud raamatut kirjutas, ütles ta, et muidu oleks tempo püsinud peatükk päevas, kuid vahepeal oli ta jooma sattunud.

Peale veel üht saksofoniluuletust jätkus õhtu katkendiga ,,Rovin Vox"-ist, kus autor luges ette jupikese, kus Rovinit parasjagu ära üritati kägistada, püüdes sellega näidata kahe raamatutegelase meestevahelist (platoonilist) armastust.

Kuna Gregor Elm ei saanud tehnilistel põhjustel esinemisele tulla, võttis ,,Karvase metseesli" teemal sõna raamatu kirjastaja Sven Kivisildnik. Selgus, et raamatu kirjastamiseks vajaliku raha taotlus oli kulkast kaks korda tagasi saadetud ning just siis, kui (:) Kivisildnik oli alla andmas, tuli välja, et mõningad kunstnikud olid samuti kulka raha-asjadega hädas. Nimelt, kui nende illustratsioonid ei ilmuvat, ähvardas riik oma raha tagasi võtta. Seega leidiski härg kaevu ning ,,Karvane metseesel" leidis trükirahad. Nalja sai palju, eriti kui jutt läks Sveni hea raamatu kriteeriumile, milleks oli sõna ,,vihkan" esinemine kogu teose vältel vähemalt kolm korda. Arutati ka uue ajastu Prantsuse ühe-tuuri romaanide üle ning seejärel esitati katkend raamatust, mis täieliku kokkusattumusena rääkis taas kord armastusest. Katkendi kandis ette Kaur Riismaa, kelle puhul oli tema ilmekusest näha, et teksti oli eelnevalt korduvalt loetud - jättis väga hea mulje, mille põhjal kaalusin isegi raamatu ostmist, kuid otsustasin lõppeks ikkagi ,,Rovin Vox"-i kasuks.

Kuigi Gregor Elm oli parasjagu, nagu ta ise oli öelnud, vitun Ruotsis, oli õhtu juhil Jürgenil lahendus olemas ka temaga jutustamiseks. Nimelt oli ta eelmisel õhtul autoriga pikalt jutustanud ning küsinud tema ning ta raamatu kohta põnevaid küsimusi. Selgus, et seal ,,vitun Ruotsis" tegelevat ta laevade laadimisega ning parasjagu olevat tal tegemist laadimismetoodika ning -arvutuste selgitamisega hiinlasest kaptenile, kes pika ning keerulise jutu peale oskas vastata vaid ,,yes-yes. No problem." Päriti ka tema inspiratsiooniallikast ning tema valitud kutsumusest. Plaanisin küll Jürgenilt selle vestluse väljatrüki Reaktori jaoks küsida, kuid kahjuks läks see kokkuvõttes meelest.

Kui (:) Kivisildnik teist korda rahva ette astus, läks jutt luulekogumike kirjastamisele ja tema enda raamatutele ,,Visa Hing Kilingi-Nõmmelt" (alapealkirjadega ,,Legendi sünd" ning ,,Karlova inimsööjad"). Ta püüdis küll meenutada kõiki luuletajaid, kelle teoseid läbi aegade on ta avaldanud, kuid jooksis sellega rappa ning lõpuks tuli enamus nimesid meelde vaid publikumi abiga. Kokkuvõtet lubas ta aga alles pensionieas, kui kõik seni avaldatud luuletajad on surnud ega tüüta teda enam. Tema lugu ,,Visa Hinge" kirjutamisest oli niivõrd mõnus ning humoorikas, et paratamatult tekkis endalgi raamatu vastu huvi. Nimelt oli ta selle kirjutanud kahe peale, kuna püsimatus ei lubavat rohkem kui 2 nädalat romaanile kulutada. Rõhutas ta muidugi I raamatu seksuaalmaagia olulisust ning meenutas, kuidas see (ning selle kasutamise võimetus) ta kirjutamise ajal surnud ringi viis.

Õhtu eelviimaseks esinejaks oli Marko Mägi, kes pidi lugema 3 luuletust, kuid kandis ette tervenisti 6 (või 7) verivärsket teost. Tema luuletuste ettekandmise emotsioonikus jättis sügava mulje ning kuigi osad luuletused suutsid pahviks lüüa oma jaburusega, oli nende hulgas ka mõnusaid pärleid.

Õhtu lõpetas Kaur Riismaa oma luuletusega puuseene kaebusest kohaliku rajooni esimehele elutingimuste halvenemise tõttu.

Mul on siiralt kahju, et ma kohalikke ulmikuid seal rohkem ei näinud. Kohale oli tulnud ilmselt paljudele tuttav Siim Veskimees, kuid ülejäänud olid minu jaoks tundmatud näod. Õhtu oli meeldejääv ning mõnus, kuigi võiks öelda, et publiku osalus selles oli minimaalne. Küsimuste esitamiseks üldiselt aega ei antud ning kuidagi tormakana tundus kogu üritus. Võimalik, et see on luuletajatele iseloomulik püsimatu joon. Üldiselt aga sai õhtupoolikuga rahule jäätud ning saame vaid oodata järgmisi ulmeteemalisi ettekandeid.

Gregor Elm ja ,,Karvane metseesel" (Silver Sära)

Gregor Elmi ,,Karvane metseesel" on ulmeanri seisukohalt marginaalne teos, mis tegelikult jääbki anrist väljapoole. Mingisuguse üksiku vormilise tunnuse põhjal ta siiski ulmeks liigitub ja see on ka ainuke õigustus, miks võib raamatust ulmesaidil rääkida.

Autor ütleb eessõnas, et ,,Karvane metseesel" on esimene osa raamatusarjast, millest teise ja kolmanda osa moodustavad tema kaks esimest raamatut. See on pigem selline vaimutsemine - triloogiaks selle tavamõttes neid nimetada ei saa. Elmi teise raamatu ,,Valmis nagu redis" kohta olen kirjutanud proosaülevaates järgmist:

,,Gregor Elmi "Valmis nagu redis" võiks olla suurepärane näide kirjandusaabitsasse sellest, milline on tüüpiline grafomaania. Tegu on jabura, seosetu, igasuguse kunstilise kandvuseta tekstiga, kuhu on haigusele iseloomulikult pikitud grafomaanlikke värsse, kus on vaheldatud kursiivi ja rasvast kirja, suurtähti kirjatähtedega, püütud teksti vormiliste elementidega mannetust varjata. Raske on seda asja lihtsate sõnadega kokkugi võtta. Võiks sõnastada nii, et tegu on hakitud teadvuse vooluga või täiesti läbisegi pähe karanud mõtete paberile panemisega. Keskendunult lugeda sellist lausete jada on võimatu. Otsekui indulgentsiks või enese südametunnistuse rahustamiseks ütleb autor ka ise ühes kohas oma jutu vahele, et teda iseloomustab kontrollimatu mölavoog, ent see selgitus ei õigusta käsikirja trükikotta viimist.

Raamat on romaani mõõtu, ent kas 38-ks nummerdatud ja pealkirjastatud tekstiosad on jutud või peatükid, jääb arusaamatuks - omavahel nad palju ei erine. Kui püüda mingeid teemasid kokku võtta, siis rohkem õhkub tekstist sapisust riigivalitsejate ja tarbijamentaliteedi vastu."

Suuresti kehtib seesama jutt ka ,,Karvase metseesli" kohta. ,,Metseeslis" on olemas siiski teksti läbiv narratiiv: selleks on turvamehe A ja tema sõbratari Jeanne´i lugu. Kaubamajas öövalves töötav mees läheb kergelt peast segi ning armub vaateaknal seisvasse mannekeeni. Ta silitab nukku käest ja räägib ilusaid sõnu. Mingil põhjusel mannekeen tasapisi elustub ja muundub tavaliseks inimeseks. Protsessiga käib kaasas helide ja valgusvihkude mäng. Turvamees haarab elustunud nuku kaasa ja lahkub töökohalt igaveseks. Sellega on ammendunud ka romaani ulmeline osa - teise peatüki lõpus, seitsmendal tekstileheküljel.

Edasi järgneb 200-l leheküljel rohkem Jeanne´i ja turvamehe keerulise suhte lugu, ent pikkamisi jääb see üha rohkem tagaplaanile. Esile kerkib autori hääl, mis valab paberile suure hulga seisukohti, vaateid, kategoorilisi ja vähem kategoorilisi mõtteteri, vaimukusi ja nüridusi. Mõned lõigud on üsna kirjanduslikud, eriti need, mille sisuks on tundeavaldus, armastus (lk 153-154, 157-159 jmt). On mitmeid vaimukaid ütlusi, mis suu naerule veavad, näiteks ,,on kahte sorti inimesi, on naised ja on mehed". On intensiivseid ja huvitavaid passaae. Aga need ei jää domineerima. Õrnus ja rõvedus lähevad segi, ikka ja jälle pöördub tekst sotsiaalkriitiliseks, argiseks, õõnsalt sisutuks või lihtsalt sapiseks.

Kompositsioonist ei ole juttugi, aga seda ei peaks võtma etteheitena, sest üsna kindlasti on autor nii tahtnudki. Kõik 78 peatükki on üsna isesugused, üks näiteks koosneb kuus korda korratud sõnast kop. Prantsuskeelsete sententside rohkuse järgi saab lugeja muidugi aru, et autor peab olema intelligentne inimene, eriti kui on näha, et mõistab ka inglise, soome ja vene (pohhui, nahhui) keelt. Nii et mõttetuna tunduv kop-peatükk või suurte algustähtedega peatükk või tekstiga tembutamine (lk 132-135) ei saa olla niisama. Pigem on ikka lugeja ullike. Autor kurdab ka, et tema eelmist raamatut ,,Valmis nagu redis" lugejad ei mõistnud - võib-olla just seetõttu on ,,Metseeslis" ümber trükitud üks peatükk ,,Redisest".

Mahuliselt on ,,Metseeslis" kõige rohkem täheruumi kulunud inimestevaheliste suhete paikapanemisele ja tundlemisele ning kriitikat saavad tarbijamentaliteet ja Savisaar, rohkesti on lugejaga lobisemist ja mõnikord jääb segaseks, kelle mõtteid me parajasti loeme, sest nii turvamees A, tema pruut Jeanne kui autor räägivad kõik kohati ühesuguses stiilis ja sarnase sõnakasutusega. Eriti veider on see Jeanne´i puhul, sest just tema peab endast kujutama materiaalsete väärtuste ja välise sära järele ihaleja võrdkuju, turvamees A aga tõsist, pigem vaimse ja kultuurse maailma esindajat.

Nagu ilmselt aru saite, ei ole eelnev jutt sugugi lugemissoovituseks. anriulmeusklikul pole ,,Metseesliga" midagi teha, pigem võib see pakkuda midagi marginaalse kirjanduse austajatele. Võib-olla pole seda ka armastusromaaniks täiesti vale määratleda. Raamatust on pikemalt ja leebemalt kirjutanud Peeter Helme 24. jaanuari Sirbis.

Raamatuarvustus ,,Enderi mäng" (Ove Hillep)

,,Enderi mäng" on midagi sellist, millisena ma oleks heal meelel näinud Harry Potteri sarja. Sarnasusi on neil kahel kohutavalt palju: peategelaseks väike tagakiusatud poiss; kool, kuhu võetakse vaid väga andekaid; kohalik spordiala, millega tegelevad vaid kooli õpilased, ja loomulikul poisike, kes lõpuks maailma päästab. Need kaks teost on suisa nii sarnased, et ,,Enderi mängu" autor Orson Scott Card kaebas Rowlingu plagiaadisüüdistusega kohtusse. Loomulikult on aga ka erinevusi...

Raamatu tegevus toimub tulevikus, mil Maal kestab pealesunnitud rahu, kuna kõik kardavad järgmist sitikate sissetungi. Eelnevalt on sitikad inimrassi rünnanud kaks korda ning kolmanda invasiooni hirmus otsib Rahvusvaheline Laevastik geeniust, kes suudaks eelseisva rünnaku tagasi lüüa. Kõige potentsiaalirikkamaks osutub kuueaastane poiss Andrew Ender Wiggin, kes on põhimõtteliselt riiklik tellimus ehk nn kolmas.

Siinkohal tuleb natuke selgitada maailma, mille Card on raamatule loonud. Tulnukatekartuses on maailma kaks suurriiki - USA ja teise Varssavi paktiga Euroopa enda valdusesse võtnud Venemaa - loonud ühisrinde ning kahe riigi ühise tegevuse haldamiseks on ametisse määratud hegemoon. Kosmos on kasutuses vaid sõjaväe tarbeks ning meie armsal Maal kipub eluruumi väheks jääma. Seepärast on vastu võetud rahvastikku piiravad seadused, mille kohaselt ei või peres olla üle kahe lapse. Samuti jälgitakse kõiki lapsi kuklas asuva monitoriga, et tabada võimalikke planeedi kaitseks vajalikke isikuid, kelle Rahvusvaheline Laevastik seejärel enda tiiva alla võtab ning orbiidil paiknevasse lahingkooli saadab.

Ender on üks neist, kes Laevastiku hammasrataste vahele tõmmatakse. Kuna ta on aga andekam kui kõik teised, rakendatakse tema puhul tunduvalt ekstreemsemat treeningprogrammi. Kohati tekib lugedes lausa küsimus, kust on saanud Card inspiratsiooni sellistest metoodiliselt jõhkratest treeningumeetoditest kirjutamiseks. Algusest peale püüavad instruktorid Enderit isoleerida ning panna teda maksimaalselt pingutama, et välja teenida oma kaasvõitlejate tunnustus.

Loodud maailma taust koorub välja jutu käigus võrdlemisi loomulikult. Erinevalt Heinleinist hoidub Card suuremast ühiskonnakriitikast (kuigi väikest viisi seda siiski esineb) ning tema maailm tundub täiesti sarnane meie omaga - ehk liiatigi. Võiks oletada, et pärast kaht rünnakut meie planeedile on miskit enam muutunud. Samuti ei lasku autor pikemasse kunnaslikku taustakirjeldusse, pakkudes seda lugejale jupikaupa ning hajutatult.

Kuna tegu on sõjaulmega, leidub teoses ka parajal hulgal vägivalda. Peamiselt on see suunatud peategelase vastu (kui muidugi sõda sitikatega välja jätta) ning on järele mõeldes suhteliselt häiriv: 6-aastane poisike peksmas teist omavanust jalaga näkku. Lugedes aga seda häiritusmomenti ei teki. Ilmselt just seetõttu, et Ender mõjub täiskasvanuna: tema IQ on keskmise inimese omast tunduvalt kõrgem, tegevused läbimõeldud ja tagajärgedega arvestavad. Lastevahelist vägivalda kujutavaid raamatuid on palju, kuid ühegi lugemisel ei ole ma selle suhtes sarnaselt silma kinni pigistanud.

Lahingukoolis on Enderi peamiseks tegevuseks õppetundide (lugemise, matemaatika, ajaloo...) kõrvalt mängulahingute pidamine. Neid simulatsioone peetakse armeede vahel jaama keskel asuvas võitlussaalis kaalutus keskkonnas. Mängu eesmärgiks on vastase kõrvaldamine ning tema väravasse sisenemine, mille tarbeks on võistkondadel laserpüssid ja tabamuse korral jäigastuvad lahingvormid. Selles mängus ei ole võistlejad lapsed, vaid sõdurid.

Seda ootamatumad on aga hetked, mil autor on otsustanud välja tuua peategelase ealised jooned, tuletades meile meelde, et tegu on siiski väga üksiku ning hirmunud lapsega, kellelt oodatakse midagi, mida ta ise ei mõista. Teisalt ei lasta tal väljaõppe tempo tõttu masendusse laskuda ning üksikud mõtisklused tehtud ning tegemata jäänud asjadest on pigem väike pilk peategelase isiksusse kui maniakaal-depressiivne ugri-duum (jah, ma vaatan sinu otsa ,,Windhaven").

Lahingukooliga ei ole aga Enderi kadalipp veel lõppenud: ees ootab ka staabikool, kus tehakse kõik, et teda kosmoselahingute simulaatoritega otsustavateks lahinguteks ette valmistada. Selle kõige kõrval tundub lahingukool kui naljategu. Pidevad lahingud arvuti või õpetajate vastu asetavad alles 11-aastasele Enderile tohutu koorma. Kuid kus häda kõige suurem, seal abi kõige lähem...

Väikese kõrvalharuna edenevad raamatu teises pooles edasi ka Enderi Maale jäänud õe ja venna tegevused ning lugeja saab rohkem aimu O. Cardi pakutava maailma poliitikast, mis ei ole üldsegi nii idülliline kui tavapäraselt tulevikuutoopiale kohane. Lisaks sitikatesõjale ähvardab ka suurvõimude huvide kokkupõrkumise oht ning Peter ja Valentine asuvad selle niidi küljes rippuva mõõga varjus ellu viima omaenda suurejoonelisi plaane.

Raamat on mõnusalt tempokas ega jää pikemalt kuhugi molutama, pakkudes pidevalt mõnusat lugemisnaudingut ning põnevaid seikasid. Lõpp on ehk pisut etteaimatav, kuid oma nüanssidega siiski meeldiv. Igal juhul tuleb oodata raamatule järge, mis peaks varsti-varsti ilmuma.

Dracula telesari (Tuuli Tolmov)

Tegu on ameeriklaste ja brittide koostöös valminud sarjaga, mis algas 25. oktoobril 2013 ja see loodi Cole Haddoni poolt. Sari sai eelnevalt kõvasti reklaami (vähemalt Ameerikas ja Suurbritannias), kogudes juba enne esimest episoodi palju fänne. Võiks arvata, et selline üles haipimine ja kiitmine tõstab ootused nii kõrgele, et pärast peab pettuma. Niisiis olin minagi üks neist, kes langes juba enne "Dracula" väljatulekut tema reklaami ohvriks ja lasin end peibutada ilusatel piltidel. Esimest osa vaadates oli ma valmis tegelikult halvimaks. Kuid märkamatult möödunud 45 minutit hiljem olin ma vägagi rahul.

Haddon on võtnud selle riski, et lõhub klassiku ja teeb sellest midagi uut. Sellel olid võrdsed võimalused minna nii täielikult võssa kui ka õnnestuda. Ta on jätnud alles Bram Stokeri raamatust tundut tegelaskujud nime ja suhete poolest ja ausalt öeldes sellega ilmselt sarnasus piirdubki.

Lühidalt sisukokkuvõtet tehes tegevus toimub 19. sajandi Londonis. Dracula (Jonathan Rhys Meyers) on küll endiselt õel, kaval, verehimuline, aga Mina (Jessica De Gouw) toob temas esile selle inimliku poole. Dracula naise tappis Draakoni ordu ja ta usub, et Mina on tema naise taaskehastus. Tollesama ordu pärast kaotas oma naise ja lapsed ka Van Helsing (Thomas Kretschmann). See kättemaksuiha paneb need kaks muidu igal pool vihavaenlastena esitatud mees koos töötama, et too kurjajuur hävitada. Ei tea kui juhuslikult kuuluvad Draakoni ordusse peaaegu kõik Inglismaa tähtsaimad ninad, eesotsas energiatootjad. Dracula, Londonis uue nimega Mr. Grayson, ja Van Helsingi plaan on ordu hävitada, viies esiteks nende firmad pankrotti ja neid vahepeal tappes. Samuti on see Van Helsingile võimalus teha Dracula peal katseid teha, too tahab nimelt uuesti inimeseks muutuda - st päikese käes kõndida ja mitte pidevalt vere järgi janutada. Mr Grayson üritab ka luua vaba juhtmevaba energiat, mis Draakoni ordus olevatele kivisöe ja nafta töösturitele sugugi meelt mööda ei ole. Samal ajal teab Draakoni ordu, et Londonis on mingi vampiir ja peavad sellele jahti.

Samas tundub, et selle sarja põhiidee ei ole sugugi Dracula ja Van Helsing versus Draakoni ordu või Mr Graysoni eesmärk võrgutada Mina, vaid hoopis midagi sügavamat. Mr. Grayson tahab anda maailmale vaba juhtmevaba elektrit ja töösturitele see muidugi ei meeldi. Nad üritavad igal võimalikul moel teda saboteerida. Muidugi tuleb siin automaatselt seos Teslaga, kes seisis sama probleemi ees. Ka praegu mõtlevad paljud, kuidas saaks selle idee teoks teha ja suured naftaärikad põhja lasta. Tuua selline idee sisse populaarsesse sarja võib panna inimeste peas idanema idee vabast energiast. Muidugi võib see ka minu soovmõtlemine ja vaataja ülehindamine olla.

Vampiirisarjad on kogunud viimastel aastatel suurt populaarsust ja paljud neist on minu meelest vampiirid täiesti ära solkinud. "Dracula" selline pole. Jah, eks verd lendab vähe ja eepilisi võitlusi tuleb ainult vahete-vahel ette, aga see sobib looga kokku. Tegelased on mitmekihilised, palju realistlikumad ning neis on rohkem isikupära kui Stokeri raamatus. Tegevus pole üheülbaline, sari pakub pinget ning mõõdukalt ka ootamatuid pöördeid ja suhtedraamadele pöörab õnneks piisavalt vähe tähelepanu. Kes on valmis "Dracula" uusversiooni vaatama, siis soovitan julgelt. Esimene hooaeg lõppeb 24. jaanuaril.

Kurjad ja koledad - orkifändom (Vincent Arckharum)

Orkid on kollid, humanoidsed monstrumid, keda peetakse eemaletõukavateks olevusteks ja tahumatuteks jõhkarditeks. Igal juhul on tegemist igatipidi läbi ja lõhki "pahade kuttidega", keda tuuakse tihti ka kõige hea ja puhta vastandiks. Neist tehakse juttu Beowulfis ning vanades saagades, kui pahade mäevaimudena. Sõna Ork tuleneb nimest Orcus, mis on jumalus Pluto teine nimi ja Pluto oli põrgu äärmiste olevuste valitseja. Populaarsust said nad kindlasti Tolkieni mäekollidest, kes olid haldjate vastandid, kuid see oli vaid algus nende kujutamisele - nahavärvilt alates mustast kuni roheliseni, seakärsa või primaadiliku näojoontega olevused.

Tihti on nad inimestest füüsiliselt üle või nõrgemad, kuid alati on neid hulgi ja neist ei ole kunagi puudu (va Eestis larpidel). Vanameister Tolkien tegi eelmisel sajandil taas selle peatüki inimeste mälestusist lahti ning kirjutas mäekollidest ning hiljem igasugused muud tegijad (Blizzard, Game Workshop jpt) võtsid malli ning lõid oma nägemuse neist vahvatest paharettidest luues tänapäeval veelgi populaarsemad nö "rohenahad". Neid viimaseid võib põhiliselt kohata Warcraftis ja Warhammeris. Lisaks on viimastel aastatel muutunud mäekollid populaarseks ka rollimängurite seas. Ilmselt see on Sõrmuste Isanda ning Kääbiku filmide teene.

Miks nad on ägedad? Lihtne on mängida karmi ja tasakaalukat rüütlit, kuid püüa sa mängida miskit, mis teisel hirmu nahavahele tooks või lausa õõva! Või lugeda/kogeda, kuidas need kurjad olevused su oma koopasse veavad, et sind oma õhtusöögile pearoaks teevad või veelgi võikam - su oma tumedatele isanda(te)le. Paljud mäekollide fännid tegelevad justnimelt rollimängimisega ning keda veel, kui mitte mäekolli mängida. Tänapäeval suured larpi festivalid nagu Drachenfest, Mythodea jt, on koht kus neid tänapäeval näha, kuid kõige lähemalt näeb neid Põhjala Pööripäeval, kus eesti kohalikud orkid end esindavad nüüd juba kolmandat aastat. Iga aastaga tõstame oma kostüümide ja varustuste kvaliteeti, et olla võrdväärsed lääne-eurooplaste tasemega.

Mina isiklikult kui saan siis vabal ajal tegelen oma mäekolli tegelase Taruki varustuse täiustamisega. Kui Eestis on kombeks taaskehastajatel luua mingi kindla ajastu õhustik, siis Minul kui Orki-kehastaja eesmärk on kolliõhkkonda tekitada. Lisaks kõigele, kujutage ette seda rüütlit, keda ma ennist mainisin ning tema mängusisest sotsiaalset taseme tõusu , kui ta saab öelda, et ta on surmanud kurjuse kehastuse. Hea rollimänguri tunned ära sealt, kes mängib teistele, mitte endale. Juhul kui tunnete, et teilgi on muutunud üksluiseks lillekummardajatest haldjate või nende jalge eest lömitajate inimeste kohta kirjutamine üle visanud, siis proovige vahelduseks näha teemat absoluutselt teisest vaatevinklist.

Pildimäng 01/2014 (Jana Raidma)

Mida teha kui istud külma ilma tõttu toas vangis ja kõik raamatud on loetud, flimid vaadatud ja arvutimängud mängitud? Hakkad vanaemaga kaardimänge mängima sest ükski su sõpradest ei ole nõus külmaga sinu poole ronima (ja sina nende poole ammugi mitte).

Seekord on ära arvamiseks neli erinevat kaardimängu. Iga õige vastus annab ühe punkti ning kokku seega võimalik saada 4 punkti. Vastuseid, nii õigeid kui valesid, ootame nagu ikka Reaktori pildimängumeilile pilt@ulmeajakiri.ee. Vastamiseks on aega kuni 25. veebruarini.

Auhinnaks on seekord Magic: The Gathering 15 kaardine booster.

Detsembris oli vastanuid vaid kaks, kellest auhinna sai omale Martti [Timestamp: 2014-01-29 14:52:29 UTC]. Õnne ja võtame peagi ühendust.

Õiged vastused olid:

Indrek Hargla: Vabaduse kõrgeim määr

Tiit Tarlap: Tuleriitade öö

Maniakkide Tänav: Surmakarva

Veiko Belials: Helesiniste Liivade laul

Rein Raud: Ratsanik Melchior

Mardus: Halli hordi tulek

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Kirjastuste uudised 01/2014

Kirjastus Koolibri

Vesi mäletab

Emmi Itäranta

Tõlkija: Kadri Jaanits

Vesi on maailmast otsa saamas. Täpselt kirjeldamata katastroofi tulemusel on tulevikumaailma kõige suurem defitsiit puhas vesi. Maailmas valitseb diktatuur, mille peamine ülesanne on vett jaopärast jagada, veekurjategijaid püüda. Mõned endisaegsed tehnikasaavutused on säilinud, aga suurem osa neist tundmatut otstarvet täitvatest vidinatest on aetud suurtesse jäätmeaukudesse. Need, ning peategelase Noria suguvõsas säilinud teemeistri päevikud on ainus side eelmise maailmaga. Noria saab noore tüdrukuna teemeistriks ning oma suguvõsa suure saladuse hoidjaks. Paraku on teemeister oma ameti tõttu veepolitsei kõrgendatud tähelepanu all ning seetõttu lõpebki kõik traagiliselt.

Soome kirjaniku Emmi Itäranta debüütteos, mille tõlkimise õigus on juba müüdud kaheksasse riiki. Raamat võitis 2012. a Kalevi Jäntti nimelise noore kirjaniku preemia. Tõlkinud Kadri Jaanits.

Kirjastus Tänapäev

Labürindijooksja

James Dashner

Tõlkija: Mai Tõnisoo

Kui 16-aastane Thomas liftis ärkab, mäletab ta vaid oma eesnime. Aga ta pole üksi. Kui lifti uksed avanevad, leiab Thomas end suurel kiviseintega ümbritsetud väljakul teiste poiste seas. Just nagu Thomas, ei mäleta ka välujad (nii nad ennast kutsuvad), miks või kuidas nad sinna sattusid. Kõik, mida nad teavad, on see, et igal hommikul avanevad neid ümbritseva labürindi kivist uksed. Ja igal ööl need sulguvad. Keegi ei taha pärast pimeduse tulekut labürinti lõksu jääda.

James Dashneri romaani järgi valmib 2014. aasta sügisel 20th Century Fox'is samanimeline film (reþissöör Wes Ball).

Ulmkonnakroonika 01/2014

Sellekuine ulmestaar on Artur Räpp. Artur on jutulabori jutulabor.blogspot.com kauuaegne aktiivne vedaja ja ulmeautor. Nüüd on ta kutsutud ka Reaktori jututoimetaja kohale, olemaks tuumakatla rahvale toeks ja abiks parimate ulmepalade leidmisel ja vahendamisel meie lugejateni.

1. Mida praegu loed?

Praegusel hetkel ei loegi midagi. Mul saavad raamatud kiiresti otsa ja siis püüan vahele veidi vahesid ka pidada, et muud asjad ka tehtud saaks. Viimasena sai läbi loetud Charles Strossi kaupmehe sarja kolmas osa ja veel enne seda Veiko Belialsi viimane jutukogu.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Naelteni pole õnneks veel kordagi läinud, kuid jutus võiks olla kolme asja: tegevust või hea lugu, ideid või uut ja kummalist maailma ning huumor ei teeks ka paha. Kui mõnda neist on vähem, peaks teisi sellejagu rohkem olema. Lühemate juttude puhul loeb ka kirjutamise viis, et kui hästi või omapäraselt on kirjutatud.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Lemmikute küsimus on kipub keeruliseks. Kuidas üht mainida ja teist mitte. Enda elu lihtsustamiseks sirvisin ulmeraamatute nimekirju ja avastasin, et ma olen päris paljusid raamatuid mitu korda lugenud. Kui kogu lugu pole üles ehitatud põnevusele või ootamatustele, saab ulmet rohkem kui korra lugeda küll. Valisin vastuseks ulme eri servadest siis raamatuid, mida olen üle ühe korra lugenud: Clifford D. Simak ,,Härjapõlvlaste kaitseala", Lew R. Berg ,,Must kaardivägi", Terry Pratchett ,,Viimane manner", Strugatskite ,,Miljard Aastat Enne Maailmalõppu". Korduvalt loetud raamatuid on mul veel, lisaks need raamatud, mis on esimesel lugemisel äärmiselt hea mulje jätnud.

