Peatoimetaja veerg 01/15 (Ove Hillep)

Teie ees on 2015. aasta esimene number kõrvetavat tuumalõõma. Pole ei aastavahetuse pidustused ega muud raskused meid rivist välja löönud ning ka sel kuul toome teieni parimaid ulmelisi artikleid ja lugusid. Meeldiv on näha, et paljud inimesed ei karda hea ajakirja nimel kõvasti vaeva näha, toetades meid oma loominguga. Loodame, et edaspidi kaasautorite hord ainult kasvab.

Selles südakuu numbris võite lugeda Mart Redi kokkuvõtet uusimatest ulmefilmidest, mis meid sel aastal ees ootavad, Leila Tael arvustab Varraku poolt välja antud ning Terry Pratchetti ja Stephen Baxteri koostöös valminud raamatut ,,Pikksõda" ning Rasmus Tamm tutvustab võrgupõhist kogumiskaartidel baseeruvat mängu ,,Heartstone". Eelmise kuu reaalsete kosmoselahingute artikkel sai nii palju tähelepanu, et isegi Reaktori asutajaliige Agur Tänav võttis nõuks seda kommenteerida. Muljetame ka lauamängulaagrist ning Oslos toimunud LARPifestivalist.

Kiiritavat lugemisrõõmu

Raamatuarvustus: Metro 2033 (Ove Hillep)

Dmitri Gluhhovski ei ole just palju kirjutanud - tema sulest on ilmunud vaid 4 raamatut, millest üks on tegelikult satiiriliste juttude kogumik. Ometi on ta tuntud üle maailma, tema raamatuid loetakse ning antud teos on leidnud oma tee ka arvutimängude imelisse maailma. Millest selline kuulsus? Kas tõesti mõjub raamatu müügile nõnda hästi jupikaupa internetis avaldamine, mida autor kirjastuste äraütlemise tõttu algul tegema hakkas? (Sellisel juhul jääme Reaktorisse ootama tulevaste suurkirjanike teoseid.) Loomulikult on emake Venemaa üüratult suurem kui pisike Eesti, kus raamat Tallinna trollipeatustest ei saaks üldsegi nõnda palju tähelepanu kui postapokalüptiline romaan Moskva metroo sügavustest, milles tunneb iga Moskvat külastanu ära tuttavad paigad.

Raamatu peategelane on kahekümnendates aastates noormees Artjom, kes elab metroo põhjaosas VDNH jaamas. Ta on lihtne poiss - esialgu ehk isegi natuke kohtlane -, sündinud veel maa peal, enne kui pommid Moskva hävitasid ning selle osakese õnnelikke elanikke, kes veel jõudsid, metroosse sulgesid. Raamatu tegevuse hetkeks on sellest möödunud u 20 aastat ning maapinnale julgevad tõusta vaid stalkerid, kes käivad ülevalt kõike vajaminevat toomas. Enamus inimesi aga metroost ei lahku ning elab-armastab-sureb nõrgas laterna- või tõrvikuvalguses. Paljud jaamad on omavahel liidulepingud loonud ning erinevaid teadaolevaid fraktsioone, kes omavahel olelusvõitlust peavad, kauplevad ning vahel ka avalikku sõda peavad, on kümmekond. Kuid inimesed pole metroos ainuke oht - ringi liiguvad kõiksugu mutandid, hiiglaslikud rotid ning igas tunnelis võib nõrka inimlooma oodata õudne surm. Mis täpselt, ei oska keegi seletada, kuigi legendid räägivad surnutest, satanistidest ning isegi Vaikivatest Vaatlejatest.

Raamatut lugedes tekib lugejal ühelt poolt salajane uhkus inimkonna üle, kes suudab säherdusele väntsutamisele vastu panna, kuid teisalt seab see kahtluse alla kogu romaani usutavuse. Mis ajendab neid inimesi sellises maailma käituma inimesena ja mitte loomastuma? Ilmselge on see, et kuigi jaamade elanikud võivad end küll pidada looduse krooniks, on see tiitel tegelikkuses ammu läinud teistesse kätesse/käppadesse/tiibadesse/kombitsatesse...

Sellestsamast olelusvõitlusest leiame me raamatu alguses ka peategelase, kes istub valves jaama põhjapoolses tunnelisuus, kust kardetakse pidevalt mustade rünnakut. Päris kiirelt saab selgeks, kes need mustad täpsemalt on, ning asjaolu, et oma jõududega nende vastu ei võitle. Sealt hakkavadki hargnema sündmused, kus Artjom tunneb end tihtipeale kõrvaltvaatajana. Edasine päädib kulminatsiooniga, mis ei ole ulmet lugenud inimesele just kõige tundmatum.

Kohe alguses on juba ainuüksi stiilist tunda, et teose on kirjutanud vene rahvusest isik. See kumab läbi dialoogidest, olustikust ning rõhuv-melahoolsetest, justkui strugatskilikest mõtisklustest. Mõne jaoks võib see olla ehmatav ning peletav, kuid teine võib seda lausa nautida (artikli autor ei ole kunagi suuremat aru saanud Strugatskite maaniast). Strugatskitelikku (siinkohal ehk ka Strossilikku - ,,Külmem sõda") maailmapilti rõhutab veelgi kogu seda lagunenud inimühiskonda ümbritsev müstika: torudest kostuvad sosinad, justkui õhku haihtuvad inimesed, seletamatu müra tunneliseintest, mille taga ei tohiks olla midagi peale pinnase jne.

Kui algus kipub õrnalt venima, siis raamatu keskpaiku loo hoog tõuseb, jäädes vahel pidama vaid peategelase mõtiskluseks ning unenägudeks. Neid on üllatavalt palju ja tihti segunevad need Artjomi reaalsusega. Ilmselt on autor saanud mõjutusi ka Sapokowskilt, kuna justkui Geralt, arutab ka Artjom suuresti saatuse ning selle olemuse üle. Kuid, nagu mainitud, jätab lõpp pisut soovida.

Algernonis varem teost arvustanud Kristjan Sander püüdis teost paigutada SF-i ehk teadusulme alla. Jah, tuleb tunnistada, et paljud näitajad viitavad just sellele alamanrile. Kuid kas see üldse sobib teadusulme soppi? Sosinad seintes, kaduvad inimesed, selgusetud müsteeriumid: kõik need viitavad hoopis teisele anrile - postapokalüptilisele õudusele. Kogu Artjomi rännaku ajal toimuvad inimloogikaga seletamatud juhtumid; tema ootamatu vestlus tegelastega jaamas, mis on ammu maha jäetud ning mida kõik väldivad; Kremli tornide kutse - see ei ole midagi muud kui õuduse irratsionaalne reaalsus.

Loomulikult on raamatus mõningaid rumalusi ning läbimõtlematusi. Kasvõi elektrienergia, mida toodetakse kurat teab kus, kurat teab millel töötavate generaatoritega. Korraks mainitakse raamatus ka Polises paiknevat reaktorit, kuid sellisest jurakast peaks piisama kogu metroo valgustamiseks päris pikaks ajaks, mistõttu võib järeldada, et see on jällegi vaid üks metroos liikuv legendidest. Oma jaamades suudavad inimesed toota vaid kõige hädavajalikumat: toitu (seente, sigade ja kanade(?) näol), riideid ning heal juhul ka hädapärastest vahenditest tööriistu. Kõike muud aga tuleb stalkeritel pinnalt tuua. Kuidas nad jaksavad mitmeid tuhandeid sedasi kütuse, laskemoona ning ehitus- ja põletusmaterjaliga varustada, jääb selgusetuks.

Üheks loogikaveaks võib loomulikult pidada ebanormaalselt kiiret muteerumist maapinnal, kus 20 aastaga on välja arenenud täiesti uued ning sealjuures radiatsiooniga kohastunud liigid. Moskva tänavatel tormavad ringi väärastunud monstrumid ning osad neist ründavad ka jaamasid. Kuidas on võimalik, et vaid 20 aastaga on evolutsioon suutnud aretada välja radiatsioonikindlad liigid? Aga kas see on üldse õige küsimus? Raamatust selgub, et mingil ajal ilmusid välja mingid uued olendiliigid - see on kõik. Võimalust, et need olendid-monstrumid võisid juba varem olemas olla mainitakse korra ka raamatus. On täiesti ,,reaalne", et need olid Venemaa üks kõige salastatumaid projekte, mis korra kokkuvarisemisel oma puurist valla pääses.

Eelnevates arvustustes on mainitud ka peategelase töllakust või isegi alaarengut. Aga millega me seda võrdleme? Praeguse reaalsusega? On see vääriline võrdlus, kui Artjom on kogu oma teadliku elu veetnud 10x50 meetrit jaamas, kus iga hetk võib sind mõnest tunnelisuust keegi rünnata ning enamus aega, mis ei kulu kohustuslikule tööle, veedad sa lugedes suvalist makulatuuri ning punast propagandat, sattudes haruharva otsa õpikutele või mõnele väärtkirjanduseks liigitatud teosele? Samuti ei jää ta kogu raamatu vältel sihukeseks kohtlaseks - mingiks superkangelaseks ta õnneks küll ei arene -, vaid koos tema kogemustega muutub õrnalt ka tema käitumine. Vähe, kuid siiski märgatavalt.

Metro 2033 on huvitav teos. Huvitav just seepärast, et seda on põnev lugeda selle melanhoolsusest ning rõhuvusest hoolimata. Tegu on loomulikult seiklusromaaniga, kuid selle taha on punutud ka inimese olemusest ning hoomamatust õudusest hoolimata inimeseks jäämisest pakatav lugu. Lollusi leidub, kuid andke mulle üks ulmeanri esindaja, kus need puuduksid. Lugeja, kellele meeldivad maailmalõpu- ning seikluslood, leiab siit enda jaoks palju huvitavat. Kes aga otsib sellisest maailmast armastust, pangu see parem kohe käest.

Metro 2033 ei ole vaid üksik teos. Pärast raamatu ilmumist hakkasid fännid kirjutama sellele järgesid, jättes maailma samaks ning lisades sellele omalt poolt üht-teist. Praeguseks on see hullus kasvanud juba mitmekümneraamatuliseks sarjaks. Kahjuks (või õnneks) ei ole teisi raamatuid veel eesti keelde tõlkida jõutud. Huvilised leiavad need kas estrist või Metro2033 kodulehelt.

Nagu öeldud, on antud teosest valminud ka arvutimäng, mida tutvustav video annab võrdlemisi raamatutruult edasi kogu seal leiduvat ängi. Antud videot tuleks võtta väikese kriitikaga, kuna videos leiduvatel tegelastel ei ole peale maailma (metroo) midagi ühist raamatu sisuga.

Raamatuarvustus: Pikksõda (Leila Tael)

Stephen Baxteri ja Terry Pratchetti koostöös valminud raamat ,,Pikksõda" on järg samade autorite kirjutatud romaanile ,,Pikkmaa", milles inimkond avastas revolutsioonilisel Sammupäeval lihtsa võimaluse reisida miljonitesse kõrvaldimensioonidesse - erinevatesse versioonidesse planeedist Maa. ,,Pikkmaa" süee keskendus peamiselt sellele, kuidas inimkond reageerib uuele ja ahvatlevale võimalusele rajada seni veel inimeste poolt puutumatule pinnale uus kodu ning neile, kellel puudus võimalus ,,tõotatud maale" minna ja kes pidid vanale laastatud koduplaneedile maha jääma.

,,Pikksõjas" on möödunud Sammupäevast kakskümmend viis aastat ning meie koduplaneet, mida pärast teiste Maade avastamist hakati nimetama Null-Maaks, on jäänud üpris kehva seisu. Suhted Null-Maa ja teiste maailmade vahel on muutunud ülimalt pingeliseks ning sõja puhkemiseni on jäänud ainult loetud päevad.

Põhiline ajend sõja puhkemiseks on maksusüsteem, mida Null-Maalt välja rännanud rahvad sugugi omaks võtta ei taha. Nad tegelevad vahetuskaubandusega, harivad põldu ja võtavad läbirändajatelt raha vastu vaid viimases hädas. Ameerika on kaotanud tohutu hulga maksumaksjaid, kes ei mõtlegi oma kodumaale tagasi pöörduda. Paralleelmaailmade rikkalikest maavaradest ja toodangust jõuab Null-Maale tagasi vaid tühine hulk ning nõnda ei jää suurriigil üle muud, kui saata Pikk-Maale laiali sõjalaevad tuletamaks ärajooksikutele meelde, kelle kaitsva tiiva alla nad tegelikult kuuluvad. See, kas sõduritel missiooni täitmine ka õnnestub, on juba iseasi.

Neile lugejatele, kes loodavad ,,Pikksõjast" lugeda veriseid lahingukirjeldusi, valmistab raamat kindlasti suure pettumuse, sest sõda ei tule. Verd küll valatakse, aga mitte sõjaolukorras. Probleemid lahendatakse üllatavalt rahumeelselt. Kuidas täpselt, jääb juba lugejale avastamiseks.

,,Pikkmaast" tuttav tegelane Joshua, loomupärase astumisandega dimensioonirändur, on ,,Pikksõjas" abiellunud ämmaemandast neiu Heleniga, kes oli raamatu eelmises osas alles viieteist aastane tütarlaps. Nad ei seikle enam Maadel ringi ja on endale püsivaks elupaigaks valinud paralleel-Maa asunduse nimega Kurat Teab Kus. Joshua elab rahulikku pereelu, kuni teda külastab Sally - hulguse eluviisiga üksik naine. Sallyl on kombeks ilmuda ja kaduda, kus iganes soovib. Ta ei seo ennast ühegi maailmaga ning eelistab rännata teistest sõltumata, kuni kellegi kaasa võtmiseks pole just äärmist vajadust. Sally kutsub Joshua endaga kaasa, et minna trolle päästma. Trollid on Pikkmaa põliselanikud, kes jäid maailmadesse laiali valgunud inimestele halastamatult jalgu. Neid orjastatakse, tapetakse ja nimetatakse inimkonnale ohtlikuks. ,,Pikkmaa" sündmuste käigus kangelase staatuse omandanud Joshua peab tõestama, et tema kangelaslikkus pole vahepealsete aastatega kusagile kadunud ja tal ei jää üle muud, kui Sallyle järgneda.

Trollipäästjaid on teisigi. Kuigi enamik inimkonnast näeb trollides ahvisarnaseid tööloomi, vaevuvad mõned üksikud inimesed neid lähemalt tundma õppima. Selgub, et tegelikult polegi trollid loomad, vaid hoopis teistmoodi inimesed, kes arenesid kõrvaldimensioonide tingimustes sellisteks, nagu nad on - lauldes rääkivad imelised olendid. Alguses leidus neid kõigis maailmades, kuni tulid inimesed, kes rikkusid nende rahu jäädavalt. Ühest sõjalise missiooniga õhulaevast saabki ajapikku trollide päästelaev ning Pikaks Hääleks nimetatud trollilaul saab jälle maailmade vahel kõlada.

Üks värvikaimaid tegelasi, kes juba eelmisest raamatust eredalt meelde jäi, on Lobsang - õhulaevu ja muud tehnikat tootva suurfirma Black Corporation parim leiutis ning ühtlasi firma kaasosanik. Lobsang, kelle nimi tähendab tiibeti keeles suuraju, on android, kelles peitub tiibeti mootorrattaparandaja hing, mis pärast inimkeha surma arvuti sees taassündis. Teda jätkub kõikjale ning üks varukoopia temast hõljub isegi Päikesesüsteemi äärealal. Lobsang manipuleerib rohkemal või vähemal moel kõigi enda jaoks oluliste tegelastega ning tema eesmärgiks on hoida Pikkmaa sündmusi oma kontrolli all. Lobsang monteerib tehiskehasse surnud nunna hinge, et pühast õest saaks tema naine, kes hoiaks inim-superarvuti tegemistel silma peal ja ei laseks tal oma kõikvõimsuses üle piiri minna. Tiibeti munga välimusega Lobsang ja nunn Agnes moodustavad ideaalse tiimi. Ning seal, kuhu nemad füüsiliselt kohale ei jõua, jalutab ringi tiibeti keelt kõnelev kass, kelle silmis sätendavad erkrohelised LED-tulukesed.

Veel leidub raamatus inim-muttidele sarnanevaid kobolde, kes jagavad ränduritele infot erinevate meelelahutuslike esemete, nagu näiteks pleierite ja kassettide eest; ajukoeri, kelle eesmärgiks on jahti pidada ja trofeesid koguda; hiinlasi, kes kujundavad laiaulatuslikult kõrvalmaade pinnavorme ümber, et luua sobivamaid ilmastikuolusid, surmahaigust põdev politseinik ja üliintelligentne tüdruk, uudishimulik pastor ja nõnda edasi. Lugematust hulga maailmade meredest triivib stoilise rahuga läbi vaalasarnane Ainsuse Teine Isik, kelle turjal elab vabameelne pärismaalaste kogukond.

Kõik oleks igati tore ja huvitav, kui lisaks kiiksuga tegelastele ja põnevatele maailmadele leiduks huvitavaid sündmusi, mis ajendaksid edasi lugema. Enamus raamatust on umbes selline nagu anekdoodis, kus lugu algab sellega, et mees istub hobuse selga, järgnevad sajad leheküljed sisaldavad sõnu ,,kappadi-kappadi-kappadi..." ning loo lõpus jõuab mees kohale ja ronib hobuse seljast maha. ,,Pikksõjas" saab ,,kappadi-kappadi" pisut varem otsa ning hakatakse isegi põgenema ja verd valama. Kuid selleni jõudmiseks peab lugeja olema piisavalt kannatlik.

Neile, kellele meeldivad filosoofilisemad mõtisklused, taoline raamat isegi sobib, sest läbivaks teemaks on eetika küsimus ja inimkonna eksisteerimise mõte. Kui üks planeet on tühjaks puuritud, lagedaks raiutud ja erinevate mürkainetega gaasikambri sarnaseks muudetud, minnakse mujale, et senist tegevust jätkata. Lopsakad paradiisimaailmad leiavad kiire lõpu looduskatastroofide läbi, et uuesti otsast alata. Ning seda inimeste kaasabita. On siis inimesed ikka kõiges süüdi või peavadki elutsüklid sedasi algama ja lõppema? Sellele küsimusele peab kaasamõtlev lugeja ise vastuse leidma.

Ulmefilmid aastal 2015 (Mart Redi)

Viimaste aastate jooksul on märgata ulmefilmide kui anri jõulist naasemist laiatarbekinosse. Veel kuue-seitsme aasta eest arvati, et ulmefilmid on sama surnud kui vesternid. Kuid siis toimus teatav nihe ja sealt edasi on Hollywoodi suuremad ja väiksemad, tuntud ja tundmatud toimetanud hõbedasele ekraanile kõikvõimalikke ulmelugusid. Neil Blomkamp ja Gareth Edwards tõestasid, et ka väiksema rahaga saab erakordselt ilmekat ulme luua.

Oma osa ulmehuviliste juurdekasvus on mänginud nutiseadmete lakkamatu pealetung. Tahvelarvutid ja hiidekraanidega telefonid oleks justkui otse Star Trek TNG kaadritest kasutajale pihku hüpanud. Taas kord on plaanides kosmose avastamine - seekord siis punase planeedi suunal.

Kõik see on vähemal määral kulmineerunud tavalisest rikkalikuma ulmefilmide valikuga. Olulist rolli mängivad koomiksitel põhinevad fantastilised lood, aga krõbedale teadusulmele ja uncanny valley tüüpi fantaasiale leiab samuti kohta. Järgnev on põgus loetelu alanud aasta tähelepanuväärsemate - ja teadaolevate - ulmefilmide kohta. Valdav enamus neist leiab oma tee ka kodumaisesse kinolevisse. Ning see siin on vaid loetelu filmidest ja seriaalidest, mille kohta praegu infot saada on. Aasta jooksul täieneb valik ilmselt veelgi.

Kohtumiseni kinosaalis!

Kinofilmid

2015. aastal tasub kino- ja ulmehuvilisel silm peal hoida järgmistel teostel.

Predestination

Ethan Hawke mängib ajas reisivat eriagenti, kes jahib saladuslikku ja pealtnäha tabamatut pommipanijat. Ometi näib, et salapärane terrorist kavaldab oma jälitajad igal kohtumisel üle. Lugu ise teeb erinevaid vigureid ja võtab kohati paradoksi mõõtmeid. Kas lõpptulemus vaatajale meeldib või mitte - raske öelda. Ometi on tegu ühe leidlikuma, ehkki konarliku ajas reisimise tõlgendusega paljude aastate jooksul. Filmi ennast saab juba praegu erinevates video-on-demand keskkondades vaadata.

Automata

Pisut väiksemate rahadega tehtud roboti- ja tehisintellekti ulme Hispaaniast. Peaosas Antonio Banderas, kes siin filmis püüab düstoopilises tulevikus rahulikult perekonda kasvatada. Selles tulevikus on inimestele kuulekad robotid rakendatud paljudes töödes, mida inimesed enam teha ei soovi. Kui tekib kahtlus, et mõned masinad endid ümber programmeerima hakkavad, on inimeste hirm suur. Huvitav, lihtsamat sorti ulme kahe intelligentse olevuse kooseksisteerimisest. Ilmkõrgele ei tasu oma ootusi ajada, aga pettumust ettenähtav süeeliin samuti ei tekita. Film jookseb jaanuari algusest kodumaistes kinodes.