Pisut vaatamist külma nädalvahetusse.

Ajakirja "Reaktor" sünnipäev ja kogumiku "Tuumahiid" esitlus. 2013

< param name="allowFullScreen" value="true">

Reaktori sünnipäeva ettekanne 2013 - Jüri Kallas

< param name="allowFullScreen" value="true">

Trässi treiler - keskea punk

Tallinna ulmikute kogunemine

Pildistas Indrek Kõrve.

Baka.ee sünnipäev

Baka.ee tähistab 2014 aastal juba oma 11-dat sünnipäeva! :) Nagu ikka tähistame me foorumi aastate möödumist ühe korraliku kokkutulekuga Kopra Talus. Käesoleval aastal kuupäevadeks 01.-02. veebruar!Üheskoos saab mõnusalt aega veeta. Rääkid maast ja ilmast ning Jaapanist ja animest. Osaleda saab erinevates viktoriinides, seltskonnamängudes ja muidutegemistes. Kuuleme ettekandeid ja diskusioone. Õhtu lähenedes saab sauna, tantsida ning jagame välja ka põnevad auhinnad!Praegused ja endised bakalased ning animest/mangast lugupidavad huvilised on kõik oodatud! HIND: 30 Sisaldab ööbimist, hommikusööki, õhtust sööki, torti ning korraduskulusid.Registreerimine ja tasumine ülekandega! Registreerimise tähtaeg on 24. jaanuar 2014!Edasine info registreerimiste ja muu kohta leiate Baka.ee foorumist:

baka.ee

AniMatsuri

Rõõm on välja kuulutada järgmine AniMatsuri, mis toimub 19.-21. septembril 2014! Avame taaskord uhke maskiballiga 19. septembri õhtul ning festivalimelu läheb lahti 20. septembri pärastlõunal. Ära ei jää traditsiooniline pidu esimese päeva lõpus ning festival lõppeb 21. septembri õhtul auhindade jagamisega. Sel korral on meie koduks Tartu vanalinnas asuv Hugo Treffneri Gümnaasiumis. Kohtume sügisel Tartus!

Eelmise aasta eestikeelne ulmekirjandus

Vana aasta on läbi, kõik eelmisel aastal ilmunud ulmekirjandus on nüüd ilmunud. Parima ülevaate neist saab ehk Stalkeri nimekirjast, mis ei ole veel küll lõplik, kuid lugemishuvilised saavad juba ülevaate mis on ilmunud. Eks Baas aitab nende seast valida mida lugeda. Kõigil kes soovivad hoida end kursis värske eestikeelse ulmega tasub siia pilk visata.

Ulmikute töötuba

Jaanuar kuni aprill alustas Tartu Ulmekirjutajate töötoas "Raul Sulbi nimeline noorte ulmekirjutajate programm". Programm sai alguse Facebookis toimunud arutlusest hea ulme ja selle kirjutamise viiside üle. Kuna ulmekirjutajad proovivad ikka hoida nina värskete tuulte poole ja esimene eesmärk on ikkagi arendada hea ulme kirjutamise oskusi, siis tegutsetakse lähtudest mitte põhimõttest arutasime-unustame, vaid arutasime-proovime. Programmi lõppsiht on püüda jõuda programmi raames sündinud lugudega Ulmejutuvõistluse esikümnesse.

Baasi kuu arvustus

Head uut ulmeaastat!Kui ma kunagi Jeesuse sünnipäeva paiku avastasin, et Triinu on tiitliga mind visanud, tundsin korraga edevuslikku heameelt ja puhast kergendust. Sest detsembri parim arvustus oli juba ilmunud.Detsembris kirjutati vähe, aga noh, tavalisel tasemel. Seda enam torkas silma võidutekst. Ainsaks reaalseks konkurendiks tempionile olid Ralf Sauteri mõtted Clive Barkeri ja Stephen Kingi tekstide ainetel. Aga ilmselge võitja ilma pikema mölata oli kuu pikim arvustus - Bernheimi (mis pseudonüümi all paistab peituvat Marvel Riik) überpõhjalik retsensioon Stephen Kingi romaani «Hiilgus» järjele «Doctor Sleep».

Baasi kuu arvustus

Arvustus oli värskele ulmetekstile, see kõnetas ka siinset vaid emakeeles lugevat ulmesõpra ning mis peamine, see arvustus oli selline, mis võinuks vabalt ilmuda ka Sirbis, Postimehe AKs, Vikerkaares vms kohas.Kõige lühemalt öeldes - kui kõik BAASiarvustused oleksid sellisel tasemel ja sellises võtmes, võiksin ma eesti ulmekriitika pärast muret tundmata hommepäev maha surra. Sest minu meelest on see ka BAASi aasta parim arvustus.Ja kõige selle juures ei ole mina mingi väga suur Stephen Kingi fänn.

Juunior-LARP XVIII: Kurjajuur

Peaaegu aasta on möödunud ürgdeemon Igenouse hävitamisest. Temas pulbitsev kurjus jättis jälje mitmetele kangelastele. Enne siit ilmast lahkumist jõudis kurivaim anda veel viimase löögi nende pihta, kes deemoni hävingu tunnistajaks olid. Kellelegi ei jäänud märkamatuks tühjus, kurjus, tunne, et ühel päeval neelab iidne viha kannatajad endasse ja kustutab elutule. Nädala jooksul põles neile nahale kuratlik märk, sümbol kõigile nende saabuvast turmast. Selline on tasu Igenouse võitmise eest, tema kingitus.

Ajatu Põhjamaa kuningriik on Ernest Esimese kindla käe all õitsemas. Vapper valitseja on esirindel, avardamas riigipiire ja -varasid. Olemasolevate territooriumite haldamiseks on kuningas andnud ametliku käsu aadlitel enda valduste turvalisus tagada. Paraku iga mõisahärra jaoks pole see lihtne ülesanne. Paljudel sõja jooksul piirialadel valdusi välja teeninud ülikutel ei ole piisavalt ressursse uudismaade kontrolli all hoidmiseks.

Nõnda oli ka jarl Lautheri jaoks paratamatu, et pidi kutsuma endale abiks kõik, kes tasu eest nõus tulema. Summa, mida mõisnik pakub, on aga vägagi märkimisväärne. 10 vaske elusalt mõisani jõudnutele ja eripreemiad tehtud töö eest. Muidugi on see arusaadav, viimased kolm maksukogujat pole oma reisilt enam tagasi jõudnud. Kuulujutud Muraste kandi kohta räägivad hiiglaslikest kiskjatest, eksitavatest radadest ja metsikutest koletistest. Siiski ei ole kõik Murastega seostatu halb, nimelt on teada, et härra Lauther toodab enda mõisas eliksiire, mis ravivad kõik haigused, puhastavad hinge ja värskendavad keha. Millest ja kuidas need täpselt tehtud on, ei ole seni keegi avastanud. Mingi ime seal mõisamaadel paistab igatahes olevat ja taoline ressurss on hindamatu. Kes teab, võib-olla saab sellega isegi needusi ravida?

Mõne jaoks on reis Murastele palgatöö, osad otsivad seiklusi ja ununenud aardeid, teised loodavad leida ravi ja lahendusi ning muidugi on ka neid, kelle eesmärke teavad ehk vaid jumalad. Igal juhul on keskpäevaks rändajate teekond jõudmas ühtse sihini, jarli kaasa, proua Lautheri piduliku toidulauani! Teeäärsest metsast kõlab ulukihääli.

Pikaajalise Juuniori seeria jätk toimub Kakulaane puhkemajas (Valgamaa Sangaste vald) ja seda ümbritsevas looduses, 8.-9. märts.

Ööbimine toimub soojas majas. Magamisvarustuse palume endal kaasa võtta. Mängul pakutakse ka toitu, kes süüa eelistab, soovitame toidunõudki kaasa haarata. Pange tähele, et traditsiooni kohaselt Juunior-LARP mängu ajal alkoholi ei tarbi!

Mängukohale ja tagasi viib Tartust organiseeritud buss. Buss on soovijatele tasuta

Otsime mängule ka NPC-si. Kui väljas ringi kargamine meeldib ja veidi passimist ülivingete tegevuste vahel ei häiri, andke endast märku! NB! Mängujuhid jätavad õiguse NPC-dest keelduda.

Mängumaks jääb hinnanguliselt alla 10EUR, sisaldades mitut toidukorda, sooja ööbimist ja bussitransporti. NPC-de mängumaks saab olema kuni pool tavamaksumusest. Esimesel võimalusel kinnitame täpsed summad.

Mida Jr-LARPilt oodata:

*head sooja toitu

*mööda metsa ringi trampimist ja millegi otsimist

*varitsusi koletiste poolt

*huvitavaid (helendavaid) maagilisi esemeid

*mängujuhtide katseid mängijaid lõksudesse meelitada

*NPC-de katseid mängijaid petta

Mida Jr-LARPilt mitte oodata:

*pikki ettekirjutatud rolle

*mängia elu päästmist GM-ide poolt

*NPC-sid kes mitte mingil juhul mängijat ei lõplikult tapa

Täpsem info Dragon.ee foorumist.

Serenity: Leaves in the wind #1

Firefly fännidel on kindlasti rõõm kuulda, et Joss Whedon, Zack Whedon ning Georges Jeanty on välja andmas koomiksit tuntud filmisarja järjena. Pärast filmi Serenity tegevust on Malcolm Reynolds ning tema meeskond kuulutatud inimsusevastaste kuritegude tõttu tagaotsitavaks. Allianss teeb kõik, et neid leida.

Koomiks on saadaval nii raamatu kui digitaalsel kujul.

Rohkem infot Dark Horse kodulehelt.

Jutt: Päästa lapsed (Henri Hundu)

Lauale, kristallist pokaalide juurde oli tekkinud roos. Üksik punane roos pikas kitsas vaasis. Valge laudlina tõi hästi esile roosi lehtede rohelise erksuse ning punase õie erootilise ilu. Ülimalt õrnalt, aga siiski kindlalt oli tunda ka lille magus-hullutavat aroomi, mis nii hästi harmoneerus pokaalides oleva valge veini buketiga. Isegi seda ei oldud unustatud. Ei olnud võimalik, et ta lille varem ei märganud.

Jane kohendas oma rusket juuksepahmakat ning heitis tunnustavalt kelmika pilgu vastas istuvale Kenile. Niisugune ette hoiatamata keskkonna muutmine ei olnud just otseselt karistatav, kuid see oli rangelt mittesoovitatav ja nõudis oskusi. Häid oskusi. Rahuldustundega märkas Jane kerget pettumusvarju Keni näol: eks ta ilmselt ootas oma pingutusele palju tugevamat reageeringut. Vara veel. Selle asemel, et üllatavalt käsi kokku lüüa ja ,,oi, kui kena!" õhata, küsis Jane hoopis asjalikul toonil: "Nii et liha on sulle ikka out?"

Ken kohendas oma lipsusõlme, nagu oleks krae ja lips pigistama hakanud. Sellist teemaarengut ei olnud ta ilmselt oodanud.

"Kuidas sa suudad süüa looma või lindu, nad on ju elus olnud. Isegi virtuaalis..."

Jane katkestas Keni, küsides: "Aga kuidas suudad sina porgandit või salatit süüa? Taimed mitte ainult ei ole elus olnud, vaid on seda ka veel süües. Kas see sind ei häiri? Ja pealegi, kes olen mina, et võtan tallel või põrssal võimaluse elada? Sest kui keegi neid ei söö, siis keegi ka ei kasvata ja ma kaldun arvama, et mingigi elamine on ikka vist parem, kui üldse mitte elamine."

Ken ei leidnud ilmselt kohe vastuargumenti. "Aga..." alustas ta.

"Sidehäired!"

Ümbrus Jane ümber kadus. Nooblist restoranist sai kapsel, kus ta poollamaskil töö poole sõitis.

"Anna mulle ribalaiust tehnilisest kanalist," käskis Jane sõiduvahendit, mis umbes 300-kilomeetrise tunnikiirusega instituudi poole kihutas.

"Keelatud, teil puudub vastav autoriseering," teatas kapsel pidulikul häälel.

"Ah mine põrgu!" Jane hakkas juba tõsiselt närvi minema. See, et virtuaalis vahepeal häireid tekib, seda on juhtunud. Ülimalt harva, kuid ikka on juhtunud, ent alati on olnud alternatiivid. Olukordi, kus inimene on virtuaalist ära lõigatud kauemaks kui kümnendikuks sekundiks, ei ole enam ilmselt sajandeid toimunud.

"Sihtkoht muudetud," teatas kapsel ikka veel pidulikul häälel.

"MIDA?!" Jane ei saanud enam millestki aru. Mis tähendab sihtkoht muudetud? Kapsli soojemasse kohta saatmine ei saanud ju sihtkoha muutust tekitada. Süsteemid, mis reageerisid sellistele emotsioonidele, olid kas vanaraud või inimesest kaugemal kui Jupiter Päikesest.

"Me sõidame instituuti! Üleminek käsitsijuhtimisele!" oli Jane resoluutne.

"Sidehäirete tõttu käsitsijuhtimisele üleminek blokeeritud," teatas kapsel häälel, nagu annaks ta üle esimest auhinda.

Sellest sai Jane aru. Ilma virtuaalis olevate teadmisteta ta kapslit juhtida ei suudakski. "Sihtkoht?" küsis Jane, püüdes kõigest hingest rahulikuks ja asjalikuks jääda.

"Salastatud, teil puudub vastav autoriseering," oli kapsel järjekindel ja ikkagi pidulik, mis hakkas Jane`ile juba tunduma irvitamisena.

Mis siis nüüd toimub? Keegi püüab teda röövida? Milleks?

Ei, võimatu. Võtta üle kapsel, see on veel ilmselt kuidagi võimalik, aga blokeerida ligipääs virtuaalile, seda ei suutnud enam ka hiigelkorporatsioonid. Virtuaal oli kõikjal. See on aksioom. Virtuaaliga sai ühenduse ka sissehingatava õhu kaudu, rääkimata neutriinodest või muudest kõikeläbivaist kiirgustest, mis suutsid ju samuti kanda informatsiooni. Või mida suudeti teavet kandma panna. Muidugi võis juhtuda tõrkeid virtuaalis endas. Nii nagu kunagi minevikus õppis inimkond elama koos gripi-, aidsi- ja muude viirustega, oldi nüüd õpitud hakkama saama nii praeguste kui tulevaste "kurjade geeniustega", kes virtuaali üle võimu tahtsid saada. Kunagi ei tekkinud pikemaid tõrkeid kui mõni sekund, sest inimkond oleks siis välja surnud. Või noh, arenenud osa inimkonnast oleks välja surnud.

Jane lasi oma kehal toota rahusteid, et vaigistada järjest suurenevat paanikat. Kõikidel kapsli infotahvlitel ilutses kiri "sidehäired" ning neist peegeldus vaid tema enda ikka veel üdini nooruslik, rohesinises ametliku lõikega kostüümis keha. Kuhugi välja muidugi ei näinud. Jane ei teadnudki, kas kapslil sellised rudimendid nagu aknad üldse eksisteerisid. Suureneva klaustrofoobia ja hirmu vähendamiseks suurendas Jane rahustite kogust veelgi, jättes tähelepanuta hoiatuse doosi liigse suuruse eest. Seni veel tema enda keha juhtivad süsteemid talle allusid.

Mida küll Ken mõelda võis, kui Jane tema juurest nii äkki ära kadus? Või võttis keegi tema virtuaalse mina juhtimise üle? Ei, see ei olnud võimalik. Segaduses Jane püüdis juhtida oma mõtted tekkinud olukorralt tööle. Ajalooinstituudi säilikute osakond nõudis füüsilist kohalolu, sellepärast ta siin kapslis sõitiski, ee, kuhu iganes. Ennevanasti sai ju inimkond hakkama ilma virtuaalita. Tal tuleb lihtsalt rahulikuks jääda ning küll kõik saab korda, püüdis Jane endale kinnitada. Kapsel ju kusagile sõitis. Väiksena oli ta alati võitnud mängus ,,Virtuaal oli lukku keeratud ning võti ära visatud". Keelatud, aga ilmselt just seetõttu seda põnevamat mängu. See ei olnud ju nii hull. Tuli vaid lihtsalt vastu pidada ja keskenduda millelegi tähtsale. Vale. See oli hull. Jane tundis, nagu oleks ta korraga hoiatamata ilma maitsemeeleta pimedaks kurttummaks muutunud. Hoolimata rahustitest, tundis ta ikka paanilist hirmu. Jane`ile meenus töö juures olev kataloog, mille pealkirjaks oli ,,Halvatud või koomas". Ilmselt selline siis oligi olla halvatud. Või koomas. Nüüd selgus, et ta ei olnud kunagi täielikult mõistnud, kuidas suudeti elada ilma bioelektrooniliste abivahendite või ilma virtuaalita. Jane hakkas rabelema, kuid turvarihmad hoidsid teda kindlalt paigal. Prooviks hammustas ta põske, lihtsalt selleks, et tunda valu, tunda, et ta on veel olemas, et ta suudab teha midagi, tunda midagi. Miskipärast kerkis mällu hiidvana naljand, kus siil kukub metsas suurde auku ja hoolimata kõigist püüdlustest, ei suuda sealt välja ronida ning lõpuks otsustab, et kui õhtuks august välja ei saa, siis läheb toob kodust redeli. Redeliga virtuaalini ronida kapslist, kus ta kinni on - Jane tundis, et ta on hulluks minemas. Sisemise kella järgi oli möödunud juba kaks ja pool minutit. Ta püüdis arvutada, kui kaugele ta on jõudnud, arvestades, millal ta instituudi poole liikuma hakkas ning millal muudeti sihtkohta. See pakkus natuke tegevust. Lihtne matemaatika rahustas teda alati.

Väike vibratsioon andis teada kapsli peatumisest. Klõpsatusega avanesid turvarihmad. Piduliku häälega deklameeris kapsel: "Jõudsime sihtkohta. Sõidu eest arvestatakse maha 136 krediiti. Head päeva jätku!"

Jane tundis pisikest kergendust. Krediidi maha võtmine tähendas, et midagi selles hulluks muutunud maailmas toimis ikka veel vanade reeglite järgi. See andis julgust, sest virtuaalile ei olnud ikka veel ligipääsu. Sidehäirete teade oli vaid asendunud teatega turvaalast, kus tema olek ei olnud autoriseeritud ja seega soovitati tal lahkuda. Viivitamatult. Jane oleks seda hea meelega teinud. Kui oleks võimalik olnud. Kapslist ennast püsti ajades nägi ta ees ootavat ja teda uurivalt, kuid külmalt silmitsevat umbes kolmekümnendates aastates jõulist meesterahvast sinises kombinesioonis. Nähtavalt relvastatud, kuid mitte ähvardava moega. Pigem nagu uudishimulik. "Vabandame ebameeldivuste pärast. Selgitused kohe. Järgnege mulle." Ka mehe hääl oli jõuline ning öeldu esitati selliselt, et hädaldav "aga," suri juba Jane huultel. Pärast mõningaid tühje koridore astus ta alistunult mehe järel sisse lagedasse ruumi, kus oli vaid laud ja kaks tooli. Ümbritsevatel ekraanidel 3D liikuvad pildid kõrbemaastikust. Jane oma arvutit enam ei hoiatanud, vaid teatas, et ta on järgmisel turvatasemel, kus lubamata olek võrdub kiire lõpuga taaskasutuskeskusse ilma kohtu poolse arutuseta. Mees pakkus naisele istet, istus ka ise ning alustas: "Kahjuks ei saa me siin lubada ligipääsu virtuaalile, aga see taastub kohe, kui ma lõpetan selgituse ja me siit lahkume. Kolm tundi tagasi kadus Eikellegimaa kohal side suurkapsliga, mis transportis lapsi. Saadetud päästerobotitega kadus side kohe, kui nad jõudsid antud piirkonda. Samuti pole mingit tagasisidet ei eriüksusese ega agentide meeskonnast. Ilmselt on tegemist mingi tehniliselt anomaalse alaga. Vajame teie abi." Mees jäi vait.

"Minu abi! Mis mõttes? Kuidas mina saan siin aidata? Kes te üldse olete? Kõigepealt te röövite mind, võtate ligipääsu virtuaalile ja siis soovite veel abi. Mis te õige mõtlete?! Ma olen tuntud teadlane, või noh assistent, aga mul on küllalt häid sidemeid kõigis kolmes suurimas korporatsioonis. Ja kõrgel tasemel. Te veel kahetsete seda!" Mees lasi Jane`il vahutada. Jane sai ka ise aru, et tema väited on lapsikud ja ta räägib rääkimise pärast, kuid ta ei saanud ennast kuidagi pidama.

"Vabandust, mina olen John," ütles mees tekkinud hetkelisse pausi. Ei mehe olek ega hääl vastanud öeldule, vabandust ta küll ei palunud. Hoopis jätkas külmalt ja kaalutlevalt jõllitamist. Ilmselt see vastuolu kustutas lõplikult Jane`i jutuvada. Ta leidis ennast hoopis mõistatamast, kui palju mehesse on üldse jäänud bioloogilist inimest.

"Te viibite IKA ruumides ning olete välja valitud, kuna olete õnnetuskohale lähim inimene, kes suudab ilma virtuaalita vastu pidada kauem kui sekundi," täitis mees tekkinud vaikuse. Jane tõmbas üllatunult õhku sisse. IKA, inimkonna kaitse agentuur, korporatsioonide ülene asutus, mille olemasolust vaid sosistati ja jutustati igasugu vandenõuteooriaid. Ja mille tegutsemisest ei olnud virtuaalis praktiliselt jälgegi.

"Ise ei saa hakkama ja siis püüate ära kasutada süütuid kodanikke. Ma kaeban teie peale," Jane otsustas mitte nii kiiresti liimile minna, kuigi jah, kuhu ja kellele ta kaebama läheks, kui IKA on veel kõrgemalgi kui korporatsioonid.

"Lapsed," ütles John ja jätkas põrnitsemist.

Jah lapsed. Oh kui palju kordi oli Jane kandideerinud, et saada tegeleda lastega. Kas või kolm kuud, kas või kuu aegagi. Nädala. Siiani tulemusteta. Ei õpetajana, ei kasvatajana, ei lapsevanemana. Nii nagu teised naisedki oli ta olnud eeskujulik munarakudoonor. Isegi nii eeskujulik, et oli läbinud soovitud perioodi elutingimuste piirialas Arktikas. Nii nagu teisedki oli ta läbinud kõik testid ja katsed ja nii nagu miljarditele teistelegi ei olnud õnn talle siiani naeratanud. Ta sai aru, et inimkonna kasvu ohjeldamiseks pidid juhuslikult valitud doonorvanematest loodud lapsed kasvama eraldi. Ta sai aru, et sarnaste geenide ja kasvamiskeskkonna ühtlustumise ja sellest tuleneva mandumise vältimiseks anti lapsi vaid tagatud juhuslikkuse poolt valitud täiskasvanutele kasvatamiseks. Ta ei saanud aru, miks juhuslik valik on nii julm.

John mõistis, et see vähenegi vastupanu, mida Jane osutada suutis, on lõppenud ning selgitas: "Teil ei tule teha muud, kui viia valguskaabel kapslini. Me loodame, et kapsliga on kõik korras, kuid kardame, et mitte enam kauaks. Me ei tea, kuidas kapsel maandus. Kui oleme sideme taastanud, saame kapsli ja selle sisu päästa." Jane püüdis aru saada, mida talle räägiti, kuid kõik see jõudis temani nagu kellegi teiseni. Ilmselt rahustite järelmõju tõttu ei suutnud ta veel siiani hoomata, et seni juhtunu oli toimunud temaga. John, oodates Jane reageeringut ja saades tema vaikimisest ilmselt valesti aru, selgitas juurde: ,,Ja ärge muretsege, te lahkusite restoranist koos minuga, Ken mõistab".

,,Mida? Mis mõttes?" karjatas Jane. Nüüd hakkas reaalsus talle hoobina pärale jõudma. ,,Mis mõttes mõistab? Mida te tegite?" Jane soovis siit kiiremini minema saada, et taastuks ühendus virtuaaliga, kohtuda Keniga, selgitada. Kuigi jah, mida selgitada. Et teda rööviti ja kasutati ära organisatsiooni poolt, mida ei olnud olemas? Keegi ei jääks teda uskuma. Ta ise ka ei jääks. Ja kas tal lastaksegi virtuaalis seda selgitada? Ja kas kusagil peale selle ruumi on veel olemas kohta, kus isegi füüsiliselt kokku saades saaks ilma lisakõrvadeta rääkida? Aga see kõik ei loe. Ta peab virtuaali saama ja Keni nägema. Jane`i ennastki üllatas, kui oluline Keni nägemine talle nüüd tundus. Nad ju alles tutvusid. Ega ta järsku armunud ei ole? Jane naeratas mõttes - ei, ilmselt on Ken lihtsalt ainuke kindel tugipunkt selles nii äkki uppi läinud maailmas.

,,Meil pidi kiire olema," vaatas ta välise rahuga Johnile otsa.

,,Jah, lähme, riietute ümber ning asume teele. Tulen nii kaugele kaasa, kui võimalik," ütles John ja tõusis püsti.

* * *

Jane astus aeglaselt mööda kuuma kõrbeliiva taamal asuva künka poole. Põlved värisesid ning kuigi skafandritaolises kombinesioonis ei tundnud ta ei liiva ega päikese kuumust, ajas ees ootav ta higiseks - hirmuhigiseks. See oli palju kordi hullem kui sõidukapslis. See ootus teades, et mõne hetke pärast võid taas kaotada ligipääsu virtuaalile. Ligipääsu kõigele tuttavlikule. See võis juhtuda kohe, nüüd, kui ta selle sammu lõpetab. Aga võis juhtuda ka paari sammu pärast. See oli palju hullem, kui äkitselt virtuaalist ilma jääda. See ootus ajas ta hulluks, hoolimata kõikidest kemikaalidest, mida andis nii John kui ka nendest, mida ta ise endale lisas. John ja teised olid maha jäänud juba mitusada meetrit tagapool. Ta ei vaata tagasi. Ta teeb veel ühe sammu. Ja siis veel ühe. Kontrastiks ümbritsevaga tekitas ta virtuaalis enda kõrvale mere. Nagu ta kõnniks rahulikult mere kaldal teda ees ootava Kenini või Markini või isegi Johnini või, ah mis vahet seal on, kes seal ees ootas. Peaasi, et seal on keegi, kes ootab. Jane`i mõte kandus tagasi Kenile. Kohtumine ei läinud hästi. Ken oli hõivatud ning teda ära kuulmata lubas kohe ühendust võtta, kui saab. Ja kindlasti ei olevat ta pahane, et kust Jane seda üldse võtab, ta ju saavat aru. Jane mõistatas, mida Kenile räägiti, millest ta aru saab ning kas see kõik ei olnud lihtsalt viisakas eemale tõukamine. Veel üks samm. Õrnpeenike, aga ilmselt tugev traat keris ennast iga sammuga ta pahkluu juurest maha liivale. Ta ei vaata tagasi. Ta ei lähe tagasi. Tugev küljetuul keerutas liiva ta ümber ning sundis aeg-ajalt otse liikumise asemel hoopis kõrvale astuma. Veel mõned meetrit ja siis ta heidab korraks pilgu tagasi. Lihtsalt et hinnata kaugust. Lihtsalt et lehvitada käega näitamaks, et temaga on kõik korras. Kuigi nad teavad seda isegi. Ja temaga ei ole kõik korras. Kaugel sellest. Tal oli hirm ja paha ja ta tahtis olla kodus oma voodis krõnksus nagu imik. Aga lapsed, mõtles Jane, neil on kindlasti samuti hirm. Ka nemad tahavad, et keegi tuleks ja kas või julgustavalt viipaks. Ta peab edasi minema. Ta ei saa loobuda. Taaruval kõnnakul ronis Jane künka tippu. Virtuaalis loodud meri hakkas värelema. Nüüd see siis tuleb, ehmus Jane ning kõikehaarava hirmu mõjul pöördus ümber, et tagasi joosta. Ta ei suuda. Ta ei saa sellega hakkama. Saatku nad keegi teine. Pöörates takerdus ta jalg traadi taha ning Jane kukkus ja hakkas kiirenevalt libisema teisele poole küngast. ,,Appi!" karjus ta ning püüdis käte ja jalgadega veheldes kuskilt kinni saada, et libisemist peatada. Liiv oli libe ning hoog juba nii suur, et sinna pidurduseks kaevuda ta ei suutnud. Suur auk, mis tal virtuaali merelainete tõttu märkamata oli jäänud, imes ta sisse nagu mingi olevuse suu. Side virtuaaliga oli kadunud. Puudusid ka teated sidehäirete või millegi muu kohta. Lihtsalt vaikus nagu virtuaali ei eksisteerikski enam. Jane`il oli nii palju tegemist kukkumise ja oma keha üle kontrolli tagasi saamisega, et ta ei jõudnud veel selle pärast paanitsemagi hakata. Kukkumishoog hakkas pidurduma, kuna languse viimane osa oli palju laugem. Ümbrus läks ka pimedamaks, sest nüüd oli ta libisenud kaugele maa alla. Lõpuks sai laskumine otsa. Viimasegi hoo pidurdas maha täies lahingurelvastuses liikumatu mehe keha, kellele Jane otsa langes, lüües valusasti pea ära vastu mehe jalgevahet. Ninna lööv kirbe uriinihais sundis Jane`i kiiresti põlvili tõusma. Haiget saanud pead silitades ja kõikidest, ka rauast munadest kiiromletti teha lubades ning vaikselt vandudes hakkas Jane mehe kombinesioonil otsima kohta, kuhu valguskaabli pistik ühendada. Mees ise ei näidanud välja mingit elumärki. Tükk aega kätega ettevaatlikult mehe skafandrit silitades ja kontaktpesa otsides taipas Jane, et tegelikult ta mitte ei otsi, vaid lihtsalt ootab, kuni virtuaal talle õige koha kätte juhatab. Aga virtuaali ei olnud. ,,No miks ma ei võiks sama kaabli kaudu virtuaalile ligi pääseda. Turvanõuded, turvanõuded. Raisk. Tulgu ise siia oma turvanõuetega ja proovigu hakkama saada," oli Jane kuuldavalt kuri. Lõpuks, samuti pahkluu kohal, leidis Jane mehe kombinesioonis pistiku, ühendas vaikselt pusides ühe oma traatidest sellega ja tõmbus istuli laskudes mehest natuke kaugemale. Alles nüüd oli tal aega ringi vaadata. Ümberringi oli hämar. Jane proovis oma silmi ümbritseva pimedusega kohandada. Ümbrus jäi sama hämaraks kui enne. Temast eespool paistis mingi suuremat sorti asi, mis võis olla kapsel, aga ta ei näinud hästi. Siis tabas teda okina arusaamine. Mitte ainult virtuaal ei olnud kadunud, vaid ka tema keha elektroonilised abivahendid olid tummad. Ta ei saanud silmi fookustada, rahusteid verre pumbata, ta ei teadnud enam isegi, mis õige kell on. Hirm ja abituse tunne pigistas tal kõri kinni. Ta ei suutnud isegi kätt kaelani tõsta. Silmanurgast märkas ta järsku mingit liikumist. Mees, kes tema vabalangemise peatas, liigutas ennast ja hakkas justkui aegluubis ülespoole roomama. ,,Hei. Appi. Aidake" tahtis Jane karjuda, kuid ei suutnud silpigi kuuldavale tuua. Mõte, et teda võidakse sellises olukorras lihtsalt niisama siia maha jätta, andis Jane`ile jõudu. Tõusev solvumistunne, raev ja viha sundisid teda õhku ahmima. Ta tundis jälle verd soontes voolamas ning ära löödud koht peas hakkas uuesti tuikama. ,,Oleks pidanud hommikul käsitsi hambaid pesema," tekkis mingi tobe mõte, kui ta sapi maitset suus tundis.

,,ampust?" küsis keegi ta kõrval väga tuttava häälega.

,,Ken?" mõistmatult vaatas Jane tema juurde ühele põlvele laskunud ja pudelit käes hoidva mehe poole.

,,Jah, mina, kullake. Ma teadsin, et sa saad hakkama," rahustas mees ning maha istudes püüdis ühe käega Jane`i embusesse tõmmata. Jane`i silmist purskasid pisarad.

,,Ma, sa...," hakkas ta nuuksete vahel kokutama.

,,Rahu, kullake. Võta, joo. Joo otse pudelist. Sa keed muidu üle. Ja ära mitte proovigi minestama hakata. Joo!" sundis mees, tõstes pudeli Jane`i huultele. Jane jõi. ampuse mullid tõusid ninna ning ajasid ta läkastama.

,,Noh, turteltuvid, kaua te siin kudrutate. Aeg on liikuma hakata." Hämarusest kerkinud naise keha kummardus Jane`ist tahapoole ning lõikas vilunud liigutusega läbi Jane kombinesiooni selle osa, mis hoidis kinni traati lahtikerivat seadeldist. ,,Lähen lükkan teised robotid ka traadi otsa, mul läheb see kiiremini," ütles naine ning kadus tagasi hämarusse, kust oli tulnud.

Just see, et tegemist oli naisega, tõi Jane tardumusest välja. ,,Mis siin toimub?" küsis ta Kenile otsa vaadates.

,,Kohe, kullake, kohe selgitan kõik, aga enne peame siit kaugemale minema. Kas sa kõndida suudad?" küsis Ken ennast püsti ajades.

,,Muidugi, pool pudelit ju veel alles," püüdis Jane nalja visata, proovides ennast samal ajal samuti istukilt üles ajada. Esimese korraga ebaõnnestunult. Keni toel ja natuke lollakalt itsitades sai Jane jalad alla.

,,Ära muretse, ükski implantaat ega elektrooniline seade siin ei tööta, nii et sa oled lihtsalt esimest korda proovinud reaalset alkoholi ja noh natuke purjakil, see läheb üle," julgustas Ken ja nad alustasid teed kusagile allapoole pimedusse, teed näitamas Keni käes olev mehhaaniline taskulamp. Edasi astudes nägi ta teises valguslaigus tegutsevat võõrast naist, kes asjatas midagi suure seadeldise juures. Hoolimata kergest peapööritusest, tundis Jane ennast mõnusalt - esimest korda selle hullumeelse päeva jooksul. Nii hea oli hoida kinni Kenist, kuidagi turvaline ja kindel tunne, hoolimata sellest, et ta ei teadnud, kus ta on ja kuhu nad lähevad. Vaikides ja kergelt taarudes jätkasid nad pimeduses teekonda kuhugi ja... Äkitselt jäi Jane seisma, pannes teda toetava Keni peaaegu kukkuma.

,,Aga lapsed. Lapsed on kapslis kinni!" karjatas Jane.

,,Ei ole mingeid lapsi. Rahune. IKA katsetas seadet, mis lülitab välja kogu elektroonika. Ka inimese bioautomaatika. Nägid ju ise, kui mööda läksime. Kas see oli siis kapsli moodi? Ettevalmistamata inimesed surevad selle seadme mõjusfääri sattudes. Paistab, et katse oli liiga edukas: nad ei suutnud enam läheneda ja seadet välja lülitada. Saad sa aru, ükski, ka kaugjuhitav või biooniline asi ei toimi. Nagu kukuksid tagasi 20-ndasse sajandisse. Noh ja siis nad otsisid paaniliselt kedagi, kes suudaks natukegi aega ilma virtuaalita toime tulla. Ja mõtlesid välja lastega kapsli teema. Me saime sellest teada. Saime teada seadmest ja sellest, milleks see loodud on. Hoolimata kõigist piirangutest on ju kõrbestumine jätkunud. Ressursside nappuse tõttu tuleb jälle osa inimkonda ohverdada. Seegi tee oli kunagi linn. Siin elasid inimesed. Nüüd on kõik liiva all. Lihtsalt selleks, et mingigi osa inimkonnast elama jääks, tuleb teine osa taaskasutusse saata. Kergeim viis selleks on veeretada süü mingile organisatsioonile, kes justkui oleks loonud uue massihävitusrelva. Sa oled ajaloolane, tead ju küll, kuidas need asjad käivad." Pimeduses kõlas Keni hääl kuidagi veel sisendavamalt, fanaatiliselt ja sügavamalt.

,,Ja teie, teie olete kes?" küsis Jane ettevaatlikult jalga jala ette asetades.

,,Meie? Meie oleme lihtsalt üks väike seltskond, kellele ei meeldi, et korporatsioonid ei taga juhuslikkust. Meile ei meeldi, et IKA-sugused organisatsioonid võtavad suvalise inimese nagu sinu mängukanniks. Meile ei meeldi, et tuhandeid inimesi ja loodust tapetakse lihtsalt sellepärast, et korporatsioonid saaksid veelgi rohkem tugevneda. Me tahame tagasi rohelist loodust, reaalset rohelist loodust enda ümber, mitte ainult virtuaalis."

,,Ühesõnaga terroristid," ütles Jane ohates, varrukast süstalt kätte tõmmates ning selle terava otsa Kenile kaela lükates. ,,Olgu siis öko- või mis iganes, aga terroristid. Johnil oli õigus. Aga minul ei ole selliseid suuri aateid. Mul suva, kes selle seadme lõi. Ma tahan veeta kuu või nädalavahetusegi lastega. Ja seda mulle lubati. Ja selle ma ka saan, maksku, mis maksab," ütles Jane Keni lõtvunud keha seina äärde istuli asetades. Veendudes, et Ken jätkab hingamist, võttis ta tema liikumatust käest lambi ja sellega teed valgustades hakkas edasi kõndima. Otsusekindlalt edasi.

Jutt: Vihma seitse nime (Heinrich Weinberg)

YELLOWSTONE - G-klassi põhijada täht (vt. lähemalt kollane kääbus) Linnutee sektoris 90...120° Perseuse ja Välimise Haru piirile jäävas nn. Suuremas Tühemikus. Avastatud 2738. aastal mehitamata kosmosesondi Väljapoole Sirutus XXIV poolt. UNCI (United Nation's Colonization Initiative) märkis selle süsteemi andmete laekumise järgselt kõrgeima prioriteediga koloniseerimiskategooriasse, sest Yellowstone IV on vaatamata oma kliimaekstreemsustele maasarnane planeet vähemalt neljas peamises kategoorias: mõõtmed (sh. mass, gravitatsioon, ööpäevane tsükkel, orbiidi stabiilsus, kaaslased), atmosfääri koostis, vee olemasolu vedelal kujul ja elu eksisteerimine kõrgemal kui ainurakne tasand...

... nimilugu on seotud Space X'i valvemeeskonnaga, kes sai esimesena töödelda süsteemi neljanda planeedi andmeid. Planeeti ilmestab nimelt terve mandri suurune kokkupõrkekraater. Prof. Yevgeni Janukovich osutas tõsiasjale, et Põhja-Ameerika ,,istub" sarnase potentsiaaliga supervulkaani ,,korgi" peal. Kui Yellowstone'i supervulkaan mistahes põhjustel aktiveeruma peaks, võib olla tulemuseks ligikaudu kolmandiku mandri suurune plahvatuse kraater. Kõnealune võimalik sündmus mõjutaks sarnaselt Yellowstone IV toimunud tohutule kokkupõrkele Maa kliimat ja ökosüsteeme...

... kolonisatsioon algas siiski alles aastal 2805. Peamisteks põhjusteks sellele on toodud Yellowstone'i asukoht ja kliima. Kuid prof. Mark R. Spencer ja dr. Alice Wayne toovad oma uurimuses ,,Kolonisatsiooni Teine Laine" välja asjaolu, et mitmed palju vaenulikuma keskkonnaga ja Maast ning teistest olulistest keskustest kaugemal asuvad kohad koloniseeriti varem ja oluliselt intensiivsemalt tulenevalt planeetidel ja nende tähesüsteemides leiduvatest ressurssidest. Tõepoolest: Yellowstone'il nappis olulisi maavarasid... [MCBRIDE, A.F. et.al. 3671. ,,Esimese kolonisatsioonilaine ajalugu" art. Yellowstone (Spaceport LZ, planeet Sirius VI,Sirius)]

EI OLE SUUREMAT JÕUDU KUI ON VEE JÕUD. See uuristab endale tee läbi kalju. See lagundab raua, kuhjab kokku setted ja surub need siis kokku kiviks. Vesi vormib maastikku, muudab ilma, annab elu ja kehastudes raevutsevaks orkaaniks võtab selle jälle. Vesi eraldab neid, kes on ühel ja teisel kaldal, kuid samas ühendab neid, kes söandavad end tema hoolde usaldada. Me januneme selle järele kui meid on ilma jäetud, kuid püüame sellest pääseda kui oleme ümbritsetud selle küllusega. Me ei salli kuivust ja jälestame mädanemist. Vesi on elu ja surm ja kõik mis jääb sinna vahele. [HOLLISTER, E. 2451. ,,Mida me otsime tähtedelt?" (Bridgehead City, planeet Reese, Alpha Centauri)]

PROLOOG

,,Te kõik surete!" huilgas naine nende järel kõndides. Tal olid seljas vaevalt ihu katmist vajavaid kohti varjavad räbalad, mis vihmas olid ligunenud vettinud nartsudeks, meenutuseks sellest, et inimestel siiski on kombeks riideid kanda.

Lassiere kujutles endale, et kui poleks seda neetud vihma, mis ojadena, peene veepihuna, raskete valingutena ja veel kolmel-neljal erineval moel neile kas kaela sadas, näkku piitsutas või küljelt torkis, siis võinuks ta tunda naise lehka. Temast õhkus räpasust, mis kuidagi tundus veider selles veemaailmas, kuhu ta oma kahe kompaniiga oli marssinud.

Naine oli istunud raja ääres mahalangenud puutüvel. Alustuseks oli ta neid jõllitanud, siis vaadanud Lassiere'ile otsa ja üle ta näo valgus arulage naeratus, millest sai edasi kõkutav irvitamine.

,,Surete!" ütles ta siis kui Lassiere temast möödus.

,,Mis ta ütles?" küsis sõdur tema kõrval.

,,Ei midagi! Marsi edasi!" kamandas Lassiere.

,,Te kõik surete! Suu-ree-tee-ee!" kraaksus naine valju häälega ja irvitas. Ta hüppas püsti ja vehkis käega Lassiere'i suunas (kapten vaatas üle õla tagasi, et näha, ega naine kellelegi kallale püüa minna) ja hakkas huilgama: ,,Surete, surete, surete! Te olete kõik juba suuu-rrr-nuuud!!!"

Leitnant Madker astus rivist välja naise juurde ja suunas talle oma relvatoru näkku. ,,Jää vait, naine!" käratas ta.

Naine astus sammu tagasi ja kukkus selili üle puutüve. Sajatades veeres ta nõlvast allapoole, kuid ajas end püsti ja jälle kõlas läbi vihma ja tuule ja sõdurisaabaste korrapäratu mudalödina tema irvitamine.

,,Te kõik surete! Ja hari võtab teist viimasedki!" huilgas ta.

Lassiere astus rivist kõrvale ja lasi sõdurid endast mööda. Naine komberdas tagasi rajale ja tegi mõned sammud ülespoole. Ta needis ja irvitas ja huilgas ja halas vihmas, rohkem käpuli mudas kui püsti. Lõpuks, kui viimased sõdurid neist kahesajast hingest, kes Lassiere'i käsu alla olid antud (Koloniaalse Omakaitse 3. jalaväebrigaadi luurepataljoni A- ja B-kompanii võitlejad), temast möödusid, andis naine alla. Ta jäi neist maha, põlvili teerajal, loopides muda ja kive ülespoole ja kauguse suurenedes ei suutnud Lassiere enam tema halast eristada üksikuid sõnu.

Vihma sadas. Vesi langes taevast alla ja kui Lassiere vaatas oma jalge all voolavaid mudaseid veeojasid, siis ei suutnud ta üle saada tundest, et see on ikka üks ebasünnis asi küll, kui niimoodi vett maha kallatakse.

PEATÜKK 1 - 70%

VESI e. divesinikmonooksiid e. vesinikoksiid e. oksidiaan - keemiline ühend molekulaarse valemiga H2O. Seega koosneb üks vee molekul kahest vesiniku ja ühest hapniku aatomist.

Vesi on kõige levinum aine nii Maal kui ka Universumis: molekulaarsetest ainetest on vesi leviku poolest kolmandal kohal pärast vesinikku (H2) ja süsinikoksiidi (CO).

Vesi on normaaltingimustel vedel seetõttu, et vee molekulidel on väga väike molekulmass ja nad moodustavad omavahel vesiniksidemeid. Vesiniksidemete olemasolu muudab vee molekulide üksteisest eraldamise raskemaks ja tõstab seega vee sulamis- ja keemistemperatuuri...

Vett võib leida peaaegu kogu Maalt ja seda vajavad kõik avastatud elusorganismid. Nad koosnevad suures osas veest, mõned vees elavad organismid isegi kuni 99% ulatuses.

Vesi katab 71% Maa pinnast; 96% Maal leiduvast veest sisaldub ookeanides ja meredes; 1,7% põhjavees ja sama palju liustikes; mageveekogude vesi moodustab kõigest murdosa vee üldkogusest ja atmosfääris veeauruna (sh. pilved) leidub ca 0,001% vee koguhulgast. Kõigest 2,5% veest on nn magevesi...

Vesi on pidevas liikumises. Seda protsessi nimetatakse veeringeks...

Vesi on nn universaalne lahusti (st üks levinumaid ja parimaid), selles lahustuvad hästi väga paljud gaasilised, vedelad ja tahked ained. Enamik protsesse eluslooduses kulgeb vesikeskkonnas lahustunud ainete osavõtul. Vesilahused osalevad näiteks ainevahetuslikes protsessides... [WIKIPEDIA - ARHIIV - 21.saj.; Water. (2017) URL:http://archive-21st.wikipedia.org/wiki/Water; kasutatud okt. 3461]

,,Inimese kehast seitsekümmend protsenti moodustab vesi."

,,Ja mis siis?"

,,Seega pole just kõige täpsem öelda, et põrmust oled sa võetud ja põrmuks pead sina saama."

Kapten Marysol Lassiere seisis platsil, mis tema (luure)andmete kohaselt pidanuks endast kujutama Veebaasi nr. 3 keskust. See oli mudane plats, mida ääristasid hajusalt puud-põõsad ja kolm erinevas kulumisastmes ehitist. Nad kandsid endaga kaasas kuut haavatut, nelja surnut ja siis veel seda. Elukas oli ligikaudu inimesesuurune, sellel olid lihaselised tagajäsemed ja natuke väiksemad esijäsemed, suhteliselt väike keha, pikk kael, tugevad pikkade kihvadega varustatud lõuad. Esijäsemete küünised võimaldasid loomal saagi külge klammerduda, tagumiste jäsemete küünistega sai seda lõhki kiskuda, looma peast ulatusid välja teravate servadega luised ogad, sama paistis sabaotsast. Nad olid näinud, kui tõhusalt loom oma relvastust kasutada oskas.

Te kõik surete!

Lassiere kuulis oma kõrvus karjeid, nägi segadust rännakurivi eesotsas. Lasud, imelikud hääled, karjumine (käsklused) ja see võigas röökimine. Kõik sõdurid pidid läbima erinevaid simulatsioone, mis valmistasid neid ette lahinguolukorra õuduseks, aga mida iganes sa ka treeningute käigus läbi ei elanud, kuhugi sinu teadvuse alasoppidesse oli juba maast-madalast koos õudukates osalemisega istutatud kaitsemehhanism, mis korrutas: ,,See ei ole päris, see ei ole päris, see ei ole päris..." Nagu halba und näinud lapsele sisendas su alateadvus: ,,Ära põe, see oli ju kõigest uni!"

Te kõik surete!

Neli sõdurit (kolm meest, üks naine) olidki surnud. Võibolla ei parane ka kõik haavatud.

Reese, mees, kelle kohta andmed ütlesid, et ta on ökoloog ja kelle kohta kasutati tiitlit eestkõneleja, oli sõdurite saabudes astunud välja oma tööruumidest (see väikseim neist kolmest armetust sammaldunud hütist) ja tervitanud neid. Nähes surnuid, järgnes tervitusele filosoofiline kild.

Mees kükitas nüüd surnud eluka juures ja pühkis palja käega selle korjuselt muda ja kleepuvat paksu punast verd.

Luureandmete põhjal... Jah, luureandmed! Lassiere pühkis silmist vett. Need luureandmed võis kirjutada sinnasamasessegi! Andmed olid niivõrd lünklikud, et tundusid peamiselt lünkadest koosnevatki.

,,Mis asi see on?" küsis ta.

,,See on raptor," sõnas Reese eluka juurest üles vaadates. ,,Siinsete metsade ökosüsteemis midagi hundilaadset."

Lassiere tunnistas vaikides mudas vedelevat korjust, selle küüniseid ja kihvu, ogalist pead ja saba. Raptor kõlas kuidagi väga sobilikult sedasorti eluka jaoks.

,,Kuidas on võimalik, et nad niivõrd baasi läheduses elutsevad?"

Ökoloog silmitses uuesti surnud looma.

,,Tegemist on noore isasega," sõnas ta. ,,See ei ole idapoolsest ega lõunapoolsest karjast... Ilmselt on meil siin uued tegijad, kes otsivad territooriumit."

,,Sa tahad öelda, et neid elab siin karjakaupa?" küsis tõmmunahaline mees, kelle vormil olid leitnandi tunnusmärgid ja rinnaesisel silt ,,Madker".

Reese vaatas talle alt üles otsa ja tõusis siis. ,,Milline osa mõistest ,,midagi hundilaadset" sulle arusaamatuks jäi, sõdur?" küsis ta leitnandile silma vaadates.

Lassiere asetas käe Madkerile õlale. Asi siin võis väga kergelt kiiva kiskuda. Nad olid kõik rännakust surmani väsinud. Väsinud vihmast, mis tõusu algul oli palju nalja teinud. Nii mõnigi ilmselt okis elu esimesest võitlusest, mis siis, et see toimus ,,millegi hundilaadsega" ja sellest, et kaaslased olid langenud (täpsemalt öeldes: puruks rebitud). Polnud tarvidust, et mõnel sügelevate sõrmedega agaral sõduril katus pealt lendaks.

,,Hr. Reese!" pöördus ta ökoloogi poole. ,,Meil on vaja majutust, meil on vaja kohta, kus oma surnuid säilitada. Ja siis on vaja minul isiklikult teie kui eestkõnelejaga kokku saada, et saaksin teid kurssi viia meie missiooni olemusega ja üle anda koloonia kantsleri läkituse. Aga alustame kõige olulisemast: majutus minu inimestele!"

Asjalikkus ja robinal lendavad konkreetsed korraldused jahutasid olukorra koheselt maha.

,,Hea küll, proua," kostis Reese. ,,Andke mull paar hetke aega." Ta läks tagasi baasi keskusesse.

,,Mis toimub?" küsis staabiohvitser leitnant Frohide lähemale astudes.

,,Ta juhatab meid majutuskohta," vastas Lassiere.

Sadu jäi hõredamaks. Tuul keerutas veepihu korraks ringi, sakutades vettinud vihmakeepe. See ei olnud külm vihm. Suure Valli hambuline hari paiknes nii kaugel lõunas, et isegi hoolimata suurest kõrgusest - nad olid kaks kilomeetrit üle merepinna - oli siin suhteliselt soe. Yellowstone oli niivõrd väikese pöörlemistelje kaldega, et aastaaegade vaheldumist planeedil sisuliselt ei olnud: kliima kujunes vastavalt laiuskraadile ja omandas ühe või teise äärmusliku vormi. Suur Lõunamanner paiknes planeedi kuklapoolel, ümber pooluse; seal olid parimal juhul Lõuna-Arhipelaagi (Pärlisaared nagu neid aina enam kutsuti, sest sealt oli avastatud rikkalikud pärlileiukohad) kalameeste ajutised laagripaigad nendes väheses lahesoppides, kuhu ei ulatunud massiivsed liustikud, mis enamikku mandrist katsid.

Koloonia oli rajatud põhjapoolsele mandrile, mis tegelikult kujutas endast ligemale miljard aastat tagasi planeedile ,,maandunud" planetoidi poolt tekitatud kraatri jäänuseid. Suurem enamik Põhjamandrist (mida rahvasuus ka naljatlemisi Auguks nimetati) asus allpool merepinda. Nende hetke asukoht oma kodubaasi suhtes oli peaaegu kaks ja pool kilomeetrit kõrgemal. Põhjapoolne kraatriserv oli puretud ja lihvitud põhjapooluselt kunagi alla lõunasse ulatunud liustikest, mis olid juba tuhandete aastate eest taandunud. Valitsevad tuuled puhusid seal piki laiuskraade viies niiskuse mandrist mööda. Lõunapool, kus Suure Valli müürid kerkisid kõrgemaks, põrkus merelt tulev niiske õhk vastu neid valle, kerkis kõrgemale ja seetõttu sadas üleval Harjal peaaegu lakkamatult.

Vihmarahval oli ütlus, et veel on seitse nägu: alguses on jää ja lumi, siis on meri, seejärel on veekogud: järved, jõed, ojad, tiigid, lombid; viies on vihm ja kuues on udu. Mitte see udu, mis tekkib õhust kui see päikese loojudes äkki jahtub, vaid pigem on Valli harjal udune siis kui pilved ulatuvad maani. Õigel udul on maitse, ütleb vihmarahvas. Õiget udu saad sa käega katsuda. Seitsmes vee nägu on kõige universaalsem: niiskus.

Kõik, mis merelt tulles ja üle Suure Valli jõudes järele jäi, oli kuiv õhk. Valli äärtel olid stepid. Veidi kaugemal, kus Harjalt laskuvad väikesed jõed kuivasid kokku ojadeks või lõppesid väikestes soolajärvedes, tuli poolkõrb ja Põhjamandri südames laiutas viljatu kõrb. Inimesed olid asunud elama steppi: Suur Vall varjas neid Mere tormide eest. Kuid neil oli vaja vett, rohkem vett kui need juhuslikud jõekesed ja ojakesed, mis voolasid sissepoole, neile pakkusid. Nii olid nad saatnud üles Harjale veevarustuse insenerid, kelle ülesandeks oli pöörata jõed tagurpidi voolama, et allpool toimetav rahvas saaks vett. See tähendas veejuhtmete ja reservuaaride ehitamist.

Lassiere oli oma sõduritega jõudnud Veevarustusbaasi nr. 3, tuntud ka kui Tehisjärv. Järv ise jäi läänesuunas veelgi kõrgemale, kolme kaljutipu vahele: kaks kuupkilomeetrit vett. Kaks kuupkilomeetrit! All tasandikul oli inimese päevane veenorm 5 liitrit; sellest pidi ta saama joonuks, söönuks, pestuks, kustuks ja kammituks... Lassiere'i kodukandis kõrbe serval pidi sellest ka ideaalis jätkuma peenarde niisutamiseks, millelt nad kogusid oma aedvilju. Ja siin ta oli, igas minutis sadas kraevahele pealtnäha lõputu kogus vett. Rännakul üles olid nad näinud rohkem vett kui oma senise elu jooksul kokku ja ilmselt rohkem kui nad järelejäänud elu jooksul näha saavad.

Tehisjärve baas koosnes madalatest majadest. Kui idee kohaselt pidanuks see olema poolenisti sõjaväeline baas, kaitseehitistega ja puha, siis Lassiere'i silmade jaoks oli see pigem lagunev ja kõdunev urgas. Ta ei tahtnud sellele isegi küla nimetust anda. Ta ise oli pärit külast. Küla oli tema jaoks põllupidajate ja karjakasvatajate kogukond. See siin - see oli mingi neetud mülgas! Ta oli näinud kõigest mõnda üksikut inimest (lisaks sellele huilgavale hullule; ,,Te kõik surete!") ja kui ta oli küsinud ühelt noorelt naisterahvalt, kus on baasi komandör, siis oli ta juhatatud sellesse barakki, kus ta kohtus ökoloogiga, kes targutas inimese organismi veesisalduse teemal.

Tema väeüksuse mehed ja naised seisid tihedalt koos barakiesisel väiksemal maalapil, pahkluudeni mudas ja märjad nagu... Kapten vaatas neid ja leidis, et tal pole selleks sõnu, kui märjad nad tegelikult olid. Nad olid kaela saanud seitset sorti vihma: raju-, padu-, laus-, seene- ja uduvihma ning tibutamist. Viimaks jäi veel nähtus, mille kohta oli keegi tabavalt öelnud, et pilved ulatuvad maani.

Reese köhatas Lassiere'i selja taga. Koos temaga oli välja tulnud keegi vanem mees.

,,Rider siin," osutas Reese oma kaaslasele, ,,juhatab teie inimesed majutuskohta. Nagu ma aru saan, siis teil endal on mulle midagi rääkida, edasi anda... Vahest olete nii lahke ja tulete sisse?"

Lassiere noogutas ja saatis oma inimesed koos Rideriks-kutsuga minema.

Ökoloog juhatas kapteni oma tööruumidesse. Majalobudik oli seestpoolt üllatavalt hubane: ruumid olid tagasihoidlikult sisustatud, kõikjal puhtus ja kord, vihma käest pääsenule tundus keskkond sooja ja kuivana. Lassiere jäi tilkuva hernehirmutisena keset ruumi seisma, samas kui Reese istus rahumeeli oma töölaua taha sammus.

,,Võtke istet, proua," sõnas mees käega toolide poole osutades, mis olid asetatud väikese vahega laua ette. ,,Soovite ehk natuke külmarohtu?"

Lassiere kõhkles lühikese silmapilgu. ,,Jah, palun!" vastas ta.

Naine otsis oma veekindlast taskust kantsleri läkitust. See oli salvestatud kuuma, külma ja veekindla plastliistaku südames paiknevale mikrokiibile. Asjaolu, et siin üleval, Vihmamaal, puudusid vahendid autentsete konfidentsiaalsete sõnumite vastuvõtmiseks ja saatmiseks, näitas juba väga ilmekalt, milline korralagedus tegelikult koloniaalses veevarustussüsteemis valitses. Kapten Lassiere oli koos oma leitnantide ja teiste staabiliikmetega kuulanud kasvava imestusega missioonieelsel briifingul esitatud andmeid ja selgitusi.

Põhiline küsimus, kuidas niivõrd elutähtis osa koloonia funktsioneerimisest oli saanud jääda niivõrd - ütleks lausa et kuritegelikku - hooletusse, ei olnudki lõpuks ammendavat vastust saanud. Asjad olid kuidagi iseenesest toiminud. Ikka ja alati oli vett olnud. Koloonia oli algusest peale õppinud vett normeerima, see oli saanud Yellowstone'i kultuuri lahutamatuks osaks. Lapsed kasvasid üles teadmisega, et vett on vähe, vesi on väärtuslik, seda ei tohi raisata, seda kasutatakse viimase mõistliku piirini ja korduvalt.

,,Kõigepealt sa jood seda," võis Lassiere veel praegugi mõttes oma isa antud selgitusi kuulda. ,,Seejärel teed sa sellega süüa, siis sa pesed ennast sellega, edasi kasutad sa seda majapidamises pesemiseks, siis saad sa sellest loputusvee meie rooja jaoks. Siis joovad seda meie kariloomad ja lõppeks kastame sellega oma põlde. Veel on seitse puhastus- ja kasutuskorda, enne kui anname selle tagasi loodusele, kust me ta alustuseks saime." Pestud, kustud, kammitud, eks ole...