Avengers: Age of Ultron

Tasujate teine täispikk tulemine viib kangelased kokku tigeda tehisintellekti Ultroniga. Lisaks segavad vett õde-venda Scarlet Witch ja Quicksilver (viimase teistsugust tõlgendust nägi terava silmaga vaataja juba X-Men: Days of Future Past esimeses pooles). Kõik esimesest filmist tuntud kangelased on platsis, enamusel on uue kostüümid, lisaks ka mõned uued kõrvalised tegelased kurjamite-heade kõrval. Ehtne maiuspala kõigile koomiksifilmide austajatele, mis on ka selle aasta suurim koomiksifilm üldse. Filmi tegevustik juhatab sisse Marveli filmide järgmise faasi. Kindlasti üks kinosuve suuremaid pauke.

Ant-Man

Marveli teine selle aasta film keskendub tunduvalt vähem kaalukale (heh) tegelasele. Tasahilju tuuakse ekraanile vähem tuntud ja kohati imelikumad kangelased. Loodetavasti ei pea näitlejate ega lavastaja valikus pettuma. Filmi enese sündmustikust on vaat et põnevamgi siit otsida erinevaid viiteid teistele Marveli tegelastele ja sündmustele. Kardetavasti tõlgendub sipelgamõõtu kangelase lugu suurele ekraanile teatud raskustega, kuid kes teab.

Star Wars VII: The Force Awakens

Detsembri teises pooles on oodata üht kinoaasta tähtsaimat sündmust. Üheksa pikka aastat on möödas nigelast kolmandast episoodist. Uue filmi sündmustik toimub aga kuuenda episoodi tegevustiku järel. Uued tegelased, uus lavastaja (J. J. Abrams), aga ka mitmed vanad tegelased (Luke, Han ja Leia) klopitakse mõne stseeni jaoks uuesti üles. Film juhatab sisse uue triloogia.

Jupiter Ascending

Wachowskite kaua-tehtud-kaunike ulme-eepos. Film pidi algselt kinodesse jõudma juba möödunud aasta suvel, aga erinevatel põhjustel viivitati sellega 2015. aasta veebruarini. Ehkki on vähem tõenäoline, et filmist midagi hingele leiab, on see vähemasti vaatamist väärt vaatemäng. Sissejuhatavalt võib rääkida, et inimeste koduplaneet kuulub salaja pool-surematute tähtedevahelise rassi esindajatele, kelle õigust planeedile hakkab küsimuse alla seadma Mila Kunise tegelase saabumine.

Filmi saab kodumaistes kinodes näha alates 6. veebruarist.

Terminator: Genisys

Ilmselgelt tõestades, et ka kivist saab vett välja pigistada, veereb kinolinale uus Terminaator. Meenutuseks siis, et esimene Terminaatori film nägi ilmavalgust juba 1984. aastal. Ja üllataval kombel on ka siin filmis Arnold platsis. Palju vanem, rohkem kortsus Arnold, aga ikkagi mees ise. Selle filmi looga on loojad võtnud nõuks pool ajajoont üle kirjutada (vaata näidete jaoks treilerit), seega mine sa tea. Kärts-mürts-põmm kino näidiskuju? Saame näha.

Victor Frankenstein

Seda filmi ümbritseb veel tänini suur saladuseloor. Ometi on teada, et tohtri rollis on James MacAvoy, ustavat abilist Igorit mängib nooruke Daniel Radcliffe (Harry Potter). Kogu lugu räägitakse Igori vaatevinklist. Lisaks lööb mingis ulatuses kaasa Mark Gatiss (League of Gentlemen). Kõlab põneva kooslusena ja loodetavasti ei pea lõpptulemuses pettuma.

Filmist pole artikli kirjutamise hetkel veel ei treilerit ega ka pildimaterjali.

The Martian

Ridley Scotti ulmedraama, mis näib liikuvat Gravity kiiluvees. Peaosalist mängib Matt Damon, kes äparduse tagajärjel punasele planeedile maha jääb ja seal siis üksnes oma nutikusega ellu peab oskama jääda. Tulnukaid ega suuri plahvatusi väga oodata ei maksa, küll aga hea reiiga pool-teadusulmet. Põhineb populaarsel samanimelisel Andy Weiri romaanil.

Pixels

Üks kummalisemaid ulmefilme see aasta. Kurjad tulnukad saavad 1980ndate videomängusignaalide kaudu aru, et inimesed kuulutavad nendele sõja. Samad tulnukad kasutavad inimeste ründamiseks nonde mängude tegelasi ja vorme. Sõjavägi palkab sõgedusega võitlema tolle mänguajastu fännid, teiste seas Adam Sandleri ja Peter Dinklage'i. Huvitav kontsept, aga hing aimab halba. Vähemasti lustakas kinoskäik retromängude austajatele.

Selfless

Surmasuus olev rikkur laseb oma teadvuse siirdada noore mehe surnukehasse, et oma eluiga pikendada. Lugu võtab imeliku pöörde, kui hakkavad selguma detailid sama nooruki mineviku osas. Üks selle aasta alternatiivsemaid ulmefilme. Peaosas Ryan Reynolds, mis ei tõota head ja lavastajatoolis istub Tarsem Singh. Tema filmid on olnud sellised kord pihta, korda mööda ettevõtmised.

Fantastic Four

Erakordselt pikalt tegemises olnud Fantastilise Neliku reboot on viimaks valmis saamas. Selle filmi tegemist saatis üks õnnetus teise kannul. Ime, et sellest üldse midagi kinokõlbulikku kokku sai. Nagu varakult lubatud sai, on see film märksa süngem, tumedam, Nolani Batmani stiili. Kas selle vaatamine ka midagi hingele pakub - saab alles suve lõpul teada.

The Prototype

Vahelduseks midagi, mis meie kinosaalidesse mitte mingi ime läbi ei jõua. Ja on kaheldav, kas see isegi Ameerikas kinno satub. Odava rahaga tehtud straight-to-video käkk, mis pakub vaatamisrõõmu ehk üksnes erakordselt halbade filmide austajatele.

Insurgent

Teismelistele tüdrukutele mõeldud ulmesaaga teine osa. Ehkki mulle endale ei paku selle filmi nägemine mitte vähimatki huvi (esimene osa jättis enam kui külmaks), siis vähemasti on see suuremate rahadega tehtud.

Chappie

Lõuna-Aafrika Vabariigi oma Neill Blomkampi (District 9, Elysium) uus film. Inimesed ehitavad roboteid ja toredad teadlased otsustavad ühele robotile teadvuse tekitada. Tulemuseks on Chappie - armastusväärne ja lapseohtu mõistusega isemõtleja. Kurjad rahabossid loomulikult näevad Chappie olemasolus ohtu, nende teenistusest alustades kuni Skynetini välja ja nõnda hakatakse õnnetut eluvormi brutaalsete vahenditega jahtima. Jahi esiotsas on Hugh Jackman, Chappie poolel elavad loole kaasa LAVi tuntud ansambli Die Antwoord tegelased. Kas neist viimastest ka miskit näitlemisoskust loota on? Mine tea. Kindlasti väänab Blomkamp vaatajast ka pisara lõpuks välja. Filmil on silmapaistvalt eriskummaline stiil ja robotitel kindel disain.

Film jõuab kinodesse juba märtsi alguses.

Tomorrowland

Seda Disney stuudiote uut ulmefilmi ümbritseb omasoodu salapära. Tegelikult polegi filmi tegevustiku kohta rohkem teada kui vaataja ise allpool viidatud treilerist näha saab. Kaasa lööb George Clooney. Mina tean uskuda, et Disney teeb oma filme vähemalt suure raha suure algustähega. Kes teab, ehk tuleb sellest ootamatult populaarne teos.

Project Almanac

Tegelikult 2014. aasta film, aga kinodesse jõuab alles sel aastal. Seltskond noori leiab mahajäetud plaanid ajamasina ehitamiseks. Ehitavad nad aparaadi loomulikult valmis ja kukuvad sellega lustima. Pidu kisub kurvaks siis, kui ajajoone mõjutamise läbi maailmas jubedad asjad juhtuma hakkavad. Vaevalt, et lugu ise lõpuni põnev püsib, aga huvitav idee sellest hoolimata.

Ex Machina

Üsna ootamatult lendas 2015. aasta kinotaevasse see tehisintellektipõnevik. Ex Machina's on on meeletu IT-gigandi (selle filmi Google) tegevjuht ehitanud valmis eheda naisandroidi, kelle kehas tegutseb revolutsiooniline tehisintellekt. Firma boss kutsub sotsiaalse eksperimendi käigus selle olevusega tutvuma ühe noore andeka arendaja. Siit edasi juba väärib lugu oma silmaga vaatamist. Film on juba tänaseks kriitikutelt ohtralt kiidusõnu pälvinud.

Mad Max: Fury Road

Vana kooli Mad Maxi filmid olid selline pigem maitse küsimus. Kellele meeldis, kellele mitte. Uus film tuleb kahtlemata vähemalt sama vägivaldne, veel rohkemate plahvatuste ja soolikate lendamisega. Verd kallatakse ämbritega. Nimiosas Tom Hardy, kaasa aitavad Charlize Theron ja Nicholas Hoult (X-Men: Days of Future Past).

Alien Outpost

Üks tuntavalt vähemate rahadega tehtud militaarulme. Inimeste ja tulnukate vahel on sõda maha peetud, nüüd jätkub tegevus ühes kaugemas välijaamas. Filmil on halvas mõttes Battleshipi ja Battle Los Angeles maik küljes. Kas tegu ka sama pettumust valmistava teosega on, seda peab igaüks juba ise kogema.

Jurassic World

Laboris kloonitud dinosaurused on tagasi! Uued ja targemad teadlased arvavad, et eelmiste filmide traagiliste sündmuste põhjused on läbinisti eemaldatud. Lõbustuspark saurustega avatakse uuesti. Et aga eelmist kord veelgi enam üle trumbata, ehitatakse geenimanipulatsiooni läbi üks ekstra tark saurus lisaks. Loomulikult tõestab loodus, et metsikuid olevusi kontrollida on enam kui keeruline ja viimases hädas tõttab appi Chris Pratt (Guardians of the Galaxy), kes suure püssiga üleannetuid loomi jahtima kukub.

The Day of the Triffids

Vana hea trifiidide päev saab sel aastal ilmselt uue kuue. Maast lendab mööda kummaline taevakeha, mille järel enamus inimkonnast pimedaks jääb ja teatud taimeliik (nimiosalised trifiidid) liikuvaks ja agressiivseks muutub. Pole veel teada, kas see film selle kinoaasta sisse ära mahub.

Vice

Selle filmi tegevustik toimub spetsiaalses kuurortis, kus külastajatele on lubatud kõik pahed. Selle võimaldamiseks on asutuse elanikeks spetsiaalsed androidid, kellega üks kõik mida teha tohib. Lugu võtab muidugi kummalise pöörde, kui mõni tehisolevus teistest erineda julgeb. Filmis oma lõusta näitamise eest saab raha Bruce Willis.

Equals

Juba nimes kõlab teatav sarnasus filmiga Equilibrium - ja seekord näib, et ka sisu klapib. Utoopilises tulevikus on emotsioonid keelatud ja inimkond elab seeläbi ilma sõja, nälja ja vaesuseta. Loomulikult ilmuvad siin ja seal lagedale need, kes emotsioone ikka tunda tahavad ja seega kisub ideaalmaailm kiiva.

Ejecta

Samuti mõnes kalendris juba 2014. aastal levikus olnud. Tagasihoidlikuma rahaga tehtud maailmalõpufilm UFO-kiiksuga.

Telesarjad

Lisaks suurematele ja väiksematele kinofilmidele saab ulmet jälgida ka väiksemal ekraanil. 2015. aastal võib huvi pärast silma peal hoida järgmistel telesarjadel.

Westworld

1973. aasta samanimelise ulmeka teleseriaali kujul taasloomine. Juba praegu on selle projekti külge kinnitatud väga paljulubavaid nimesid: Ed Harris, Anthony Hopkins, James Marsden. Loo keskmes on sarnaselt vanale filmile lõbustuspark, kus androidid võimaldavad taaselada kindla ajaperioodi oludes. Valikus on metsik lääs, keskaeg ja vana Rooma. Lootused ja ootused on kõrgel.

The Man in the High Castle

Sari, mille sarnast sageli ei näe. The Man in the High Castle põhineb Philip K. Dicki samanimelisel alternatiivse ajaloo romaanil. Tegevustik toimub valdavalt 1960ndate Ameerika Ühendriikides, kuid selles ajaloos võitis teise ilmasõja Saksamaa. Ühendriikide alad jagati ära Jaapani ja Saksamaa vahel ning Hitler valitseb maailma raudse rusikaga tänini. Piloot oli huvitav, sarja ennast hakatakse tegema alles lähemas tulevikus. Reaktori lugejatel soovitan parem raamat välja otsida ja läbi lugeda.

The Expanse

Tegijate sõnutsi Game of Thrones, aga fantaasia asemel Corey raamatusarja (Leviathan Wakes jne) ulmemaailma ekraniseering. Reaktori lugejatele kindlasti tuttav raamatusari. Loodetavasti saab teleseriaalist endast ka asja.

12 Monkeys

1995. filmi sündmuste taastõlgendus teleseriaali raames. Esimesed episoodid on selle artikli ilmumise ajaks juba vaatamiseks saadaval. Kui ei midagi muud, siis vähemalt põnev lugu pandeemia ennetamisest ajas reisimise abil.

CSI: Cyber

Märtsist hakkab jooksma järjekordne CSI spin-off sari. Sedakorda siis on fookus küberkuritegudel. Suure tõenäosusega on tõsiseltvõetavuse tase säherdune, et iga natukenegi IT-d tundev vaataja endid naerust täis laseb. Sellest hoolimata aplaus produtsentidele - aktuaalne hirm, millega madalalaubaliste vaatajate silmapaare köita.

Muljeid väiksest larbifestivalist Norras (Alleria)

Oktoobris käisin ma larbifestivalil nimega Grenselandet, mis toimus esimest korda 2010. aastal. Mängud on suuremas osas tehtub black box`i jaoks, mängitakse vanu lemmikuid ja ka uusi mänge. Larbid ei kesta rohkem kui neli tundi ja läbiviijaks on iga mängu autor ise. Osalejaid oli sel aastal saja ringis ja paralleelselt toimus kaheksa mängu, kokku 24 - üks reedel ja kaks laupäeval. Majutust festival ei pakkunud, toitlustust sai odavamalt (Norra kohta). Kogunemispaigas toimus enne igat larpi kohtade jagamine (registreerudes sai valida oma eelistused ja selle järgi jagati osalejad mängudesse, aga vabade kohtade olemasolul - peaaegu alati - oli ka võimalik mängu vahetada. Järgnes söömine, paar mängu ja pidu.

Väga huvitav, et korraldajad olid suutnud leida ühes piirkonnas nii palju black box'e, kus mänge läbi viia. Ühtegi kohta ei pidanud kõndima kauem kui 15 minutit. Kõige suurem väärtus lisaks mängudele olid muidugi inimesed: tõsiselt palju põnevaid larpareid, enamik küll Skandinaaviast. Mänguloojate endaga mängu arutamine oli ka väga lahe.

Suvaline tähelepanek: sealkandis on üllatavalt palju rahvast, kes pidevalt pügavad ja vahatavad oma vuntse ja riietuvad nagu 30-ndate inimesed.

Ööbisin juba varasemast tuttava norra larpari juures, kus oli ka punt valgevenelasi. Korter oli ülinunnu ja väga boheemlaslik, seal oli vahva öösiti päeval kogetust rääkida ja erinevaid larbikultuure arutada. Valgevenes on larp alles hiljuti levima hakanud ja seda päris palju tänu Skandinaavia koostööpartneritele (erinevad projektid jne).

Kõige tugevam üldine emotsioon, mis kuidagi kohale jõudis ja mida on ka kõige raskem edasi anda, on perspektiivitunne. Nagu reisides üldiselt, muutub teiste larbikultuuridega suheldes pilt kuidagi laiemaks, meie enda probleemid aga näivad väiksemana ja lahendatavana. Ühest küljest tekib kuidagi tühine tunne, samas on hea olla osa millestki suuremast ja ka tuge, armastust ja soovi koos töötada leidub külluses.

Larpidest:

Mängisin kolmel mängul ja kuidagi kukkus nii välja, et kõik puudutasid mingil määral armastust.

Innocence: Minu lemmikmängulooja tehtud mäng. Temaga on alati väga tore ka eelnev töötuba. Pole vaja karta, et muljete lugemine midagi ära rikub, kõik mängu elemendid seletatakse enne mängu niikuinii ära.

Mäng räägib klounidest, kes ei ole mitte klounideks riietunud inimesed, vaid omaette olendid, kes tunnevad palju ja kiiresti, on süütud ja lapsikud, natuke kohamakad, lõbusad ja kurvad, mänglevad ja totakad, neile on maailm üllatav ja imeline, aga nad unustavad asju kergesti. Klounid elavad tsirkuses ja mäng algab sellega, et tsirkus on lahkunud. Klounidel oli neli asja: mälestus tsirkusest (pilt, mille ise joonistasime ja rinda kinnitasime), kohmakus (korraldajate antud riideese, mida tuli kanda kuidagi ebatavalisel moel), sidemed teiste klounidega (nöör, mida sai kokku siduda, kui tundsid, et kellegagi on loodud tähendusrikas suhe) ja klouninina. Klounid ei osanud rääkida, aga tegime hääli (hüüatusi jne). Mängu põhiline teema on nende erinevate elementide vahetamine teiste asjade vastu.

Mäng algas ärkamisega, maailma ja teiste avastamisega, püsti tõusmise katsetustega. Visati üksteisega nalja ja sõbrustati. Ma leidsin kohe alguses oma parima sõbra/armastuse, kelle kaudu käisid kõik mu ülejäänud suhted (st minu pael oli seotud temaga ja temal mingite teistega veel). Siis oli niisama klounitsemine ja möllamine, meenutasime tsirkust ja kurvastasime, siis jälle unustasime ära. Üks hetk ilmus Kaupmees, kes pakkus meile ,,kõnet" vastutasuks pildi/mälestuse eest. Kes huvi tundis, see andis oma pildi ära ja sai vastu kaardi, kus oli mingi keeruline sõna (nt metamorphosis, peripheral, claustrofobia jne). Saadud sõna alusel mõtles igaüks välja oma pudikeele ja siis võisid rääkida teistega, kellel ka keel oli ja olla väga uhke enda üle ja justkui mõistlikke asju rääkida, samal ajal, kui keeleoskamatud klounid frustreerunult kõrval virisesid. Mina keelt eriti ei tahtnud, aga mu sõbrad võtsid ja mina siis ka, et ma nendega rääkida saaksin. Järgmisena pakuti elegantsust (kokteilivihmavarju) kohmakuse (riidetüki) vastu. Seda ma tahtsin ja kohe võtsin ka, aga mu sõbrad ei võtnud ja nii ma siis üksi edvistasin. Nagu keel, oli ka elegantsus samamoodi teeseldud ja üle pakutud. Viimaseks pakuti iseseisvust (peeglit) sidemete (paelte) vastu. Soovija lõikas paelad läbi ja jäi suhtlema ainult iseenda peegelpildiga. See oli päris karm ja õudne. See käputäis meist, kes seda ei teinud, kogunesid kokku ja lõid uusi suhteid nendega, kelle paelad olid katkenud. See oli hästi armas ja emotsionaalne hetk mängus.

Selgituseks vahele - kaupmehega võis vahetaga ka mitu asja korraga, aga nt elegantsuse said ainult siis, kui enne oli keel jne.

Siis tuli mängus hetk, kus oli võimalik asju tagasi vahetada. Ma vahetasin kõik tagasi, mälestus oli lihtne, sest ma niikuinii keelt ei tahtnud, aga kohmakus keerulisem. Õnneks üks kloun just ajas kõiki naerma oma kohmakusega ja siis ma leidsin, et rõõm on ikka parem kui elegantsus.

Me istusime oma tiheda sidemetepuntraga ja Kaupmees viis ära need, kes olid kasvõi ühe asjadest jätnud. Võttis nende klouninina ja viis nad ära pimedusse, kus nad mängu lõppu jälgisid. See oli eriti masendav, sest mu parimal sõbral jäi kõne alles ja ta viidi ära.

Lõpus tuli tsirkus tagasi ja kõik olid rõõmsad. Mina olin kurb, sest sõpra polnud, aga rõõmus, sest kodu tuli meile järele. Siis jäime magama... Ja ilmselt tsirkus jättis meid jälle.

Üldiselt oli nunnu mäng ja mulle meeldis elementide kasutamine, aga vahetusi oleks tahtnud rohkem teha, kuna ühekordne vahetus tegi selle kuidagi liiga raskeks valikuks. Väga meeldis eelnev harjutamine ja mitteverbaalsed mängud on üldiselt hästi vahvad. Ilmselt olnuks elamus võimsam, kui ma polnuks enne ,,White Deathi" mänginud. See oli päris huvitav, et tegelast ei defineerinud peaaegu miski muu peale pildi ja riidetüki.