Ta leidis plastliistaku ja asetas selle Reese'i töölauale. Hetk hiljem tõstis ökoloog sinna kõrvale paksuseinalise, madala ja suure läbimõõduga klaasi, mille põhjas oli paari sentimeetri jagu kollaka tooniga läbipaistvat vedelikku.

,,Kohalik metsakohin," sõnas Reese kergitades oma klaasi, andes selle estiga möödaminnes au kaptenile ja võttis tagasihoidliku lonksu. ,,Kaks osa vett, üks osa etanooli ja siis veel natuke kohalikku taimset aroomi!"

Lassiere vastas estile omalt poolt ja proovis ka ,,metsakohina" järgi. Terav lõhn torkis nina, maitse oli keelel mahe ja muutus siis mööda söögitoru alla valgudes otsekui kuumaks joaks, kuid pigem selliseks mõnusaks, mitte hingematvaks.

Rahulikult, tüdruk! manitses ta end mõttes. Tühja kõhu ja kurnatuse peale ei olnud tarvidust, et alkohol kiirelt pähe hakkaks. Ta asetas klaasi lauale ja istus ühele laua ees seisvatest toolidest.

Lassiere teadis, et tal on hädasti vaja ennast kehtestada. Nende initsiatiiv kippus vägisi koos halva ilma, raptorite, surnute ja haavatute ning selle pealtnäha iga hetk koost laguneva kompleksiga allavoolu minema.

Tal oli kindel ettekujutus sellest, milline peaks üks veevarustusega tegelev baas välja nägema, kuidas peaksid olema asjad korraldatud. Aga mis siin toimus... Kui ökoloog olnuks sõjaväelane ja mitte tsiviilisik, siis tarinuks ta selle mehe otsemat teed tribunali ette. Mõte tema arreteerimisest ja kohtu alla toimetamisest oli kogu selles vettinud urkas hetkel üks südantsoojendavamaid asju (peale metsakohina tema käes olevas klaasis), kuid paraku pidi ta selle esialgu kõrvale panema. Ta pidi olema pragmaatik. Ja hetkel oli tal tarvis nii-öelda luureandmeid, korralikke, tõeseid luureandmeid, midagi kasutatavat, reaalsusega haakuvat.

Lassiere harutas vihmakeebi enda ümbert ära ja pani selle üle teise tooli seljatoe. Tema jonnakad lokkis tumepruunid, peaaegu musta värvi juuksed olid kukla taha väikesesse patsi kogutud. Ta eemaldas paela ja lasi juuksed vabaks. Neile kulus hädasti natuke kuivamisvõimalust ära.

Reese silmitses teda vaikides. Silmis ja suunurgas mänglemas õige kerge muie, mida naine võibolla ka kõigest ette kujutas. Mees oli temast peajagu pikem, tundus kuidagi natuke pehme olekuga võrrelduna lauskmaa ja kõrbe inimeste soonilisusega. Ta oli üllatavalt tõmmu kui mõelda sellele, et siin üleval pigem oli pilvine ja enamiku ajast sadas vihma.

Lassiere võttis taskust kuvari ja asetas selle lauale.

,,See siin on info, mille mina Tehisjärve kohta sain," ütles kapten. Ta näitas Reese'ile skeeme, fotosid ja satelliidipilte. Kõik olid väga vanad ja näitasi Veevarustusbaasi nr. 3 sellisena nagu see oli olnud uuena: läikivad heledad ehitised, tarad, teed, platsid ja nii edasi. Reese'i silm haaras kujutistel ka perimeetri vahitorne. Kinnipidamiskeskus, kuhu toimetati sunnitöölised, asus baasist kümmekond kilomeetrit eemal ja natuke madalamal.

,,Mis siin õigupoolest juhtus?" küsis Lassiere. ,,Miks on baas niimoodi käest ära lastud?"

,,Mis mõttes - käest ära lastud?" küsis Reese. ,,Me saame siin elamisega enda arvates normaalselt hakkama, meie veevarustuse kokkulepped on täidetud. Mis võiks veel teisiti olla?"

Lassiere pani tähele, et ökoloog rõhutas kergelt sõna 'veevarustus', samas kui tema ettevalmistus missiooniks oli hõlmanud mahukaid faile 'veenormatiivide' teemal. Ta osutas piltidele, mis olid kuvari kohal. ,,Baas peaks olema selline..."

Reese kehitas õlgu. ,,Selline oli baas ilmselt enne minu sündi. Niikaua kui mina tean on ta olnud üsna samasugune kui praegu: elumajad, majanduskompleksid, töökojad, veejaam, järv. Pigem on meie suutlikkus vett tarnida täna isegi suurem kui nõudlus ja kokkulepped seda ette näevad. Seega ei saa ma tõesti aru, miks te räägite, et baas on käest ära? Pigem on oluline küsimus, miks pärast mitmekümne aastast pausi saadab kantsler meile siia säherduse kamba sõdureid? Meil siin ei ole mingit kriisi, mis lahendamist vajaks, meil siin pole sõda, mida teil oleks vaja pidada..."

,,Sellele saate vastuse kantsleri sõnumist," ütles Lassiere ja asetas klaasi lauale. Ta lükkas plastliistaku ökoloogile lähemale.

Reese ei teinud vähimatki liigutust, mis võinuks vihjata, et ta võtab andmekandja ja pühendab sellele mingit tähelepanu. Ta lihtsalt istus seal ja (Lassiere'i arvates) muigas tema üle.

,,Mees! Me tuleme siia pärapõrgusse jalgsi, justkui oleks see mingi ellujäämisõppus - kusjuures üks mu mees ongi juba selle eest pidanud oma eluga maksma - ja te ei vaevu isegi sõnumit läbi vaatama!?" Lassiere oli tõsiselt vihane.

Reese mõõtis teda pilguga, millest kapten ei osanud emotsioone välja lugeda.

Tõesti on tal soontes vist vee asemel pidurivedelik... mõtles naine. Kas nende ajud on siin ära pehkinud?

,,Mulle meeldib inimestega pigem isiklikult rääkida, mitte mingeid sõnumeid vaadata," tähendas Reese hetke pärast.

Saast! Lassiere vaatas teisel pool lauda istuvat ökoloogi. Sina igavene läbivettinud paksmagu!

Ta naeratas ja küsis: ,,Kas ma pean selle teile ise ette mängima?"

,,Pole tarvidust, proua, ma saan sellega suurepäraselt ise hakkama," vastas Reese naeratusega.

Lassiere sundis end rahulikuks. Tegelikult polnud tal kröömigi sellest, mida poliitikud valitsuses välja mõtlesid. Poliitika tegemine jäägu teistele. Tema on sõdur. Tal on missioon. Keskendu ülesandele, tüdruk! Missioon esmajärjekorras, kõik muu loksub paika vastavalt sellele.

Reese vaatles huviga, kuidas kapteni näol vilksatasid erinevad emotsioonivarjundid koos tema tõmmu jume tumenemise ja normaliseerumisega, veresoonte paisumise ja tagasitõmbumisega. Kus oli see piir, millest üle ei olnud sõjaväelast mõistlik lükata? Mitte, et ta kartnuks, et kapten tema elu kallale kipuks (kuigi valmis tasus ehk ka selleks olla), aga ei olnud ju ometi vaja endale rohkem tüli tekitada, kui sai hakkama vähemaga. Lõpuks näis Lassiere endas selgusele jõudvat, kuidas vestlust jätkata.

,,Mul on suhteliselt pakilisi teemasid arutada ja ütleme nii, et minu missioon on kõigest tagasihoidlikum, kuigi ehk silmaga nähtavam, vahetum osa kantsleri sõnumist."

,,Kuidas saan teid aidata?"

,,Tuleme tagasi selle juurde," Lassiere osutas kuvatud andmetele baasi kohta. ,,Mul oleks hädasti vaja täiendusi sellele kaardile. Minu luureandmed - kui neid üldse nii nimetada võib - on äärmiselt puudulikud. Ehitiste osas lahkneb see skeem oluliselt sellest, mida siin tegelikult näen, maastiku kohta peaaegu üldse infot, see tähendab maastik ümber perimeetri. Lisaks andmed taimestiku ja loomastiku osas... Siis muidugi muudatused, mis on siin viimasel ajal... ee... see vist tähendab tegelikult baasi rajamisest peale tehtud ja mida see kaart ei kajasta. Kas see oleks mõeldav homme hommikuks?"

Reese avas laua sahtli ja võttis sealt oma isikliku kuvari. Lülitanud selle sisse, avas ta Tehisjärve kaardi.

,,Teie sünkroniseerimiskood paluks, proua," sõnas ta.

,,Ah...Oh..." tegi Lassiere seepeale ja kogunud end andis Reese'ile oma seadme koodi.

,,Nii - nüüd on teil olemas andmebaas, mis hõlmab endas lisaks värsketele satelliidipiltidele ka kaarti. Sealhulgas on kihtide kaupa andmeid nii liikumisteede, fauna, floora, pinnase keemilise koostise, geoloogiliste alusstruktuuride, ilmavaatluste, veesüsteemi, ökoloogiliste koosluste ja ilmselt veel kõikvõimaliku muu pudi-padi kohta, mis mul esimese hetkega meelde ei tulegi."

,,Ee... tänud, hr. Reese," ütles Lassiere lastes silmadel kiiresti libiseda üle andmebaasi indekstabeli. Tema luure- ja teadusrühma liikmetel staabipataljonist pidi ees seisma palju unetuid öid selle andmebaasiga töötamisel. Rääkimata päevastest vaatlustest, saamaks kinnitust, kas see kõik ka usaldusväärne on, mida ökoloog nendega jagas.

,,Kuna teil on odav tööjõud omast käest võtta ja ilmselt suurt muud targemat niikuinii teha pole, kui ennast ehitamisega hõivatuna hoida, siis ärge pange pahaks, kapten, kuid ma ei soovita teil püüda siinseid inimesi enda kasuks tööle rakendada," ütles Reese vaikse häälega.

Lassiere tõstis pilgu kuvari pildilt. Ilmselt polnud mõtet uuesti tüli norima hakata.

,,Meil on kaasas nelja päeva toiduvaru," sõnas ta. ,,Kuidas on meil võimalik lisa hankida?"

,,Selleks on valdavalt kaks meetodit: te kas kauplete kohalikega, kui teil on selleks vahendeid -," Reese tõstis ühe sõrme püsti - ,,või lasete endale varustust järele saata."

,,Teil ei ole siin ju transpordilainerite jaoks maandumisruumi," tähendas Lassiere sapiselt. ,,Miks me teie meelest ise jalgsi siia ronisime?"

,,Nagu ma just ütlesin - teil on odav tööjõud omast käest võtta. Keegi ei tee teile takistusi maandumisväljaku ehitamiseks," tähendas Reese. Ta osutas taas baasi skeemile. ,,Minu arusaamist mööda oli algses projektis see kuhugi siiakanti ette nähtud." Ta vedas sõrmega ringi ümber maa-ala ühe suure hoone kõrvale. ,,See muideks on teie majutus," ütles ta hoonele viidates.

Lassiere noogutas. ,,Heakene küll. Kus on teil siin siis kaubakeskus? Selline, mis suudaks toitu tarnida minu kahesajale sõdurile...?"

Reese naeratas kergelt. ,,Sellist meil ei ole."

,,Aga te ju ütlesite..." alustas Lassiere häält tõstes.

,,Ma ütlesin, et teil on võimalik kohalikega kaubelda, mitte et saate hulgilattu jalutada ja sealt kärutäite kaupa nodi oma välikööki vedada," lõikas Reese tema protesti läbi.

,,Kuidas siis...?"

,,Eks ma saadan sõna laiali, et teil on soov kaubelda," selgitas Reese. ,,Küllap huvilised kokku tulevad. Aga tõsiselt - ma soovitan selle maandumisväljaku peale mõelda. Ja see kiiresti valmis ehitada. Ilmselt läheb teil seda vaja võrdlemisi tihti."

Lassiere silmitses ökoloogi. Kas selles pidi mingi vihje peituma? Umbes nagu see veest saamine ja veeks saamine, millega nad oma lonkavat koostööd olid alustanud.

,,Mis te sellega öelda tahate?"

Reese naeratas. ,,Teil on ju langenuid vaja koju tagasi saata ja teil on vaja varustust täiendada ja mida iganes veel."

Te kõik surete! kajas räbalates naise sajatus korraga Lassiere'i mälus. Te kõik suu-ree-ee-tteee!!!

,,Meil on langenuid ja haavatuid peaasjalikult seetõttu, et meid ei hoiatatud kohalike ohtlike eluvormide eest!" Lassiere'i kaelal paisusid uuesti veresooned. ,,Sama hästi võiksin teid lugeda vastutavaks meie puudulike luureandmete eest!"

,,See siin ei ole jalutuskäik pargis, proua. Uskuge mind, teil saab olema veel langenuid. Ja niipalju kui ma aru saan, siis vaevalt te neid siin tahate allavett lasta."

Pühade vägi! Kas nii nad siin kohtlevadki oma suruid!? mõtles Lassiere. Sisimas mõistis ta, et tegelikult ei norinud ökoloog tüli. Ta lihtsalt konstateeris fakti. Nad ei olnud lahingus, kuid olid raskel missioonil ja selline hulk inimesi, sellisel maastikul, täitmas selliseid ülesandeid - õnnetused olid tõenäolised juhtuma ja mõnigi neist võis lõppeda väga õnnetult.

Väsimus andis ennast tunda. Aeg oli juba hiline ja kapten korjas oma asjad kokku.

,,Tänud joogi eest, hr. Reese," ütles ta. ,,Ja eriti nende andmete eest... Parem hilja kui üldse mitte."

Reese tõusis ja naeratas jälle oma naeratust.

Nad astusid koos uksest välja. Sadu oli järele jäänud, kuid õhk oli Lassiere'i jaoks lämmatavalt niiske. Frohide oli jätnud maha neli sõdurit - kapten peab olema turvatud, eks ole! Mehed istusid suitsu tõmmates sealsamas lapikul kivil, kuid kargasid kapteni ja ökoloogi väljudes püsti ja võtsid valveseisangu.

,,Vabalt, poisid," ütles Lassiere. ,,Suundume majutusse. Relvad valmis, silmad-kõrvad lahti... See siin pole jalutuskäik pargis!" Ta vaatas muigega Reese'ile otsa.

,,Proua," ütles ökoloog kummardades. ,,Järgnege mulle."

Ta juhatas sõdurid üle platsi ja mööda võsavaheteed kaardil näidatud suure hoone juurde.

,,Öelge mulle, hr. Reese," rääkis Lassiere enda ees sammuvale ökoloogile, ,,miks teid nimetatakse eestkõnelejaks?"

,,Kuidas siis veel?" vastas mees küsimusega.

,,Hmmm... Näiteks baasiülem või juhataja või midagi sellist. Ma ei tea... Professor? Te ju olete teadlane?"

Reese noogutas. ,,Tõsi, minu peamised ülesanded on seotud siinsete ökosüsteemide uurimisega. Aga ma ka kõnelen. Me kõik kõneleme, see tähendab, et kui on vaja teha mingeid otsuseid, mis mõjutavad paljusid, siis me teeme seda üheskoos ja igaüks kõneleb, mis tema asjast arvab. Antud juhul olen ma eestkõneleja selles tähenduses, et kui me kõik teiega räägiksime, tekkiks sellest palju müra. Mõttetut, seosetut infot, mis ei oleks kellelegi kasuks. On vaja kedagi, kes teiega kõneleb. Seda mida me arvame. Siis kui selleks peaks vajadus tekkima."

Lassiere seedis kuuldut. ,,Teil ei ole siis alalisi juhtimise ja valitsemisega seotud institutsioone?" küsis ta.

Hämaruses kõlas ökoloogi naer. ,,Ei, milleks meile need? Me saame niisama ka hakkama. Ei ole vaja kellelgi oma nina teiste asjadesse toppida, teiste elu korraldada, selle üle valitsema kippuda."

Nad jõudsid võsa vahel läbi. Suure roostetava kaarhalli ümber kasvas kõrge rohi ja oli näha võsa pealetungimist.

,,Teie majutus, proua," sõnas ökoloog.

,,Kas see on mingi nali või?" lipsas küsimus ühe sõduri suust.

Lassiere haaras pilguga ümbrust ja tuvastas juba valvesõdureid ning nentis, et ümber kaarhalli toimus usin askeldamine: maa-ala puhastamine, valvepunktide ülesseadmine, hallist tassiti välja erinevaid materjale ja ka suuremas koguses prahti, mida veeti eemale metsa alla.

Reese'i näoilme oli seda kõike jälgides kuidagi hapuvõitu, kuid Lassiere tundis sisimas heameelt, et sõjaväeline masinavärk töötas täite tuuridega. Olgu see või vana sara, kuid nad teevad sellest oma baasi. Ta surus Reese'il kätt ja jättis viisakalt hüvasti.

,,Homme peame uuesti kokku saama," ütles ta lõpetuseks. ,,Meil on vaja üle vaadata veevarustusjaam."

,,Te teate, kust mind leida," vastas ökoloog ja sammus tuldud teed tagasi võsa vahele.

Taevas nende pea kohal raksatas äike ning tuulehoogudega võidu hakkas vihma uuesti kallama.

Saast! mõtles Lassiere ja kiirustas varjule.

PEATÜKK 2 - VIHMARAHVAS

VESI ON TEGELIKULT SEE, MIDA ILMARUUMIS SEIRAME. Iga kivikamakas, mis tiirleb ümber oma tähe nn rohelises tsoonis, mille pöörlemis- ja tiirlemisperioodid on inimese jaoks kuidagigi talutavad, mille gravitatsioon on piisav, et hoida kinni atmosfääri ega ületa meie pehme ja nõdra ihu taluvuspiiri; iga selline planeet on ära teeninud meie kõrgendatud tähelepanu. Meid tõmbab vastupandamatult sinnapoole, kust terendab meie luuravale silmale sinetav sõõr, nii sarnane meie endi kodumaailma, Maaga. Aga me ei pöördu ära ka nendest kohtadest, mis näivad natuke rohekamad, või mis tunduvad suisa kollakas-pruunilt, Marsi kombel punakas-kurjalt kosmoses hõõguvat. On ju igas süsteemis, kus tekkinud kivised planeedid, oma jäiste objektide pilv, mis tiirleb kaugel ja külmas. Seal - Oorti pilve piiril - on vesi kulgemas oma võimatumalt hiiglaslikul orbiidil ümber kauge tähe, oodates terve igaviku, et tuleks kellegi käsi ja tõukaks seda kuiva maailma suunas, mis januneb muutuste järele, mis on valmis elu võõrustamiseks. [HOLLISTER, E. 2451. ,,Mida me otsime tähtedelt?" (Bridgehead City, planeet Reese, Alpha Centauri)]

,,Kõik nad on sitked vennad."

,,See ei muuda vähimalgi määral lõpptulemust. Või kui muudabki, siis pigem nende jaoks ebasoodsamaks."

,,Kuidas nii?"

,,Tundub, et mida enam on inimesel, kes siia üles sattub keharasva, seda suurem on tõenäosus, et ta ellu jääb."

,,Sa tahad öelda, et paksud pärivad maa?"

Reese naeris selle peale. ,,Minu mäletamist mööda, Rider, olid need tasased, kes pärivad maa. Või siis alandlikud... Mis iganes. Sellest on kaua aega möödas, kui viimati Piiblit lugesin."

Vana mees silus käega oma juukseid. Ta võttis madalalt laualt enda ees suure toobi ja rüüpas mitu lonksu. Koldes teisel pool lauda põles praksudes väike tuli. Madalmaalt pärit inimese jaoks oleks ruum tundunud ilmselt niiske, kuid Rider armastas oma ajast enamiku selles kaminasaalis veeta. Võimalusel ta ka magas sealsamas, kamina ees. Siin oli mõnus ja kuiv. Paksud graniitblokkidest laotud seinad, mehine kiht savikrohvi selle peal, korralik drenaa ümber vundamendi - kõik see tagas, et vanamehe maja oli üks kuivemaid tervel Tehisjärvel. Vesi pidi olema õigel kujul, õiges kohas.

,,Kas sa ei arva, et oleks olnud õiglane neid kohe valgustada selles suhtes, mis neid siin ees ootab?" küsis ta oma toopi tagasi lauale asetades.

Reese kehitas õlgu. ,,Mida see muudaks?" küsis ta. ,,Kontakt on juba toimunud. Enamik neist sureb nii või teisiti. Ja ma ei tea, mis on jubedam, kas surra seal all, ilma veeta, või surra siin üleval, sest su organism ei võta seda omaks? Praegu on vähemalt osadel sellest seltskonnast võimalik ellu jääda. Eeldusel muidugi, et nad ei lange enne raptorite kätte, ei saa nahkhiirtelt pureda ja et hiljem mõni neist peast segi ei lähe."

,,Mis selles sõnumis oli, mis meile läkitati?" vahetas Rider teemat. Ta korjas endale kätte mõned tumesinised marjad, mis laual vaagnal kobaratena lebasid ja toetus vastu istme seljatuge.

Reese õngitses taskust kuvari ja lükkas kapten Lassiere'i poolt üle antud plastliistaku selleks ettenähtud pesasse. Nupuvajutuse peale seade elustus. Ta käivitas sõnumi ja lasi vanemal mehel seda vaadata-kuulata, ise esialgu midagi ütlemata.

,,Või nii," tähendas Rider mõtlikult kui oli kantsleri sõnumi lõpuni kuulanud.

Nad vaikisid natuke aega.

,,Varem või hiljem pidi see juhtuma, tead," ütles siis Rider justkui püüdes iseennast veenda.

,,Tundub, et see juhtus pigem küll varem," tähendas Reese.

,,Tead, ega see esimene kord ole, mil meile püütakse päitseid pähe panna," ütles Rider. ,,See oli enne sinu sündimist. Ma arvaks, et vist ehk nii umbes üheksakümmend aastat tagasi... Heldeke - isegi meie seisundis tundub, et aeg ühest küljest nagu lendaks ja teisalt justkui olnuks see alles eile."

,,Mis siis toimus?" küsis Reese.

,,Tookord saatsid nad siia lihtsalt mõned maksukogujad koos julgestusüksusega. Ega me eriti populaarsed ole - makse me ei maksa või õigemini väidame need olevat kaetud selle veega, mis me alla tasandikele saadame. Ikka aeg-ajalt leidub poliitikuid, kes tahavad oma populaarsust kiires korras kergitada. Ja kellele ei meeldiks see kui saab välja reklaamida, et teenib raha meiesuguste pättide ja kaabakate pitsitamisega. Me ju oleme lõppude lõpuks sunnitöölised, vangid, kurjategijad. Ühiskonna kõnts ja see, mis kõntsast on sündinud..." Ta sülitas söödud marjast hammaste vahele jäänud seemne kaminasse.

Reese oli üleval sündinud. Ta oli üleval elanud. Nii nagu kõik vihmarahva noored olid vanemad talle andnud loa 16-aastaselt minna soovi korral alla, tasandikule. Kuid madalmaade mõttelise piiri ületamisel oli Reese saanud omal nahal tunda, mida veepuudus tähendas ja pagenud kiiremas korras üles tagasi.

Algne rahvas üleval Suurel Vallil olid olnud insenerid ja ehitajad, kes rajasid veesüsteemid. Tingimused Valli harjal olid kõike muud kui sõbralikud. Kõrgmaa neelab inimesi, rääkisid kolonistid all lauskmaal. Need vähesed, kes tagasi tulidki, olid haiged ja surid või ei suutnud taluda enam kuivust ja pidid tagasi pöörduma, sest tundus, et haigusnähud leevendusid ja kadusid kui nad tagasi üles said. Kui vabatahtlikke enam ei õnnestunud meelitada kõrgete tasudega ja sunniviisil üles saadetud inimesed hakkasid põgenema teisele poole Valli lõunarannikule või juba enne mobiliseerimist poolkõrbe aladele arvukatesse oaasidesse, seisis koloonia valitsus fakti ees, et on vaja mingit teistsugust lahendust tööjõu probleemile.

Igas suuremas inimkoosluses on neid, kes käituvad asotsiaalselt. Yellowstone'i valitsus pani rahvahääletusele ettepaneku saata üles veebaasidesse ja nende ehitusele sunnitöölised. Rahvas hääletas selle ettepaneku suure enamusega heaks. Sealt alates oli iga vähegi tõsisema kuriteo eest ettenähtud karistuseks pagendus üles Vallile. Sunnitöö ehk veekoormis. Vabatahtlikele, kes olid valmis hakkama vangivalvuriteks-töödejuhatajaks maksti üle mõistuse suuri kompensatsioone. Ja vesi tuli. Seda ei tulnud muidugi kunagi nii palju, et all lauskmaal oleks saanud rahulikult ja vabalt elada, kuid inimesed, loomad ja taimed said hakkama.

Kuulduste kohaselt, mis pikka aega hiljem alla Madalmaale jõudsid, läks üleval ellujäänud sunnitöölistel üle ootuste hästi. Nende arv kasvas: neile sündis lapsi ja nad rajasid harjal uusi külasid. Veel mõni aeg edasi hakati harja elanikest rääkima juba kui vihmarahvast. Nemad olid need, kes andsid alla Madalmaale vett. Kus on nõudlus, sinna tekkib pakkumine. Vihmarahvas hakkas müüma vett neile, kes soovisid seda osta rohkem kui valitsuse veenorm ette nägi.

,,Nad tulid siia üles," ütles Rider pärast mõtlikku vaikushetke. ,,Esitasid oma nõudmised. Seadsid püsti maksuameti esinduse, nagu nad seda väga kõlavalt nimetasid. Läkitasid välja teatised, et inimesed peavad end tulema arvele võtma. Kujutad sa ette - nad tahtsid meid üle loendada, nagu oleksime mingid kariloomad!?" Rider turtsus naerda. ,,Kusjuures nägid sa neid täna! Nad tulid ise karjakesi koos nagu lambad!" vanamees laksas justkui heameelega vastu põlvi. ,,Mõni ime, et nad sedasi raptorid kohale meelitasid."

,,Ära sa kekka midagi," manitses Reese teda. ,,See korjus, mille nad kaasa tarisid, kuulust noore isasele, kes pole kohalikest karjadest. Ma arvan, et need oli mõne karja, võibolla mitme karja heidikud, kes kambakesi koos ringi hulguvad, otsivad toitu ja vaatavad, kas saavad mõne emase kuskilt kätte, et ise uut karja rajada. Kolmas raptorikari meie piirkonnas ei oleks hea. Toiduga läheb kitsaks ja meie inimesed muutuksid neile järjest meelepärasemaks saagiks."

,,Noh - kui sa tahad neid harvendada, siis ma arvan, et see pole eriline raketiteadus," tähendas Rider hapu moega. ,,Nad on ilmselt kuskil paari kilomeetri raadiuses ümber küla ringi kondamas. Varem või hiljem tõmbab neid sinna kaarhalli ligi. See on ju nagu serveeritud peolaud: siin on siit saab, heia-hoo, heia-hoo, tulge jaole nüüd kõik!"

Ta kummardus laua poole ja võttis järgmise peotäie marju.

,,Võibolla oleks mõistlikum nende maha nottimise asemel lasta karjadel isekeskis jageleda, oodata kuni nad on saanud emaseid ja siis teha reid nende pesadele. Saaksime mune ja nii oleks võimalik meil omale loomi juurde saada," lausus Reese mõtlikult.

Rider kõõritas tema poole. ,,Kas meil neid vähe on?" küsis ta.

Reese kehitas õlgu. ,,Jäänõlvale on võibolla võimalik mõned müüa."

,,Mnjah... Palju meeldivam oleks, kui Rahel suudaks välja nuputada, miks need tõprad kodustatuna viljastatud mune ei anna."

,,Ega nad ka lollid ole," ütles Reese. ,,Nad võivad meid taluda, meiega koostööd teha, kuid miks peaks nad vabal tahtel oma järglasi sunnitöölisteks andma?"

,,Ah sina ja su teooriad," lõi Rider käega. ,,Ikka veel jahud oma kassi- ja koerajama. Tahad neist teha inimesele sõpra. Nad on neetud roomajad, ütlen ma sulle! Loom, looma aruga, lihtsalt - me pole suutnud veel neid õigesti kodustada, kõigest taltsutada oskame."

Võibolla nii oligi.

,,Tead, selle sõnumi juurde tagasi tulles," ütles Reese, jättes raptorite teema sinnapaika. ,,Ma arvan, et siin on midagi muud natuke teoksil kui lihtsalt see, et on vaja vett juurde ja on valitsuse kord ja kohus oma hallataval territooriumil ja valdustel silm peal pidada ja et see kõik on tegelikult meie endi turvalisuse huvides ja nii edasi."

,,Miks sa nii arvad?" küsis Rider. ,,Mulle tundub see küll odava poliitkampaania moodi."

,,Millal me oleme neile vee andmisest keeldunud?" küsis Reese. ,,See siin on justkui ultimaatum mingitele kurjategijatele: laske meie kõri peost lahti või me lõikame teil sõrmed maha! Kuid esimene probleem selle loogika juures on selles, et me ei hoia ju nende kõrgi pihus! Kui all on vett juurde vaja, siis me oleme neile lihtsalt vett juurde andnud. Kui olemasolevad baasid enam veesüsteemi ära ei toida, siis laiendame neid. Oleme viimase kolmekümne aasta jooksul ehitanud ka viis uut baasi... Aga kas sa paned tähele, et vaatamata sellele ei ole muutunud midagi veega kõrvalt kauplemise osas? Seal all on inimestele määratud veenorm. Kui sa oled rikas, siis tuled meie juurde ja ostad vett juurde. Miks nad ei suurenda lihtsalt normatiivi?"

,,Kes sedagi teab?" lõi Rider käega. ,,Võibolla see nüüd ongi neil mõttes? Suurendame normi. Aga need seal üleval ei taha meile anda. Mis seal ikka - saadame sõjaväe! Rahvas juubeldab ja väehulgad lähevad lippudega liikvele..."