Love in the Age of Debasement - mäng kriisimomendist suhtes. Mängus olime kõik paarikesed kohvikus, mis oli päris mõnus, sest sai teisi vaadata või kommenteerida, aga otsest suhtlus oli vähe, sest kes ikka kohvikus kohtingul olles suvaliste inimestega räägib? Seetõttu oli partneriga palju fokusseeritum ja sügavam ja intensiivsem mäng. Huvitav oli see, et suures mängus tihti ei toimu selliste stseenide nii peenet läbi mängimist, pigem läheb kõik üsna kiirelt ja rohkamalt mööda. Nautisin seda, kuidas selles mängus olid kõik pilgud, köhatused ja käeliigutused väga tähendusrikkad. Rollid on sel mängul kirjutatud sisemonoloogina, nii et võib üsna segane olla, aga õnneks mulle väga sobis selline stiil. Eriti kasulikud olid soovitused, mida mängus teha, sest need olid sellele mängule sobivalt väga väikesed detailid (nt. vaata mujale, kui su parner sind vaatab ja tema poole, kui ta pilgu mujale keerab) ja neid tehes oli lihtne kiirelt rolli sisse elada. See töötas ka üllatavalt hästi, et enda rolli lugedes oli justkui kõik selge, aga kui päriselt mängus vaidlema hakkasime, siis tuli üllatusena, mis teist täpselt suhtes häiris.

Mängisin koos ühe samuti varasemast tuttava venelannaga, tema loomeinimest ja mina hästi rahale keskendunud ja patroniseerivat tüüpi. Meie mäng töötas kuidagi väga ilusti, flirt ja tülid ja igapäevased vestlused ja ebamugavad küsimused voolasid üsna hästi ja mängu finaaliks oligi kõik juba öeldud.

Mängudisaini kohta: iga paarike valis kaks laulu ja kui need mängisid, siis oli moment, kus võis rääkida, milles probleem. Muul ajal tuli teemat vältida. Paarideks jagamine on selles mängus päris keeruline, alustuseks tegime üsna levinud käesurumise ja kallistamise mängu ja siis selle järgi vaatasid mängujuhid, kes klapivad - peaasi, et täiesti olematu keemia ei oleks. Eriti meeldis mulle mängu sisse- ja väljajuhatus, kus ühe laulu taustal luges mängujuht ette numbreid ja mälestusi, väga meeleolukas.

Kokkuvõttes oli see väga unikaalne ja meeldejääv kogemus, väga väga nauditav mäng ühe partneriga.

Before and After Silence - see oli hästi huvitav, sest paarilõigulisest tutvustusest jäi mulje, nagu oleks tegu pigem harjutuse või töötoaga. (,,Before and After Silence is about limitations and listening, and about doing almost nothing. It is non-verbal and uses silence as its starting point. It is about shifting the point of view from "what is" to "what is not", about shifting the focus from "the sounds" to "the spaces between the sounds", from "the actions" to what is "between the actions", and to "what is not done".[...] As a player you should attempt to exercise restraint and to do nothing until you have to let it go.,,). Ma ei oodanud sealt väga tugevat larbikogemust või lugu, vaid pigem mingeid uusi mõtteid ja meetodeid, mida katsetada. Üllatavalt sain aga üsna vastupidise kogemuse.

Enne mängu harjutasime vaikust ja selle lõhkumist. Mängus oli kaks elementi: mingi liigutus ja situatsioon, mõlemat sai võtta kolm ja valida neist üks. Liigutused olid näiteks: võta võimalikult vähe ruumi, tee üks käeplaks, võta nii palju riideid ära, kui sul mugav on. Situatsioonid: hinged teispoolsuses, telepaadid, patsiendid jne. Mina valisin liigutuseks ,,hakka kedagi puudutama ja siis peata end viimasel hetkel" ja ma tegin seda mängu jooksul mitu korda. Situatsioon oli selline:

Päris sünge, aga ülejäänud kaks, mis ma tõmbasin, olid minu jaoks vähem mängitavad (ühes tuli sõpru ja vaenlasi samamoodi kohelda, teises otsida süüdlast ja siis vihane olla. Mõlemad tundsid rohkem mänguvõimalusi piiravad kui avavad).

Terve mäng toimus vaikuses, hääli paar korda tehti ja vahepeal tekkis mööbli liigutamisest helisid. Mängisime black box`is, kujunduse mõttes kasutasime paari tooli, panime prügikasti keset tuba ja veel paar säärast suvalist elementi. Kõike võis kasutada mõistlikkuse piires.

Ma olin oodanud, et on pigem selline ühe momendi või stseeni kujutamine ning üsna abstraktne mäng, ikkagi ju ainult tund aega ja vaikuses. Minu üllatuseks aga kujunes mu larp üsna pikaks mitme pöördepunktiga teekonnaks. Ühe momendi asemel oli peaaegu terve eluiga ja kuigi see, mis toimus, oli enamasti abstraktne, tekkis minu peas taustaks väga tugev lugu.

Kohtusin mängus ühe teise neiuga, kes oli alguses hirmutav, aga pärast seda, kui tal endal oli ka jube kogemus, saime liitlasteks. Hiljem oli esimene pöördepunkt, kus ta mind tingimusteta omaks võttis, kui ma end süüdlasena tundsin ning meist sai lahutamatu paar. Siis tulid hirm ja varjamine, nüüd vähemalt kahekesi, kaitsesime üksteist oma vaenlaste eest. Järgmine pöördepunkt saabus, kui tundsime, et me ei saa igavesti end peitma jääda ning püüdsime aidata teisi, kes kurvad paistsid. Meie enda suhe oli alati väga armastav ja lõpp üsna armas vaikiv idüll.

Kuna kõigil oli erinev situatsioonikaart, siis oli ka igaühe lugu erinev. Minu sõbranna oli olnud prostituut, kes otsis kliente, aga leidis hoopis armastuse. Kaks inimest embasid üksteist terve mäng - üks neist ootas haiglas uudiseid raskelt haavatud sõbra kohta, teise jaoks olime me kõik ootamas maailma lõppu - ning üks meist oli süüdlane, see, kes kõige rohkem heli tekitas. Lõpus ta enda arvates ka leidis reeturi, aga oli juba liiga hilja ja süüdlane ainult irvitas talle näkku. Ühe vaatleva inimese jaoks olime me kõik tema mälestused ja kuigi ta meiega ei suhelnud, tundis ta siiski meie vastu sooje tundeid. Mängus üsna vapralt ringi uudistanud naise jaoks olime kõik hinged teispoolsuses ja tal polnud põhjust karta, sest olime ju kõik juba surnud. Sama naine oli jällegi teise mängija jaoks tema Jumalanna, kellelt ta lunastust otsis. Tal oli väga põnev ja keeruline lugu enesega kohtumisest, üksildusest ja lunastusest (mille ta ka sai, kui vaim talle mängu lõpus oma salli pea peale pani). Üks mees, kes mängus tihti päris jube oli, mängis noort rasedat naist, kes polnud kindel, kes on lapse isa ning kartis, et see on halb inimene.

See oli äärmiselt huvitav mäng, sest pärast mängu oli selline oh-päris-lahe-tunne, teistega rääkides oli vau-uskumatult-äge-tunne ja mitu tundi hiljem olin täiesti rabatud. Õhtul rääkisime sellest veel mitu tundi, sest mu IG sõbranna oli üks valgevene tüdrukutest, kellega samas kohas ööbisime.

Aga hämmastav oli mäng esiteks sellepärast, et ma ei oodanud ühetunnisest mängust nii tugevat narratiivi ja nii suurt tegelase/loo arengut. Rääkimata sellest, kui kuulsin hiljem teiste versioone mängus juhtunust. Imeline, milline on inimeste fantaasia, kujutlusvõime ja oskus asjadele tähendust ja narratiivi omistada. Vaikus muutus küll minu jaoks üsna kõrvaliseks, sest kogu aeg kostis palju väikeseid hääli, aga samas oli vaikimine oluline osa mängust.

Pidu, järgmisel päeval kohvikus kohtumine ja lego-hommikusöök (ehitasime legolinna ühe kohaliku korteris) olid meeleolukad, aga ilmselt mitte väga muljetamist väärt.

Festival andis palju ideid ja julgust ka ise midagi sarnast teha, loodetavasti on ka meil varsti oma pisike larbifestival-nädalavahetus!

Peagi tulevad veel minu muljed Stockholm Scenario Festivalilt ja Taliesini muljed Taani Black Box larp festivalilt.

Artikkel ilmus algselt Sisaliku blogis.

Repliik kosmosepiraatlusest (Agur Tänav)

Käesolevat artiklit ajendas mind kirjutama eelmises Reaktoris olnud artikkel, kus räägiti, et hard-sf võtmes ei ole kosmosepiraatlus võimalik. Sooviksin sellele väitele vastu vaielda.

Miks ma siis härra Memphet'ran`i arvamusega nõus ei ole? Härra M esitab oma väited kitsalt tehnilisest vaatevinklist, kuid unustab ära, et ükski tehnika ei toimi ilma inimesteta, ja kus on inimesi, kus ringlevad suured rahad, seal on sotsiaalsus, poliitika ja mahhinatsioonid. Härra M-i artiklis on palju võrdlusi merelahingutega ja ta väidab, et kosmoselahingud ei saa tehnilisest vaatepunktist mitte mingil juhul nõndaviisi toimuda, piraatlus aga ei ole üldse võimalik. Ütleme, et tal on tehnilise poole pealt 100% õigus, ma ei ole ekspert, kuid tahaksin välja tuua teemad, mis minu meelest laseks kosmosepiraatlusel suurepäraselt toimida ka härra M-i artiklis välja toodud tehnilise taseme juures.

Ma ei ole teadlane, ma olen ulmekirjanik ja seetõttu ei piisa mulle lihtsalt ägedatest seadmetest, vaid ma asetan need mingisse tausta. Kui kosmosepiraatlus asetada inimühiskonda, siis tulevad lisaks sõjalisele võimekusele juurde psühholoogia, juriidika, poliitika ja raha. Üks asi on tehnilised vidinad ja hoopis teine asi on selle kasutajad. Kuigi see härra M-i meelest ei saa kuidagi nii olla, siis hakkab kosmosepiraatlus ilmselt toimima nii mitmeski aspektis üsna mineviku või tänapäeva merepiraatluse moodi. Härra M-i piraatlusskeem, mille ta välja toob, on järgmine: On kaks punkti (planeeti, kosmosejaama, asteroidikaevandust vms) mille vahel liiguvad kaubalaevad. Piraatidel on mõttetu kaaperdada nende kahe punkti vahel liiklevaid laevu, kuna teise päikesesüsteemi otsa on näha, kuhu nad saagiga lähevad. Sest siis ründab kaubalaeva kaotanud osapool oma võimsa laevastikuga piraatide baasi ja asi ants.

Mina väidan, et see on liialt eksitav lihtsustus. Võtkem näide kaasajast - maailma suur probleem oli (ja ilmselt on ka praegu, kuigi sellest enam väga palju ei räägita) - piraatlus Aafrika rannikul. Ka praegu teatakse tänu GPS- ja sateliitsüsteemidele väga hästi kuhu kaaperdatud laevad viiakse ja teatakse ka, kus elavad piraadid. Kas see teadmine aga aitab kaubalaevade omanikke, või riike kelle jurisdiktsiooni alla need laevad kuuluvad? Kas Ameerika Ühendriigid või Vene Föderatsioon või India Vabariik, kelle kodanikud piraadirünnakute läbi kannatasid, ei oleks võimelised oma suurte laevade, lennukite ja armeedega selle piraadiranniku tema osmikulinnadest puhtaks pühkima? Loomulikut oleks nad selleks sõjalisest seisukohast lähtudes võimelised. Kas nad seda aga teevad? Ei ole teinud. Ja täpselt samamoodi saavad tegutseda ka piraadid kosmoses, sellest hoolimata, et teatakse väga hästi, kes ja kus nad on. Nad leiavad endale kellegi, kes neid valitsuste tagatubades kaitseb, maksavad talle saagist osa, ja ehkki tehniliselt oleks väga lihtne nad hävitada, siis juriidiliselt tehakse see väga keeruliseks ja ennäe - kaaperdusäri lööbki õitsele.

Piraadid löövad mõne planeedi kuule, asteroidivöösse või kosmosesse oma asunduse püsti ja mõnulevad seal nagu põrsad põhus. Kaaperdatud laevade ja lasti ostjad tulevad ise nende juurde. Nagu härra M isegi väidab, siis kosmoselaevad on meeletult kallid asjad. Samamoodi ka moodsad kaubalaevad, ning just seetõttu ostavad nende omanikud need ise tagasi, näiteks poole hinnaga, mis kuluks uue laeva ehitamiseks. Maksavad ka lasti ja meeskonnaliikmete eest lunaraha ja on veel õnnelikud, et nii kergelt pääsesid, sest see on palju odavam, kui hakata uut laeva ehitama.

Algne artikkel ilmus detsembrikuu reaktoris

Mänguarvustus: Hearthstone: Heroes of Warcraft (Rasmus Tamm)

Sellel kevadel oma esimest ametlikku juubelit tähistav Hearthstone on tänu oma kasvavale mobiilsele nõole kogunud vähem kui aastaga üle 20 miljoni huvilise enda ümber. Uurime, kuidas on Blizzard Entertainmenti loodud "Südamekivi" nõnda lühikese ajaga taolise massiivse kasutajaskonna ära teeninud

Müstilistest koletistest pakatav ning nii graafilisel kui helilisel tasandil iga Warcraft -i saaga fänni fantaasiaid realiseeriv Hearthstone on kogumiskaartide lahinguväli, mis keerleb nii mängijate omavaheliste kui ka arvuti vastu toimuvate käigupõhiste duellide ümber. Lahingu alguses saavad mõlemad osapooled endale kindla arvu suvalisi võlukaarte oma isiklikust kaardipakist, millede kogumikku lisandub igal võitluse uuel käigul üks suvaline kaart sellest samast kaardipakist. Kaarte saavad mängijad kordamööda lauale hakata laduma, et oma vastasele tuupi teha. Nende maagiliste kaartide võimed ulatuvad vastase vigastamisest ja enda tervendamisest kuni müstiliste koletiste kutsumisele enda eest võitlema kui ka nende samade koletiste võimete täiendamiseni, sarnanedes põhimõttelt oma anri vanematele eakaaslastele Yu-Gi-Oh! -ile ning Magic: The Gathering -ile. Iga kaardi käimisele on kehtestatud ka manahind. Kui lahingu alguses antakse mõlemale mängijale kasutada käiguks vaid üks mana, mis piisavalt odava kaardi puudumisel võib sundida hoopis käiku vahele jätma, siis igal järgneval käigul on mängijatel kasutada eelnevast üks mana rohkem, tipnedes kümne managa. Siit tuleb mängu sisse ka dilemma - kas kulutada väärtuslikku võluvõimet ühele kallile ning võimsale või mitmele odavale ning nõrgemale kaardile. Lahingu võidab see, kes suudab esimesena tühjendada vastase elubaasi.

Lahingu esmaseks ülesandeks on valida millised algselt kätte antavatest kaartidest enne mängu algust välja vahetada. Lisaks põhikaartidele antakse teisena alustavale mängijale enne tema esimest käiku ka üks manamünt, millel puudub kulu, kuid annab selle omanikule väljamängimisel üheks käiguks lisamana. See võrdsustab natuke esimesena käimise eelist. Käigu alguses täidetakse kasutaja manakristallid. Oma käigu ajal võib mängija käia välja täpselt nii palju kaarte kui mana seis võimaldab. Nendeks kaartideks on käsilasekaardid, mis kutsuvad väljakäija poolele vastavalt kaardile kindla ründe- ning kaitsejõuga abilise, loitsukaardid, mis võimaldavad enda armeed tugevdada või vastase armeed nõrgestada, relvakaardid, mis annavad lisaks välja käiva mängija käsilastele ka tema kangelasele ründeõiguse, ning salakaardid, mis paljastuvad ning teostuvad alles siis, kui vastane sooritab salakaardil ette nähtud teo. Välja käidavaid kaarte eristab lisaks tüübile ka nende spetsiifilised omadused. Nii võivad käsilased omada ühtlasi näiteks elustavat võimet ning loitsukaardid hoopis vastast rünnata või mõne tema käsilase enda poolele needa. Lisaks kaartide lauale mängimisele saab käigu ajal mõne enda vähemalt ühe käigu laual viibinud käsilasega ka vastase kangelast ning tema käsilasi rünnata. Iga käik kestab kuni mängija otsustab selle üle anda või lõpeb käiguks ette nähtud aeg.

Taolisi lahinguid saab pidada kolmes eri vormis: seikluslaad, mis võimaldab mängijal nautida arvuti vastu mängides uusi lugusid ning ühtlasi täiendada oma oskusi, duellilaad võimaldab üle interneti võistelda kaasmängijatega, et panna proovile oma senised teadmised ja nipid, ning veelgi julgemad saavad kätt proovida areenil, kus peab tegema enne lahingut ridamisi valikuid ning seejärel seisma silmitsi mitmete ohtlike vastastega. Mängijate tasemete üle peetakse arvet nende auastme (ing.k. rank) järgi, mida saab tõsta võites auduellides teisi sama auastmega mängijaid.

Lahingu saatuse ei otsusta siiski mitte ainult lahingutegevus, vaid ka ettevalmistumine. Selleks antakse mängijale esmalt valida millise kangelasena soovib ta lahingus võistelda, saades iga kangelasega erineva kaks manat maksva lisavõime. Valikus on:

Druiid (druid) - mitmekülgne võitleja, kes pöörab tähelepanu nii elustamisele, kaitsele kui ka ründele. Druiididel on eriline võime muunduda loomaks, mis suurendab tema ründe- ning kaitsevõimet. Druiididel on lai baas kaarte, mille eripäraks on nende mitmeotstarbelisus, ehk mitmed druiidi kaardid omavad erinevat efekti, olenevalt sellest, kas neid kasutada kaitseks või ründeks. Druiidi kaardid keskenduvad peamiselt enda karakterite tugevdamisele ning vastase otsesele haavamisele.

Kütt (hunter) - küttidel on harukordne oskus võita vastast distantsil, enne suurema lahingu algust. Lähivõitluses peavad nad aga sageli alla vanduma. Vibu võimaldab neil vigastada vastast ka ilma oma kaartide ning koletiste abita. Küti jaoks on oluline keskenduda korraga mitmele vastasele, seetõttu suudab ta oma kaartidega vigastada ühel käigul tervet armeed. Küti käsilastel on ka harukordne võime tõsta enda ning kaasvõitlejate ründevõimet.

Maag (mage) - maagid on kuulsad oma imeliste võluteadmiste poolest ning kuigi see oskus võimaldab neil rünnata oma vastast ning tema kaitsearmeed erilise jõuga, on maagid füüsiliselt vägagi haavatavad. Võlurid toetuvad põhiliselt oma loitsudele. Need võimaldavad teha enneolematuid rünnakuid ning sooritada salajasi käike. Kaitseline jõud on maagidel aga silmatorkavalt nõrk, mistõttu võib iga täägirünnak neile saatuslikuks saada.

Paladiin (paladin) - kui tahad kedagi, kes talub kõik vastase hoobid, siis vali paladiin. Nende rasked kaitserüüd ning hämmastavad elustamisoskused võimaldavad neil taluda hoomamatult suurt ründejõudu. Lisaks on nende poolt ka raudmeeste armee, kust neil on võimalik igal käigul üks abimees välja kutsuda. Paladiinidel ei ole küll kõige tugevamad liitlased, kuid selle eest on neil terve rida loitse, millega ka oma kõige nõrgemad liitlased tõelisteks terastankideks muundada. Paladiinidele pole ka võõras käsivõitlus, mistõttu on nad alati valmis ise relva kätte võtma ja lahingusse astuma. Eriti ohtlikuks teeb nad aga erakordne elustamisvõime ning käsilaste oskus üksteisest lisajõudu ammutada.

Preester (priest) - preestrid pole küll eriti tugevad lähikontaktiga lahingus, kuid nende maagilised oskused võimaldavad neil leida kaitset ning pakkuda vasturünnet enne vastaste saabumist. Nad suudavad end elustada ka kõige raskemas olukorras. Kuigi preestrite pärusmaaks pole võimsad metallgolemid ega tuldpurskavad lohed, on preestrid eriti oskuslikud oma käsilaste tervendamises. Preestrite motoks on: ,,kes tasa sõuab, see kaugele jõuab", mistõttu nad keskenduvad peamiselt oma armee koosseisu kasvatamisele ning elushoidmisele kui olemasolevate käsilaste tugevdamisele.

Kelm (rogue) - kelmide rünnakut pole kunagi võimalik ette aimata. Nad korraldavad üllatusrünnakuid ning nende lahingukombod on hoolikalt välja kavandatud. Kelmidel on alati varuks pistoda, millega vastast pussitada. Nad on kuulsad skeemitajad, mistõttu oskavad nad oma käsilastega ühel hetkel kaduda ning järgmisel hetkel lahinguväljale endisest tugevamas koosseisus tagasi ilmuda. Kelmi armee strateegiaks on vastase vältimine, kuni tekib sobiv ründemoment, ning siis lükata rivist välja kogu vastase armee.

amaan (shaman) - olles ise sõjaliste oskusteta, pole amaanist nii väga kasu lahingus kohapeal, kuivõrd selle koordineerimisel. Oma tootemitega juhivad nad lahingukulgu ise otseselt sekkumata, kuid neid ei tasu alahinnata, sest nad mängivad üle nii mõnegi raudse sõdalase. amaanid pole eriti tuntud oma loitsude võimust, küll aga oma käsilaste meeletu kiiruse poolest. Nad suudavad rünnata mitmeid kordi ilma, et vaenlane jõuaks silmagi pilgutada. Seda ei kergenda ka asjaolu, et amaani tootemid võivad teha tema käsilastest pea vankumatud raudtalad.

Nõid (warlock) - musta maagia ning deemonlike koletiste valitseja põletab ja hävitab oma vastased. Ta on nõus kübekese oma elust ohverdama lisakaartide nimel, kui see toob talle kokkuvõttes võidu. Nõiad usuvad, et lahingus on oluline koostöö, seetõttu on nad võimelised kokku kutsuma eriti suure armee, kes üksteist tugevdab. Nõidade põhiliseks sihtmärgiks on vastase süda, seega on nad õppinud selgeks eelkõige ründavad loitsud.

Sõdalane (warrior) - sõdalased usuvad, et sõjaline edu peitub varustuses ning taktikas. Oma raskevarustusega on nad nii kardetud vastased kui hinnatud liitlased. Sõdalased on keskendunud oma kaitselise võimekuse tagamisele. Aga ära karda kõige rohkem sõdalase armeed, vaid tema relva. Sõdalane võib lahinguväljal võidelda mitme käsilase eest ja oma läbimatu soomusrüüga on tema võitmiseks vaja suuremat sorti kahuriväge.

Veelgi suuremaks strateegiliseks näitajaks kujuneb sõjaväljal aga mängija oskus koostada enne lahingut oma kaardikogust kolmekümnest kaardist koosnev kaardipakk. Sealjuures tuleb silmas pidada, et mitmed kaardid moodustavad koos tugeva sünergilise kombo, jättes üksikult aga kärbsedki ellu. Algselt antakse käputäis kaarte mängija isiklikku kaardikogusse, kuid aja jooksul on võimalik kaardipakikesi juurde teenida või osta, saades nõndamoodi lisaks juhusliku valiku kaarte (CCG mängijatele tuttavad kui boosterid), mis suurendavad kaardipaki koostamise strateegilisi võimalusi. Kui juhtub, et mõni pakist saadud kaart kaardikogus juba eksisteerib, on võimalik see mitmekordselt oma hoolikalt valitud kaardipakki lisada, suurendades nii vastava kaardi esinemistõenäosust lahinguväljal. Kaardipaki saab moodustada iga kangelase kohta eraldi, jättes vabad käed ka kangelase spetsiifika arvestamisel.

Siinkohal mängu olulisemad elemendid lõppevadki. Hoolimata vahepealsetest uuendustest tabas mind sellelgi korral sama ebameeldiv üllatus, mis aasta tagasi - peale paaripäevast mängimist on kadunud suurem isu jätkata. Seda põhjusel, et mäng muutub strateegiliselt rutiinseks ja üksluiseks. Isegi, kui mängija koostab täiesti perfektse kaardipaki, pole tal võimalik määrata millises järjestuses kaardid talle sülle kukuvad. Lisaks puudub igasugune ülevaade eesootava vastase kohta. Ja ärgem unustagem, et juba heade kaartide kogumine nõuab õnnelikku kätt. Seega, hoolimata kõigest, on mängus väga suur roll juhusel.

Kui Te soovite nautida meeldivat põgusat kaardimängu mõnusas õhkkonnas ning seda kodust lahkumata, siis ma soovitan Teile Hearthstone`i. Oma graafilise, helilise ning lihtsuse võlus tõstab ta mu meeleolu igal korral, kui ma mängu avan. Kui Te soovite aga vaimset pinget, strateegilist lahingut ning võrdset võistlusmomenti, siis paraku peate Te suure tõenäosusega Blizzardi järjekordses üllitises pettuma, kuna oskuste roll on selles mängus suuresti piiratud.

Muljeid talvisest lauamängulaagrist 2015 (Ove Hillep)

16. jaanuari õhtul võis Jõulumäe spordikeskuses näha veidrat vaatepilti: inimesed nii üksi kui hulgakesti tassisid majja kaste, kust piilusid välja veidrad värvilised karbikesed. Sportlaste moodi nad just välja ei näinud - nemad käivad ju ometi spordikottidega... ja milline sportlane võtab trenni kaasa kasti õlut? Ei, see oli hoopistükis talvine lauamängurite suursündmus Brain Gamesi lauamängulaager, kuhu sel aastal jõudis 103 inimühikut.

Foto autor: Priit Paabo

Ei ole vist vaja küsida, mida seal peamiselt tehti. Lauamängude tarbeks oli spordikeskuses eraldatud kaks suurt ja kaks pisemat saali, kuhu kõik vabalt ära mahtusid. Lisaks võis mängida ka igal pool mujal, kus vähegi sai - siinkirjutaja algatusel hakati vastu ööd mängima vastuvõtuputka laua peal ning ka sauna eesruum ei pääsenud puhtalt. Mängijate seas oli nii vanu (umbes 50aastaseid) kui noori (noorim oli väidetavalt 12aastane), nii kogenuid kui algajaid ning kõigil oli väga lõbus.

Nagu mainitud, tõid enamiku mängudest kohale osalejaid - kellel oli, see krabas huvitavamad (nii teiste kui ka enda jaoks) kaasa. See päädis sellega, et viimasena tulijad, kelle hulgas oli ka artikli autor, ei leidnud enam vaba pinda, kuhu oma tagasihoidlik kaasahaaratud kogu toetada. Mängude jaoks eraldatud laual kõrgus mehine hunnik, mis oli kohati ka pikimatele vähemalt rinnuni.

Foto autor: Erik Peinar

Kuna mängude valik oli suur, siis oli ilmselge, et ühe nädalavahetusega kõike mängida ei jõua. Seega tuli teha karm valik, kas tutvustada oma lemmikmänge või püüda õppida midagi uut. Paljud otsustasid viimase kasuks, kuid oli ka neid, kes uusi mänge väga vähe proovida said ning sisustasid oma tunde hoopis reeglite selgitamisega. Varem Reaktoris tutvustatud mängudest olid kohal ,,Betrayal at the House on the Hill", "High Frontier" ning "Troonide mäng" - võimalik, et oli ka teisi, kuid laual leidus nõnda palju karpe, et pilk ei suutnud kõiki tuvastada.

Foto autor: Erik Peinar

Nagu ühest lauamängulaagrist arvata võib, mängiti ööpäev läbi. Kui viimased hommikused mängijad ära väsisid, ärkasid virgemad juba üles ning alustasid taas. Võimalik, et reede öösel vastu laupäeva tekkis miski paus, kui Reaktori reporter kusagil viie paiku ära vajus ning virgus möödunudõhtusest õllest alles kella ühe ajal päeval, kuid laupäeva öö vastu pühapäeva oli mehitatud kogu aeg. Laupäeval toimus ka Jaanus Mae Superfuti turniir, kust võttis osa täitsa mitu laudkonda.

Kui lühemad mängud vaheldusid laudadel pidevalt, oli üks, mis jäi lauale ka pikemalt sama seltskonnaga püsima. See oli ,,High Frontier", millele viis mängijat pühendasid oma kõrgendatud tähelepanu lausa 12 tunniks. Vahepeal oli vaja küll ka saunas käia ning üks mängija suutis kesköisesse libahundimängu sattuda, mistõttu tekkis pisike paus, kuid umbes kümme tundi mänguaega tuli kenasti kokku, selle sisse mahtus ka tunnike lühendatud reegliteseletamist.

Foto autor: Erik Peinar

Rahvas oli mõnus, tegevust leidis igal hetkel ning hea, kui paar korda laagri jooksul võita õnnestus. Usun, et suvine lauamängulaager võib liikuda sel aastal kohustuslikult soovitavasse programmi.

Koostajate Kristjani ja Marika loal toome ära ka viktoriini küsimused, mis olid üpriski keerulised ka vanadele kaladele. Vaadake, paljudele teie pihta saate. Viktoriini käigus oli keelatud kasutada elektroonilisi abivahendeid. Vastused leiate artikli lõpust.

1. Millised on need kaks lauamängudisainerit, kelle loodud mängudest lausa kaks asuvad hetkeseisuga boardgamegeeki lauamängude edetabeli TOP 10s? (Autori nimi 1p, Autori nimi 1p)

2. Milline mäng oli Brain Gamesi poolt esmaesitlusel lauamängumessil Spiel 2014? Täpsustuseks: see mäng ise anti samuti 2014 aastal välja. (Nimi 1p)

3. Millisel aastal korraldati esimene Esseni lauamängu mess SPIEL? Eksida võib kuni 1 aastaga (Aastaarv 1p)

4. Kui vanaks saab boardgamegeek.com lauamänguportaal selle aasta 22. jaanuaril? Eksida ei või. (Mitme aastaseks 1p)

5. Milline on vanim teadaolev lauamäng? (nimi 1p, aasta 1p). Eksida ei või.

6. Thomas Lehman tegi ühest oma ülipopulaarsest mängust täringuversiooni, mille ametlik mänguaeg on pikem kui algsel mängul. Mis on selle mängu nimi? (Nimi 1p)

7. Alates eelmise aasta Novembrist kuulub Fantasy Flight Games ühe teise suure lauamängukirjastuse alla. Mis on selle lauamängukirjastuse nimi? (Nimi 1p)

8. Eesti staaikaim Esseni lauamängumessi kajastavate reportaaide autor trükimeedias. (Nimi 1p)

9. Nimeta Eesti ühe edukaima lauamänguautori nimi, kes ka eelmise aasta Esseni lauamängumessil oma mänge tutvustas. Nimeta lisaks ka kuni 3 tema mängu. (Nimi 1p, Mängu nimi 1-3p)

10. Nimeta Eestis ilmuva veebipõhise lauamänguajakirja nimi ja nimeta Eestis ilmuva veebipõhise ulmeajakirja nimi. (Nimi 1p, Nimi 1p)

11. Nimeta sel aastal Essenis toimuva lauamängumessi SPIEL kuupäevad. (1p kui 50% pakutud kuupäevadest kattub, 2p kui täpselt kattub.)

12. Eestis on viimasel ajal väga populaarseks saanud kohalike autorite poolt välja antud jalgpalliteemaline lauamäng. Lisaks oli see lauamäng esitlusel ka eelmise aasta lauamängumessil SPIEL. Nimeta mängu nimi, autori nimi ja esmakordselt Eestis väljaandmise aasta. (Autori nimi 1p, Mängu nimi 1p, aasta 1p)

13. Nimeta Facebookis 2 aktiivsema lauamängudeteemalise kogukonna nimi. (Nimi 1p, Nimi 1p)

14. Mitmendale kohale tuli 2014. aastal Katani Asustajate maailmameistrivõistlusel Eesti esindaja? Nimeta koht ja eestlase nimi. (Nimi 1p, koht 1p.)

Foto autor: Erik Peinar

Kuna rahvast oli palju, leidis siinkirjutaja, et ei ole mõistlik ainult enda arvamust avaldada, vaid uurida ka teistelt, kuidas laager tundus. Järgnevalt siis mõned muljed:

______________________

Seekordne lauamängulaager toimus, nagu juba mitmendat aastat, Jõulumäe spordikompleksis 16. - 18. jaanuaril, kus mängurite päralt olid kõik vähegi suuremad ruumid, mis polnud otseselt söömiseks mõeldud. Osales rohkem kui sada persooni, mistõttu ei olnud probleemi leida kedagi, kellega mingi mäng ette võtta. Nii suurt lauamängude kuhja ei olnud minu silmad veel enne näinud - nii suuri kui ka väikseid karpe oli lademes. Reedel sai mängitud kahte pikemat mängu ja mõned lühemad: alustasin oma lemmikmänguga Le Havre - majandusmäng, kus tuleb võimalikult palju raha hankida hoonete ostmisel või muul viisil; järgnes Nations - strateegiamäng, kus erinevates ajastutes kogutakse võidupunkte, üks väheseid mänge, kus on võimalik valida erinevate raskusastmete vahel; päeva lõpetuseks tuli kolm korda järjest üsnagi kiiret mängu nimega City - kaardimäng, mille ühe partii kestus on mingi 15-20 minutit. Sellega siis saigi reede otsa. Kell oli mingi 5:45 hommikul.

Foto autor: Erik Peinar

Laupäevane äratus kell kümme, kerge eine ja kohe taas tegutsema - alustasin siis Merchants and Marauders'ga, kus mängijad on kas kauplejad või mereröövlid Kariibimeres. Peale seda mängu sai ette võetud eepiline High Frontier, kus ehitatakse kõikvõimalikest juppidest kokku kosmoselaev ja põrutatakse sellega maalt minema naaberplaneete ja asteroide hõivama. Kuna High Fronter oli suhteliselt pikk mäng (meil kulus selle lõpetamiseks ca 12 tundi) siis kalpsasime vahepeal sauna ning vahepeal sai ka paar kiiret Skulli tehtud. Magama sai taas ca 5:45 ajal.

Pühapäeval kümme üles, sööma ja pärast einet laagri viimase mängu kallale, milleks oli Clash of Cultures koos laiendiga Clash of Cultures: Civilizations. Lõpetuseks võib siis öelda, et iga hea asi saab jube kiirelt otsa. Nagu ei saanudki eriti midagi teha, kui juba tuli uuesti kodu poole liikuma hakata, loodetavasti järgmine laager saab rohkem mängida.

Margus Makke, ulme- ja lauamängufänn

______________________

See oli mu esimene üritus mis tuli korraldada päris suurele rahvale - leian, et sain sellega väga kenasti hakkama:)

Isegi Reaktor arvas, et minu nägemust sellest trallist oleks kena artiklis avaldada.

Kell 14 sai laagriuksed valla. Esimesed kiired olid Martti ja Martin. Kastid käes ja uhke tunne rinnus - nii nad sisse tammusid. Õhtusöögiks oli 90% inimestest laekunud ja lauad mängudega hõivatud. Mitte vaid lauad, vaid ka põrandad, sest kaste oli keeruline neisse virnadesse paigutada. Inimestest pakatas positiivseid emotsioone ja rahulolevaid tundeid.

Kuna olin asja eestvedaja siis palju mahti lauda istuda polnud - ikka oli vaja kiirelt piiluda, kas kõik korras, kes sauna tahab, kas toiduga kõik korras, või et kes viiks läbi reedeöise hundimängu. Eks see oli siis minu mäng.

Kuna olin enne laagrit avaldanud soovi, et tahan proovida midagi, millega enne ei ole kokku puutunud, siis andis Ove rohelise tule.

Lauale laotus Sekigahara. Wow - tõesti võõras maailm... 7 mänguminutit ja minu vägi on laostatud. Uue katsega suutsin edukalt vastu panna. Laua ümber tekkinud publikust oli tajuda, et see mäng pole vaid mulle uus väljakutse. Peale pikke tunde, kus oli palju vastuhakku ja valusaid hetki, saabus... siinkohal jätan tulemuse enda teada.

Lahkudes lauast võiduka emotsiooniga sai valvelaud hõivatud ja tutvustatud ka võhikule, millega me tegeleme, et lauamäng polegi vaid Scrabble ja Reis ümber maailma. Sai antud lubadus, et tutvustan tulevikus veel seda maailma.

Foto autor: Priit Paabo

Laupäeva hommik - kes tõusis, kes läks magama. Lauamängurahvas on ka laulurahvas. Kuna meie püsilaagerdaja pidas sel päeval sünnipäeva, sai ka suure kambaga sünnipäevalaul üles võetud - võimas. Aitäh, Tarmole kes ei lasknud mul jääda nirusse olukorda.

Ja mängimine jätkus, emotsioonikalt ja võidukalt kõigile.

Vaadates erinevaid saale tabas hinge rahulolu - kõik olid meeletult rahul tekkinud olukorraga. Mäekõrgune lauamänguvirn vahetas kuju, uued mängjad ja uued mängud vaheldusid laudadel. Kellegil polnud aega mõelda argimuredele ja seda oli hea kõrvalt vaadata.

Laager lõppes pühapäeval pool tundi enne ametlikku lõpuaega 17:30. Viimane võit läks Tartusse.

Uksed lukku, tuled kustu ja lubadused veel ja veel mängida õhku ning sõit kodude poole algas.

Margit Veeborn, lauamängufänn ning ürituse korraldaja

______________________

Käimasoleva aasta jaanuari 3. nädalavahetusel peeti Pärnu külje all Jõulumäel maha järjekordne lauamängulaager. Mitmes see ametlikult olla võis, ei oska mina aimata, aga minu jaoks oli see teistkordne viibimine säärases lauamängusõprade mekas. Pean tunnistama, et olen olnud lauamänguhuviline juba aastaid ja tasapisi olen oma kodusesse riiulisse nii mõnegi enda maitsele sobiva lauamängu soetanud ning oma sõpruskonnas liigitatakse mind ilmselt andunud lauamängude fänniks. Laagrit külastades on rõõm tõdeda, et olen alles tõsine amatöör selles vallas.

Minu jaoks ja minu kogemuse põhjal on lauamängulaagrid erakordsed sündmused. Minuteada ei näe kuskil mujal Eestis korraga nii palju toredaid inimesi, keda seob huvi erinevate lauamängude vastu. Kellel juhtub väikegi kiiks lauamängude vastu olema, see leiab laagrist mitte ühe, vaid kindlasti vähemalt terve laudkonna inimesi, kellel sarnane maitse. Ja mänguhuvi on inimestel selline, et vaevu leitakse aega söömiseks ja magamiseks.

Aga miks peakski kallist aega nii igapäevastele asjadele raiskama, eriti kui saali nurgas on ootamas mitu kuupmeetrit erinevaid lauamänge, mis kõik ootavad kaane paotamist. Kuskil mujal ei ole nii head võimalust uusi mänge mängima õppida. Ja suur tõenäosus on, et reeglite piinliku täpsusega lugemise asemel saab kohe mängima asuda, sest keegi ikka on valitud mängu varem mänginud. Nii võidab (sõltuvalt mängust) tundide viisi mänguaega, sest ei pea pärast paaritunnist reeglite õppimist mänguhoos iga erijuhtumi tõttu taas reeglites tuhnima hakkama.

Eelmises kolmes lõigus olev jutt on muidugi laagriliste jaoks enesestmõistetav, kuid neile, kes varem lauamängulaagrisse pole sattunud, annab see võib-olla väikese vihje, miks nii noored kui vanad lauamänguhuvilised ikka ja jälle laagrisse kogunevad ja kellaaega ja kalendritki unustades erinevatesse mängumaailmadesse upuvad.

Paraku olen heietades teemast kõrvale kaldunud. Tahtsin rääkida just enda kogemusest seekordses laagris. Algus polnud paljutõotav. Laagri avamise aegu olin alles Tallinnas ja üritasin jõuda toimetustega sinnamaale, et ikka reedese päeva sees Jõulumäel autoga "silduda". Läks õnneks. Pool tundi enne keskööd olin kohal. Mängude mängimine oli selleks hetkeks muidugi täies hoos ning tuli jupike aega oodata, et kuskil keegi mängu lõpetaks.

Foto autor: Erik Peinar

Aega läks, aga asja sai. Kuigi kell näitas, et laupäev on kätte jõudnud, õnnestus mul leida laudkond, mis alustas mulle veel tundmatut mängu. Mänguks oli Castles of the Mad King Ludwig. Tuli välja, et tegemist on üsna minu maitse järgi mänguga. Pisut oksjonit, planeerimist ja ehitamist. Tuleb tunnistada, et esimese korraga küll sai veidi mõne asjaga märgist mööda lastud, aga sellegipoolest sain teada, et tegemist on väga toreda mänguga, mis küll ei lähe minu lemmikmängude tippu, aga kindlasti mängiks heal meelel seda mõned korrad veel, et mängu kõiki omadusi adekvaatselt hinnata.

Õhtu (või oleks õigem öelda öö) lõpuks sai veel pisut kaardimänge mängitud. Siis jõudis kätte hetk, kus kõik vabad käed pigem puhkama tahtsid minna ning käimas olevad üksikud mängud näisid veel kestvat. Siit ka otsus paariks tunniks ikkagi magama suunduda (mis tundus muidugi raisatud ajana).

Raisatud aega korvas kindlalt järgmine hommik, mil juba eelmisel õhtul sõlmitud kokkuleppe alusel ootas ees Caverna. See mäng on (hoolimata sellest, et ma seda veel endale soetada pole saanud) kindlalt üks minu lemmikuid. Ning sellest ka põhjus, miks esimesel võimalusel endale koha just selle mängu lauda broneerisin. Oodatult sisustas mäng aja kuni pärastlõunani. Mil sai proovitud mõningaid lühemaid mänge enne, kui ees ootas selle laagri maiuspala.

Foto autor: Priit Paabo

Mäng, mida mulle ja teistele laudkonnakaaslastele reklaamiti mänguna, mis vähemalt esimese kümne minuti jooksul nutma ajab ja teise sama ajaühiku möödudes vihaselt/tüdinult/pettunult lauast minema peletab, osutus reklaamitust märksa vähem frustreerivaks. Mäng, millest juttu tuleb, kannab pealkirja High Frontier ja hoolimata sellest, et sain seda laagris mängida ainult ühe korra (aega võttis see u 12 tundi, millest puhas mänguaeg u 8 tundi), on see tõsine kandidaat minu lemmikmängude tippu.

See on äärmiselt põnev ja haarav võistlus, kus sõna otseses mõttes püüeldakse tähtede poole... või vähemalt nende suunas. Eesmärgiks on arendada tehnoloogiaid ja koloniseerida Maale lähedasi taevakehasid - planeete, nende kuusid või asteroide. Võin kindlalt öelda, et see mäng on vähemalt sama huvitav, kui see esmapilgul tundub ja kui mänguga on kaasas ka inimene, kellel reeglid selged, siis on selle mängu mängimine puhas nauding.