,,Aga tead - tee mulle see teene ja kuula natuke maad," ütles Reese. ,,Sul on seal kontakte. Me peaksime välja selgitama, mis ikkagi õigupoolest toimub."

Rider kehitas õlgu. ,,Mida iganes sa soovid."

Reese jõi oma õlle lõpuni ja jättis Rideri omapäi. Tal oli aeg minna koju, natuke magada ja siis homme hommikul Lassiere'iga kohtuda, et loomulikud kaod kokku arvata ja mõtteid vahetada. Mitte, et tal targemat teha poleks olnud, aga kuna ta viimasel laadal eestkõnelejaks valiti, siis oli see tema kohus. Niikuinii oleks kapten ta üles otsinud. Parem siis juba ise näole anda.

Õues sadas vihma.

PEATÜKK 3 - PALJU, PALJU VETT

VESI, VEEKENE, VAIKNE ÕEKENE; vaikselt-vargselt, ääri-veeri; tasa sõuan, lõuna poole jõuan; enne tormi, pärast maru; kiiremalt kui kuri ilm saab aru. [TAMARIS, L.Y. 3571. ,,Yellowstone'i hõimurahvaste müüdid." Meresõitjate palvelaul. (University of Yellow City, planeet Yellowstone)]

Lassiere lasi veel voolata mööda oma keha. See oli kuum ja mõnus. Ta tõrjus teadlikult mõtteid sellest, mitme päeva veenormil ta parasjagu lasi alla kanalisatsiooni voolata. Ma ei kavatse end süüdi tunda, ütles ta. Siin ei ole sellel mingit hinda. See on nagu õhk, mille hingamist me ei maksusta, nagu liiv kõrbes, mille üle me arvet ei pea ja mille minema viskamist pahaks ei panda.

Ta oli pesemise lõpetanud juba minuteid tagasi, kuid tahtis tunda vett. Uskumatuna näiv mõte vilksatas tal läbi pea: miks neil siin vanne pole? Ja: kui nad on kõik pakilisemad asjad valmis saanud teha, siis laseb ta ehitada basseini. Sellise, kus saab ujuda. Ta oli näinud supelranda korra Yellow-City äärelinnas, kus elasid rikkad ja ilusad. Seal said inimesed käia hingehinna eest vabas vees suplemas. Tol ajal oli ta olnud kuidagi eriliselt solvunud, mõeldes sellest 5 liitrist, millega tema ja teised ta pereliikmed pidid hakkama saama. Kui naaberküla karjamõisa omaniku poeg oli tulnud tema isa juurde kosima tema noorimat tütart, maasturi taga haagisel viis kuupmeetrist veemahutit, mis olid vett täis, siis oli see olnud ikka tõsiselt eriline sündmus: noor Marysol ei olnud kindel, kas ta oli korraga niipalju kodukülas vett näinudki.

Maicel Frohide, vanemleitnant, kapteni asetäitja, staabiülem ja mis kõik veel, oli teda majutusse saabumisel väravas laia irvega tervitanud.

,,Mis teoksil, leitnant?" päris Lassiere.

,,Mehed on nagu vasikad esimest korda karjamaal," vastas leitnant. ,,Hetke kõige kuumem uudis on see, et duisüsteem saadi tööle, meil on sooja vett niipaljukest kui siit torust tuleb. Ilmselt on baasis mingi keskne pumbajaam ja katlamaja. Igatahes tuleb torudest täiesti korralikku ja puhast vett. Piiramatus koguses. Saad sa aru - neil pole siin isegi piirajaid kraanidel!"

,,Miks liiv ei maksa midagi?" küsis Lassiere noogutades.

,,Eh...?" kergitas Frohide kulme.

,,Miks ei maksa liiv kõrbes midagi?" kordas kapten. ,,See oli mu ema küsimus, kui me lastena arutasime selle üle, mida miski asi väärt on."

,,Sul on kõrbes liiva sitaks palju," naeris Frohide.

,,Asi, mille minema viskamist sa endale saad lubada, et ole väärtusahelas just kuigivõrd kõrgel," nõustus Lassiere. ,,Põhjus, miks meil ei ole kõrbes kedagi, kes lõplikult ja päriselt vaene oleks on selles, et alati on võimalik liiva käruga lõunasse vedada. Iga läbitud kilomeetriga on sul kärus aina vähem liiva ja üha rohkem ehitusmaterjali. Lõpuks Yellow-Citys võid seda müüa mitmel otstarbel."

,,Siin võib vett minema visata..." sõnas Frohide. Nad vaatasid teineteisele silma, mõeldes nende sõnade sotsiaalsele tähendusele seal, kust nemad pärit olid.

Nad läksid kapteniga väravast sisse.

,,Kõik see mees on majutatud, valve on välja pandud, nad on hambuni relvis, varustatud öönägemisseadmetega, ultraheli generaatorite ja laia spektriga skänneritega. Mis iganes siin lendab, jookseb või roomab, on meil justkui peo peal olemas," andis leitnant aru, mis vahepeal oli tehtud. ,,Kaarhalli ümber käivad kiired tööd perimeetri turvamiseks - puhastamine, tõkked, valvepunktid. Köök on püsti, mitte küll 100%, kuid hommikusel staabinõupidamisel on meil olemas värske kohv ja saiakesed, või nii vähemalt Janichow lubas... Medpunkt on püsti, labor saab 100% peale homme õhtul kell 1800. Hea uudis on see, et vaatamata väljanägemisele on see sara siin siiski kasutatavat materjali pilgeni täis."

,,Tubli töö, leitnant," ütles Lassiere ja naeratas. Kui sedasi edasi läheb, siis ei olegi ehk kõige jubedam.

Eemalt seina äärest, kus oli sansõlm, kõlas naerurõkatusi ja elevaid hüüdeid. Lassiere võttis leitnandil varukast kinni ja peatas ta.

,,Mis seal toimub?" küsis ta.

,,Pole halli aimugi."

Nad läksid vaatama, mis võiks olla elevuse põhjuseks. Trobikond tugipataljoni torujürisid ja mutrivillusid (Lassiere'ile tegelikult ei meeldinud need terminid, kuid mis parata insenertehnilise ja logistilise toetusüksuse liige oli parasjagu pikk ja lohisev) tõsinesid koheselt kui vanemohvitserid ligi astusid.

,,Mis toimub, Alwers?" nõudis Frohide selgitust.

Tõsist nägu tehes osutas seersant Alwers tualetikompleksile. ,,See siin toimub, söör!"

Kõlasid tagasihoitud turtsatused.

,,Kas te mehed leiate, et peldik on mingil moel naljakas?" küsis Frohide.

,,Ei, leitnant, söör!" vastas seersant ja sirutas end natuke kangemalt seisma.

,,Võtke vabalt mehed," ütles Lassiere vahele. ,,Rääkige meile oma nali ära."

,,Tänan, proua!" teatas seersant ja osutas uuesti tualetikompleksile. ,,Asi nimelt selles, kapten, et siin on otsene veevarustus peldikusse."

,,Mis siis sellest?" küsis Lassiere kulmu kergitades. ,,Te ju ometigi teate sellise asja olemasolust nagu vesipeldik? See on ikkagi võrdlemisi levinud asi..."

,,Neil on otsene veevarustus peldikusse, proua!" ütles seersant uuesti.

Frohide puudutas kapteni küünarnukki ja osutas torudele, mis seina äärt mööda jooksid. Lassiere järgis tema näidatud suunda pilguga. Tualetis lõppev veetoru ei tulnud köögisektsioonist ega kõrval asuvalt pesemisalalt, see ei tulnud ka kuskilt kõrgemalt, vihmaveekollektorist, vaid algas tsentraalsest trassist. Ja kui ta nägi, et see algas pärast lõppfiltrit, siis tundis ta, kuidas selle päeva väsimus langes tema õlgadele justkui lisakoormustega täisvarustus.

,,Seesama vesi, mida nad joovad, läheb neil ka peldiku loputamiseks," ütles ta vaikselt.

Kuidagi ei olnud see tõdemus enam naljakas. Tõsiste ilmetega asusid seersant Alwersi mehed uuesti oma töö kallale.

,,Mul on kõht nii tühi, et sööks või idusid," ütles Lassiere mõne hetke pärast.

Ta oli söönud, oli istunud staabis ja lugenud läbi sõnumid, mis saadeti kodustelt (mees saatis lakoonilise teate, et tema, teised naised ja lapsed on kõik terved, karja ja mõisaga on kõik korras - nagu seal saanukski midagi väga mööda olla) ja oli kirjutanud päevasündmuste kohta aruande, edastanud selle oma ülemale Small Rocki baasis. Ta oli mõtisklenud järgmise hommiku staabinõupidamise punktide üle ja lõpuks tabanud, et kaarhall oli jäänud vaikseks. Oli natuke pärast keskööd, kui ta mõtles end magama sättida, kuid siis oli üleväsimus juba kolmandat ringi tagasi ja ta läks hoopis ohvitseride majutuse kõrvale üles seatud duiruumi, kooris end paljaks, astus külmale põrandale ja keeras vee voolama. Selle soojus oli õnnistus.

Vaevutajutav-kuuldav liikumine selja taga pani teda ümber pöörama. Üle matistatud plastpaneeli, mis oli kabiini ukseks vaatas talle otsa Frohide.

,,Ei leia und?" küsis leitnant vaikselt.

Lassiere avas kabiini ukse ja tõmbas mehe enda juurde.

,,Marysol!" protesteeris see.

,,Ole vait ja tegutse!" kamandas naine ja harutas teisel riideid seljast.

,,Märjast peast on see palju tülikam..." kirus ta naerdes. Frohide tõstis käed üles ja naine sikutas tal särgi üle pea ja heitis selle enda taha maha. See langes äravooluavale ja põhjustas vee kogunemise põrandale, mida kumbki märkama ei teinud. Lassiere proovis meest suudelda samal ajal pusides püksirihma kallal. Nad oleks peaaegu tasakaalu kaotanud ja kukkunud, kuid kuidagi sai Frohide ühe käega kinni kabiiniservast ja teisega haaras ümber naise.

,,Hea, et torujürid korralikku tööd tegid," itsitas ta ja lükkas püksid põrandale ning jalaga eemale.

Lassiere asetas käed talle kaela ümber ja hüppas üles, haarates jalgadega ümber mehe puusade. Õrnalt toetas leitnant ta vastu kabiiniseina, kuum vesi voolas pahinal talle pähe. Naine puristas ja pööras näo ülespoole, et vesi selja taha voolaks ja silma ei tikuks. Käed ta kintsude all olid pingul ja tugevad pakkudes tuge. Värin läbis teda ja kandus justkui mehele edasi, kes surus teda tugevamini vastu seina, suudles teda, otsides samas sissepääsu, mille leidmine polnudki nii lihtne, ajades neid taaskord naerma. Aga siiski...

Nad leidsid lükates-tõmmates oma õige rütmi.

,,Kohe... lõpuni..." sosistas kapten Marysol Lassiere leitnant Maicel Frohide'ile kõrva. Saaks ainult kogu selle kuhjunud pinge kõik ühes ekstaasihetkes välja lasta!

Pärast istusid nad teine-teise seina vastu toetudes soojenenud põrandal ja lasid veel endale pähe voolata, oma kehavedelikud minema uhtuda. Istusid ka selleks, et jõudu koguda.

Mitu liitrit vett me allavoolu lasime? mõtles naine taaskord hajameelselt. Kummaline, kuid ta ei tundud enam seda kerget süümepistet, mis oli teda saatnud kõik see aeg siin vihmamaailmas keset seda pillavat vee... kasutust.

,,Iga kord mõtlen ma pärast su mehest..." sõnas Frohide.

Lassiere tõmbas jalad konksu, võttis kätega ümber põlvede kinni ja toetas lõua põlvedele.

,,Mitte oma naistest?" küsis ta naeratades ja Frohide'i halle silmi seirates.

Frohide raputas pead. ,,Ei... Mõtlen su mehest. Ja et ma pean ilmselt ta kahevõitluse väljakutsele vastama, kui sinu järgmise lapse silmad on rohelised, mitte pruunid ja juuksed sirged, mitte lokkis ning näolapp mitu tooni heledam kui su enda ja tema oma..."

Lassiere virutas talle laksu vastu kintsu. ,,Kõtt nüüd, leitnant. Marss magama! See on käsk..."

Ta tõusis ja kummardus veel, et meest suudelda. Kuivata, riietu, vea end koikule. Isegi kui nende aktsioon oli kellegi öörahu häirinud, siis igatahes ei segatud nende privaatsust. Ta heitis kõvale asemele ja tõmbas endale teki peale. Korraga tundus ruum jahe.

Kusagil seal üleval trummeldas öine sadu vastu kaarhalli plekk-katust.

PEATÜKK 4 - ELU, VESI

UPPUMINE - protsess, mille käigus kogetakse hingamispuudulikkust tulenevalt vedeliku sees viibimisest või vedeliku suures koguses manustamisest...

Uppumine ise on kiire ja vaikne sündmus, kuigi sellele võib eelneda nähtav (jälgitav, tõsine) stressiseisund. Uppuv inimene ei suuda karjuda, appi hüüda, mistahes häält tekitada, sest ei suuda piisavalt õhku saada. Vahetult uppumisele eelnevaid liigutusi nimetatakse instinktiivseks uppumisreaktsiooniks...

Uppumine on kolmandal kohal ettekavatsemata surmaga lõppevate õnnetuste statistikas, moodustades ülemaailmselt ca 7% kõigist surmaga lõppevatest õnnetusjuhtumitest. Paljudes piirkondades on uppumine üks peamisi alla 12-aastaste laste õnnetussurmade põhjustest järgnedes või eelnedes vahetult õnnetustele mootorsõidukitega...

Vesileotusena 1976.a. laialdasemalt tuntuks saanud sõjavangide piinamismeetod seisnes kinniseotud piinatava pea vee alla surumisega või tema näole asetatud paksule rätikule rohke vee kallamisega uppumistunde tekitamises. Piinatavale võib see põhjustada ekstreemset valu, kuiva uppumist, kopsu- ja ajukahjustusi, hapnikuvaegust. Piinamisvõte oli laialdaselt kasutusel nn terrorismivastases sõjas 2000. aastaste esimesel kümnendil... [WIKIPEDIA - ARHIIV - 21.saj.; Drown (2017) URL:http://archive-21st.wikipedia.org/wiki/Drown; kasutatud okt. 3461]

Lassiere oli esimene, kes nägi öösel halba und. Mitte, et sellest ärgates oleks korralikult sotti saanud, kuid kindel oli see, unenägu sisaldas tema veel sündimata last, raptoreid ja midagi ülearu, mõistusevastaselt jubedat. Ta ärkas, kaetud üleni külma higiga, paanika endiselt külma haardega kuskil sisikonnas, süda kurgus kloppimas. Värisedes ajas ta end voodis istuma, keeras jalad üle serva ja vaatas kella: 0327. Ta oli maganud neetult vähe!

Kapten pühkis käega näolt higi ja leidis poolpimeduses käsikaudu veepudeli, mis oli koiku kõrval. Ta jõi.

Vesi oli jahe, ta tundis justkui voolaks see peene ja külma nirena kurgust alla ja maanduks kuskile tema sisemuses haigutavasse musta auku. Janu! Kogu see vesi, mis oli olnud tema ümber, sees ja käinud temast läbi ning ikka oli tal janu!? Kõhus keeras. Ta komberdas ummisjalu tualetini ja tühjendas oma sisikonna öökides potti.

Seal see siis on: tema okse, õhtusöögi äratuntavad osised segunemas veega. Puhta veega! Ta uhtus selle sodi ligikaudu kolme liitri puhta joogiveega potist alla, langetas prill-laua ja kaane ning toetas oma pea vastu jahedat plastikut. Kõhus oli ikka imelik tunne.

Ta riietus ja läks vaikselt laatsaretti.

Meedik, seersant Anne Di'joletta magas vaiksel norinal operatsioonilauale tõstetud madratsil. Välikirurg nooremleitnant Maxwell Jonas II - City rikkuri sõjaväkke karanud poeg - nohises läheduses välivoodil. Liikumise peale tegi Di'joletta silmad lahti ja ajas end küünarnuki najale. Tundes ära oma ülema, oli ta hetk hiljem põrandal (paljajalu) ja võttis valveseisangu.

,,Vabalt, seersant!" sosistas Lassiere.

,,Mis toimub, kapten?" sosistas seersant vastu ja hõõrus kätega nägu, et natukenegi pilti selgemaks saada. Ärkamine ei tähendanud ilmtingimata seda, et 100% temast ka ärkvel oli.

,,Mul hakkas paha," sosistas Lassiere. ,,Saad sa kiiresti mõned proovid teha? Ei taha, et meil siin mingi taud valla pääseks... Ja ma vajan midagi südamepöörituse ja kõhulahtisuse vastast."

Di'joletta läks liikvele ja viipas ülema endaga kaasa. Kapten oli sel hetkel tema jaoks vastutustundlikkuse võrdkuju. Nad läksid laatsareti tagumise seina äärde laborinurka, kus seersant süütas väikese lambi ja otsis välja kiirdiagnostika komplekti. Sellest võttis ta plast-topsi, vereproovi ampulli ja süljeproovi koguja. Rihmaga tõmbas ta kinni Lassiere käe parema küünarnuki kohalt. Veen ilmus kuulekalt nähtavale ja Di'joletta torkas steriilsest ümbrisest vabastatud nõela kaptenile soonde. Ampull jooksis vähem kui minutiga tumedat verd täis ja seersant eemaldas selle, kleepides asemele antiseptikuga niisutatud plaastri.

,,Hoidke siin näppu paar minutit peal," sosistas ta. ,,Avage palun suu!"

Lassiere allus korraldusele automaatselt ise samal ajal näppu plaastril ja kätt kõveras hoides. Seersant niisutas tema põse limaskesta vastas ja keele all kokku viis vatipulka ja sulges need ükshaaval hermeetilistesse ampullidesse. Seejärel tõstis ta kapteni silme ette plasttopsiku.

,,Kusel käisite, kapten?" küsis ta.

Lassiere raputas pead ja taipas isegi üllatunult, et hoolimata tohutust tarbitud veekogusest ei tundnud ta erilist vajadust urineerida.

,,Väga hea," ütles Di'joletta. ,,Seni kuni selle ära täidate, on mul siin juba esimesed vastused olemas."

Lassiere jättis seersandi oma väikeste analüsaatoritega õiendama ja suundus tualetti. Kui ta tagasi jõudis ja tumekollase vedelikuga täidetud topsi Di'jolettale ulatas, sumises aparaat laual jätkuvalt.

Seersant võttis topsi ja silmitses seda vastu valgust.

,,Väga hea - see tähendab - uriin on selge, kapten," sõnas ta naeratades. ,,Vaatame nüüd, kas see, mida vereproov näitas siit ka välja paistab." Ta asetas topsi analüsaatori peale selleks ettenähtud pesasse ja lukustas vastupäeva keerates kindlalt kohale. Lassiere nägi, kuidas aparaat lükkas ringikujuliselt asetsevad proovivõtunõelad läbi selleks ettenähtud pesade topsi põhjas ja imes selle enamvähem tühjaks.

Viis minutit hiljem olid andmed tema ja Di'joletta ees.

,,Millal teil järgmised päevad algama peaksid?" küsis seersant vaikselt.

Lassiere tundis, kuidas tal kõhust jõnksatus läbi käis ja ta otsaesine kattus külma higiga.

,,Ma olen tegelikult neli päeva hiljaks jäänud," vastas ta. ,,Kuid panin selle rännaku koormuse arvele. Selliseid asju on ennegi juhtunud. Kas ma...?"

Di'joletta noogutas ja osutas naeratades näitudele neljandas reas. ,,Te olete ametlikult titeootel, kapten! Palju õnne teile... ja lapse isale."

Lassiere pani silmad kinni ja toetas oma näo vastu peopesasid. Sügavalt hingates pühkis ta higi näolt ja silus siis oma tõrksalt eri ilmakaarde turritavaid juuksesalke.

,,Ajastus on ikka suurepärane!" tähendas ta kõvera muigega.

Di'joletta kehitas õlgu. ,,Meie vahetus siin peaks kestma neli kuud..." Ta näis mõttes kaalutlevat. ,,Arvestades vee koguseid, mis me siin tarbime, peaksime kõik kenasti kaalus juurde võtma. Ma küll ei tea, kas ja kuidas teil varasemad rasedused on kulgenud, aga võimalik, et see ei paista alguses väljagi. Ja kui vaja siis saame teid katta, kapten, kui peaks paha hakkama või midagi. Teate, siin on enam kui tõenäoline, et nii mõnigi sõdur endale miski tõve külge korjab ja..."

Lassiere ei kuulanud enam seersanti, vaid meenutas. Alustades öisest vahekorrast Frohide'iga läks ta oma mälus tagasi kuni viimase korrani, mil ta oli olnud oma mehega. See oli umbes pool aastat tagasi kui tal oli korraline nelja nädalane puhkus ja ta oli läinud kolmeks nädalaks koju ja siis veetnud veel nädalakese oma vanematekodus. Frohide! Nojah siis...

,,Kas siin on veel midagi?" katkestas ta seersandi jutu.

,,Ah... Ee... Üks hetk, kapten," kohmas Di'joletta ja lasi pilgul üle andmete käia. ,,Esialgu tundub kõik muu normis olema. Ilmselt peate edaspidi oma hemoglobiinitasemele tähelepanu pöörama, see on juba praegu alumise piiri juures, kuid ikka veel oki-toki... Muus osas - olete täitsa tipp-topp. Teenistuskõlblik."

,,Tänud, seersant!" sõnas Lassiere. ,,Ja lihtsalt, et oleks selge - kui see jutt meie kahe kõrvadest kaugemale jõuab, siis teen ma kindlaks, et sinust saab veterinaari assistent kuskil kõrbe kaugeimas nurgas tegutsevas tõuaretuskeskuses."

Di'joletta mõõtis korraks kaptenit pilguga. ,,Selge, proua kapten," ütles ta vaikselt.

Lassiere läks väravasse ja astus jahedasse öösse.

Vahimees võttis valveseisaku.

,,Tere varahommikust, kapten!" raporteeris ta.

,,Vabalt, ramees... Payne," kostis Lassiere. ,,Kuidas öö on?"

,,Üldiselt vaikne, proua," vastas reamees. ,,Mingid nahkhiirelaadsed elukad lendavad parves ringi. Kui skänner ultraheli alale keerata, siis võib kurdiks jääda... Tahate kuulata?"

Lassiere võttis kõrvaklapi ja kuulas midagi, mis sarnanes vilinale, sisinale, luksumisele, laksumisele, plaksutamisele, naksumisele ja mis kõik veel.

,,Totaalne kakofoonia tõesti..." ütles ta ja andis klapid tagasi reamehele.

,,Ilged elukad kah!" ütles reamees ja keeras saapaninaga sealsamas maas vedelevad väikest korjust.

Lassiere kummardus seda uurima: nahksed tiivad, piklik pea, otsekui liigenditel olevad lõuad täis teravaid hambaid. Suured kõrvad, mida oligi arvata. Ogaline saba, mis meenutas talle päeval nähtud raptorit. Pea oli siiski kaetud mügarike, mitte ogadega.

,,Tõbras maandus mulle õlale ja lõi hambad kõrvalesta külge," ütles Payne ja sülitas vihaselt.

Kiire kohaneja, mõtles Lassiere. Või siis rikka pere võsuke, kus sülitamist ehk veeraiskamist ei peetud patuks...

,,Hommikul näidake seda meedikule," ütles ta.

Õhk oli niiskusest raske, kuid sadu oli järgi jäänud. Hommikul ilmselt rullub võsavahel tihke udu.

PEATÜKK 5 - TEINE PÄEV

JA JUMAL ÜTLES: ,,Saagu laotus vete vahele ja see lahutagu veed vetest!" Ja nõnda sündis: Jumal tegi laotuse ja lahutas veed, mis olid laotuse all, vetest, mis olid laotuse peal. Ja Jumal nimetas laotuse taevaks. Siis sai õhtu ja sai hommik - teine päev.

Ja Jumal ütles: ,,Veed kogunegu taeva all ühte paika, et kuiva näha oleks!" Ja nõnda sündis. Ja Jumal nimetas kuiva pinna maaks ja veekogu ta nimetas mereks. Ja Jumal nägi, et see oli hea. [1.Ms.1:6-10; VANA TESTAMENT, PIIBEL; orig. teadamata; tõlge 2038; kasutatud Universaalse Piibliseltsi loal]

Hommikul oli Lassiere'il enesetunne paranenud. Niivõrd-kuivõrd on see võimalik pärast sellist päeva ja ööd. Pärast... hmmm... sellist ööd. Ta mõtles korraga nii Frohide'ist kui sellest elust, mis temas oli. Jeerum! Ta peabki ütlema leitnandile, et ilmselt saab tolle nägemus duellist tema abikaasaga tõeks. Ja mis siis tema osaks saab? Kraapida endale küünte ja hammastega tee läbi Frohide'i naiste (neid oli mehel kodus kaks), et endale mingigi sotsiaalne staatus tagada. Pigem eelistanuks ta endale teed raiuda mateetega või siis rajada püssiga...

Yellowstone'il oli polügaamia seadustatud juba mõned aastad pärast koloonia rajamist. Üldiselt ei olnud see eriti levinud Citys, kuid maakohtades, peamiselt põllumajanduslikust tootmisest elatuvates piirkondades võeti komme kiiresti omaks. Ilmselt aitas sellele kaasa paljude asunike islamistlik taust. Kuid peamine motiiv polügaamia lubamisel ja soodustamisel oli majanduslik: immigratsioon Yellowstone'ile oli väga minimaalne, sest planeet asus peamistest suurtest keskustest kaugel ja ei hiilanud samuti oma inimsõbralikkusega. See oli maasarnane oma suuruselt - 1,04 standardgravitatsiooni; ööpäeva pikkus 24,8 tundi, aasta 338 päeva; suur kuu, mis stabiliseeris pöörlemiskiirust (kaaslastest rääkides oli erinevuseks küll see, et Suure Paugu järel kosmosesse paiskunud materjal moodustas veel seniajani hajusa rõnga ümber planeedi). Atmosfäär sarnanes maa omaga, olles siiski mõnevõrra hapniku- ja süsihappegaasirikkam. Enamikku planeedi pinnast kattis vesi, mis tegi selle veel eriliselt haruldaseks.

Aga - Yellowstone'i suurim teine miinus kauguse kõrval oli kliima. Liiga kuiv, liiga külm, liiga kuum, liiga märg, liiga tormine. Sisuliselt kõik, mis puudutas ilma, oligi iseloomustatav ühe või teise äärmuse läbi. Tõeliselt mõnusad elupaigad olid äärmiselt defitsiitsed. Seega pidi koloonia tuumik leidma juba varajases staadiumis meetodid rahvastiku kiireks juurdekasvuks. Inimeste massiline kloonimine ei olnud elanikkonna arvates vastuvõetav. (Religioossed ja filosoofilis-eetilised eelarvamused.) Järgmine alternatiiv oli suure loomuliku iibe igakülgne toetamine ja genereerimine. Alustades lastetusmaksust, kõikvõimalikest sotsiaalsetest toetustest tulenevalt laste suuremast arvust ja lõpetades polügaamiaga.

Polügaamia Yellowstone'il ei olnud mitme naise pidamine. Seadustega oli väga rangelt piiritletud sellise abielumudeli õiguste ja kohustuste pool. Olemuslikult oli abielu alati mitmepoolne leping: 2-, 3-, 4- ja nii edasi osapoole vaheline. Seetõttu oligi üldse mõeldav, et Lassiere tegi sõjaväelist karjääri, hoolimata sellest, et oli oma mehe neljas abikaasa. Kui ta oli täitnud lepingus selle poole, mis oli tema kohustus - sünnitanud mehele kaks last - oli ta vaba järgmised kümme aastat sisuliselt iseenda elu elama. Aga oli üks asi, mida kõrbekogukondades ei sallitud: ja see oli abielulahutus. Kui meestelt oli võetud võimalus naist pidada, tema üle valitseda, siis loeti abielutruudust auküsimuseks. Au riivamise puhul tõepoolest peeti duelle ja ühest abieluliidust teise üle läinud naistele ei vaadatud just kõige soosivama pilguga.

Lassiere ohkas ja vaatas endale peeglis otsa. Tal olid silmade ümber tumedad ringid. Eks see paistab, kuidas asjad paika loksuvad. Hetkel oli tähtsamaid asju, mille pärast muretseda kui duellid ja sotsiaalne staatus ja kõõrdpilgud.

Oli aeg minna staapi.

,,Kohvi!" anus ta sisenedes. ,,Kõigi jumalate nimel: mul on veenides vere kontsentratsioon eluohtlikult kõrge, ande mulle kofeiini!"

Janichow haaras oma improviseeritud toidukärult (Lassiere lootis tõsimeeli, et kokk ei olnud seda kaadervärki seljas üles harjale tarinud) tassi ja kallas sinna kuuma joogi.

Tänulikult naeratades võttis kapten tassi ja maandus laua äärde. Kohal olid kõik leitnandid, peale kolmanda rühma juhi Juliana Neiradti, kes sisenes küll ka enne kui kapten jõudis suu avada ja tema puudumise osas midagi öelda.

,,Hommikust, daamid ja härrad!" sõnas Lassiere. ,,Nagu näete, siis täpselt nii hästi me endid tunnemegi kui näost näha on. Alustuseks palju õnne - me oleme selja taha jätnud näruse mäkkeronimise ja oma esimese öö selles vettinud baasis. Me oleme paraku kandnud kaotusi, kuid lõpuks oleme sõdurid ja selline ongi meie töö." Ta vaatas laua ääres istujate nägusid.