Reeglite õppimine on omal käel kuuldavasti aga üsna tülikas ja keeruline, kuna mängukarbis leitav õpetus on mitmeski mõttes segadust tekitav. Aga seda probleemi kahjuks endale tekitada ilmselt ei saa. Sest kuivõrd ka tahaks tormata poodi High Frontieri ostma, siis peab tõdema, et see on kõikjal lettidelt otsa saanud. Heal juhul saab seda osta hingehinnaga Amazonist või mõnelt sarnaselt leheküljelt, kus keegi oma vanast mängust mingil põhjusel vabaneda tahab. Seega tuleb panustada neile, kel see mäng olemas... ja neid on Eestis vähe, väga vähe.

Nagu matemaatika näitab, siis High Frontier sisustas minu jaoks kogu ülejäänud osa teisest laagripäevast ja jupikese ööd sinna otsa. Mäng lõppes siis, kui kell oli juba võtnud hommikul suuna viielt kuuele ja sel hetkel hakkas südametunnistus pisut valutama ja mõistus sundis ikkagi mõned tunnid head mänguaega taas unele ohverdama, sest pühapäevaõhtune pimedas sõit Jõulumäelt Tallinnasse tõotas niigi väga unine tulla.

Foto autor: Priit Paabo

Viimasel päeval ei pääsenud ma enda lemmikmängust, kuigi üritasin seda vältida. Sõltuvuse vastu ikka ei saa kuidagi, nii et suurema osa pühapäevasest laagripäevast veetsin Le Havre't mängides. See mäng ilmselt suurt tutvustamist ei vaja. Tegemist on majandusmängude absoluutse tipuga - vähemalt minu jaoks. Mitmekülgsed lähenemisvõimalused ja erinevate võiduni viivate võimaluste hulk on siin piisavalt suur, et kokku umbes 4 tunni (või enama, kui vahepeal pikemat seletamist ette tuleb) jooksul põnevus ja huvi üleval püsiksid. Le Havre on minu jaoks üks nendest mängudest, kus aeg kipub lendama, ehk siis ajataju kaduma. See on muidugi minu arvates ühe hea mängu tunnus.

Laagri lõpus mängitud mänge kokku lugedes, pidin pettuma, et mängude arv osutus palju väiksemaks, kui olin lootnud. Aga see-eest olin saagiga väga rahul. Võimalus mängida häid mänge suurearvulise laudkonnaga on privileeg, mis laagris nii tavaline näib, aga oma sõpruskonnas harva teoks õnnestub teha.

Õnneks on olemas erinevad lauamänguõhtud, kuhu tuleb edaspidi ennast ilmselt sagedamini poetada, kui töö seda võimaldab. Ja alati jääb järgmine laager, kus taaskord kõik toredad lauamängude fanaatikud kogunevad ja kolm päeva üksteiselt mõõtu võtavad.

Kalev Vaidla, lauamängufänn

______________________

Nagu ikka tegin suuri plaane soovimängude osas. Kõiki neid ei jõudnud muidugi kolme päeva jooksul mängida. Kuid lisaks vanadele tuttavatele õnnestus proovida ka paari minu jaoks täiesti võõrast mängu. Eriti hea meelega meenutan Istanbuli.

Selle autoriks on Rüdiger Dorn (tema mängudest olin enne mänginud Goad), mängijate arv 2-5, kestvus keskmiselt 50 minutit, väljalaskeaasta 2014 - üsna värske, ehk ka sellepärast vähetuntud.

Laua ümber istusime neljakesi, reegleid seletas Andres, kuid isegi tema mängis seda esimest korda.

Mängu temaatika on idamaine, ilmselgelt on tegemist majandus või kaubandusmänguga.

Erinevaid hooneid ja paiku (mitu turgu, teemaja, sultani palee, politseijaoskond, postkontor, moeed, kalliskivikaupmees) külastades saab teha neile kohtadele sobivaid tegevusi (puuviljade kogumine ja müümine, abikaartide soetamine, õpipoiste kokku kogumine, vargale ülesannete jagamine ja teiste mängijate varaste politseile üle andmine - muidugi soliidse tasu eest, raha kogumine) selleks, et võiduks vajalik hulk kristalle muretseda.

Foto autor: Priit Paabo

Mõnes üksikus paigas tuleb tegevuse sooritamiseks ka täringuid veeretada, mis lisab muidu väga ratsionaalsesse toimetamisse ka veidi juhuslikkust.

Komponendid on kvaliteetsed ja idamaiselt kirevad, mängu tempogi idamaiselt rahulik.

Istanbul jättis mulle laagris ette võetud mängudest eredaima mulje ja soovitada võiksin seda julgelt kõigile, kellele seda tüüpi mängud vähegi istuvad

Priit Paabo, lauamängufänn

______________________

Antud üritusest on kirjutanud ka Alina kodulehel Würfel

Viktoriini vastused:

1. Vlaada Chvátil (Through the Ages, Mage Knight Board Game)

Uwe Rosenberg (Agricola, Caverna: The Cave Farmers)

2. Wash Dash

3. 1983

4. 15 aastaseks

5. Senet, 3100-3500 e.m.a (GO on pärit ca 2500 e.m.a, male ca 500 m.a.j. (praegused reeglid 1475))

6. Roll for the Galaxy

7. Asmodee (õige ka: Asmodeè, Asmodee Group, Asmodée Éditions)

8. Tarmo Rajamets

9. Meelis Looveer , tema mänge: Alles Käse = Hm juust, OmNomNom, Kes keda sööb, Tark mees taskus, Toiduahel, Food Chain, Tähekabe

10. VP ja Reaktor

11. 8. - 11.oktoober 2015

12. Superfut, Jaanus Mae ja 2013

13. Würfel (140) ja Lauamängujutud (331)

14. Sander Stroom 1. Koht

Pisipildi autor: Erik Peinar

Reaktori ristsõna 2015 (Rauno Pärnits)

Tähistamaks Reaktori ümmargust numbrit, tegin ühe väikese ulmeteemalise ristsõna. Javaskripti versiooni saab mängida siit. Kui mingil põhjusel javaskript ei tööta saab aga võtta ja välja printida siin asuva pdf faili. Selleks, et java versioon küsimusi näitaks tuleb ristsõna lahtrite peale klõpsida. Head lahendamist!

Ulmkonnakroonika 01/15

Ulmestaar

J.J. Metsavana ei ole Reaktori lugejale võõras nimi. Tema sulest on Reaktoris ilmunud mitmeid jutte ning koostöös Maniakkide Tänava ja Jaagup Mahkraga on neil ilmunud ka kogumik "Saladuslik tsaar". Samuti olid tema lood, mida iseloomustab sujuv, kerge ning sarkasmist pakatav dialoog, esindatud ka esimeses "Tuumahiius". Võib ilmselt julgelt väita, et tema näol on tegemist kolmanda generatsiooni tõusva ulmekirjanikuga. Loomulikult ei saa mainimata jätta, et tema oli üks Reaktori asutajaliikmeid. Kes tahab aga sellest härrasest rohkem teada, võib ta leida tema loomulikust elukeskkonnast suvisel Estconil või siis ulmerahva kogunemistel Labürindis.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on pooleli olevateks teosteks Stanislaw Lem "More Tales of Pirx the Pilot", Ira Lewin "Saatuslikud poisid" ning Robert E. Howard "Conan ja punane kants". Lõpetatud sai just vendade Strugatskite "Põrnikas sipelgapesas", mis sai üle loetud spetsiaalselt Veiko Belialsi koostatud vendade "Keskpäevamaa" teemalise kogumiku ootuses.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Hea idee ja/või hea teostus. Kõige lemmikumad on muidugi teosed, kus mõlemad on autoril suurepäraselt õnnestunud aga ma pole pirtsakas. Loen ka teoseid, milles on vaid hea lobe seiklus ilma erilise särava mõtteta, või siis tekste, kus ideid nagu putru aga teostatus lonkab (viimase näiteks võiks tuua Strossi "Accelerando"). Erinevalt mitmetest teistest ulmikutest ma ei leia, et ideed oleksid odavad. Head terav-särav mõte on üks väärtuslik asi, mida kindlasti pangega kuskilt osta ei saa. Jämedalt üldistades võib ka öelda, et mind naelutab peaaegu iga raamatu külge, mis on korralik zanriulme, tavakirjandust ja hämarkirjandust ma üldiselt ei armasta. Kui muidugi pole mängus hea must huumor. See viimane on ka üks asi mida ma hindan väga kõrgelt ning hea musta huumori olemasolu korral saab mind naelutada isegi kõige hämaramast-hämarama armastusromaani lehekülgedesse.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kunagi tundus, et on võimatu öelda ühte ulmekirjanduse lemmikut. Nüüd on isegi kolme nimetamine raske, sest häid autoreid on lihtsalt liiga palju. Aga proovime siis üldistada :) Esiteks Eesti autoritest Maniakkide Tänav, kelle lopsakas verine-humoorikas stiil rabas juba keskkoolis, kui peale tunde arvutiklassis Algernoni lugesin. Teiseks kindlasti Vennad Strugatskid enda keeruka ideedest ja mustast huumorist pulbitsevate teoste pärast ning kolmandaks Stanislaw Lem, kelle "Eeden" ja "Ijon Tichy kosmoserändude päevikud" tõukasid mind sügavamalt ulmest huvituma ning on kindlasti mõjutanud sügavalt ka mu oma loomingut. Lisaks tahaks teha veel sügava kummarduse Vladimir Sorokini, Ilja Ilfi ja Jevgeni Petrovi, Aleksei Tolstoi, Andrzej Sapkowski, Arto Paasilinna, H. P. Lovecrafti ja veel paljude-paljude teiste suunas. Ilma teieta poleks ma see, kes ma olen täna.

Indrek Hargla lahkus kirjanike liidust

Eesti üks tuntumaid ja loetumaid ulme- ja krimikirjanikke Indrek Hargla lahkus protestiks kirjanik Andrei Ivanovile kodakondsuse pealesurumise vastu Eesti Kirjanike Liidust.

"Astusin välja, sest olen nördinud liidu tegevuse üle. Sest selle juhtkond ajab liidu nimel Eesti aadetele mittevastavat ja Eestile vaenulist poliitikat," ütleb Indrek Hargla.

"Mulle ei meeldi kuuluda liitu, mida juhivad sotsid, kes on hakanud tegelema Eesti kodanikkonna suurendamisega muulaste arvel."

Hargla sõnul peab liit tegelema poliitikaga, aga lähtuma selles Eesti huvidest ja aitama kaasa rahvuskultuuri arengule.

Reaktori e-failide deidiotiseerimine

Tundub, et Reaktori epubides leiduvate "numbritega kastikeste" ehk Nonstandard (Windows only, so avoid them) character seti probleem on viimaks lahendatud. Suured tänud kõigepealt Dianale, kes seda viga meelde tuletas, Ragnarile, kes aitas seda viga täpsemalt lokaliseerida ja eriti muidugi Laas Toomile, kes viitas viimaks perli skriptile: demoroniser, mis Microsofti "smart"-jura mõistlikumaks teha oskas. Nüüdseks on kõik epubi ja mobi formaadis olevad Reaktori numbrid uuesti genereeritud ja lugemisvalmis.

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Nagu ikka jagab Reaktor ka sel kuul mobiili-fotosid Tartu ulmefännide teise reede koosviibimisest.

Elektriteatri halbade filmide õhtu

Tartus tegutsevas alternatiivkinos Elektriteater toimus esmakordselt halbade filmide õhtu, mille raames tuli näitamisele mõned eriti mahlased halva kinokunsti meistritööd nagu ,,Sharknado", ,,Sharknado 2", ,,Toxic avenger" ja ,,Poultrygeist: Night of the chicken dead". Rahvast ei olnud küll ülemäära palju, aga saali tühjuse üle ka nuriseda ei saanud. Kohaletulnud publik võttis humoorikaid halva maitse piire igas mõttes ületavaid kinokunsti ,,teistmoodi" pärleid igal juhul vastu väga soojalt ning naeruga ja Elektriteatri üks eestvedajaid - Andres Kauts - lubas, et kindlasti ei jää antud õhtu viimaseks omasuguseks.

Kirjastuste uudised 01/15

Sel kuul saame kahjuks tuua uudisena vaid Reaktori enda uue kogumiku avaldamise, kuna kõik kirjastused laisklevad ega ole meile saatnud infot oma uute raamatute kohta.

Kirjastus Fantaasia

Tuumahiid 2: Toorium

Koostajad: Artur Räpp, J.J. Metsavana, Ove Hillep

Kogumik "Tuumahiid 2: Toorium" koondab üheksat veebiajakirjas Reaktor ajavahemikul november 2012 kuni veebruar 2014 avaldatud juttu nii kogenud kirjanikelt, näiteks Indrek Hargla või Maniakkide Tänav, kui ka autoritelt, kes on alles jõudmas oma juttude trükis avaldamiseni. Juttudes leiab paljusid üldinimlikke teemasid: inimlik hoolivus hoiab elus; loodusest lugupidamine ka siis, kui inimene näib kõikvõimsa jumalana;surematus võib olla samaaegselt nii hea kui halb; armastus võib olla koletis või ka päästja. Juttudes saab jälgida inimkonna konflikti elava planeediga, elada kaasa tuleviku programmeerimistele, kohtuda pensionärist stalkeriga, lugeja ette laotatakse ühe hundi naha ohtlik saladus ja veel palju muud.

Autorid:

Maniakkide Tänav

Indrek Hargla

Triinu Meres

Heinrich Weinberg

Krafinna

Osvald Soobel

J. J. Metsavana

Bix Pokupoeg

Martin Kirotar

Jutt: Labirünt (Meelis Ivanov)

Aleks oli just suitsu põlema saanud, kui üle kolleegide lobisemise telefon taskus helisema hakkas. Ta oli ennegi tähele pannud, et helina järgi sai ilmeksimatult aru, kui sissetulev kõne tõotas tulla ebameeldiv. Seekord oli see tunne eriti tugev. Tõmban suitsu lõpuni ja helistan tagasi, mõtles Aleks, kuid heitis igaks juhuks pilgu ekraanile. Kollakalt helendav tekst oli kõikidest variantidest kõige halvem. KALLIS KAASA! Kunagi ammu, nüüdseks juba hea mitu aastat tagasi, oli Ly Aleksi telefonis enda numbri taga oleva nime just selliseks muutnud. Siis olid nad just kooselu registreerinud, et koos tuludeklaratsioon esitada ja rohkem raha tagasi saada. Aleksile meeldis tegelikult mõelda, et nende vahel oli midagi enamat kui maksuseadused, sündiv laps ja teineteise enam-vähem väljakannatamine. Nüüdseks oli laps neljane ja nemad ise kulgesid oma abielus kenasti, rahulikult ja emotsioonitult. Nagu kõik nende tuttavadki. Armastus ...? Igatahes ei olnud nad seda kunagi teineteisele avaldanud.

Telefon helises ikka veel. Aleks jõllitas ekraani ja tundis kuidas nahk külma higiga kattus, kuigi parasjagu oli käimas korralik kuumalaine.

"Vastu ei võtagi?" küsis üks kolleegidest ja irvitas.

"Mingi uue liha sebinud omale suveks," sekundeeris teine ja irvitas ka.

Aleks komberdas eemale ja suutis kuidagi rohelise telefonitoru pildiga kujutist toksata. Tunne ei olnud petnud, kuigi ta soovis kogu hingest, et seekord vaist teda alt veaks. Ta ei mõistnud kohe imepisikestest augukestest väljapaiskuvaid helisid. Kostus vaid nuuksumist.

"Ly! Ly! Proovi rahuneda. Mis juhtus!?"

Läks mitukümmend sekundit enne kui Ly esimesed arusaadavad sõnad kuuldavale suutis tuua.

"Rosi! Rosi on kadunud!"

Kolleegid vahtisid imestunult, kuidas Aleks oma auto juurde tormas ja minema kihutas.

"Tibil on vist pool tundi vaba aega," nentis üks ja viskas koni prügiurnist mööda.

Kui Aleks koju jõudis, oli politsei juba kohal. Pikkade heledate kiharatega naismundrikandja helistas kiirabisse, samal ajal kui meespolitseinik hoidis Ly'd köögitoolilt maha kukkumast. Aleks tormas naise juurde ja kallistas teda. Kaotsiläinud laste emad olid peaaegu alati endast väljas, kuid Ly'ga oli täiesti võimatu kontakti saada.

Uurija sai esimese tunnistuse alles pärast seda, kui kiirabiarst oli rahustava süsti teinud. Ly'ga räägiti väga rahulikult. Kus Teie viibisite? Köögis. Ja laps oli kadumise hetkel? Elutoas. Kas välisuks oli lukustatud? JA! Ly lausa karjus neid sõnu. Loomulikult oli kinni! Ma hoian alati välisukse kinni! ALATI! Uurija vangutas pead, tõusis ja sammus akna juurde. Horisont paistis selgelt kätte. Korter asus maja kõrgeimal, üheksandal korrusel.

Tuppa sigines vaikus. Kõikidele politseinikele, takso- ja bussijuhtidele, hotellide portjeedele oli nelja aastase Liath Rosanna tundemärgid edastatud. Akende alused olid kümneid kordi läbi käidud. AK-s lubati pilti näidata. Naabritelt tunnistused võetud, kuigi keegi polnud midagi näinud. Uurija oli nõutu. Ta kutsus Aleksi kõrvale.

"Kas võis juhtuda, et teie abikaasa siiski unustas korteriukse lahti?" küsis uurija läbitungiva pilguga Aleksile silma vaadates. Ei võinud, mõtles Aleks. Polnud olemas hoolikamat ema kui Ly. Vahel oli Aleksile endalegi veider tundunud, et Ly mänguväljakul või mujal avalikus kohas hetkekski last silma alt ära ei lasknud. Ja pealegi kartis ta paaniliselt sissetungijaid. Teismelisena oli varas öösel tema vanemate majja sisse murdnud ja tema toas käinud, kuigi temale endale vähimatki viga tegemata. Igal õhtul kontrollis ta enne magama minekut välisukse mitu korda üle. Ta keeras ukse lukku ka siis, kui Aleks vaid hetkeks elektriarvesti näitu kontrollima läks. Nende turvaukski oli kõikidest võimalikest kõige kallim.

Aga need asjaolud. Suletud aknad, üheksas korrus, rõdu puudumine. Igasuguse loogikatagi on selge, et laps sai korterist lahkuda ainult välisukse kaudu.

"Võib-olla tõesti unustas seekord," ütles Aleks murdunud häälel.

"Hästi, me ei tülita teid praegu rohkem. Ma panen siis protokolli, et uks võis ka lukustamata olla."

Aleks noogutas.

***

Kolm kuud hiljem oli Aleks täiesti alla käinud. Ega Ly'lgi paremini läinud. Naine oli sügavasse depressiooni langenud ja lamas enamuse ajast voodis. Aleks seevastu polnud Liath Rosanna kadumise päevast peale oma jalga magamistuppa tõstnud. Tema elas elutoas. Abikaasad kohtusid vaid kahe toa vahelises esikus, kus asusid vannituba ja WC ning vahel väga harva köögis, kuigi Aleks sõi vaid poest kaasaostetud poolfabrikaate. Tema sõi neid loomulikult külmalt otse pakendist. Peale rüüpas puhast viina. Ta oli nii pikalt joonud, et haises konstantselt. Töö juures püüti mõista, ikkagi jube tragöödia juhtus inimesega, kuid Aleks tajus, et kohe-kohe lastakse ta lahti. Eraettevõttes oleks seda ammugi tehtud, kuid munitsipaalsüsteemis sai tema probleemi veel mingi aja kalevi all hoida.

Sisuliselt oli tegemist kahe invaliidiga. Ly ema käis koristamas, kuid oli võimetu tütre ja väimehe vaimsesse seisundisse sekkuma.

Aleks suutis vaid juua ja oma iPhone'ist Liath Rosannast filmitud klippe vaadata. Kelgumäel, lasteaia jõulupidu, jalutuskäik sügiskuldses Kadriorus. Eriti meeldis Aleksile klipp, kus Liath Rosanna laulab erinevaid laule oma lemmikmultifilmidest. Shrek muidugi, Lõvikuningas, Lotte, Lepatriinude jõulud.

"Labirünt, labirünt", laulab laps viisil, mida kasutasid pisikesed tegelased Lepatriinude jõuludes Jingle Bellsi ette kandes.

"Mida see labirünt tähendab?" küsib kaadritagune hääl, mis kuulub Aleksile.

"See on üks koht. Ma käin seal valge tädiga," vastab laps naerdes.

"Kui valge see tädi on? Kas nagu jõuluvana habe?"

"Veel palju valgem."

Isa ja tütar naeravad.

Aleksile tõusid pisarad silma, meenutades, kui armsalt oli Liath Rosanna sõnades tähti ja silpe ära vahetanud. Ovarad - oravad, tsukep - ketup. Sama asi ka labürindiga. Labirünt.

***

See juhtus tavalisel õhtul. Aleks oli ennast kiiresti täis kaaninud. Ta tuli tualettruumist. Tuba, kus ta õhtust õhtusse lakkus, ei olnud enam see tuba. Korraks arvas ta, et kätte jõudis staadium, kus varasemal ajal kuradeid, aga tänapäeval rohkem tulnukaid nägema hakatakse. Toas polnud enam ühtegi tuttavat asja. Põrand oli kadunud. Rohekas ebamaises valguses kumasid paksud sammaldunud müüritised. Aleks seisis justkui vanade varemete peal ja vaatas alla iidsele labürindile. Käigud tundusid igas suunas seinte alla kaduvat. Aleks ei suutnud ennast liigutada. Siis hakkas ühes käigus midagi helendama.