,,Mis siis uudist? Väljas sajab vihma..." Muiged ja naeruturtsatused ümber laua. ,,See on asjaolu, millega me peame kõik harjuma. Me kõik saame siin vett tarbida: joogiks, söögiks, pesemiseks, peldiku loputamiseks, teiste pritsimiseks, ujumiseks ja mis iganes otstarbel veel. Selles muidugi peitub oht, et kui me nelja kuu pärast tagasi alla peame minema, siis kuidas me uuesti veenormiga kohaneda suudame. Seega tasub läbi kogu selle uputuse säilitada kainet mõistust."

Ta pidas pausi, et rüübata lonks kohvi.

,,Millised on hetkeolukorra kokkuvõtted pataljonide ja rühmade kaupa, leitnant Frohide?" küsis ta seejärel staabiülema poole pöördudes.

Frohide tõstis pilgu oma kuvarilt. ,,Öine vahtkond laabus normaalselt. Ettekandeid on erinevate elusolendite kohta, nendest peamist ebamugavust põhjustavad nahkhiirelaadsed lendajad, kes on ultrahelispektris tõeliselt lärmakad. Lisaks ründasid mõned neist vahisolijaid - kolmel mehel on väiksemaid haavu. Tõbrastel olla vastikud hambad."

,,Meil on vaja paremat ülevaadet kohalikest oludest," ütles seepeale leitnant Madker. ,,Ilma kellelegi konkreetselt etteheiteid tegemata, aga meie luureandmed on paras hunnik haisvat sitta. Sellega pole muud ette võtta kui välja kühveldada."

Rühmajuhid noogutasid ümber laua päid ja väljendasid rohkem või vähem häälekalt oma nõusolekut.

,,Pole siin hädaldada midagi," sõnas staabi luureohvitser. ,,Arvestades, kuidas keskvalitsus on korraldanud veebaaside majandamist..."

Lassiere tõstis käe: ,,Küllalt sellest! Daamid ja härrased, meie ülesanne pole siin kritiseerida valitsuse tegemisi või tegematajätmisi. Kui teile poliitika niivõrd südamelähedane on, siis olete küll lootusetult vales kohas, vale ameti peal!

Meil on missioon! Mis on meie missioon? Tuletan meelde neile, kes on selle unustanud: võtta enda valdusesse Veevarustusbaas nr. 3, tuntud ka kui Tehisjärv. Valmistada ette keskvalitsuse uue haldusjuhtimise ellurakendamine, tagada kõigi isikute turvalisus baasis, tagada turvalisus ka edaspidi baasi saabuvatele tsiviilisikutele."

Ta vaatas tekkinud vaikuses laua ääres istuvaid inimesi.

,,Seersant Lean?"

,,Jah kapten?" vastas luureohvitser.

,,Nagu ma aru saan, siis selle infoga, mis me eile saime kohalikelt hr. Reese'i vahendusel pole veel eriti midagi suudetud peale hakata?"

Luureohvitser noogutas vaikides.

,,Selge. Siis alustuseks jaga info aktuaalsete kategooriate kaupa laiali pataljoniülematele ja rühmajuhtidele. Teiseks moodusta oma meeskonnast rühm: kaks side- ja luurerühma võitlejat, lisaks saad teadus- ja meditsiiniüksusest ühe inimese ja leitnant Madker annab sulle kaks võitlejat julgestuseks. Rühma ülesandeks on sooritada lähiümbruses vaatlus retked, et kiiresti - järgmiste päevade jooksul - oluliselt täiendada meie luureandmeid. Eesmärk: õppida tundma kohalikku faunat, peamiselt sellest lähtuda võivaid potentsiaalseid turvariske kaasvõitlejatele ja baasis viibivatele tsiviilisikutele; lisaks sellele koostada üksikasjalik andmebaas meid ümbritsevast maastikust kahekümne viie kilomeetri raadiuses. Vaja on kinnitust, kas ja mis ulatuses vastavad Reese'ilt saadud andmed tegelikkusele."

,,Just nii, kapten!" kõlas vastus leitnant Madkeri, pataljoni arsti Jonas'i ja seersant Leani suust.

,,Jätka, Frohide," pöördus Lassiere staabiohvitseri poole.

,,Side on olnud tõsine peavalu," ütles Frohide. ,,Ilmselt on see põhiosas ilmastikust tingitud. Sideüksus palus luba minna tagasi allamäge ja püstitada tee peale tugijaamad."

,,Väga hea. Võtke tugiüksusest omale paar töömeest ja määrake keegi sidemeestest tööd juhatama. Lisaks on vaja julgestust - nägime eile kõik, mida need raptorid tegid... Kaua selleks aega kulub?"

Seersant Lean põrnitses kuvarist oma märkmeid. ,,Kolm kuni neli päeva, kapten..."

,,Tehke sellest kaks kuni kolm päeva, seersant!" sõnas Lassiere.

Asjaolu, et side kodubaasiga ei toimunud normaalselt oli kapteni jaoks tõsiselt häiriv. Sidesatelliit oli kallis asi, mida orbiidile lasta, kuid oleks ju võinud mõelda, et olemasolevad ikka katavad ka nii olulist ala nagu seda olid koloonia veevarustusbaasid. Või, et nad saadetakse sellisesse, kus on side normaalne.

,,Kuidas on olukord majutuse ja kõige selle juurde kuuluvaga?"

Seersant Alwers vastas sellele: ,,Majutus on lahendatud, kõik eluks vajalikud tugisüsteemid nagu sansõlm, duid, tualetid, köök töötavad. Kriitiliseks kohaks on varud. Toiduvaru on meil hetkel veel kaheks päevaks. Lisaks oleks loomulikult vaja tonnide viisi sisseseadet ja varustust alustades vooditest, lõpetades kasvõi pesuvahenditega... Nimekirjad on kõik olemas."

,,Side, side, side!" ütles Lassiere. ,,Meil on vaja korralik kommunikatsioon püsti saada. Alustada tuleb ka maandumisplatsi ehitust. Lisaks on vaja paika panna patrullide nimekirjad ja vastutusalad, võtta enda kontrolli alla veevarustus tehas ja reservuaarid. Pataljoni- ja rühmaülemad jagavad ära vastutusalad ja rotatsiooni. Ülehomme hommikuks peab olema valmis esmane maandumisplats. Kui mitte transpordilainerile sobilik, siis vähemasti selleks, et saaks alla visata elementaarseid varusid ja vajadusel kannatanuid evakueerida, kelle suhtes meie omad jõud väheseks jäävad. Tänud kõigile ja nüüd tööle!"

PEATÜKK 6 - TEHISJÄRV

Võimalik, et üks kujukamaid pilte, mille Yellowstone'i kultuurist välismaailmlastele maalida suudan, on umbes nelja-aastasest lapsest, kes koos oma emaga tuli Citys avalikku supelranda, mis tegelikult pole ju muud kui kõigest paari hektari suuruse pinnaga piklik bassein, linna läbiva kanali laiendus. Laps jäi suu ammuli selle tema jaoks enneolematu vaatepildi ette ja küsis: ,,Emme, kas see ongi meri?"

Kuidas on selline asi üldse võimalik planeedil, mille pindalast enam kui 75% on kaetud sügavate ookeanidega? Selgitusi tuleb otsida sellest, et mistahes planeedi punktis on vee olemasolu (või selle puudumine) seotud mingisuguse ekstreemsusega: enamik liustikke asub piirkonnas, kus on kas täielik polaarpimedus ning sajab süsihappegaasilund ja oletatakse, et haruharvadel juhtudel isegi vedelat hapnikuvihma; keskmiste laiuskraadide merd iseloomustavad raevukad tormid ja ekvatoriaalvööndit lämmatav kuumus; põhjapoolsel mandril on kas liiga palju vihma või pole seda praktiliselt üldse. [DANILOW-CUTCHE, Th. E. 3616. ,,Minu kodu. (Lühike sissejuhatus Yellowstone'i elu-olusse. Mõeldud lugemiseks turistidele, kui peaks mõni niisugune leiduma.)" (North Point, planeet Yellowstone)]

Hommikul oli Reese see, kes tuli Lassiere'i juurde, mitte enam vastupidi. Ökoloog ilmus kohale natuke enne staabinõupidamise lõppu ja ootas kannatlikult valvesõduri teravdatud tähelepanu all, kuni kapten vabanes ja sai talle aega pühendada.

,,Hommikust, kapten!" tervitas ökoloog Lassiere'i.

,,Hr. Reese," sõnas Lassiere noogutades. ,,Väga kena teist, et tulite."

,,Kuidas möödus esimene öö harjal?"

,,Rahulikult," vastas Lassiere. ,,Kui ma ütlen, et nahkhiired on siin tõeliseks öiseks nuhtluseks, siis ilmselt see teid eriti ei üllata. Ja kui ma küsiksin, et kas nendelt pureda saanud inimesed peaksid kuidagi oma tervise pärast muretsema, siis ilmselt imestaksite, kas me teilt saadud andmetega üldse midagi kasulikku teinud oleme."

Reese muigas. ,,Ise avastamise rõõmud, eks ole..."

Lassirere mõõtis pilguga ökoloogi. Mees oli riides sarnaselt sellele, mis ta oli eelmisel päeval näinud: jalas veekindlad saapad, mugavad püksid, ülakeha kattis vihmakeep, mis hetkel oli kuiv. Kiire pilk kaarhalli väravast välja kinnitas, et vihma tõesti ei sadanud. Selle asemel rullus ümber hoone piimjas udumass. Nähtavust polnud ilmselt rohkem kui mõne meetri jagu. Huvitav, mis juhtub enne, kas soojendab päike piisavalt õhku või hakkab uuesti sadama? Lassiere oleks pigem panustanud teisele variandile.

,,Meile antud ülesande kohaselt peame me üle vaatama ja oma kontrolli alla võtma veevarustusjaama," ütles ta. ,,Seega on vajalik, et te juhataksite meid sinna."

,,Mida tähendab kontrolli alla võtmine?" uuris Reese ettevaatlikult.

,,See tähendab alalise valvemeeskonna ja ühe, vajadusel kahe sõjaväeinseneri kohalolu, kes võtavad üle jaama juhtimise."

Ökoloog noogutas seepeale. ,,Olete te valmis minekuks?"

,,Viis minutit," kostis seepeale Lassiere.

Viis minutit hiljem oli kaheteistkümne mehe suurune rühm seersant Krasnich'i juhtimisel kaarhalli ees valmis. Tugipataljonist liitusid nendega kaks inseneri ja kogu seltskond läks Reese'i juhatusel liikvele lääne suunas.

Tee viis läbi tiheda võpsiku, kuid ei olnud selline kitsas rada, mis ühendas baasi administratiivkeskust sõdurite majutusega. Lassiere'i silma järgi oli sellel teel võimalik ka raskema tehnikaga liikuda. Kui vajadus peaks tekkima. Huvitav, kuidas omal ajal kõik need asjad siia ehitati kui tundus, et elementaarne infrastruktuur oli niivõrd puudulik?

Lassiere juhtis sellele enda kõrval kõndiva Reese'i tähelepanu.

,,Eks siin ilmselt on loodus ilmselt võimeline tunduvalt kiiremini oma osa tagasi nõudma, kui puudub korda hoidev inimkäsi," sõnas ökoloog õlgu kehitades. ,,Selle tee hoidmine neelab meil päris palju ressurssi, muideks."

Nad olid läbinud ligemale kolm kilomeetrit käänulist ja üha tõusvat teed kui hakkas jälle sadama. Alguses pakkusid tee kohale kaarduvad puuvõrad oma laiade lehtedega katet, kuid üsna pea lekkis see ,,katus" igast praost saates allapoole sorinal vett.

,,Eile, kui me üles tulime, kohtusime teel ühe naisega..." ütles Lassiere. ,,Kas te teate, kes see olla võis? Tundus, et ta oli kuidagi sügavalt häiritud."

Reese heitis kaptenile külgpilgu. Nad läksid edasi päris mitu sammu, enne kui ta vastas: ,,See on Eleanor."

,,Jah? Nii et te teategi... Mis tal viga on?"

,,Nagu te ise ütlesite - ta on sügavalt häiritud."

,,Ta karjus meile tükk aega järele, et me kõik sureme," ütles Lassiere. ,,Mida ta sellega öelda tahtis?"

,,Ega ta ju midagi valesti öelnudki. Surm on paratamatus... Vesi on andnud meile elu ja ükskord anname oma eluvee tagasi."

Jah - vesi. Elu on vesi. Nii nagu selle vähesus oli vajutanud pitseri lauskmaa elule, oli siin üleval iga elu aspekt mõjutatud veeküllusest.

,,Eleanor elab seal metsades," ütles Reese kui nad olid natuke maad vaikides läbinud. ,,Või vähemasti elas. Ma ei tea, kas ta pääses selle raptorikarja käest, mis teid ründas. Siiani on ta igatahes olnud üllatavalt osav vältima kohaliku fauna ebameeldivaid esindajaid. Teate, noh, arvestades, et tal katus sõidab ja nii... Igatahes näeme me teda ikka ja jälle. Mõni inimene jätab talle süüa, aegajalt keegi annab mõne riidehilbu kui ta päris paljaks kipub jääma. Kuidagimoodi veab ta välja. Aga eks ükskord paratamatult juhtub midagi. Kukub ta kuskilt alla ja murrab oma kaela või võtab mõni juhuslik rapotor ta õnneks."

,,Miks te ei saada teda alla? Ma mõtlen, et Citys on ju ometigi korralikud haiglad?"

Reese muigas iseteadvalt. ,,Ja lisaksime tema tänasele vaegusele veel veepuuduse? See pealtnäha halastav tegu oleks tegelikult äraütlemata julm."

,,On see siis tõesti nii raske?" küsis Lassiere. ,,Ma mõtlen, et me ikka teame lugusid sellest, et kes siin üleval on olnud, ei suuda all enam veepuudust taluda. Kuid inimesed räägivad ikka igasuguseid hulle lugusid."

,,Vees on elu," ütles Reese seepeale lakooniliselt.

Nad jõudsid lõpuks üles järve äärde.

Vaatepilt oli lummav: mäenõlvade vahel laiuv veeväli, mis ulatus mitme kilomeetri kaugusele, tume pind tuule ja saju käes õõtsumas-virvendamas. Läbi õhku täitva hämu paistis eemalt järve põhjaküljel kaarduv suur tamm, mis oli teinud võimalikuks sade-, põhja ja arvukate mäekülgi mööda laskuvate ojade vee kogunemise sellesse röögatusse reservuaari.

Sealsamas lähedal, kus teerada jõudis võpsikust välja järve äärde, oli veevälja servale, üht otsa pidi vette ehitatud veetöötlusjaam. See ammutas järvest ahnelt vett ja pumpas selle pärast puhastamist edasi suurtesse torudesse, mida mööda kulges vesi lõpuks tuhandete januste tarbijateni allpool. Ilmselt leidis see juba enne Citysse jõudmist mitu korda kasutamist vahepealsetes asulates ja põllumajanduses ja tööstustes.

Lassiere jaotas oma julgestusrühma kaheks: kaheksa meest-naist koos inseneridega suundusid veetöötlusjaama, et see oma kontrolli alla võtta. Kapten koos nelja sõduri ja ökoloogiga suundusid uudistama põhja pool asuvat tammi.

Eemal mäetippude lähedal märkas Lassiere õhus mingit liikumist. Ta võttis rakmete vahelt oma vaatlusseadme ja suunas pilgu üles.

,,Mida asja...?" küsimus vaibus ta huultel kui ta langetas seadme ja kohtas Reese'i pilku.

Ökoloog noogutas naeratades. ,,Ei - need ei ole nahkhiired, proua kapten," kinnitas mees.

,,Mis need siis on?"

,,Me kutsume neid kondoriteks," vastas Reese edasi minnes. ,,Kuigi ma kujutan ette, et te ikka saate aru, et lindudega on sel elukal sama palju ühist kui raptoritel huntidega."

,,Mu seiraja ütleb, et see on vähemalt kümme meetrit suur!?" Lassiere'i hääl tõusis tahtmatult paari tooni võrra.

,,Umbes nii suureks nad tõepoolest kasvavadki. Kuigi jah - see on tiiva siru-ulatus või siis pikkus ninast sabaotsani. Kaalu on neil oma paarikümne kilogrammi ringis. Üllatavalt kerged loomad kui arvestada suurust. See tuleneb sellest, et nad suudavad oma ainevahetuse käigus genereerida vesinikku. Nii nagu kaladel Maal on ujupõied, on meie kondoritel lennupõied. Kui need tõprad mõistaks kuidagi sädet tekitada, siis saaksime tulemuseks sõltuvalt väljalaskeavast kas tuld sülgava lohe või reaktiivliikumisega sisaliku."

,,Te ei räägi ometi tõsiselt?"

,,Miks mitte?" Reese kergitas kulmu. ,,On ju olemas sellised elukad, kes suudavad anda elektrilöögi. Palju siis selleks vaja on, et tekitada staatilise elektriga sädet? Tühine evolutsiooniline kapriis kõigest. Ilmselt puudub see siin kõigest seetõttu, et keskkond on liiga märg."

Lassiere silmitses vaatlusseadmega veel natuke aega õhus lauglevaid elukaid. Arvestades nende suurust, siis ilmselt ei olnud nad parves elunevad. Kuid ka mitte üksiklased. Ta loendas kokku vähemalt kuus või seitse kondorit.

,,Millest nad toituvad?" küsis ta ja hakkas edasi kõndima.

,,Valdavalt surnud mereloomadest," vastas Reese järgnedes. ,,Lõunas heidab meri pidevalt rannale kõikvõimalikku kraami. Põhimõtteliselt on nad justkui rannikusanitarid. Aga kui vähegi võimalik püüavad nad ka lagedale sattuvaid väiksemaid loomi: raptorid ja teised väiksemad roomajad, on teateid, et nad on rünnanud ka lapsi. Täiskasvanud inimestest hoiavad nad reeglina eemale. Välja arvatud siis kui nende pesade ligi minna. Pesi kaitsevad nad viimse hingetõmbeni."

,,Munejad või eluspoegijad?"

,,Munejad. Ning ilmselt on siin üks uskumatumaid elutsükleid. Nende pojad on needsamad nahkhiired, kes öösiti parvedena ringi lendavad."

,,Ei saa olla!"

,,Uskuge mind! Nad munevad väikeseid mune, tuhandete kaupa mune mäekülge uuristatud koobastesse. Need katavad seal suurte kobaratena seinu ja lagesid. Isasloom istub koopas, soojendades seda oma kehaga. Nad on püsisoojased ja normaalne kehatemperatuur on vahemikus viiskümmend kuni kuuskümmend kraadi! Emased lendavad ringi, leiavad saaki ja toovad sellest osa ka isasele. Kui koorumisaeg kätte jõuab, siis ronivad väikesed tõprad munadest välja ja juba mõne tunni möödudes lendavad parvedena koobastest välja. See on päris kole vaatepilt.

Igal aastal on mingi periood, kus nahkhiired on kadunud. See on aeg, mil nad lendavad jällegi koobastesse. Seal toimub moondumine: nad heidavad kesta seljast ja muunduvad kondorihakatisteks. Kusjuures osad moonduvad kiiremini kui teised. Ja nende jaoks järgneb siis pidusööming. Nad toituvad oma veel muundumata kestaheitmisest nõrgaks jäänud liigikaaslastest. Selles toidukülluses kasvavad nad ise kiiresti suuremaks, samas kui arvukuselt jääb neid suurusjärkude võrra vähemaks. Küllaltki võigas liigisisene iseregulatsioon..."

Nad jõudsid tammile ja kõndisid selle kaarja harja keskpaigani, kust avanes suurepärane vaade nii lõuna- kui põhja suunas. Sadu lakkas ja tuul puhus justkui tellimuse peale õhu natuke selgemaks. Lassiere otsis pilguga all lauskmaal asustusmärke, kuid ei leidnud ühtki.

,,Kapten!" püüdis üks sõduritest tema tähelepanu.

,,Mis on?"

Naine osutas relvatoruga ülespoole.

Lassiere suunas pilgu näidatud suunas. Otse nende pea kohal tiirlesid laisalt neli kondorit. Heledama taeva taustal joonistusid mustade kontuuridena välja nende pikad vonklevad sabad, saledad kehad, lühikese kaela otsas olev pikkade lõugadega pea. Ta lülitas oma skännerid ultraheli sagedusalasse ja kuulas häälitsusi, mis ilmselt kuulusid tohututele lendlevatele loomadele.

,,Mida nad teevad?" küsis Lasseiere.

Reese jälgis samuti peade kohal lendavaid kondoreid.

,,Ma arvan, et on targem tagasi minna," ütles ta. Ökoloogi hääles oli kontrollitud pinevust.

Samal hetkel nägi Lassiere, kuidas lauglevad kondorid moodustasid ründeformatsiooni: üksteise kannul tõmbasid nad oma tiivad kokku ja kukutasid end kividena allapoole.

,,Jookske!" (Reese'i hääl.) ,,Hargnege!" (Lassiere'i korraldus.) ,,Saast!" (Sõdur, kelle relva rihm oli takerdunud viisil, mis segas sellega ülespoole sihtimist.)

Lassiere nägi ökoloogi midagi taskust võtmas. Kolm sõdurit avasid ründavate loomade pihta tule. (,,Ärge tulistage!!!" kisendas Reese, hoides käes lühikest torujuppi, mille pind läkis metalselt.) Lassiere'i kõrvu kraapis lõikav heli, mis tundus tema peast justkui ogadega läbi torkavat. Ta komistas ja kukkus. Ümber keerates nägi ta, kuidas sõdurite pea kohal paari meetri kõrgusel miski plahvatas. Kõlasid imelikud hääled (kondorite vihakriisked?), laiali lendasid kõrbenud räbalad, kõik neli sõdurit paisati lööklaine poolt pikali (üks neist kadus üle tammiserva) ja kõige selle keskel seisis Reese, vehkides oma käes oleva torujupiga kondorite suunas, kes püüdsid meeleheitlikult pidurdades ja laperdades eemale lennata.

Ta kiskus kuulari kõrvast välja. Valu peas lakkas. Tema saatjad olid samuti püsti ja sihtisid eemalduvaid kondoreid.

,,Ärge tulistage, te neetud idioodid! Vesinik ju plahvatab!!!" möirgas Reese. Juba oli hilja: veel üks kondor lendas õhus ribadeks, paisates teised kaks üksteisele otsa. Tiivad, jalad, sabad segamini kukkusid elukad plartsatusega vette.

Lassiere tormas tammiservale, et näha, mis sai vette kukkunud sõdurist. Naist polnud kusagil näha. Isegi kui ta oleks olnud terve ja teadvusel, siis oli Lassiere'i arvates vähe tõenäoline ta osanuks ujuda.

PEATÜKK 7 - EESTKÕNELEJA

VIHMARAHVAS OLI ESIMENE nö pärisaborigeenne hõim, mis Yellowstone'il kujunes. Tänaseks on nende tekkelugu mähkunud erinevate müütide ja legendide kihtidesse, kuid kannatlikult seda teemat arutades ja legende teadaolevate arhiiviandmetega kõrvutades võime kindlalt esile tuua järgmised faktid:

1. Yellowstone'i koloonia varajases staadiumis tekkis vajadus rajada veevarustussüsteem, mis põhjamandrit ümbritsevalt hiiglaslikult ringvallilt juhiks vett alla kuivale lauskmaale, mis oli koloonia südameks. Tingimused ülal valli harjal olid äärmuslikult ebasoodsad - pidev sadu, niisked vihmametsad, parasiidid, metsloomad - ja seetõttu oli veevarustussüsteemi rajavate tööliste ja inseneride hulgas ebanormaalselt kõrge suremus.

2. Aastal 2821 - koloonia 16. tegutsemisaastal - otsustati ülekaalukalt rahvahääletusel, et üles Harjale veevarustust ehitama saadetakse edaspidi üksnes vange ja vabatahtlikke (viimastele maksti ebaproportsionaalselt kõrgeid kompensatsioone, millele lisandusid sotsiaalsed garantiid vabatahtlike lähikondlastele, kui peaks juhtuma õnnetusi). Sellest ajast peale tekkis Yellowstone'i kultuuriruumi veekoormise mõiste - üleval Harjal elaval vihmarahval oli kohustus varustada veega lauskmaa elanikke...

Vihmarahva hõimuelu korralduse üks peamisi iseloomujooni on sisuliselt anarhilise ühiskonnakorralduse künniseni küündiv liberalism. Neil puuduvad sisuliselt igasuguse formaalsed institutsioonid. Kõige lähem asi valitsusele on rahvakoosolek, mille käigus aeg-ajalt valitakse eestkõneleja, kelle sisuliselt ainus roll ja volitus on vahendada suhtlust vihmarahva ja lauskmaaelanike või rannarahvaga...

Kõige püham, see, millele vihmarahva ühiskondlik elukorraldus tugineb, on inimeste vaheline kokkulepe, leping, kui kasutada üldlevinud juriidilist terminoloogiat. Lepingusse panevad kaks või rohkem osapoolt oma hinge, iseendi olemuse. Kuivõrd inimene on vihmarahvale püha, siis on ka leping midagi sisuliselt lausa sakraalset... [TAMARIS, L.Y. 3559. ,,Yellowstone'i hõimurahvad - ajalugu ja legendid." (University of Yellow City, planeet Yellowstone)]

Üldiselt Harja asukad ei korraldanud selliseid suuri kogunemisi. Inimesed ajasid oma asju, elasid oma elu. Poliitikat ei tehtud. Kaubeldi, töötati, tahtmise korral ja mõningatel üldtunnustatud tähtpäevadel pidutseti. Oli kaks erandit selles rahvakogudest hoidumiste tavas: esiteks tekkis mõnikord harva siiski vajadus valida eestkõneleja, inimene, kes esindaks rahvast väljaspool harja kogukondi; teiseks oli vaja rahvahulk kokku kutsuda siis kui kahe inimese vahel tekkis tüliküsimus, mida nood ei suutnud ise lahendada. Sel puhul tuldi kokku, kuulati, mis asjast arvati ja tehti otsus.

Reese istus kogunemiskoja suure saali eesosas väikese laua taga ja vaatas kokku tulnud inimhulka, mis häälekalt (oli ju vaja ometigi ennast suures summas teistele kuuldavaks teha) mõtteid vahetas.

Lausejuppide vahele nagu: ,,... tulid sõdurid ja tahtsid osta..."; ,,... ilmusid platsi oma püsside ja asjadega, panid vahipostid välja, nõudsid enda kätte võtmed, arvutiligipääsud ja teatasid, et nemad nüüd juhivadki..."; ,,... ehmatasid välja ilmudes mu lastel seedimise segi..."; ,,... jätkates võtavad raptorid neist veel nii mõnegi õnneks..." kõlas hüüatusi: ,,Ennekuulmatu!", ,,Mis asja!?", ,,Mis neil arus on!?", ,,Raptorid neid võtku!" ja muud taolist.

Koosoleku ametliku alguseni olid mõned minutid aega. Reese ootas Riderit. Vana mees oli tema mitteametlikuks lähimaks abiliseks. Ilmselt võinuks alt üles tulnud sõdurid teda nimetada kas staabi-, luure- või turvaülemaks, vastavalt sellele, mis neile enam meeldis. Reese toetus temalt saadud infole ja vana mehe kogemustele. Oli ta ju olnud eestkõnelejaks sel ammusel ajal kui koloonia valitsus oli eelmine kord otsustanud saata maksukoguja.

Ruumi tagaosas avanes uks ja oodatu astus sealt sisse. Ta raputas oma riietelt vihmapiisku ja riputas ülekuue seinale ühele vähestest vabadest nagidest. Seejärel sammus ta vahekäigust läbi otse Reese'i juurde. Rahvas ümberringi jäi teda nähes tasapisi vaiksemaks, kuni lõpuks valitses ruumis vaikus, milles võinuks kuulda ka tasast sosinat.

,,On sul see, mida ma palusin?" küsis Reese poolihääli.

Rider noogutas. Seepeale tõusis eestkõneleja püsti ja pöördus rahva poole: ,,Tervitus kõigile veelkord. Kokkutulnute arvu järgi võiks öelda, et ilmselt on teemade ring selline, mis kõrvetab valusalt paljusid... Teeme siis asjaga algust."

,,Millal me sõduritest lahti saame ja oma eluga edasi võime minna!?" hõikas rahva seast hääl. Heakskiidu häältekoor täitis ruumi veelkord valju häälega.

Reese ootas kannatlikult kuni saabus uuesti vaikus.

,,Ma palusin Rideril, kes on meie seast üks vanimaid, teha natuke taustauuringuid, miks nad siia ikka õigupoolest tulid," selgitas ta. ,,Me saime koloonia valitsuselt üsna üheülbalise ultimaatumi anda veebaaside juhtimine üle keskvalitsuse kontrolli alla, mis siis esimeses lähenemises tähendab seda, et kapten Marysol Lassiere on siin kui täievoliline valitsuse esindaja ja tema sõna on viimaseks seaduseks kõigis küsimustes, mis puudutavad veevarustus ja sellega seonduvat. Kuna temaga on kaasas ligikaudu kakssada sõdurit, siis paraku maksab proua kapteni sõna ka paljudes muudes eluvaldkondades. Vajavad nad ju majutust, süüa, vett ja mida kõike veel...

Ma lasin Rideril uurida, mis siis õigupoolest toimumas on. Ja tal oleks nüüd sellest väike ülevaade teha." Reese viipas käega Riderile ja istus oma kohale.

Rider astus rahva ette ja köhatas hääle puhtaks.