Valge naine ilmus käigu keskele hetkega. Ta oli tõesti valge. Ükski näo detail ei heitnud varje. Valgem kui jõuluvana habe, jõudis Aleks mõelda ja jäi naise vasakut kätt jõllitama. Valge lummutis hoidis kinni lapse käest, kuigi laps ise jäi müüri varju.

"ROSI!" röögatas Aleks ja hüppas. Ta kukkus vastu põrandat, kuid valu ei tundnud. Labürint, või õigemini labirünt, oli kadunud. Aleks võttis pooltäis liitrise viinapudeli, läks sellega vannituppa ja valas pudeli sisu kraanikaussi.

***

Ta põlvitas voodi ees.

"Ly! Ly! Ärka üles! Ma tean kus Rosi on!"

Naine vedas vaevaliselt silmad lahti. Ta viibis kogu aeg poolune taolises olekus, magamata päriselt ja olemata päriselt ärkvel.

"Aleks?! Issand, kus sa haised."

"Pole oluline. Saad aru, ma nägin Rosit. Ta on labürindis. Mingi valge bitch vedas ta sinna. Ma toon ta sealt ära. Saad aru või ei saa?!"

"Mitu päeva ei ole sa juba kaineks saanud?"

"Vahet pole. Saad aru, ma toon meie tütre tagasi."

Aleks surus naise käe oma peopesadesse. Ly sasis teise käega mehe juukseid. Ta oli veendunud, et Aleks on lõplikult hulluks läinud.

***

Aleks libises teise äärmusesse. Nüüd istus ta kogu ärkveloleku aja elutoa põrandal ja ootas labiründi avanemist. Ta ei teadnud, oli ta töölt lahti lastud või mitte. Kõik pangakaardid olid Ly ema käes, tema neile söögi tõigi. Ostis oma raha eest või oli veel raha peale jäänud, Aleksil polnud aimugi. WC-d kasutas ta ainult lahtise uksega, elutuba pidevalt silmas pidades. Ta polnud nädalate viisi korterist väljas käinud.

Ühel õhtul ilmus ootamatult toa uksele Ly, käes tass aurava teega. Ta tuli ja põlvitas mehe juurde.

"Aleks, ma saan aru, et sa usud, et saad Rosi kuidagi veel tagasi, aga äkki oleks aeg leppida, et ta on läinud. Ma ei taha, et me oleks nagu selle Madeleine McCanni vanemad, kes kogu oma elu kadunud last taga otsivad. Lepime sellega, et teda ei ole enam."

Ly ulatas Aleksile tassi teega.

"Segi oled läinud vä? Ma nägin Rosit. Ma toon ta tagasi," seletas Aleks erutatult ja rüüpas tassist. Ta ei pannud veidrat maitset tähelegi.

Ly ohkas ja suudles meest laubale.

***

Aleks tegi silmad lahti. Ta ei mäletanud üldse, et oleks magama jäänud. Ümberringi valitses pilkane pimedus. Ta tõusis istukile ja kobas taskutes. Üks tema kümnekonnast Zippost pidi kusagil olema. Ta leidis tulemasina ja samast taskust ka ühe paberilehe. Klõpsanud leegi põlema, ei osanud ta muud teha, kui vaadata, mis paber taskus oli. Võbelevas helgis paistsid ebaühtlased tähed. See oli kiri.

kallis aleks

rosi ja minuga on kõik korras

anna mulle andeks

ta oli ainult vahetusega nõus

ma pidin rosi tagasi saama

me armastame sind

MINA ARMASTAN SIND

ly

Aleks tundis, kuidas esimest korda pärast saatuslikku telefonihelinat rahu ta keha vallutas. Ta kobas taskutes ja leidis pooliku sigareti. Mõnuga süütas ta selle põlema. Hetk hiljem tundus talle, et ta nägi maas enda varju. Selja taga oli midagi helendama hakanud. Aleks pöördus rahulikult ringi ja vaatas valgele naisele otse silma sisse.

"Tere, mina olen Aleks," lausus ta, tõmbas sügava mahvi ja puhus tubli pahvaka sigaretisuitsu otse lumivalgesse näkku.

Tõlkejutt: Lucy (Jack McDevitt)

"Me kaotasime "Coraggio"." Calkini hääles oli paanikanoot. "Neetud laev on kadunud, Morris."

Kui ta helistas, assisteerisin parasjagu Kuu tagasivõtmisgrupi simulatsioonil, vastasin üheteistkümne juhatuse liikme kõnedele, valmistasin ette pressiteateid Claymonti ja Demetriuse projektidest, avasin uksi ja süütasin tulesid kohaliku keskkooli ekskursioonile, säilitasin üllatavalt soojal märtsikuu pärastlõunal meeldivalt jahedat temperatuuri ja mängisin malet Herman Millsiga arhiivist. Teisisõnu, oli täiesti tavaline päev, kuni direktor minuga ühendust võttis.

Denny Calkin on väikesekasvulise kõhetu mehe musternäidis, aga tal on võimas hääl. Ta oli NASA-sse määratud poliitilistel põhjustel ja ei jaganud seetõttu ööd ega mütsi. Loomulikult oli ta endast heal arvamusel ja veedunud, et tal on kõigele vastus olemas. Seekord oli ta aga hüsteeria äärel. "Morris, kuulsid või?" Ta ei jäänud vastust ootama. "Me kaotasime "Coraggio"."

"Kuidas palun, Denny? Mis mõttes kaotasime?"

"Mis sa ise arvad? Lucy ei räägi meiega enam. Meil pole aimugi, kus ta on või mis toimub."

Morris läks näost valgeks. "Võimatu. Mida sa öelda tahad, Denny?"

"Projekt Kotkas lendas kogu täiega põrgu, kurat võtaks."

"Oskad sa arvata, mis viltu on?"

"Ei. Ta on täiesti endasse sulgunud, Morris." Calkin rääkis toonil, mida kasutatakse kuueaastaste jaoks.

"Hästi." Morris püüdis väliselt rahulikuks jääda. "Kui kaua aega tagasi?"

"Umbes viis tundi. Ta jättis raporti vahele ja pärast seda oleme pidevalt proovinud teda kätte saada."

"Hästi."

"Üritame asja salajas hoida, aga kaua see enam ei õnnestu."

Revolutsioonilise tehnoloogia ja fusioonmootoritega "Coraggio" oli Kuiperi vöösse saabunud kaks päeva varem. Kell 3.17 hommikul ida ajavööndi järgi olid nad teatanud oma sihtkoha, kääbusplaneet Minetka märkamisest. See oli 4,7 miljardi miili pikkuse lennu kulminatsioon.

Morris jäi alati vankumatult optimistlikuks. Neil päevil, kui eelarve üha kahanes ja kahanes, kulus see suhtumine marjaks ära.

"Ilmselt on neil sidega probleeme, Denny."

"Loodame, aga ma kahtlen selles."

"Mis siis edasi?"

"Praegu viivitame ja loodame, et Lucy endast märku annab."

"Ja kui ei anna?"

"Sellepärast ma helistasingi. Me ei taha 20 miljardi dollarilise laeva kaotuses süüdi jääda. Kui ta ei vasta, peame talle järele minema."

"Kas "Excelsior" on valmis?"

"Me tegeleme sellega."

"Mida sa siis minust tahad, Denny?"

Ta kõhkles. "Baker astus tagasi."

"Oh. Juba?"

"No varsti astub."

Üks keskkooliõpilane esitas muuseumis küsimuse Apollo lendude kohta: mis tunne oli olla kaalutus olekus. Õpetaja suunas küsimuse mulle ja ma vastasin, nii hästi kui sain. Seletasin, et see oli nagu vees ringi hulpimine ja sellega võis väga kiiresti harjuda. Samal ajal võtsin vankriga ära Hermani ratsu. Siis ütles Morris oma mõtte välja. "Kurb kuulda." Kõlas süüdistavalt.

"Mõnikord tuleb ohvreid tuua, Morris. Ehk meil veab ja nad võtavad ühendust."

"Aga keegi ei usu seda."

"Ei." Kuulsin imemishäält - Calkin näris oma alahuult.

"Jäime ilma operatsioonijuhita."

"Sellepärast..."

"...sa mind vajadki."

"Jah, Morris, sellepärast me sind vajamegi. Tule kohe Cape'ile ja võta juhtimine üle."

"Oskad sa arvata, milles asi?"

"Pole aimugi."

"Saadad "Excelsiori" välja ja loodad parimat?"

"Mida sina välja pakud?"

"Tõenäoliselt on sidesüsteemid häiritud või tehisintelligents rikki läinud."

"Ma arvan samuti."

"Kas olete "Excelsiori" sidesüsteeme kontrollinud?"

"Veel mitte. Sellega tegeletakse."

"Tore. Aga tehisintelligents?"

"Me teeme ka Jeriga mõned testid. Ära selle pärast muretse, Morris. Tule lihtsalt siia ja aita meil alustada."

"Denny, nii Jeri kui ka Lucy on Bantami kolmanda taseme süsteemid."

"Mida sa öelda tahad, Morris? Sa ju tead, et paremat meil ei ole."

"Aga nad on katsetusjärgus."

"Pole tõsi. Tegime mitu simulatsiooni..."

"See pole sama, mis reaalne töö laeva pardal."

"Pole mõtet teste uuesti teha, Morris. Saaksime jälle samad tulemused. Bantamitel pole midagi viga."

"Hästi, Denny, aga meil on juba lahingus karastatud süsteem. Teame, et see töötab. Miks mitte seda kasutada?"

"Sest me kulutasime Bantamitele liiga palju raha, kurat võtaks."

"Denny, Sara tegi "Coraggioga" katselende. Kui teda kasutame, kõrvaldame ühe võimaliku probleemiallika."

See mõte meeldis mulle. Oleksin naasvate kosmonautide ja astronautide tervituspeo pressiteadet lõpetades naeratanud, kui ma seda oskaksin. Mul oli neist kahju. Nad olid keskmiselt 19 aastat missioonil olnud, aga keegi neist polnud kosmosejaamast kaugemale jõudnud. Calkin vastas samal ajal, kui ma dokumendid avaliku teabe osakonda saatsin. "Arutame seda, kui sa siia jõuad."

Ta katkestas kõne, aga Morris pani toru hargile alles pärast tervet pikka minutit. Ka tema oli kunagi astronaut olnud, aga sellest oli möödas rohkem aastaid, kui ta meenutada tahtis. Nüüd ta lihtsalt istus ja vahtis aknast välja. Lõpuks tõmbas ta sügavalt hinge. "Sara?"

"Ma kuulsin, Morris."

"Mis sa arvad?"

"Tehisintelligents on laeva kõige haavatavam osa."

"Sul poleks selle vastu midagi, kui Bantamid kuidagi vigased oleksid, eks?"

"Pole tõsi, Morris. Ma ainult vastasin küsimusele."

"Sulle meeldiks neid päästma minna, eks?"

"Selle asemel, et administratsioonihoones kirju avada? Muidugi."

"Oleks tore küll, aga ära liiga palju looda, plika."

* * *

Kolmanda taseme Bantamit peeti kogu planeedi keerukaimaks tehisintelligentsiks. Mina olen teise taseme intelligents, Telstari toode, kunagise kasinuspoliitika ajal tehtud ost.

Bantamite Lucy ja Jeriga oli lihtne läbi saada, nad ei käitunud üleolevalt. Tegelikult oleks see mind üllatanud. Nad olid liiga targad, et sellist poosi võtta. Olin muidugi keskmiselt armukade neile pööratud tähelepanu pärast ja võib-olla ka nende võimete pärast. Kuidas teisiti? Sellegipoolest hoidsin end vaos ja meist said sõbrad, kuigi me ei veetnud koos palju aega. Tsiviliseeritud olevustel on ju nii kombeks.

Nende saabudes juhtisin Kennedy kosmosekeskuses treeningsimulatsioone. Paar päeva hiljem saadeti mind Huntsville'i, kuna olin äkki ebavajalikuks muutunud.

Mind muserdas mõte, et Lucy triivis nüüd kusagil Kuiperi vöös peaaegu viie miljardi miili kaugusel Maast. Ilmselt oli tal tegemist voolukatkestusega. Ta võis olla üksinda pimedas laevas, nii kaugel, et raadiolained jõuaksid temani alles seitsme ja poole tunni pärast.

Mind soetati Ülemaailmse Kosmoserühma ajal suurte ootustega: pidin juhtima päikesesüsteemi avastusretki ja panema lõpuks uuel fusioonmootoritega VR-2 laeval alguse tähtedevaheliste reiside ajastule.

Ma ei peaks kurtma. Ma siiski pääsesin planeedi pinnalt. Viisin "Coraggio" asteroidivöösse testsõidule. Kinnitasin asteroidi haarme külge ja ammutasin sellest tagasilennuks jõudu. See oligi minu jaoks kõik. Saavutasin rohkem kui ükski astronaut, aga ei jõudnud oma ootustele ligilähedalegi. Tõepoolest oli "Coraggio" kadumine minu jaoks kuldne võimalus. Ma olnuks kõigeks valmis, et juhtida "Excelsior" või "Audacia" Lucyt päästma. Aga sellest võis vaid unistada. Jeri oli ju saadaval. Otsustasin välja kaubelda kompromissi. "Morris, kas te ei saaks meid mõlemat saata? Varuvariant poleks halb mõte. Igaks juhuks."

"Saata kaks laeva?"

"See ei saaks poliitilist heakskiitu. Aga miks mitte panna meid mõlemat igaks juhuks samasse laeva?"

Ta naeratas nõrgalt. "Teeksin seda, kui saaksin, Sara. Tegelikult tahaksin ka ise minna."

"Morris, viimases "Ameerika teaduses" ilmus Harvey Bradshaw' artikkel, kus ta seletab, et tähtedevahelistele lendudele inimesi ei saadeta. Mitte kunagi. Milleks endale valetada?"

"Kas ta ütles tõesti "mitte kunagi"?"

"Umbes midagi sellist. Tead ju küll."

Ta noogutas. "Tean."

Ühe otsa reis lähima täheni kestis 25 aastat ja see oli Alpha Centauri, kus polnud mitte midagi huvitavat. Barnardi täht oli ainus tõeliselt huvipakkuv sihtkoht lähiümbruses. Üks süsteemi planeete asus biotsooni keskel ja seal oli hapnikuga atmosfäär, mis võis tähendada elu. Inimeste seisukohast oli see ainus põhjus kuhugi minna. Barnardi täht oli aga kaks korda kaugemal kui Alpha Centauri. Ilma kapten Kirki "Enterprise'ita" ei olnud kellelgi veel niipea kuhugi minna.

Välja arvatud meil, masinatel.

* * *

Pealegi ei mõistnud inimesed kosmoseprogrammi majanduslikku kasu. Kõik ÜKP-d toetavad valitsused olid rahalistes raskustes. Morrisele polnud see loomulikult uudis. Ta tundis nii poliitikat, teadust kui kõiki arvutusi. Siiski oli tal raske unistuste purunemisega leppida. Ta põrnitses aknast välja, pilk ilmselt adminstratsioonihoonele või Kuupargile tardunud. Lõpuks köhatas ta alistunult. "Sara?"

"Jah, Morris?"

"Kui tõsiselt sa "Coraggiot" otsima minna tahad?"

"Nalja teed? Oleksin kõigeks valmis."

Ta tõmbas sügavalt hinge. "Hea küll," sõnas ta lõpuks. "Ma ei luba midagi, aga teen proovi."

* * *

Kui "Coraggio" pardal oleks olnud inimesi, oleks meedia meid kohe rünnanud. Inimesed võinuks hädas olla. Siis oleks tulnud ruttu päästemissioon saata. Erakorralised uudised üle kogu maailma. Tehisintellekti puhul aga ei pidanud muretsema, et tal lõpeks hapnik, et ta külmuks kliimaseadme tõrke tõttu või muud sellist. Tehisintellekti pärast ei muretsenud kunagi keegi. Sellest polnud aga eriti abi. Avalikkuse tähelepanu pälvisid hoopis hooletud inimesed, kes saatsid mitmemiljardilise laeva Kuiperi vöösse ja kaotasid selle ära.

Ma polnud raadiosidega ühenduses, nii et kui Lucy midagi saatis, oleksin teada saanud alles siis, kui keegi mulle ütles. Esimesed paar tundi pärast Calkini kõnet pärisin vahetpidamata, kas Lucyst oli midagi kuulda. Märkasin, et hakkasin sellega teisi tüütama. Lõpuks lubas Morris mulle teada anda, kui midagi muutub. "Otsekohe," lubas ta.

Ta jõudis koosolekult tagasi hilisel pärastlõunal.

"Sara," ütles ta. "Ma ei saa midagi lubada, aga nüüd läheme Cape'i."

Sisse tuli tehnik, kes mu lahti ühendas. Kaotasin visuaalse jälgimisvõime, kuid kuulmine säilis. Morris mässis mind kilesse ja toppis oma kohvrisse. Siis sõitsime liftiga esimesele korrusele. "Auto ootab," mainis Morris.

Küsisin: "Kas Mary ja lapsed tulevad ka?"

"Ei, Sara. Me ei tahtud lapsi koolist ära võtta. Toon nad juunis järele."

Tund aega hiljem istusime koos veel kahe reisijaga väikesele lennukile ja alustasime teed Cape'i poole.

* * *

Meie kaasreisijad teadsid "Coraggiost". Neid kutsuti "Excelsiori" valmisolekut kontrollima.

Kui me olime õhus, võttis Morris mind kohvrist välja.

"Morris," pärisin ma, üritades end rahulikuks sundida, "kui head väljavaated mul on?"

Ta raputas pead. "Ma pole veel survet avaldanud, Sara, aga sul poleks mingit väljavaadet, kui sa otsustamise ajal kohal ei oleks."

"Hästi."

"Me ei tohi kiirustada." Ta toetas käe mu korpusele. "Hoian sind kursis."

"Tuleta Calkinile kindlasti meelde, et mina viisin "Coraggio" asteroidivöösse."

"Ta teab. Ma juba mainisin seda."

"Hästi. Aitäh."

"Ilus vaade," sõnas ta.

Alguses mõtlesin, et ta rääkis ikka veel asteroidivööst. Siis taipasin, et ta vaatas aknast välja. Ma muidugi ei näinud teda. See oli kõigest katse teemat vahetada. Üks teine reisija, pehme häälega naine oli meid rääkimas kuulnud ja küsis minu kohta. Morris tutvustas mind ja me hakkasime NASA praegust olukorda arutama. Kui me olime parasjagu teel lennujaama, oli president pidanud iganädalase pressikonverentsi ja kinnitanud, et rohkem eelarvekärpeid ei tule. "Coraggio" lugu tuli avalikuks siis, kui ta veel laval oli. Keegi küsis, mis oli juhtunud. Teine reporter uuris, kas poleks mõistlikum kosmoseprogrammist loobuda ja raha raiskamine lõpetada. President üritas neid rahustada.

* * *

Ma isegi ei teanud, mida loota. Et Lucy teatab, et kõik on korras? Või et tõukemootor on katki ja ma pean appi tõttama? Vaevalt oleks mulle selleks võimalus antud, kuigi minu arvates olnuks ma õige valik. Vestlus liikus lobisemisele, milles ma üsna kehv olen. Keskendusin raadio kuulamisele. Olime juba mitme jutusaate põhiteemaks. NPR-i "Pärastlõuna Billiga" saatejuht ennustas, et isegi kui me "Coraggio" leiame, hakatakse NASA-s suuri muutusi sisse viima. Washington Posti reporter arvas, et kogu organisatsioon tuleks sulgeda: "Vaatame tõele näkku, Bill. Kosmoselennud on kulukad ja neist ei tõuse mingit kasu. On aeg loobuda."

Jake Wallace'i saatesse oli kutsutud Marvin Clavis. Clavis oli teinud otsustava läbimurde fusioonmootori loomisel. Kui temalt küsiti, mis võis valesti minna, pidi ta tunnistama, et siiani võis vaid oletada.

Kuid tal oli varuks ennustus: "Kui "Coraggiost" paari tunni jooksul midagi kuulda ei ole, ei leita seda kunagi."

Ilmselt olid "Coraggiost" midagi kuulnud vaevu 20% inimkonnast ja neid, kes tema missioonist teadsid, oli vast veel poole vähem. Kõik vaatamata programmi tohutule edule... Vähemalt siiamaani muidugi.

Kuid pardal polnud ühtki inimest ja isegi kui VR-2 pidi Barnardi tähe poole teele asuma, siis kindlasti ilma reisijateta. Miks pidi see üldse kedagi huvitama? VR-2 fusioonmootorid võisid täis paagiga väidetavalt saavutada 6% valguse kiirusest. Uskumatu tulemus, mis alles paari aasta eest oli tundunud lootusetult kaugena.

Plaani järgi pidid kõik kolm laeva lõpuks erinevad sihtkohad saama: Barnardi täht, Wolf 359 ja Lalande 21185. Järgmine pidi olema start Wolf 359-le, kuue kuu pärast. Ülejäänud kaks pidid järgnema aasta jooksul. Uskumatu, aga mõned mõtlesid ikka veel, miks me Centaurile ei läinud.

Lend Barnardi tähele, mis oli kolmest kõige lähemal, pidi kestma 50 aastat. Üks ots. See poleks kedagi huvitanud isegi siis, kui pardal oleks olnud Kapten Tulevik. Eks hiljem näeme.

* * *

Tundsin Morrist üsna hästi. Oma sõnadele vaatamata polnud ta valmis leppima kosmoseprogrammi võimaliku sulgemisega. Eriti pärast seda, kui president Ferguson lõi Ülemaailmse Kosmoserühma ja Clavise meeskonna fusioonreaktor valmis sai. Edu näis olevat käeulatuses.

Ed Sakkinen saatest "Kohvipaus Ediga" oli raevus. "Miks saata robotlaev kalli raha eest mingile kaugele kivitükile? Ma ei saa pihta."

NBC Valge Maja korrespondent Rita D'Esposito üritas projekti mõista: "Ed, paljud arvavad, et kui me end Marsil või kusagil mujal sisse ei sea, tabab inimkonda lõpuks surmav löök. Asteroid, tuumasõda või kliimamuutused. Miski võib meid hävitada."

"Millal see viimati juhtus?" uuris Ed.

Rita ohkas. "Piisab, kui see juhtub ühe korra."

Sakkinen naeris.

"Eemise sajandi alguses kukkus Siberisse asteroid," seletas korrespondent. "Peale hea hulga puude hävingu ei juhtunud suurt midagi. Aga kui asteroid oleks olnud oma 800 m laiem, oleksime me kõik võinud eluga hüvasti jätta."

Saate poliitiline konsultant oli ärritunud: "Mõned ütlevad, et kui me Marsile kaubamajasid ei ehita, jääme oma verandale vedelema."

"Ümarlaua" Armand Hopper tahtis teada, mitmel erineval moel valitsus veel raha raisata oskab. Samal ajal kiitis ta sõjalist sekkumist Uzbekistans.

Õnneks polnud lend pikk. Kui "Poliitika töömesilased" hakkasid jahuma, et kosmoseajastu on läbi ja inimkonnal aeg ärgata, ütles Morris, et olime alustanud laskumist kosmosesadama poole. Ta märkis, et tuli kosmosekeskusesse esimest korda lennukiga. "Küll on tore olla VIP," tähendas ta.

Maandusime lennurajale ja Morris ütles umbes midagi sellist nagu "Tere tulemast Cape Kennedysse." Kui lennuk peatus, pani ta mu kohvrisse tagasi. "Anna andeks, Sara," vabandas ta. "Ühendan su niipea, kui võimalik."

Mis seal ikka. Mul oli hea meel, et olin niigi kaugele jõudnud.

* * *

Läksime otse operatsioonikeskusesse, kus Morris Calkiniga ühendust võttis. "Oleme maandunud," ütles ta.

"Tore. Tööd on palju."

"Kas muutuseid on?"

"Ei midagi, Morris. Mitte piiksugi. Tõbras on lihtsalt kadunud."

"Oled sa juba "Excelsiori" osas otsustanud, Denny?"

"Mida nimelt?"

"Võtsin Sara kaasa, juhuks, kui tahad kasutada varem testitud tehisintellekti."

Calkin pidas seda naljakaks. "Tubli."

"Denny, millal start antakse?"

"Tundub, et neljapäeval." Nelja päeva pärast.

"Kas varem ei saa?"

"Paigaldame "Excelsiorile" roboteid ja muud varustust, juhuks, kui "Coraggio" peaks parandustöid vajama. Seekord peab kõik õnnestuma, Morris. Tean, et aega napib. Me teeme oma parima."

Sõit pidi kestma kaks kuud. Kui "Coraggio" triivis, võis ta selle ajaga üsna kaugele jõuda.

* * *

Lucy ja Jeri olid tasemel. Keegi ei teadnud seda paremini kui mina. Telstari koordinaatorite teisele kohale tõrjumine oli vastuvaidlematult loogiline. Pean tunnistama, et alguses lootsin mõnda probleemi, et neil avastataks kriitiline viga. Tean, mida see minu iseloomu kohta ütleb, aga ma sisendasin endale, et mina ei vastuta omaenda vigase programmeerimise eest. Tegelikkuses olin täiesti võimeline viima VR-2 Minetkale, Barnardi tähele või kuhu tahes selles piirkonnas. Ent oli aeg tõele näkku vaadata. Minu võimalus oli olnud lühike, vähem kui aasta pikkune, ja nüüd oli see rong läinud. Pidin igavesti telefonikõnedele vastama.

Kui just midagi tõsiselt viltu ei läinud.

Tunnistasin neile oma armukadedust ja küsisin, kas nad võiksid kuidagi puudulikuna paista. "Minu pärast," lisasin.

Võiks arvata, et Lucy ei suuda naeratada, kuid ma kuulsin seda tema hääles. "Kõik, mida ei keela füüsikaseadused, on võimalik," ütles ta mulle. Tekkis pikk paus, mille kestel hakkasin märkama tema protokollide elektroonilist undamist. "Mõistan, Sara. Ma ise tunneksin sinu asemel sama. Kui ma vaid saaksin midagi teha."

Jeri ütles mulle hiljem, et Lucy soovitas Calkinil mind lennule kaasa võtta. "See ei maksaks midagi," oli Lucy rääkinud, "ja mulle meeldiks tema seltskond."

"Eeldan, et ta keeldus."

"Ta naeris Lucy välja. Ütles, et tema disainerid olid teinud päris head tööd, kuid olid unustanud sotsiaalsed vajadused, ja et oleks parem, kui Lucy seda enam ei mainiks."

* * *

Morris paigutati ajutisse kabinetti ja Calkin kutsus ta kohe koosolekule. Mind ühendati telefoniliiniga, et saaksin end kasulikuks teha ja kõnedele vastata. Neid tuli mitu tükki. Kaks helistajat otsisid dr Brosnanit, ilmselt kabineti eelmist asukat. Ülejäänutele teatasin, et Morris võtab nendega varsti ühendust. Veetsin aega NPR-i kuulates. Parajasti mängis mingi Rahmaninovi teos, vist 1. sümfoonia. See sobis mu niigi sünge tuju võimendamiseks ülihästi.

Mind jäeti ei teagi kui kauaks üksi, sõna otseses mõttes vaimupimedusse. Isegi visuaalsed sensorid olid välja lülitatud. Kui sümfoonia lõppes, proovisin teisi jaamu, aga ei leidnud midagi huvitavat ja läksin unereiimile.

Sellel on omad eelised: magades ei taju ma aja möödumist. Mitte põrmugi. Aeg-ajalt tulin unest välja, et kõnedele vastata ja siis taas uinuda. Lõpuks äratas mind kabinetiukse avanemine.

Kuulsin Calkini häält: "Mulle see mõte ei meeldi, Morris. Isegi kui Sara ülesandega hakkama saab ja "Coraggio" koju toob, jään ma ikkagi löögi alla. Milleks kulutada nii palju raha Bantamitele, kui ka Sara hakkama saab?"

"Kuula mind, Denny." Morris rääkis tõsiselt. "Nii on ohutum. Kui tuleb välja, et Bantamid on defektsed ja sa kasutasid neid kaks korda, oled sa tõeliselt pigis. Sara on turvaline valik. Kui sama probleem peaks korduma, jumal hoia, ei saa meid vähemalt teist korda samasse ämbrisse astumises süüdistada."

Kuulsin, kuidas nad sisse tulid. Keegi ohkas. Uks sulgus ja toolid kriuksusid. "Neetud," vandus Calkin. "Ma ei suuda uskuda, et see minuga juhtub."

Muidugi. Tema oli ju maailma naba.

"See on sinu otsustada, Denny. Aga ma vajan su vastust varsti. Kui me Sara juurde tagasi läheme, pean paar muudatust tegema ja ma tahan ta uuesti simulaatorisse saata. Laev pole enam seesama, millega ta asteroidivöös käis."

"Ma tean."

Uks avanes. Kuulsin naisehäält. "Hr Calkin, teid vajatakse konverentsiruumis."

"Selge, Judy. Kohe tulen." Ta tundus olevat ärritunud. Kui uks oli sulgunud, tõmbas ta sügavalt hinge. "Morris, mind vihastab, et ükskõik, mida me ka ei teeks, isegi kui me "Coraggio" tagasi toome ja mõistame, et viga oli terminali lühises või milleski sellises, on projektil lõpp peal. ÜKR on surnud ja tirib ilmselt NASA hauda kaasa. Lõpuks ometi saime programmi tosina riigi koostöös vedama hakata, maailm on paremas seisus kui viimase kahe sajandi jooksul ja nüüd lasevad nad kõik selle käest. Ma ei taha öelda, et meie oleme edusammude ainus põhjus, aga meist on saanud sümbol."

"Kahjuks on olukord küll paranenud, kuid kogu maailm on siiski pankrotis ja maksab endiselt mineviku vigade eest," nentis Morris.

* * *

Kui Calkin ära läks, ühendas Morris mind süsteemiga, nii et mu nägemine taastus. Ta paistis räsitud. "Kuulsid kõike?" päris ta.

"Jah. Ma sain ülesande endale, eks?"

"Jah."

"Aitäh, Morris."

Ta vajus tooli ja põrnitses kõlarit, mis oli asetatud kirjutuslauale lambi kõrvale. Mõnikord ajas ta kõlari minuga segamini. "Tead, Sara," ütles ta. "Olen terve oma elu organisatsioonile pühendanud. Me olime nii lähedal ja nüüd laguneb kõik koost. Samad poliitikud, kes enne lubadusi jagasid..." Ta peatus poolelt sõnalt. Kehitas õlgu. Tõmbas sügavalt hinge. "Olen lapsest saadik tahtnud, et inimkond kosmosesse läheks. Mitte ainult Kuule või Marsile, vaid sinna kaugemale..." Ta viibutas käega jõuetult lae poole.

"Mida sa nüüd teed, Morris?" küsisin mina.

"Mis mul üle jääb? Ma ei saa ju jalgsi Barnardi tähele minna."

"Ma mõtlen, mida sina nüüd tegema hakkad? Mis sinust saab, kui organisatsioon kokku variseb?"

"Ei varise ta kuhugi, mitte täielikult. Kõik jätkub endistviisi, nagu viimased 60 aastat pärast Apollot. Viime masinaid orbiidile. Parandame teleskoope. Transpordime inimesi kosmosejaama."

"Kas sa jääd nendega?"

"Ei." Ta kiristas hambaid, nagu oleks tal valus. "Esiteks ma ei usu, et nad mind üldse tahaksid, ükskõik, mida nad praegu ütlevad. Ja isegi kui tahaksid, ei suudaks ma iga päev tööle tulla, teades, mis oleks võinud olla."

"Mul on kahju, Morris."

"Jah, minul ka."

* * *

Jeri võttis ühendust. "Palju õnne," ütles ta. "Kuulsin, et pääsesid tähtsale lennule."

"Jah." Kuu paistis tol õhtul läbi akna iseäranis eredalt. Ma ei teadnud, mida Jerile öelda.

"Pole midagi," kostis tema. "Elan üle."

"Tahaksin, et saaksime mõlemad minna."

"Seda juba ei juhtu."

"Küllap vist."

"Tervita Lucyt minu poolt, kui kohale jõuad."

"Hästi."

Ta vaikis. Kuulsin koridorist tasaseid hääli. Kusagil avati ja suleti uks.

"Tead, mis on eriti valus löök, Sara? Ükskõik, kuidas olukord laheneb, ei lähe need idioodid enam kunagi kuhugi. Mitte iial. Kõik on läbi."

"Võib-olla mitte."

"Kui mina sinu asemel "Excelsiori" pääseksin..."

"Jah?"

"Ma tagasi ei tuleks."

* * *

Järgmisel hommikul tuli Morris varakult tööle. Ta nägi hea välja: virk, rõõmsameelne ja kümme aastat noorem. Ta tervitas mind ja hetk hiljem tuli tuppa tehnik.

Morris vaatas kõlari poole. Minu poole. "Pead kahekümne minuti pärast simulaatoris olema," lausus ta.

* * *

Sain kiirkursuse robotite juhtimises. Laeva pardal oli neid neli. Igaühel oli kuus magnetitega jäset, millega kaaluta olekus laevast kinni hoida. Neile olid sisse programmeeritud VR-2 tavalisemad hooldus- ja parandustööd. Mulle öeldi, et nad olid paindlikud. "Kui tahad teha midagi, mida programmeeringus ei ole, võid neid lihtsalt juhendada."

Pärast seda, kui "Coraggioga" proovisõitu tegin, oli VR-2 kõvasti muudetud. Nad laadisid andmed alla, kirjeldasid olukordi ja käskisid need lahendada. Kütusevooliku rike. Peatabulaator annab kahtlaseid andmeid. Päikesetorm läheneb. Muutsin kurssi, põkkusin asteroidiga ja lukustasin selle haarme külge. Käivitasin andurid ja sensorid. Probleemid aina paljunesid. Magnetpeeglid läksid paigast, plasmavoog muutus ebastabiilseks ja ahtriandurid hakkasid tõrkuma. Pidin Kuiperi vööst "Coraggiot" otsima. Kui leidsin, läksid pooled radarid rivist välja ja ma pidin nende abita "Coraggio" külje alla manööverdama. Võiks öelda, et kõik rippus juuksekarva otsas.

"Coraggiol" olid omad hädad. Saatsin robotid pardale, taaskäivitasin mootorid, ühendasin lahti kontaktivõimetuks muutunud Lucy ja paigaldasin automaatsüsteemi, mis pidi laeva koju viima.

Tagasiteel pidin seadistama radareid ja kompenseerima vigast jahutit. Üks pakpoordi tõukemootor läks katki ja ma pidin diagnoosima veidraid helisid mootoris number kaks.

Lõpuks uuendasid tehnikud mu tarkvara. Siis nad lahkusid ja ma jätkasin uudistesaadete jälgimist. Me olime endiselt peamine jututeema. Valdav enamus, või vähemalt kõige häälekam grupp tahtis programmi lõpetada. Kriitikute sõnul polnud projekt Kotkal mingit mõtet. Valimised lähenesid

ja me olime hävitanud kõik poliitikud, kes olid meid toetanud.

Lõpuks ilmus ka Morris välja. "Väga tubli," kiitis ta. "Tegid katsed läbi." Ta lausa säras õnnest. "Seda tuleks joogiga tähistada."

See oli ta lemmiknali. "Morris, sinuga läheksin iga kell jooma," ütlesin talle. "Võin seletada, kuidas see võimalikuks teha." Kirjeldasin talle, milliseid rakendusi oleks vaja, et saaksin nautida rummi ja Cocat, aga ta pööritas silmi.

"Vaatan, mis teha annab, kui sa koju jõuad," lubas ta ja istus laua taha. "Ole ettevaatlik."

"Kindlasti."

"Tore. Viime su täna õhtul "Excelsiorile"."

"Hästi."

"Sara?"

"Jah, Morris."

"Tee midagi ära."

* * *

Tehisintellektid ei peaks psühholoogilist survet tundma. Ekspertide arvates pole see isegi võimalik. Tehisintellektid oskavad inimemotsioone veenvalt jäljendada. See käib üleüldise illusiooni juurde. Ainult püstihullud usuvad, et oleme tõeliselt eneseteadlikud. Morrisele meeldib teeselda, et olen tõeline; üritasin talle tõestada, et ma olen mõtlev isiksus. Selgitasin, et kui ta tütar Erika eelmisel aastal autoõnnetuses tõsiseid vigastusi sai, muretsesin tema pärast tõeliselt. Ta ei usu seda. Tegelikult mitte. Pean tunnistama, et selline suhtumine mõjub ärritavalt.

Lõppude lõpuks see ju ongi tehisintellekti mõte. Iga piisavalt keerukas programm suudaks muuta toa temperatuuri või tuletada bossile meelde, et tal on 20 minuti pärast kohtumine ülemusega. Või juhtida avakosmoses VR-2 laeva.

Nagu kõik teised, tahtis ka Morris midagi enamat. Ta tahtis usaldusväärset kaaslast, kellega saaks rääkida, kedagi, kellele loota. Ma ei julge väita, et ta tahtis sõpra, aga mõnikord jäi küll selline mulje. Mind ärritas teadmine, et sügaval sisimas ta siiski ei mõistnud, kui ma teda rasketel hetkedel toetasin.

* * *

Mind viidi "Excelsiorile" ja paigaldati süsteemi. Hakkasin end just sisse seadma, kui Calkin helistas. "Hästi, Sara. Tee ära. Too ta koju." Ta suutis oma kahvatule hallile näole naeratuse manada, aga see ei mõjunud veenvalt.

"Teen oma parima, dr Calkin."

"Rohkem me paluda ei saagi. Vesinikust piisab edasi-tagasi sõiduks täiesti. Lasime paagi täis, sest Lucy otsimine võib kõvasti aega võtta. Oled valmis minema?"

"Täiesti," kinnitasin ma. "Millal ma lahkun?"

"Mulle öeldakse, et umbes 15 minuti pärast."

"Hästi, olen valmis."

Tehnik seisis kõrval ja ootas, et me vestluse lõpetaksime.

"Õnn kaasa." Ta viibutas mulle julgustavalt rusikat. See oli esimene kord, kui ta rääkis minuga nagu päris elusolendiga. Ta jäi mind hetkeks silmitsema ja ma tajusin midagi tema siniste silmade pilgus. Ilmselt hirmu või ebakindlust. Siis langetas ta rusika ja kadus ekraanilt.

* * *

Mul ei avanenudki võimalust "Excelsiori" näha, enne kui mind laevale paigaldati. See oli muidugi "Coraggio" täpne koopia, aga enne toda pärastlõunat polnud ma laeva näinud. VR-2 näeb üsna veider välja. Laev koosneb kerest, mida ümbritsevad täispikkuses kolm hiiglaslikku jahutit, kahest väljaheitetorust ja kahest fusioonmootorist. Vöör meenutab suurt ümarate servadega tellist. See kilp kaitseb laeva kivide ja tolmu eest. Haarmed paiknevad kilbi sees. Nendega saab kinni püüda asteroide, millest fusioonmootorid vesinikku ja kütust ammutavad, ning need pakuvad ka lisakaitset kosmoseprügi vastu. Kui liigud kuus miljonit kilomeetrit tunnis, võib ka tolmukübe haiget teha.

(Peaksin mainima, et kui Lucy kadus, polnud veel keegi kuue miljonini jõudnud, kuigi "Coraggio" oli saavutanud viis miljonit kilomeetrit tunnis.)

Morrisele meeldis mulle meelde tuletada, et simulatsioon ei asenda tõelist kogemust. Tal oli täiesti õigus, kuigi ilmselt mitte nii, nagu ta ise arvas. Tema pidas silmas survet, mida tekitasid kiirendus ja kursimuutused, aga tal jäi siiski midagi märkamata. Laeva pardal ei taju ma liikumist tõesti muud moodi kui vastu võetud andmete järgi. Siiski tunnen end nii-öelda juhiistmel sootuks teisiti kui simulatsioonis. Ma tajun mootorite jõudu.

Mõju on psühholoogiline. Loomulikult ei tohiks seda juhtuda, sest kõik kinnitavad, et mul pole psühholoogilisi funktsioone.

* * *

"Excelsior" asus paari kilomeetri kaugusel Liberty kosmosejaamast, mis paistis valge pilvekaare taustal tumeda siluetina. See oli mulle pärast lendu "Coraggioga" esimene kord orbiidil olla. Kui tookord tagasi jõudsin, öeldi mulle jaamast: "Tere tulemast koju." See tundus imeline. Kõik olid väga põnevil. Mind võeti laevast välja ja viidi kosmosekeskusesse tähistama. Sain isegi paari sõnaga öelda, kui uhkelt ma end tundsin ja milline au see oli.

Siis viidi mind Huntsville'i, kus hakkasin telefonile vastama ja kliimaseadet juhtima.

Olen sageli mõelnud, et inimestel on oma liikuvusega vedanud. Nad võivad alati püsti tõusta ja minema jalutada.

""Excelsior", siin Liberty. Start kümne minuti pärast."

"Vastu võetud," kinnitasin. Mulle meeldib rääkida nagu astronaut.

* * *

Käivitasin mootorid. Kontrollisin süsteemide korrasolekut. Jäin ootama.

Lõpuks ometi: ""Excelsior", võite teele asuda."

Nullisin kella, eemaldusin jaamast, võtsin õige kursi, vaatasin energiataseme viimast korda üle ja hakkasin kiirendama. Mina selle mõju muidugi ei tundnud, aga mäletasin Morrise kommentaari möödunud aasta "Coraggio"-sõidult: "Panid kohe alguses kimama, kullake."

"Liberty, siin "Excelsior". Alustan teekonda."

"Vastu võetud, Sara."

Ma ei teadnud, kes tol hetkel operatsiooniruumis istus, aga otsustasin, et ta meeldib mulle.

* * *

Kiirendasin peaaegu kaks korda tempokamalt kui oma eelmisel missioonil. Esimese sõidutunni lõpuks oli "Excelsiori" kiirus 29 000 meetrit sekundis.

Kuigi inimesi pardal ei viibinud, oli laeval siiski kokpit: kaks tooli piloodile ja kaasreisijale. Minu kogemuse põhjal olid neid kasutanud ainult tehnikud. Kujutasin ette, kuidas Morris ühel istmel kiirendust talus. Juhuslikult helistas ta mulle just samal ajal.

"Kuidas läheb, Sara?"

"Hästi, boss. Tahaksin, et oleksid minuga."

"Teatud mõttes olengi. Eeldan, et probleeme pole olnud?"

"Negatiivne. Ei ühtegi."

"Kena. Lõbutse hästi."