,,Ma ei hakka teid vaevama oma uurimistöö üksikasjadega, kuid nagu te teate, siis on mul palju kontakte nii üleval harjal kui ka all lauskmaal, koloonia keskuses," alustas ta. ,,Nende kontaktide vahendusel olen ma lühidalt kokku võttes saanud teada järgmist: esiteks on meie veebaas, Tehisjärv, seni ainuke, kuhu on saadetud sõjaväeüksus. Seda võiks nimetada valitsuse pilootprojektiks. Tulenevalt teadmisest, mis on allpool veel üsna elav, et siin üleval olemine lõppeb inimeste jaoks suure tõenäosusega surmaga või on neil alla tagasi minnes võimatu uuesti kohaneda veepuudusega - nii nad seda vähemalt väljendavad - teadmine... Pigem on see rahva seas levinud uskumus, linnalegend kui soovite. Igal juhul ei peeta võimalikuks siia üles tsiviilisikute saatmist. Seetõttu siis sõjavägi. Teine oluline asjaolu, mis on ilmsiks tulnud, seisneb inimeste meelsuses. On tekkinud arvamus nagu oleks veedefitsiidi põhjuseks meie - see tähendab üleval harjal elava rahva - pahatahtlikkus all lauskmaal elavate inimeste suhtes. Viimastel aastatel on oluliselt sagenenud inimeste väljaastumised seoses veepuudusega: normatiivid ei rahulda neid. Viimastel valimistel võidu saavutanud jõud on lubanud olukorra muutumist, mis tagas neile küllaltki suure osa rahva toetuse. Sõdurite siia lähetamine on siis otseselt nende valimislubaduse teostumine. Või nii vähemalt esmapilgul näib."

,,Kõik see on jama!" ,,Korrumpeerunud poliitikud!" ,,Millal valitsus enne midagi rahva heaks on teinud!?" kõlasid saalist hüüded. Rider jäi vait ja ootas kannatlikult, et inimesed natuke rahuneks ja ta saaks oma jutuga edasi minna.

,,Minu allikatelt kogutud andmeid uurides, olen jõudnud järeldusele, et tegelikult on lauskmaa veedefitsiidil kaks põhjust," jätkas ta kui kord oli taastunud. ,,Esiteks kasvab koloonia rahvastik väga kiiresti. See kõik seab ka omad nõudmised põllumajanduslikule tootmisele ja sealt edasi muudele majandusharudele. Selleks, et toita olemasolevat rahvahulka ja käimas hoida kõrgtehnoloogilisi tööstusharusid, kulub tohututes kogustes vett. Loomulikult on suur osa tööstuslikust veest korduvkasutuses, isegi kodumajapidamised ja põllumajandus kasutab vett korduvalt nii palju kui vähegi võimalik. Kuid siiski on nõudlus kiiresti kasvanud. Kui me vaatame veemajandust enda käes hoidvaid ettevõtteid ja nende tellimust veevarustusele, siis pigem tundub, et tellimus on nõudlusest alati maha jäänud. Ehk siis veedefitsiit on kunstlikult tekitatud."

Saalis valitses selle peale mõtlik vaikus.

,,Kes seda siis tekitab?" küsis lõpuks üks eakam naine.

,,Noh, selge on, et seda ei tekita meie," sõnas Rider. ,,Meil pole olnud mingi küsimus suurendada tootmist aastast aastasse vastavalt sellele, mida valitsus on soovinud ja vee-ettevõtted meile teada andnud. Siin üleval on vett vabalt mitme suurusjärgu võrra kasvava populatsiooni ja intensiivsemaks majandustegevuseks tarbeks."

,,Mis siis ikkagi toimub?" nõudis keegi teine rahva seast.

,,Tundub, et seesama valitsus, mis teeb etteheiteid meie aadressil, justkui ei tahaks me inimestele piisavalt vett tarnida ja seetõttu peab võtma sõjaväe toel veebaasid oma otsese kontrolli alla, on tegelikult kontrollitud veevarustust kontrollivate huvigruppide poolt," võttis Rider oma mõtted kokku.

,,Mis siis edasi saama hakkab?"

Reese tõusis oma laua tagant ja astus inimeste ette.

,,Mul on tegevuseks järgmised ettepanekud!" ütles ta häält tõstes, et endale tähelepanu tõmmata. Rahvahulk jäi vaiksemaks.

,,Alustuseks: meil tuleb vältida igasugust otsest konflikti sõduritega!" Ta vaatas saalis ringi ja nägi rahulolematuid nägusid. ,,Jah, ma tean, tean!" hüüdis ta üle valjeneva nurina. ,,Aga mõelge korraks kahe asjaolu üle järele: esiteks süüdistatakse meid pahatahtlikkuses. Kuid millal oleme me olnud otseselt pahatahtlikud? Me lihtsalt tahaksime, et meid rahule jäetaks. Ärgu tulgu siia üles! Meil on küllalt nendest kurjategijatestki, kes siia sunnitööle saadetakse. Ilma, et ma kedagi siinolijatest, kes on olnud selle saatuse osaline, solvata tahaksin, kuid selle seltskonna kantseldamine ja nendele aru pähe panemine on üks tänamatu töö..."

Rahva seas oli neid, kes naersid ja üldine õhustik rahunes natuke maha.

,,Me anname alati alla tasandikule vett nii nagu küsitakse ja anname ka rohkem, sest on inimesi, kes on nõus seda juurde ostma, minnes ametlikest kanalitest mööda," jätkas Reese. ,,Seega ei ole me pahatahtlikud!

Teine asjaolu seisneb selles, et sarnaselt vangidega, kes saadetakse siia karistust kandma, on enamik neist vaestest sõduritest juba surnud niikuinii. Sel hetkel kui nad tõstsid oma jala üle vihmapiiri on enamik neist alla kirjutanud oma surmaotsusele." Reese vaatas tõsiseid nägusid saalis. Mõned noogutused. Vaikus, tähelepanu. ,,Järele jääb neist väike seltskond, kellega me peame tegelema - tegema nendest oma inimesed, nii nagu me teeme vangidega. Aga senikaua peame meeles pidama, et neil on püssid, neil on võimalus kutsuda iga kell abi ja mitte kellelegi meist ei ole tarvis siia täismõõdulist verevalamist. Seega, ma kordan: alustuseks tuleb meil vältida konflikte sõduritega."

Tundus, et mõte jõudis inimestele kohale.

,,Järgmiseks peame välja mõtlema, mis me teeme veevarustuse osas," ütles Reese. ,,Rider ja mina arutasime seda teemat natuke ja meil on selline mõte: me peaksime tasandiku veeturu sõna otseses mõttes üle ujutama. Te kõik teate, et meie Tehisjärvel on täna kolm suurt tammi. Ühest suuname vett alla tasandikule veevarustussüsteemi. Teisest juhime välja vee, mida all tasandikul ei soovita. Üleval kaljude vahel on ülevool, mis viib täna aasta jooksul ära sada kuupmeetrit vett iga kuupmeetri kohta, mis me veevarustusse suuname. Ja siis on meil seal tamm, mis on ehitatud järve põhjapoolsele otsale. Nii nägi kunagi ette projekt, mille koostasid valitsusagentuuri insenerid. See tamm isegi ei näe enam eriti tammi moodi välja. Kui me sinna tekitaksime läbipääsu, sulgedes samal ajal ülevoolu, mis juhib vett lõuna poole, siis tekkiks sisuliselt suur jõgi, mis kannaks vett alla lauskmaale."

,,Mis kasu sellest oleks?"

,,Peamine oleks see, et me saame näidata inimestele, et meie ei ole need, kes neile vett keelavad," selgitas Rider tõustes. ,,Meil on vett palju. Ja me võime neile anda niipalju kui me vaid jaksame ja suudame. Küsimus ei ole kunagi olnud meie tahtmises. Küsimus oli koloonia algpäevil selles, palju suudeti, tehnilises mõttes, vett alla juhtida. Kui kiiresti ja kui võimsaid veebaase ja -juhtmeid ehitada jaksati. Kuid mingil hetkel oli küsimus selles, et see, kes allpool kraani keerab, et tahtnudki enam, et torud oleksid suuremad ja neist tuleks rohkem vett. Täna suudame me anda enam kui meilt küsitakse. Aga inimestele öeldakse, et näete need seal üleval on süüdi, et teil siin all ei ole piisavalt vett. See on vale! Ja seda valet peame me neile näitama."

PEATÜKK 8 - MISKIT ON MÄDA

Uppuja päästmine on uppuja enda asi. [Vanasõna]

Esimene üldisem märk, et midagi on korrast ära saabus viiendal harjal veedetud hommikul: suur hulk sõdureid kurtis erinevate nahasügeluste ja paistetuste ja astmaatiliste reaktsioonide üle. Sellele lisandusid veel probleemid unega - massiliselt esinevad luupainajalikud unenäod põhjustasid palju küsimusi.

,,Kerge, esimese astme anafülaktiline reaktsioon," ütles pataljoniarst Maxwell Jonas II kommenteerides haigusümptomeid hommikusel staabinõupidamisel, mis oli tervisehädade ilmnemise tõttu tunni võrra edasi lükatud.

,,Maakeeli, mees!" nähvas seepeale Frohide.

,,Allergia," vastas Jonas jahedalt. ,,See on maakeeli allergia, leitnant Frohide."

,,Mille vastu, Jonas?" küsis Lassiere.

Arst raputas pead. ,,Me ei tea seda veel, kapten."

,,Mis ajaks selgust saate?"

,,Ilmselt õhtuks."

,,Hea küll... Senikaua: leevendage sõdurite vaegusi igal moel, mis teile kättesaadav on. Mis te arvate halbadest unenägudest, leitnant?"

Jonas kehitas õlgu. ,,Stress, kapten... Võibolla mõne kergelt neurotoksilise aine mõju, mis on sattunud meie ainevahetusse kohalike mikroorganismidega kokkupuute tulemusena. See kõlab küll haledalt, kuid tegelikult ei ole veel siiani kaardistatud kõiki kohalikke baktereid, viirustest ja teistest mikroobidest rääkimata. Me ei saa 100% kindlad olla, et siin ei leidu mõnd täiesti uut laadi organismi või näiteks nn tarkasid valkusid, mille olemasolu ümber käib tuline vaidlus. Igal juhul võivad selliste bakterite mõjud olla otsesed või avalduda läbi reaktsioonide meie endi sisefaunaga..." Joonas vaikis korraks nähes ilmetuid nägusid, millega kolleegid teda silmitsesid.

,,Ühesõnaga - me ei tea. Põhjuseid võib olla erinevaid. Me lendame küll kosmoses, kuid inimaju on meie jaoks siiani veel paljuski kaardistamata universum," ütles ta vaikselt lõpetuseks.

,,Olgu peale. Püüdke selles kuidagi selgusele saada, mis võiks olla siin seosed. Meil on vaja probleemidele lahendusi enne kui asjad käest lähevad!"

,,Saab tehtud, kapten!" vastas arst.

Lassiere lõpetas nõupidamise ja saatis inimesed laiali.

Frohide silmitses kaptenit, kes seisis mõtliku näoga staabilaua ääres ja põrnitses tühjalt enda ees olevat lauaplaati. Ta sirutas käe ja puudutas naist ettevaatlikult õlast.

,,Mis mõtled?" küsis ta poolihääli.

,,Mind jäi vaevama üks asi," vastas Lassiere. ,,Tead kõiki neid jutte ja legende, kuidas siia üles saadetud vangidest-sunnitöölistest enamik sureb ja nendest vähestest, kes ellu jäävad, vaid väike osa alla tagasi pöördub ja enamasti ei suuda nad enam allpool elada, kas surevad veepuudusesse või lähevad tagasi üles ja neid ei nähta enam kunagi."

Frohide noogutas. ,,Ja mis siis sellega on?"

,,Noh - on üks koht, mida me veel ei ole jõudnud üle vaadata ega oma kontrolli alla võtta," ütles Lassiere. ,,See on mul nimekirjas viimasel kohal... Aga miskipärast on tunne, et me peaksime praegu kohe minema ja vaatama, mis toimub selles kohas, kus peaksid olema vangid."

,,Sa arvad, et neid pole seal või midagi niisugust?" küsis leitnant kulmu kortsutades.

,,Pigem see ,,midagi niisugust"," vastas Lassiere. ,,Meil pole halli aimugi, mis seal toimub." Ta lappas kiiruga kuvaris faile, mis olid sideülekandega alt baasist saadetud. Lõpuks leidis ta selle mida otsis. ,,Haa!" pöördus ta võidukalt Frohide'i poole. ,,Näed! Täna peaks tulema üles vanglatransport! Kokku kakskümmend viis meest-naist... Võta julgestusrühm kaasa ja lähme vaatame, mis toimub!"

Veebaasi nr. 3 kinnipidamiskeskus asus ülejäänud baasist kümne kilomeetri kaugusel idasuunas ja mõnisada meetrit madalamal. Selle juurde viis käänuline teerada, mis lõpuks jõudis mõnevõrra laiemale nõlval lookleva teeni, kus oli piisavalt ruumi suure maasturi jaoks. Lassiere, Frohide ja neid saatev kahekümneliikmeline julgestusrühm jõudsid keskuse juurde natuke enne keskpäeva, mis oli märgitud vangide saabumisajaks.

Sadas rasket lausvihma. Lassiere tundis, kuidas ta on vaatamata kaitsvale vihmakeebile ikkagi lootusetult läbi ligunenud: vesi, niiskus ja justkui igast nahapoorist immitsev higi tegid oma töö. Nad pöörasid ümber viimase teekäänaku ja nende silmade ees avanes väike mäeküljes olev nõgu, mille põhjas oligi kinnipidamiskeskus. Lassiere pühkis silmadest vett, et saada paremat vaadet. Tee kulges kaarega allapoole, möödudes väikesest onnist, mis ilmselt pidi täitma valvepunkti rolli. Tagapool oli mudane plats, mille ümber koondus paar madalat barakki ja veelgi tagapoolt paistsid mõned ehitised, mis võisid oma seinte vahel sisaldada mida iganes. Sama hästi võis kogu kompleks olla ka hüljatud, sest seal ei paistnud hingelistki. Hoonete vahel kasvasid hajusalt puud.

Üks skautidest osutas käega erinevatele punktidele nõos, ümber hoonetekobara. Kui kapten näidatud kohtasid läbi binokli lähemalt vaatles avastas ta lagunevad vahitornid, mis võsastuvas maastikus märkisid vangla territooriumi kunagist kindlustatud perimeetrit.

Lassiere ja Frohide vahetasid pilke. Kapten kehitas õlgu ja leitnant andis seepeale märku edasi liikumiseks. Kui nad olid kümnekonna meetri kaugusel valvepunkti onnist, avanes selle uks ja tumedast avast väljus viis meest. Neil olid relvad käes.

Lassiere'i julgestusrühma võitlejad reageerisid koheselt: sõdurid hargnesid laiali, võttes sisse parimad võimalikud laske- ja varjepositsioonid. Frohide astus oma kehaga kapteni ette ja hüüdis relvastatud meestele: ,,Siinpool koloonia sõjaväepatrull kapten Lassiere'i juhtimisel! Langetage relvad!"

Viis meest näisid isekeskis nõu pidavat.

,,Mehed! Me ei soovi asjatut jama! Olge mõistlikud, pange oma püssid ära!" hüüdis Frohide uuesti. ,,Ma pole sugugi kindel, et nad tõepoolest mõistlikud on!" ütles ta poolihääli enda taga olevale Lassiere'ile.

,,Rahu, leitnant!" ütles Lassiere vastu, kuid Frohide kuulis ülema hääles sisalduvat pinget. Kõik sõltus sellest, kui sügelevad näpud kellelgi õigupoolest olid.

,,Siin kapten Lassiere, koloonia kaitsejõudude pataljoniülem ja Veebaasi nr. 3 volitatud komandant!" hõikas Lassiere Frohide'i selja tagant välja astudes ja oma relva meestereale suunates. ,,Teil on viis sekundit aega relvade langetamiseks! Kui ma olen jõudnud loendamisega viieni, siis avavad minu sõdurid tule! Üks... kaks..."

Viis meest langetasid relvad.

,,Hoidke neid sihikul!" kamandas Frohide sõdureid enda külgedel. ,,Kui keegi midagi üritab, siis tulistage kõhklemata, toetage meie taandumist!" Ta viipas kolm meest endaga kaasa ja astus Lassiere'i kannul edasi.

Kapten oli langetanud relva ja kõndis meeste suunas, kes valvepunkti juures tee peal seisid. Frohide, koos sõduritega hargnesid temast kahele poole laiali, et vajadusel ülemat katta.

,,Kes siin juhatab?" küsis Lassiere peatudes mõne sammu kaugusel kohalikest.

Vanemapoolne kõhukas kiilaspäine mees astus pool sammu edasi. ,,Mina, proua," ütles ta.

,,Kuidas on teie nimi?" nõudis Lassiere.

,,Nigel," vastas mees napilt.

,,Väga tore, Nigel," ütles kapten. ,,Mina olen kapten Marysol Lassiere!" Ta sirutas tervituseks käe.

Nigel ei surunud seda ja kaks hetke hiljem lasi Lassiere oma käel langeda.

,,Mis teid siia toob, proua?" päris Nigel.

,,Minu ja mu sõdurite missiooniks on kindlustada koloonia valitsuse kontroll veevarustusbaasi üle. Ka teie kinnipidamiskeskus kuulub meie vastutusalasse. See teeb minust ka selle asutuse ülema." Lassiere vaatas mehele silma.

Nigel kehitas õlgu ja pöördus siis oma meeste poole. ,,Kuulsite, poisid, me võime pillid kotti pakkida, sõjavägi võtab üle."

Üks meestest muigas selle peale iseteadvalt, teine sülitas vaikides oma jalge ette, ülejäänud kaks ei ilmutanud mingeid emotsioone. Lassiere tajus, kuidas tema saatjad sülitamise peale pingule tõmbusid. Rahu, poisid, ainult rahu! mõtles ta endamisi.

,,Ma hindaksin seda kõrgelt kui te viiksite meid kurssi siin toimuvaga ja meie kohalolek ei tähenda, et te peate lahkuma," ütles ta. ,,Pigem näeksime me hea meelega, et te jätkate oma praegust tööd kinnipeetavatega... Paigutaksime siia oma turvameeskonna, meie tugipataljon aitaks taastada kahjustatud ehitisi, et kinnipidamiskeskus saaks funktsioneerida oma maksimaalse potentsiaali kohaselt."

Nigel silmitses Lassiere'i ja tema üksust mõtlikult.

,,On teil üldse aimu, proua, mis siin toimub?" uuris ta.

Enne kui Lassiere jõudis sellele vastata, kostis selja tagant tee pealt signaalitamist.

,,Mis seal toimub?" küsis Lassiere pööramata silmi enda ees seisvatelt Nigelilt ja tema kaaslastelt.

,,Vanglatransport!" vastas Frohide.

,,Kui te oleksite nii lahke ja käsiksite oma sõduritel transport läbi lasta, kapten Lassiere!" ütles Nigel.

Lassiere noogutas Frohide'ile, kes jagas rühmale korraldused edasi.

Transportöör veeres laiadel ratastel, mis kaitsesid seda muttavajumise eest, rataste kohal oli see lihtsalt ümardatud nurkadega risttahukas, mida ilmestasid aknad ees, külgedel ja taga. Ei mingeid kirjeid, ei midagi kaunistuseks, lihtsalt luitunud ja kriimuline heledat tooni pind. Mootorite undamise saatel veeres kaadervärk kõrvale tõmbunud sõdurite vahelt läbi ja peatus valvepunkti juures.

Noormees juhi kõrvalt hüppas välja, vahetas lühida tervituse Nigeliga, osutas peanoogutusega korraks sõdurite poole, kergitades küsivalt kulme. Nigel raputas vaid pead, võttis mehelt dokumendid, vaatas need üle, kinnitas ja viipas sõnatult platsi suunas, kus näis olema piisavalt ruumi, et maastur ringi pöörama mahuks.

,,Tulge kaasa, kuid hoidke parem oma sõdurid vaos, kapten," ütles Nigel Lassiere'i poole pöördudes kui maastur oli edasi sõitnud. ,,Me võime vabalt ka siia edasi jääda kui te seda nii lahkelt lubate. Kuid igal juhul kuluks teile ära väike ülevaade sellest meie kinnipidamiskeskusest."

Ta keeras sõduritele selja ja järgnes maasturile. Tema neli kaaslast läksid oma ülemusele järele.

,,Läksime!" ütles Lassiere.

Frohide viipas ülejäänud rühma endale järele ja nad kõik läksid suure mudase väljaku äärde.

Maastur seisis väljaku ühes servas juba ootel, sama noormees avatud ukse kõrval valves. Nigeli märguande peale pöördus ta ja hõikas masinasse: ,,Nonii! Saatke nad välja!"

Ükshaaval hakkas masinast väljuma inimesi: enamik olid meesterahvad, pealtnäha 20. ja 30. eluaastates. Sekka mõni naine. Noorim tundus olema vaevu teismelise-east väljas, vanim oli keegi kiilaspäine naine. Ühisnimetaja kõigi juures oli Lassiere'i suurimaks üllatuseks hirm. See oli vajutanud raske jälje nende nägudele, rõhus nende õlad kühmu, pani pilgu kartlikult ringi vilama. Igaühel, kes maasturist väljus eemaldas ukse juures seisev noormees ahelad, mis kammitsesid nende käsi ja jalgu. Frohide juhtis sellele imestunult kapteni tähelepanu. Lassiere noogutas, kuid ei öelnud midagi.

,,Mida põrgu päralt nad teevad?" pomises keegi ta selja taga.

,,Rahu!" ütles Lassiere nõudlikul häälel.

Kakskümmend viis kinnipeetavat rivistusid kõik platsile üksteise kõrvale ja seisid seal mudas. Vihm, mis oli küll mõnevõrra vaiksemaks jäänud, kastis nad kiiresti pealaest jalatallani märjaks.

,,Tere päevast!" ütles Nigel platsi keskele sammudes valju selge häälega. ,,Tere tulemast Tehisjärve kinnipidamiskeskusesse. Minu kolleegid siin -" ta viipas pöidlaga üle õla oma nelja kaaslase poole - ,,juhatavad teid teile eraldatud majutusse. Naised võtke ühte gruppi, mehed teised! Eluga, eluga, eluga!"

Uued kinnipeetavad juhatati platsilt minema ja Nigel tuli Lassiere'i juurde.

,,Kui te soovite, kapten, siis võin ma teile teha väikese ringkäigu meie kinnipidamiskeskuses," ütles ta. ,,Teile ja paarile teie saatjale."

Lassiere noogutas. Olgu nii. Ta valis endale kaks saatjat.

,,Leitnant Frohide, pidage siin senikaua kord majas kuni ma tagasi olen!"

Nigel juhatas teda lähima barakini. Sealt seest vaatas vastu tühjus. Suur kõle ruum meenutas Lassiere'ile kaarhalli, mille nad olid üleval baasis endile majutuseks saanud. Lisaks niiskusele ja pealtnäha kulunud sisseseadele hõljus ruumis ka mingi iseloomulik ebameeldiv lõhn. Mitte vängelt ninnatükkiv, kuid siiski selgelt tuntav.

,,Mis siin sedasi haiseb?" küsis ta Nigelilt.

,,See on laibalehk, proua," ütles mees ükskõikselt. ,,Paraku ei suuda me seda päris välja koristada."

,,Ma ei mõista..." sõnas Lassiere.

,,Just nimelt!" teatas Nigel. ,,Te ei mõista!"

,,Kus on kinnipeetavad?" küsis Lassiere pööramata pilkele tähelepanu. ,,Kas kuskil tööl?"

,,Proua, siin ei ole kinnipeetavaid..."

,,Kus nad siis on, mees!?" Lassiere tundis, et tema kannatus hakkab katkema. Neetud kohalikud! Nagu too ökoloogki - muudkui keerutavad ja keerutavad. Rääkigu asjast!

,,Enamik neist on surnud, proua. Sellest see lehk."

,,Mis mõttes surnud? Mis mõttes enamik? Kus siis need on, kes on elus?"

,,Ellujäänud lähevad sinna, kuhu tah'vad... Surnud matame natuke maad allapoole metsa."

Nigel vaatas teda oma ükskõiksel pilgul.

,,Miks nad surnud on?" küsis Lassiere vaikselt.

Nigel naeratas ja see oli korraga õel naeratus. Ta viipas käega enda ümber ringi. ,,Sest inimesed siin surevad. Raptorid, nahkhiired, haigused. Mõni läheb peast segi suurest hirmust, teine ei kannata välja unenägusid, nad tapavad iseendid, üksteist. Need, kes lõpuks ellu jäävad, ei pea enam siin olema, nemad on saanud osaks meist, vihmarahvast."

,,Kapten, see vend on peast soe!" sisistas üks Lassiere'i saatjatest talle kõrva, võttes samal ajal Nigel'i sihikule.

,,Leitnant Frohide, kapten Lasseiere'ile!" kõlas Lassiere'i kõrvas leitnandi hääl.

,,Kuuldel, leitnant!" vastas kapten.

,,Meil on siin väikest viisi situatsioon tekkinud!" ütles Frohide.

,,Tulen kohe välja!" vastas Lassiere.

,,Mis haigused neid tapavad?" nõudis ta Nigeli poole pöördudes.

,,Palavik, kopsupõletik, kohalikud mikroorganismid," vastas Nigel.

,,Koloonia elanikud on vaktsineeritud kõigi kohalike haigustekitajate vastu..."

,,Need, mis siin üleval on, ei pruugi olla ilmtingimata samad, mis elavad teil seal all."

,,See siin ei ole läbi!" pressis Lassiere viimase mannetu lausejupi läbi hammaste ja taganes koos oma saatjatega barakist välja.

Frohide tuli talle üle mudase platsi vastu. Sadu oli lakanud, jättes järele raske niiskuse.

,,Ühel meestest hakkas paha," teatas Frohide kapteni küsiva pilgu peale. ,,Väga paha... Ja veel mitmed kurdavad, et hommikust alates on enesetunne pidevalt halvenenud. See selleks, kuid seersant Malijnchy'il tõusis palavik ootamatult üle kriitilise piiri, mees on hetkel koomas, meedik püüab teda stabiliseerida."

Lassiere pöördus ümber. ,,Kus teie meedik on?" küsis ta Nigelilt.

,,Meil pole siin meedikuid," vastas mees.

,,Mis mõttes pole!?" karjusid Lassiere ja Frohide ühest suust.

,,Milleks meedikud? Kui te siia üles jõudsite, siis olite surnud juba niikuinii. Just nagu need vennikesed, kes äsja saabusid."

Lassiere ja Frohide vahetasid pilgu. Te kõik surete! kajas hullu Eleanori hääl Lassiere'i mälestustes.

,,Tagasi baasi!" kamandas Lassiere. ,,Nendega siin tegeleme hiljem."

PEATÜKK 9 - ISEVOOLU, ALLAVOOLU

Ja seitsme päeva pärast tuli veeuputus maa peale.

...teise kuu seitsmeteistkümnendal päeval, otse selsamal päeval puhkesid kõik suure sügavuse allikad ja taevaluugid tehti lahti. Ja sadu tuli maa peale nelikümmend päeva ja nelikümmend ööd.

Siis tuli nelikümmend päeva veeuputust maa peale; vesi tõusis....

Ja vesi võttis võimust ning seda sai maa peal väga palju...

Siis heitis hinge kõik liha, mis maa peal liikus, niihästi linnud kui kariloomad ja metsloomad ja kõik roomajad, kes maa peal roomasid, ja kõik inimesed ka. Kõik, kellel eluvaimu hingus ninas oli, kõik, kes olid kuival maal, need surid.

Ja vesi võimutses maa peal... [1.Ms.7:10-24 katkend.; VANA TESTAMENT, PIIBEL; orig. teadamata; tõlge 2038; kasutatud Universaalse Piibliseltsi loal]

Õhtuks valitses baasis tõeline hädaolukord: rohkem või vähem haigestunuid oli juba üle saja sõduri, enamik ülejäänutest kurtis mõningat ebamugavust stiilis suurenenud janu, erinevad kerged allergilised reaktsioonid. Täiesti füüsiliste sümptomiteta oli võibolla iga kahekümnes. Lassiere oli sunnitud suunama suurema osa tegutsemisvõimelistest inimestest haigeid abistama, sest meedikud ei tulnud enam nende hulgaga toime. Mingil hetkel hakkasid osad palavikuga maas lamavad võitlejad sonima, üks pealtnäha täiesti terve mees haaras korraga kätega peast kinni ja jooksis karjudes läbi kaarhalli välja. Ta oli jõudnud peaaegu võpsikuni kui kaks vahimeest ta maha tõmbasid. Sõdur haaras ühelt neist relva ja lasti jõudis teda tõsiselt haavata, enne kui teine vahimees ta maha lasi.

See kõik oli liiga sarnane sellele, mida Nigel oli kirjeldanud. Ja nagu sellest veel vähe oleks olnud, saabus koos kohale tõsine äikesetorm.

Lassiere edastas õhtu saabudes raporti alla sõjaväebaasi oma ülemale ja palus korraldada kohene väeüksuse evakuatsioon ja täiendavate jõudude saatmine Veebaasi nr. 3 kontrolli all hoidmiseks.

Kolonel Alcarowe kuulas vaikides Lassiere'i raportit ja teatas kokkuvõtteks: ,,Evakuatsiooniüksus tuleb esimese asjana hommikul. Hetkel on teil seal sellised ilmaolud, et ma ei saa riskida lennumasinate ülessaatmisega! Pidage seal vastu, kapten!"

,,Saast!!!" Lassiere haaras sideseansi lõppedes kuvari ja virutas selle vastu lähimat seina. Neetud aparaat oli nii tugev, et lõi seina sisse mõlgi ja kukkus kolksatusega põrandale.

Lõpuks sulandus see öö kui üheks pikaks okse, pasa, palavikuhulluse ja halbadest valikutest vähem halbade kasuks otsustamise ühtlaseks hämuks. Mingil hetkel hakkasid nad haigeid kunstlikult koomasse viima, siis hakkasid nad valima rohkem ja vähem lootusetute vahel, jättes viimased vaikselt surema ja püüdes abistada neid, kes tundusid suurema tõenäosusega ellu jäävat. Ühel hetkel leidis Lassiere ennast komberdamas ümber kaarhalli, otsides vahisõdureid ja ta ei suutnud korraga meenutada, miks ta seal oli. Ta komistas kellegi surnukehale ja maandus käpuli porisse. Lambi valguses nägi ta moonutatud nägu, millest olid tükid välja näritud ja tundis vajadust oksendada, kuid ta seest ei tulnud midagi. Võibolla oli ta juba korduvalt oksendanud, sest suus oli kohutav maitse.

Ta lohistas surnukeha tagasi kaarhalli värava juurde, kus paar meest pakkisid surnuid laibakottidesse ja ladusid neid hunnikusse.

Edasi mäletas ta veel okset, veel oigeid, jubedat haisu, kedagi kuskil tulistamas, sest valuvaigistid olid lõppenud ja üks meedikutest arvas, et sedasi oleks õigem kergendada kamraadide kannatusi. Keegi teine (vist Frohide) oli lasknud sel mehel ajud välja, karjudes, et too on peast segi.

Siis oli väljas koidueelne hämarus, vihm oli möödas ja rasket udu laiali keerutades maandusid nende pooleliolevale maandumisplatsile evakuatsiooniüksuse lennumasinad.

Parasjagu kui Lassiere asutas end maandumisplatsile minema jooksis tema juurde seersant Di'joletta.

,,Kapten!" hüüdis seersant. Tema hääles oli tunda elevust, mis ei sobinud kuidagi hetkeoludega.

,,Seersant, mis iganes see ka poleks, peab see ootama!" vastas Lassiere.

,,Aga kapten!" hüüdis Di'joletta talle järele. ,,Ma arvan, et me leidsime selle, mis on haiguse põhjuseks!"

,,Hiljem, seersant! Meie evakuatsioonimeeskond just saabus!" Lassiere ei vaevunud seersandile otsagi vaatama, vaid tõttas maandumisväljaku suunas.

Kapten Harald Ellisson, teise logistikapataljoni ülem, hüppas ühest masinast koos mõne saatjaga välja ja jooksis üle märja kohati mudase rohukamara Lassiere'i juurde.

,,Pühade vägi, Lassiere!" oli ta hämmingus silmitsedes naist. ,,Mis teil siin toimub!?"

,,Enamik minu sõduritest on surnud või suremas!" karjus Lassiere üle lennumasinate mootorimüra vastuseks. ,,Me vajame kohest evakuatsiooniabi ja täiendust elavjõus, et missiooni jätkata! Kas see on kogu täiendus, millega sind saadeti!?"

,,Meid saadeti evakuatsiooni julgestama!" karjus Ellision omakorda. ,,Me tõmbume välja, grupeerume ümber ja tuleme tagasi!"

Lassiere raputas vaikides pead. ,,Mida iganes, mees!" Ta pöördus Frohide'i poole: ,,Toome langenud siia!"

Nad olid jõudnud ühe evakuatsioonimasina peaaegu täis laadida, kui üks perimeetrit julgestavatest sõduritest hüüdis: ,,Kapten, Ellisson! Ultraheli sagedusala läks just lolliks!"

,,Mis see tähendab?" nõudis Ellisson Lassiere'ilt.

,,Kohalikud loomaliigid tekitavad ultraheli - suhtlemiseks, orienteerumiseks, mida iganes veel!" vastas Lassiere.

,,Millised loomad?"

,,Näiteks nahkhiirelaadsed lendavad elukad! Vastikud väikesed hambulised tõprad. Siiski suht ohutud!"

Kusagil kõlas karjatus. Lassiere pöördus ja nägi läbi mõnevõrra hajunud udu vilksatavaid kogusid.

,,Raptorid!" karjus ta nii valjusti kui kopsud kandsid.

,,Mida...?" Ellissoni küsimus jäi õhku rippuma kui udust ilmusid inimesesuurused kiirel liikuvad elukad ja ründasid igaüht, kes neile silma jäi. Vastupanu karja rünnakule oli suhteliselt hajus ja organiseerimatu. Niipalju kui Lassiere iseenda kaitseks tulistamise kõrvalt jälgida jõudis, ei peatunud ründavad raptorid kordagi selleks, et süüa. Nad ründasid, puresid, küünistasid, jätsid vigastatute või tapetute kehad maha vedelema ja pöördusid sealsamas uut sihtmärki otsima.

Tõprad tapavad lõbu pärast! mõtles ta, püüdes selles segadikus paremini sihtida.

Üks elukatest tormas tema suunas. Lassiere andis vahet pidamata tuld, kuid loom jätkas liikumist, kuni lõpuks paiskas inertsiga naise pikali. Üks tema teravatest esijäsemeküünistest lõikas läbi ta kaitseturvise ja vormiriietuse vasema rinna all. Valu oli lõikav. Looma peaoga lõhestas ta vasema põse. Ta rabeles surnud looma alt välja ja pühkis käega näolt sooja verd. Keegi asis tal kratist kinni ja vedas teda eemale, baraki suunas. See oli leitnant Madker.

Baraki poolt lähenesid joostes sõdurid, viimased riismed Lassiere'i üksusest. Madkeri ja Lassiere'ini jõudes moodustasid nad rivi ja andsid kontsentreeritult märatsevate raptorite pihta tuld, kattes taganemist. Lassiere märkas teiste seas Frohide'i.

,,Mhe phleamhe hõõvhamha lhennuhmhashinhad!" karjus Lassiere Frohide'ile ja Madkerile nii, et ta suust pritsis verd.

Kaks ründavat raptorit tormasid tulistajate rivi peale, paisates pealöökidega sõdureid laiali. Lassiere'ile tundus, et ta nägi kellegi relvaga kätt läbi õhu lendamas. Madker sikutas teda aina edasi võsavahelist teed mööda barakkide poole. Ta hakkas vastu.

,,Lhashe mhi'd lhhaathi!!!" röökis ta leitnandile, kuid too ignoreeris oma ülemat ja jätkas teed.

Lassiere lasi end lõdvaks ja kukkus mudasse. Madkeri haare vabanes ja enne kui ta kaptenist uuesti kinni sai, oli see end eemale veeretanud ja püüdis end käpuli ja püsti ajades juba tagasi maandumisplatsi poole liikuda.

,,Kapten!!!" kõlas hüüd.

Järgnesid lasud ja kui Lassiere sai silmad mudast puhtaks leidis ta enda eest surnud raptori. Ta jooksis edasi, leidis maast püssi, mille külge tõepoolest klammerdus kellegi käsi, korjas selle maast ja vabastas krampis sõrmed käepideme ümbert. Maandumisväljakult oli hajunud udu ja kuumad päikesekiired tungisid läbi õhukese kõrgemale kerkiva hämu.

Neetud kasvuhoone! siunas Lassiere mõttes.

Ta silmas raptorit, kes luusis lennumasinate vahel ja lasi eluka maha. Neli masinat lösutasid platsil, kandes erineva raskusastmega vigastusi: üks põles lahtise leegiga, ülejäänud kolmel olid pisemad ja suuremad augud külgedes. Rohkem elus raptoreid ei paistnud. Kõikjal vedeles surnuid ja haavatute oiged täitsid ümbruse teistsuguse häältemüraga.

Lassiere sülitas oma suhu kogunenud vere uuesti välja.

,,Leitnant Madker! Leitnant Frohide!" karjus ta üle lärmi. ,,Kindlustage perimeeter!"

,,Just nii proua kapten!" vastas talle järele jõudnud Madker.

Frohide ei reageerinud.

,,Leitnant Frohide!?"

Ei mingit vastust.

Madker võttis mõned allesjäänud sõdurid ja jaotas nad valvepostidele. Samal ajal kui Lassiere alustas haavatute ja langenute ülevaatamist, jõudis kohale veel paar sõdurit barakist. Teiste seas pataljoniarst.

Lassiere leidis Frohide'i ühe surnud raptori alt. Looma peast vaatas välja noateravik. Kui Lassiere ta eemale veeretas, tuli välja, et Frohide'i vasem käsi oli loomal jätkuvalt lõugade vahel. Mehe parem jalg ja suurem osa alakeha piirkonnast oli verine segadik. Ta silmad olid lahti, kuid neis puudus elu.

Kapten vajus põlvili verisesse mudasse ja võttis Frohide'i pea omale sülle.

,,Ma ei saanudki sulle öelda, et olen sinust käima peale saanud," sõnas ta vaikselt surnule.

Põlema süttinud õhusõiduk plahvatas, paisates Lassiere pikali. Sel hetkel, jälle nägupidi mudas lebades, mõtles ta, et parem olekski ilmselt surra.

PEATÜKK 10 - VETEVOOD

ÜLEUJUTUS e. uputus e. suurvesi - on veetõus, mille tulemusena jäävad vee alla alad, mis tavaolukorras on kuivad. (Tõusu ja mõõna kohta vt. temaatilist artiklit.) Tüüpiliselt jaotatakse üleujutused kahte kategooriasse - tsüklilised ja erakorralised. Tsüklilised üleujutused toimuvad reeglina lähtuvalt aastaaegades toimuvatest muudatustest: nt. lumesulavee jõudmine jõgedesse toob kaasa nende veetaseme tõusu; samuti kaasneb veekogude tõus üle kallaste vihmaperioodidel maha sadanud suure sademetehulgaga...

Üleujutused võivad kaasneda madalatel rannikualadel kui merede kohal moodustunud tsüklonid toovad endaga kaasa olulise veetaseme tõusu...

Juba nii kaugest minevikust kui sumeri ja egiptuse kultuurid Maal on teada tsükliliste üleujutuste mõju inimtsivilisatsioonile. Paljud ajaloolased on siiani seisukohal, et Niiluse üleujutused, mis tõid jõe alamjooksualadele suures koguses viljakaid jõesetteid oli peamiseks tõukejõuks Egiptuse Vana Riigi sünnile ja õitsengule... [WIKIPEDIA - ARHIIV - 21.saj.; Flood. (2023) URL:http://archive-21st.wikipedia.org/wiki/Flood; kasutatud okt. 3461]

Reese'i töötoa uks paisati lahti ja sisse kargasid üksteise järel relvastatud sõdurid. Tema poole suunati püssitorud. Ökoloog tõstis käed aeglaselt oma töölaualt ja nõjatus rahulikult tooli seljatoele.

Neljale sissetungijale lisandus leitnant Madker.

,,Ökoloog Reese!" käratas ta ilma sissejuhatuseta. ,,Püsti! Te olete arreteeritud ja käesolevaga võtke teatavaks, et Veevarustusbaasis nr. 3 on kehtestatud sõjaseisukord!"

Peanoogutuse peale kargasid kaks meest Reese'i juurde, kiskusid ta toolilt üles ja praktiliselt lohistasid keset ruumi.

,,Mida te enda arvates..." alustas Reese protesti, kuid leitnant katkestas selle rusikahoobiga maopiirkonda.

Reese leidis end põrandalt, tähekesed silme ees tantsimas (Pea löögist vastu põrandat? mõtles ta) ja püüdis kuidagimoodi hingamist taastada. Kui see lõpuks korda läks, ahmis ta suurte sõõmudega õhku ja ajas end neljakäpukile, kavatsusega püsti tõusta.

Põrandal tema ees peatusid kellegi saapaninad. Vaistlikult valmistus ta järgmiseks hoobiks. Seda ei tulnud. Tulija riietelt tilkus põrandale vett. Reese ajas end üles ja jäi põrandale põlvitama. Tema ees seisis käed kaelas rippuvale püssipärale toetatud kapten Lassiere. Naine hingeldas kergelt, tema näol pärlendas vesi (oli see siis vihm või higi - pigem mõlemad) ja riietus oli kuidagi räsitud: porine ja kohati verine. Vasemal põsel ilutsesid värsked haavaklambrid.

,,Igavene tõbras selline!" käratas naine kui nende pilgud kohtusid ja sülitas Reese'ile näkku.

Vau! Säherdune veeraiskamine, mõtles ökoloog.

Ta hakkas tõusma.

Leitnant Madker kargas ligi, valmis talle püssipäraga hoopi andma. ,,Püsi maas!" käratas ta. Neli sõdurit sihtisid teda oma relvadega.

Targem oli vagusi püsida.

,,Ilmselt olete õppinud midagi olulist, mida teie algsetes luureandmetes ei sisaldunud," ütles Reese kaptenile silma vaadates.

Naise silmad tõmbusid pilukile ja tema nägu ilmestas tõeliselt õel irve. ,,Sina reeturist tõbras! Sa oleksid võinud meid hoiatada juba siis kui me saabusime!" Ta tõstis käe, et katkestada Reese vastulauset, enne kui mees suudki avada jõudis. ,,Säästke mind sellest hr. Reese! Ei ole mõtet hakata heietama juttu teemal, et teil pole õrna aimugi. Teie ja teie rahvas on elanud siin üleval aastakümneid! Koloonia rajamisest saadik. Pole olemas võimalust taeva all, et ma usuksin juttu teemal ,,meil-polnud-õrna-aimugi"!"

Ta astus sammu lähemale ja virutas mehele hoobi kubemesse. Valuröögatusega vajus ökoloog põrandale hoides oma jalgevahet ja nagu Lassiere nägi, siis püüdes kaitsta oma nägu oletatavate järgmiste hoopide eest.

Ta kükitas ökoloogi juurde. ,,Te oleksite võinud päästa kümneid elusid! Elajas selline, ma viin teid esimese lennuga alla ja annan üle kohtuvõimudele. Hea kui teist tükk-tüki külge jääb kui nad teiega ühele poole on saanud!"

Lassiere tõusis ja keeras ringi. Ta jagas korraldusi oma meestele, nood hiivasid Reese'i põrandalt üles.

Kapten oli juba uksel valmis väljuma.

,,Kapten!" kähistas Reese. Selle eest sai ta võmmu kuklasse. Seda puhku mitte eriti tugeva.

Lassiere pöördus uksel ringi.

,,Jah?"

,,Kapten, kuulake mind!" kordas Reese. ,,Ütlemisest poleks olnud mingit kasu. Selleks ajaks kui te siia jõudsite, oli juba hilja. Te olite olnud sellega kontaktis. Sümbioosi moodustamine oli juba alanud ja..."

Lassiere oli astunud lähemale, et paremini kuulda. ,,Mis asi oli alanud!?" nõudis ta ökoloogi juttu katkestades.

,,Laske mind lahti," ütles Reese. ,,Ja kutsuge oma arst või teadusohvitser või kes iganes teil veel alles on, kes midagi bioloogiast jagab."

,,Sina siin ei...!" alustas Madker, kuid Lassiere vaigistas teda. Ta vaatas mõtlikult Reese'ile silma ja noogutas siis sõduritele.

Need lasid ökoloogist lahti. Mees komberdas oma toolile ja istus.

,,Kutsuge seersant Di'joletta," ütles Lassiere Madkerile.

Leitnant vangutas etteheitvalt pead ja lahkus koos ühe sõduriga. Kahekümne minuti pärast tuli ta seersant Di'jolettaga tagasi.

,,Seletage nüüd meile, mis te ennist mulle ütlesite! Ja põhjalikult," ütles Lassiere.

Reese avas kuvaris faili, milles olid kujutised, skeemid, kirjeldused, ridade kaupa orgaanilise keemia võrrandeid, molekulide skeeme ja muud. Seersant Di'joletta astus kahe pika sammuga lähemale ja haaras kuvari: ,,Kas tohib, hr. Reese...?" See oli rohkem formaalne viisakus kui tegelik loa küsimine.

Ökoloog noogutas. ,,Nagu ma aru saan, siis olete väikevennaga juba tuttavad," ütles ta. ,,Jah -" lisas ta Lassiere'i ja Madkeri poole kõõritates - ,,me nimetamegi seda väikevennaks."

,,Uskumatu..." pomises Di'joletta faili andmetes ringi kolades. ,,Kas ma tohin sellest koopiat paluda?"

,,Pole siin paluda midagi," urises Madker. ,,Meil on sõjaseisukord, kõik siis baasis kuulub meie jurisdiktsiooni. Seega seersant, teie kui meie allesjäänud meedik kvalifitseerute automaatselt nendele andmetele ligipääsuluba omavaks."

,,Ah-oh," tegi Di'joletta seepeale ja taganes kuvariga lauast eemale. Lassiere mõtles, et kas suure segaduse keskel ei olnudki veel seersandini jõudnud info Maxwell Jonas II hukkumisest lennumasina plahvatuses?

,,See on üks paljudest kohalikest mikroskoopilistest organismidest," ütles Reese. ,,See on ainurakne organism. Valdavalt on ta meie jaoks parasiitne. Aga mõnedel harukordsematel juhtudel ei põhjusta ta olulisi negatiivseid kõrvalekaldeid ja muutub meie organismis sümbiootiliseks."

,,Sümbioos on nagu vastastikku kasulik seotus või midagi niisugust?" küsis Lassiere.

Reese noogutas.

,,Kuidas seda ravitakse?"

,,Ei ravitagi," ütles Di'joletta eemalt.

,,Kuidas palun?"

,,Seda ei ravitagi, kapten." Seersandi hääl oli tuhm. ,,See väikevend, nagu nad seda nimetavad, tungib paljunedes sisuliselt kõigisse meie organismi rakkudesse. Sellest lahti saamine tähendaks meie endi surmamist... On küll jah üks asi, mida see ei talu: veepuudus. All lauskmaal ei ole see asi eluvõimeline. Seetõttu seda sealses ökosüsteemis ei eksisteerigi."

,,Siis piisab ju meil ainult siit neetud urkast minema pääseda ja me saame terveks!" teatas marker võidurõõmsalt.

Di'joletta raputas pead.

Lassiere pöördus tagasi Reese'i poole.

,,Mis juhtub kui me alla tagasi lähme?"

,,Väikevend hakkab tarvitama teie kehavett, et elus püsida. Või teistpidi: teie organism püüab väikevenda elus hoida, andes talle vett. Inimene tunnetab seda esialgu januna, siis nõrkusena, lõpuks toimub täielik veetustumine... Kui ei jõuta piisavalt kiiresti tagasi siia üles, vihmamaale, kus on alati piisavalt vett. Ilmselt on veel asjaolusid, nagu päikesekiirgus, peamiselt ultraviolett, õhurõhk, õhuniiskus, temperatuurikõikumised. Kõik see, millega väikevend seal all kohaneda ei suuda. Ta on loodud eluks siin üleval. Ja kõik, mis on temaga sümbioosis suudab elada ainult siin üleval."

Lassiere sulges silmad ja püüdis hetke keskenduda ja mõtelda. Kuid ta ei suutnud mööda vaadata elust, mida ta enese sees kandis ja mis nüüd oli läbi imbunud mingist kohalikust mikroobist. Sümbiont või parasiit, mis vahet seal lõppeks oli!? See oli neid tapnud. Enamiku neist. Mis saab temast ja ta veel sündimata, kõigest mõne nädala vanusest lapsest?

,,Me teeme teid maatasa!" ütles vaikselt, vaadates Reese'ile silma. ,,See ei ole kaugeltki läbi! Te veel maksate selle eest kallist hinda!" Tühjad ähvardused... Kuidagi tajus ta seda ka ise, et ta ei ole enam positsioonil, kust pilduda ähvardusi. Tal polnud enam jõupositsiooni.

Reese kehitas õlgu. ,,Ma arvan, et teid tegelikult pandi sihilikult pimeda ja kuuleka tööriista rolli. Ega tegelikult teie valitsus ka teadnud, mis siin üleval õigupoolest toimub ja mis veelgi olulisem, miks see niimoodi on. Lihtsalt legendid ja jutud. Enamasti on meie koostöö olnud mugav. Teie probleem, kapten on ka selles, et te ei tea, miks teie valitsus tahtis teid siia saata. Te ei tea, mis on veepuuduse tegelikuks põhjuseks."

Ökoloog tõusis laua tagant ja viipas käega ukse poole. ,,Astume välja ja lähme korra väikesele jalutuskäigule järve äärde!"

Nad jõudsid järve äärde pool tundi hiljem. Kogu teekond oli läbitud sünges sõnatus vaikuses. Veebaasi hooned seisid samasuguste luitunutena järvekaldal. Kuid Reese ei suundunud sinna, vaid jätkas teekonda edasi, järve põhjakaldal oleva mäe teisele küljele. Lõpuks jõudsid nad vaateplatvormini, kust avanes võrratu vaade alla lauskmaale.

Lassiere pilku aga püüdis hoopis võimas kosk, mis mäekülgede vahele rajatud tammi purunenud kohast välja paiskus ja mürinal alla nõlvale maandus, et seal kõike oma teelt pühkides ja armutult endale uut voolusängi süvistades mudaste voogudena allapoole voolata. Mäenõlval oli näha lai otsekui inetu arm, kust vesi oli oma teelt pühkinud metsa, kuhjanud vallidesse pinnast, paisanud veerema kivilaviini. Paaris kohas viskas uus jõesäng sisse lookeid - seal oli vesi kohanud takistust, millest ühe hoobiga polnud suutnud läbi tungida.

,,Mis siin juhtus?" karjus Lassiere üle mühina.

,,See on meie vastus teie valitsusele!" vastas Reese. ,,Te saadate meile ähvardusi, tulete siia sõjaväega. Aga meie pole teile kunagi vett keelanud. Me anname seda niipalju kui küsitakse. Me anname rohkemgi. Tulge meid ähvardama ja me võtsime teilt ära monopoli! Meil on kümneid ja sadu selliseid reservuaare üle kogu harja. Kümned uued jõed said täna hommikul alguse ja voolavad praegu alla lauskmaale. Teie inimesed saavad teada, et teie oma vee-ettevõtted ongi olnud need, kes lõid veedefitsiidi, et selle arvelt rikastuda. Ja teie valitsus ei tee muud kui kaitseb ahnurite sissetulekuid!"

PEATÜKK 11 - KÕRVALMÕJUD

VIHMA SAJAB, kõik ujub; mul on ikka hea tuju; ja vaata - krokodill pladistab vees! Vihma sajab, kõik ujub; minna ei taha koju; näe - jõehobu mängib ka vees! [Katkend tradits. lastelaulust; päritolu - teadmata]

Reese leidis ta teerada mööda allapoole minnes ühel järsemal eendil mahalangenud puutüvel istumas.

Sadas peenikest uduvihma ja Lassiere istus seal ning vahtis läbi juustest näole valguva vee ja omaenda pisarate allapoole, lauskmaale, mis vettinud õhumassist tegelikult õieti kättegi ei paistnud. Reese istus naise kõrvale ja vaatas samuti vaikides enda ette.

,,Sellel teie hullul Eleanoril oli lõppude-lõpuks õigus," ütles Lassiere viimaks nina luristades ja kätega üle silmade tõmmates. ,,Me kõik sureme siin..."

,,Eks ilmselt jah. Kuigi võiks ju arvata, et ehk bioloogid ja meedikud leiutavad lõpuks ka mingi viisi, kuidas väikevennale lõpp peale teha ilma peremeesorganismi kahjustamata. Või mida iganes muud."

Lassiere vaatas Reese'i. ,,Te ise ei tegele sellega."

Reese raputas pead. ,,Ei ole leidnud põhjust. Inimesed lepivad olukorraga ja elavad edasi."

,,Mis siis nüüd edasi saab?" küsis Lassiere vaikselt.

,,Mis mõttes?"

,,Mis te minuga teete? Söödate raptoritele?" kapten muigas kibestunult.

Reese vangutas pead. ,,Milleks selline raiskamine? Kui te just ise seda ei kavatse teha või muul moel oma elu kallale kippuda, siis olete teretulnud siia jääma. Te olete nüüd osa meist, kapten Lassiere, te olete vihmarahvas, teie ja need vähesed, kes teie sõduritest ellu jäid."

,,Vihmarahvas," pomises Lassiere. ,,Teate, ma olen rase," lisas ta siis ökoloogile silma vaadates.

,,Vaat kus..." oli Reese üllatunud.

,,Mis mu lapsest saab? On teil kogemusi, kuidas see loote arengut mõjutab?"

Ökoloog noogutas mõtlikult. ,,Üldjuhul on see selline viiskümmend-viiskümmend olukord. Märgatavalt parem anss kui täiskasvanutel, ma peaks ütlema. Kui teie laps vastu ei pea, siis ilmselt lähinädalatel rasedus katkeb nurisünnitusega. On teil veel lapsi või on see teie esimene?"

Pisarad valgusid uuesti Lassiere'ile silmadesse. ,,Mul on seal all veel kaks last..."

Reese asetas käe naise õlale. ,,Noh, siis ütleksin ma, et on pigem üheksakümmend protsenti tõenäoline, et teil sünnib ilus ja terve laps. Kui nüüd see sümbioosi-teema kõrvale jätta muidugi."

,,Kuid kas sellel on mingeid kõrvalmõjusid?" küsis Lassiere uuesti.

,,Noh on üks, millest me veel ei ole rääkinud, kuid ilmselt võib teie väeosa medohvitser teile hiljem rohkem selgitada nende andmete põhjal, mis ma talle andsin. Mitte ükski nendest, kes on üleval ellu jäänud ega nende siin sündinud järglastest ei ole veel siiani surnud oma loomulikku surma."

Lassiere vaatas mehele otsa. Kas too ütles seda, mis ta mõtles, et ta ütles?

,,Mis mõttes loomulikku surma? Millesse nad siis surevad?"

,,Valdavalt on meil siin teemaks õnnetused: kuskilt kukkumine, kokkupõrked raptoritega, töö käigus juhtub mõnikord jamasid ja sellised asjad. Vahest harva esineb inimeste vahel lahkhelisid, mida muud moodi ei osata lahendada."

,,Ja kui need asjad kõrvale jätta?"

,,Noh - vanimad meist on rohkem kui kahesaja aasta vanused."

,,Ah... oh..." tegi seepeale Lassiere.

Reese tõusis ja sirutas naisele käe.

Lassiere vaatas talle alt üles otsa, nuuskas oma luriseva nina puhtaks ja pühkis silmist vett. Ta tõusis abi vastu võtmata ja nad läksid kõrvuti rada mööda üles. Veebaasi nr. 3 poole, mida tunti ka kui Tehisjärve.

Sadas vihma.

EPILOOG

Vanamees seisis Piiril ja vaatas, kuidas eemal, üleval mäenõlval pilvede viimased põhjapoolsed servad oma vähest vett maha kallasid. Ta ootas.

Kui nooremapoolne naine lõpuks lopsakate puude vahele kaduval rajal vihmahämust nähtavale ilmus, siis nõksatas vanamees sirgemalt seisma. Noorele naisele järgnes teine pealtnäha veidi vanem naisterahvas. Nad mõlemad tulid kõhklematult lähemale ja peatusid lõpuks vanamehest paari sammu kaugusel.

,,Oled sa kindel, et sul on ohutu nii kaugele tulla?" küsis natuke vanem naine murenootidega hääles.

,,Ema!" segas nooremapoolsem naine etteheitval toonil vahele. ,,Mu vend on lõppeks täiskasvanud inimene ja teab ise, mida ta teeb!"

,,Aga..."

Vanamees tõstis käed taeva poole ja lasi neil siis jõuetult rippu vajuda. ,,Hei!" hüüatas ta. ,,Ega me ei tulnud siia nääklema! Ma olen juba niivõrd vana, et mõni päev või nädal siia-sinna ei mängi erilist rolli..."

Natuke vanem naine vaatas vanameest ja tema pilk leebus.

,,Hea on sind näha, Allan," sõnas ta. ,,Kahju, et teised tulla ei saanud... Või ei tahtnud." Viimastes sõnades oli kerge kibedusenoot.

Allan kehitas õlgu. ,,Eks meil igaühel ole omad tunded ja mõtted selle suhtes, ema. Aga ma pigem läheks asja juurde. Me leidsime lõpuks lahenduse. Meil on olemas seerum, mis küll ei eemalda seda sümbionti inimese organismist, kuid küllaldase veetarbimise juures suudame kõrvalmõjusid vältida, seda kontrolli all hoida. Inimesed, kes tahaksid, saavad ülevalt lahkuda. Sa saaksid koju tagasi tulla, ema..." Tema hääl murdus viimaste sõnade juures.

Vanema naise ilme oli muutunud kinniseks. Ta raputas aeglaselt pead. ,,Mu kodu on seal üleval, Allan," ütles ta vaikselt ja viipas käega enda taga kõrguva mäeaheliku suunas.

Vanamees ohkas. ,,Ja ma ei suuda sind kuidagi veenda?"

Nad vaatasid vaikides teineteisele silma. Lõpuks noogutas vanamees lühidalt, keeras ringi ja sammus rada mööda minema.

Vihmasadu, mitte tihe, vaid pigem selline kerge sadu jõudis kohani, kus naised seisid ja lahkuvale mehele järele vaatasid. Marysol Lassiere tõmbas vihmakeebi kapuutsi üle pea, et varjata juukseid vihma eest, et peita pisaraid tütre eest. Ta seisis vihmas, vaatas oma eemalduvat raugastunud poega ja nuttis.

(Nuttes vihmas & Kohtumine võõraga - jutulabori teemad sept.2013)

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 1/2014 (Agur Tänav)

Intervjuu: Silvia Sigrid Sillaots (Agur Tänav)

Ulme Jaapani animatsioonis aastal 2013 (Rait Piir)

Kirjandusliku kolmapäeva metsikud mehed (Ove Hillep)

Gregor Elm ja ,,Karvane metseesel" (Silver Sära)

Raamatuarvustus ,,Enderi mäng" (Ove Hillep)

Dracula telesari (Tuuli Tolmov)

Kurjad ja koledad - orkifändom (Vincent Arckharum)

Pildimäng 01/2014 (Jana Raidma)

Kirjastuste uudised 01/2014

Ulmkonnakroonika 01/2014

Jutt: Päästa lapsed (Henri Hundu)

Jutt: Vihma seitse nime (Heinrich Weinberg)