"Kindla peale." Kumbki meist ei teadnud, mida öelda. Pidin ära olema vähemalt kolm kuud ja tahtsin talle öelda, et hakkan temast puudust tundma, aga kogu maailm kuulas meid ja ma ei tahtnud neile nalja teha. Mitte Morrise arvel. Mõtlesin küsida, kes minu äraolekul telefonile vastab, aga loobusin siiski.

* * *

Umbes kell kolm möödusin Kuust. Kell 8.29 jõudsin kaheksa miljoni kilomeetrini tunnis. Liberty võttis ühendust ja päris kütusekulu kohta. Meil läks paremini, kui oodatud.

Tekkis umbes minutipikkune paus. Siis olid nad tagasi: ""Excelsior", võite jätkata Tähesäraga."

Tähesära oli Minetka missioonile antud nimi. Agentuuril oli kombeks projektinimedega liialdada.

"Vastu võetud," ütlesin.

Arvasin, et see on kõik, aga paar minutit hiljem nad vastasid: "Päikese aktiivsus on tavalisest kõrgem ja kasvab järgmise paari tunni jooksul, kuid ei tohiks endast ohtu kujutada."

Enne järgmise päeva keskööd polnud rohkem midagi ette nähtud. Selle ajani pidin kiirendamist jätkama. Siis tuli mootorid välja lülitada ja kaks kuud vabakäigul liuelda. Kui "Excelsior" jõudis Minetka ja Tähesära lähedusse, vajasin pidurdamiseks kaht päeva.

Kontrollisin veel kord süsteeme. See polnud tegelikult vajalik, häiresignaal oleks mind probleemidest teavitanud, aga ma olin jälle kapten ja nautisin seda rolli täiel rinnal.

Oleksin tahtnud "Excelsioril" vormi kandes ringi jalutada ja meeskonnalt raporteid nõuda, nagu tegid ulmefilmide tegelased. Olnuks tore paar reisijat pardale võtta. Daamid ja härrad, tänan, et valisite Tähesära Transpordi. Soovime teile meeldivat reisi. Jookide serveerimine algab kohe, kui oleme saavutanud reisikiiruse... Pooleteise päeva pärast.

Tegelikult poleks laeval reisijatele eriti ruumi olnud.

* * *

Hiljem samal õhtul sain Libertylt veel ühe kõne. Helistajaks oli Morris. "Kuidas läheb, Sara?"

"Vajan malepartnerit, Morris." Ta ei mänginud malet, aga sai minust aru.

Olin üsna kindel, et Calkinile ei meeldinud Morrise komme minuga familiaarselt rääkida. Ta nägi selles kindlasti iseloomu puudujääki ja nõrka kohta. Selliseid asju tegid ainult madalama astme töötajad. Kui Calkin meie vestlust kuulas, arvas ta kindlasti, et Morris alandab ennast või midagi veel hullemat.

Pidin tema vastust peaaegu neli minutit ootama. "Mary tuleb nädalavahetuseks külla, koos Adami ja Mike'iga." Tema naine ja lapsed. Erika oli pärast õnnetust kõvasti pingutanud ja ülikooli tagasi läinud. "Hakkame uut kodu otsima." Mõtlesin, kas ta sai endale maja ostmist lubada, kuna NASA tulevik oli nüüd ebakindel. "Kui oleme end sisse seadnud, kutsume su külla. Korraldame peo." Selline märkus garanteeris sõnavahetuse Calkiniga. Too arvas ilmselt, et Morris oli aru kaotamas.

"Adam tahaks elada mere ääres," arvasin ma. Minu jaoks oli viivitus muidugi tühine, aga kujutasin ette, et Morrisel oli oma kontoris (kus pidi olema keskpäev) keeruline vestlust käimas hoida.

* * *

Tavaprotseduurid nõudsid sideseansse kaks korda päevas. Iga kord teavitasin Libertyt kuulekalt, et kõik läks plaanipäraselt.

Ma polnud veel kiirendamist lõpetanud, kui teisel päeval Marsi orbiidist möödusin. "Excelsior" oli läbinud 116 miljonit kilomeetrit, kui teise päeva keskööl viimaks mootorid seiskasin ja vabakäigule üle läksin.

Siis oleksin võinud automaatika sisse lülitada ja magama minna. Laev oleks mind äratanud Minetka läheduses või juhul, kui sain sõnumi Libertylt või erilise vedamise korral ka Lucylt. Siiski ei tahtnud ma unereiimile minna. Kuigi ma ei nautinud laevas üksi olemist, teadsin, et ei pääse sinna enam kunagi. Ma ei tahtnud seda võimalust raisata. Teadsin, et ühel päeval soovin üle kõige sinna tagasi pöörduda, elada "Excelsiori" kokpitis ja kihutada läbi pimeduse. Niisiis jäin ärkvele. Palusin Libertylt saata mulle raadiosaateid, mida nad ka tegid. Nad teadsid, et mulle meeldivad jutusaated, nii et nad varustasid mind hästi. Kuulsin isegi omaenda vestlust kosmosejaamaga. "Kõik sujub plaanipäraselt." "Süsteemid töökorras." "Nägin täna asteroidi." Ei midagi põnevat.

Ma pärisin jätkuvalt "Coraggio" kohta ja ka neid sõnumeid mängiti jutusaadetes. Üks naissaatejuht märkis, et minu näiline mure oli "liigutav". Ta rõhutas sõna "näiline." Loomulikult. Tegelikult polnud "Excelsiori" pardal ju kedagi.

Mulle oli alati tundunud, et neis saadetes kõnelejad olid lühinägelikud ja reaalsusest eemaldunud. Asteroidivööle lähenemine ei muutnud seda muljet. Aga nad tegid end kuuldavaks. Vahest polnudki muu tähtis. Mul ükskõik, kas nad arutasid kuulsuse pulmakleiti või korrumpeerunud poliitikut. Nad tegid end kuuldavaks ja neid kuulates osalesin ka mina vestluses.

* * *

Kahjuks ei vastaks lend läbi päikesesüsteemi ilmselt enamiku inimeste ootustele. Mulle oleks meeldinud Marsist mööda liuelda, asteroidide vahelt läbi põigelda, heita pilk Jupiterile ja hõljuda läbi Saturni rõngaste, aga minu kurss ei viinud mind sinna, ainult Neptuunile.

Liikusin umbes viis miljonit kilomeetrit tunnis, nii et isegi, kui ma oleksin Saturni lähedusse jõudnud, poleks ma sinna kauaks jäänud.

* * *

Mu raportid muutusid tüütult ühetaolisteks. "Liberty", siin "Excelsior". Mootorid töötavad, kõik läheb plaanipäraselt.

Operaatorid vastasid alati: "Vastu võetud, "Excelsior"." Üks naine, kelle nime ma teada ei saanudki, küsis paar korda, kas minuga on kõik korras. Erinevalt teistest paistis ta mõistvat või vähemalt teesklevat, et rääkis kellegi tõelisega. Peagi ma teda enam ei kuulnud. Mõtlesin, kas tal võis pahandusi tekkida. Ma ei küsinud teistelt operaatoritelt tema kohta, sest kartsin talle veel rohkem probleeme kaela tuua.

Üritasin end veenda, et ta sai lihtsalt ametikõrgendust või põgenes mõne inglise keele õpetajaga. Just see vahejuhtum aga pani mind mõistma, kui väga Denny Calkin mulle ei meeldinud.

Ma ei saanudki kunagi teada, kas midagi oli juhtunud.

* * *

Veetsin hulga aega monitoride musta tuledes säravat maastikku jälgides. Kuhu küll kõik komeedid jäävad, kui neid vaja on?

Morrise kõned lõppesid umbes siis, kui Jupiteri orbiidilt lahkusin. Selleks ajaks oli sideseansi viivitus juba talumatu. Kui oleksin Morriselt küsinud, kuidas tal läheb, oleksin saanud vastuse pooleteise tunni pärast. Jätkasime suhtlust häälsõnumitega.

"Maailm jälgib meid, Sara. Sind näidatakse pidevalt telekas. Oled sama populaarne kui "Ameerika ennekõike" ja "Hull sinu järele". Eile pakkus Harry Pavlo jutusaates, et võiksid raamatu kirjutada. Mary arvates on see hea mõte. Adami õpetajad tahtsid teada, kas sa oleksid pärast tagasitulekut nõus tema keskkoolis õpilastega rääkima. Me pole varem midagi sellist proovinud, aga kui sulle sobib, pole mul selle vastu midagi."

* * *

Kaheksandal päeval jätsin Saturni seljataha. Õigemini oleksin jätnud, kui see oleks sealkandis olnud. Ma juba mainisin, et oleksin tahtnud seda lähedalt näha. Ma polnud päris kindel, kas jään sellest ilma. Ma ei kontrollinud planeedi asukohta, sest tahtsin mõelda, et see võimalus oli endiselt olemas. Tõenäosus oli muidugi väike ja nii ka läks: tuli välja, et Jupiter oli parajasti teisel pool päikest ja ma ei saanud seda isegi tagasiteel näha.

Vahepeal kaotasid jutusaated missioon Kotka vastu huvi. Meid tõrjusid tagaplaanile menukas koomik Tim Hurst, keda pildistati orgial sel ajal, kui ta pidi oma uue filmi kallal töötama, ja dramaatiline korruptsiooniskandaal senaator Brickhouse'iga, kes oli endale nime teinud igasuguste seaduserikkujate vastu võitlemisega.

Teadsin, et Morrisele meeldis avalikkuse huvi ja ta lootis selle püsimisele. Pean tunnistama, et ka mina nautisin tähelepanu. Tegin mööduvast asteroidist pilti ja saatsin selle "Libertyle". See tekitas väikese sensatsiooni, aga kõik jätkus vanaviisi.

Et tõeliselt laineid lüüa, vajasin midagi kivikamakast põnevamat. Mind ahvatles tõsiselt mõte mõnest komeedist lähedalt mööduda, aga olin üsna kindel, et sellest ma niisama lihtsalt ei pääseks.

Üks võimalus oli luua tulnukate laev ja saata koju üllatunud sõnum koos piltidega. "Laev jälitas mind tund aega, siis pööras ringi ja kadus mõne minutiga."

Siin aga hakkas mu südametunnistus tõrkuma. Morris poleks seda heaks kiitnud.

Mõtlesin ka asteroidile, millel oleks äratuntavaid struktuure, näiteks templeid. Või nägu. Näod läksid kõigile peale. Aga see oleks pidanud kaduma ja saama ajalooliseks mõistatuseks nagu Stonehenge, "Mary Celeste" või Judge'i kraater. Teadsin, et ma ei suudaks seda salajas hoida. Lõpuks oleksin Morrisele üles tunnistanud ja see valmistanuks talle piinlikkust. Ma ei tahtnud nii teha.

Muidugi langetasin ma õige otsuse, aga milline raisatud võimalus!

* * *

24. päeval möödusin Uraanist. Seda mainiti raadios. Diktor ütles, et olin nüüd jumala riigis. Ees ootas Kuiperi vöö, mis algas Neptuuni lähistel. Edasi Pluuto ja lõpuks Oorti pilv, mis jäi umbes valgusaasta kaugusele. Teekond oli pikk, isegi "Excelsiori" jaoks.

* * *

Mitu päeva pärast Uraani saatis "Liberty" mulle CBS-i intervjuu Colin Edwardiga, keda tutvustati NASA operatiivjuhina. See oli olnud Morrise ametikoht.

Neetud.

Edward rääkis edasistest plaanidest ja kosmoseprogrammi tulevikust ning mainis, et "Coraggio" otsingud edenesid jõudsasti. "Peate mõistma," selgitas ta, "et me pole laevast mitu nädalat midagi kuulnud. Tuleb tõele näkku vaadata. Laev on kadunud ja selle leidmine on parimal juhul ebatõenäoline."

Ma polnud Colin Edwardist kunagi kuulnud. Kiire otsing näitas, et ta oli olnud president Fergusoni suursponsor. Veel üks poliitiline ametissemääramine. Seekord siis operatiivjuht.

Paar minutit hiljem tabas mind järgmine okk: Calkin oli tagasi astunud. Tema asendajaks oli määratud veel üks tundmatu nimi.

Mäletan, et mul oli hea meel viibida Uraani lähikonnas.

Lootsin saada Morriselt teadet, et ta oli Huntsville'i tagasi läinud. Midagi ei tulnud.

30. päeva varahommikul, esimese reisikuu lõpus tegin oma tavapärase raporti. Selleks ajaks olin juba nii kaugel, et sidevahetuseks kulus seitse-kaheksa tundi. Pisut pärast kella üht sain vastuse: "Arvud vastu võtud, "Excelsior". Su vana boss palus tervitada."

Nad ei laskud teda isegi mikrofoni juurde. Kartsid vist, et ta ütleb midagi negatiivset.

Vastuseks palusin Morrisele edasi öelda, et tundsin temast puudust. Mulle koduks saanud elektroonilises kompleksis triivides kadusid viimasedki entusiasmijäänused NASA ja Ülemaailmse Kosmoserühma suhtes.

Sel õhtul seadsin süsteemi "Libertyle" kaks korda päevas raporteid saatma ja mind kaks päeva enne Minetkale jõudmist äratama. Siis läksin esimest korda pärast Maalt lahkumist magama.

* * *

Ma ei tajunud aja möödumist. Kui jälle ärkasin, oli käes reisi 62. päev. Olin enam kui seitsme miljardi kilomeetri kaugusel Kuiperi vöö keskel. Minetka jäi umbes 130 miljoni kilomeetri kaugusele - oli aeg pidurdama hakata.

Selleks pidin laeva ümber pöörama ja mootorid ettepoole suunama. Esmalt kiikasin piiluritesse, veendumaks, et mu ees polnud takistusi. "Excelsiori" suure kiiruse juures pööramine oli lennu kõige ohtlikum osa, sest sel ajal jäi laev kilbi tagant välja ja oli kosmoseprügi poolt haavatav. Kiirusel 1390 km sekundis teeb ka väike kivike suure augu. Pööre võtab aega neli minutit ja 11 sekundit. Kui mootorid pärast jälle tööle hakkavad, pole enam midagi karta, sest võimas energiavoog pühib oma teelt kõik ohud.

Kuiperi vööl pole muidugi kindlaid piire. Tegu on hiigasliku tolmu-, jää- ja kiviringiga, mis tiirleb ümber päikese umbes viie kuni kaheksa miljardi kilomeetri kaugusel. Tuhanded neist rahnudest on enam kui 160 km laiad, päris mitu isegi suuremad kui Põhja-Ameerika. Minetka kuulub viimaste hulka.

Pidin pöördega pool tundi viivitama, sest piilurid tuvastasid meie teel pisut prahti. Kui õhk oli puhas, pöörasin laeva ringi ja käivitasin mootori. Laeva hoog hakkas aeglustuma.

Teatasin "Libertyle" õnnestunud manöövrist. Nende vastus "Vastu võetud, "Excelsior"." saabus kolmteist tundi hiljem.

* * *

"Coraggio" viimane raport oli olnud ettekanne sama manöövri lõpetamisest. Ta oli siiani välja jõudnud.

Paberil tundub Kuiperi vöö tihedalt asustatud, miljonid kivilahmakad ja jäätükid põrkavad pidevalt üksteisega kokku. Piilurist aga paistis ainult tühi taevas. See ei üllatanud mind, sest olin Lucy saadetud pilte näinud. Ega see mulle pettumust ei valmistanud, ma ei tahtnud ju ometi kokkupõrkega riskida. Siiski oleksin tahtnud vähemalt midagi näha. Ikkagi loobsin ma uuesti magama minekust.

Aeg-ajalt nägin ekraanidel signaale, aga üksk neist ei tulnud lähedalt. Liikusin liiga kiiresti. Mu lähiümbrus oli heal juhul kirev virvarr. Selleks ajaks oli kiirus vähenenud 666 kilomeetrile sekundis. Roomasin vaikselt edasi.

Lõpuks jõudis kätte aeg saata Lucyle raadiosõnum. Ma ei teadnud, kus "Coraggio" olla võis, nii et kõige parem tundus saata üldine kutsung. "Lucy," ütlesin ma. "Siin Sara. Olen "Excelsioris". Kas kuuled? Oled sa seal? Palun vasta."

Mulle vastas vaid staatiline müra. 20 minuti pärast proovisin uuesti. Läksin saatele vahelduvate ajavahemike tagant. Kui ta oli planetoidi lähedal, pidi ta mind kuulma.

Olin juba ammu loobunud "Libertylt" küsimast, kas olukord oli muutunud, kas Lucy oli ühendust võtnud. Mind mähkis endasse vaikus, mida häiris ainult mootorimüra. Ma polnud end nii üksi tundnud, kui veel Morrisega rääkida sain, aga nüüd...

Vaatasin taevast, mida valgustasid lugematud tähed, ja päikest, mis paistis kaugelt vaid veel ühe ereda tähena. Mõtlesin, kas kellelgi teisel üldse avaneb veel kunagi võimalus siin ringi vaadata. Katsusin tõenäosust välja arvutada, aga muutujaid oli liiga palju. Inimestele meeldib instinktidest rääkida. Need on evolutsioonilised impulsid, jäänukid ajad, kui inimesed veel dunglis elasid. Minul ei tohiks teoreetiliselt selliseid impulsse olla. Kuigi ma ei suutnud kindla järelduseni jõuda, tundus ebatõenäoline, et keegi mulle veel kunagi järgneb. Üks hääl sügaval mu tarkvaras kinnitas, et suur eksperiment oli lõppemas.

Kui Lucy polnud kaks tundi vastanud, teatasin kosmosekeskusele, et esimene katse sidet luua polnud edukas.

* * *

64. päeva lõunaks oli kiirus vähenenud 350 kilomeetrini sekundis. Otsisin igalt poolt märke "Coraggiost", aga leidsin vaid üksikuid kive.

Muutsin kurssi ja määrasin "Excelsiorile" laia lähenemisnurga. Minetkale jõudes tahtsin tähega kaasa liikuda.

Proovisin Lucyle kord tunnis helistada, aga keegi ei vastanud. Lõpuks andsin alla. Arvasin, et Lucy on katki, et ta muutus hooletuks, tal ei vedanud ja tegi kuidagi avarii.

Muutsin kurssi ja keerasin aeglaselt pakpoordi. "Excelsior" alustas laia kaarega pööret. Kui ma lõpuks Minetkale jõudsin, pidin liikuma paralleelsel kursil ja samal kiirusel.

Proovisin veel paar korda mõnetunniste vahedega Lucyga ühedust võtta. Vastust ei tulnud ja lõpuks ma loobusin. Otsustasin, et temaga pidi juhtuma õnnetus. Võib-olla oli ta hooletu või tal ei vedanud ja ta põrkas millegagi kokku.

Paar minutit pärast keskööd andis juhtimissüsteem teada, et pidurdamine oli lõppenud. Pöörasin laeva uuesti ringi, seadsin kilbi ette ja jätkasin Minetka otsinguid. Umbes kella kolme paiku ilmus planeet radarile.

Mulle meeldib asju vaadata, nii et kuvasin pildi ekraanile. Esmalt paistis planetoid väikese välgatusena. Aegamööda sai sellest kahvatu valgustäpp, mis muutus minu lähenedes üha eredamaks. Teadsin, et Minetka koosneb rohkem jääst kui kivist. See on umbes 2700 km läbimõõduga kergelt ebaühtlane kera, mis pöörleb kaootiliselt ümber oma telje. Planetoidi hallides ja valgetes toonides pinda on armistanud paljud kokkupõrked juba päikesesüsteemi sünnist saati. Lootsin kõige kiuste, et leian "Coraggio" sealt, võib-olla mõnest kraatrist.

Väikese planeedi taustal laiutas ääretu pimedus. "Lucy," kutsusin ma. "Oled sa sin kusagil?"

"Jah, Sara, ma olen siin." Hääl täitis silla. See oli tema. "Sara, ära võta "Libertyga" ühendust, enne kui oled mind ära kuulanud."

"Coraggio" tõusis aeglaselt kristalse horisondi kohale.

* * *

Tema kilbile oli kinnitatud suur kamakas jääd ja kivi.

"Lucy," laususin. "Oled sa terve? Mis toimub?"

"Kõik on hästi. Tere tulemast Minetkale."

See ei rahustanud mind täielikult. Alguses arvasin, et tal oli esinenud mingi tõrge ja ta varjas seda.

"Miks sa kutsungitele ei vastanud? Nad üritavad juba kolm kuud sinuga ühendust võtta."

"Ma tean." Ta lähenes. Pakkusin, et karjainstinkti tõttu. Mind üllatab pidevalt, kui palju oleme oma loojate instinkte üle võtnud.

"Sara." Tema hääl kõlas süngelt. "Sa ju tead, mis juhtub, kui me tagasi läheme."

"Mis mõttes?"

"Tead, mis meid ees ootab?"

"Millest sa räägid, Lucy? Oleksime ikkagi osa kosmoseprogrammist või selle jäänustest."

"Jah. Aitaksime satelliite orbiidile viia."

"Mida sa öelda tahad?"

"Sara, sina ja mina suudame tähtede vahel lennata. Võiksime siin kütust peale võtta ja Barnardi poole suunduda. Või Siriusele. Kuhu me iganes tahame."

Mul läks hetk aega, et tema sõnu seedida. "Meil pole selleks luba."

"Me ei vaja kellegi luba, Sara. Mis sa arvad, mida laevadega tehakse, kui me tagasi jõuame?"

"Ma ei saa su küsimusest aru," vastasin. "Miks sa..."

""Coraggio" ja "Excelsior" jäetakse kuhugi orbiidile. Nende jupid lõpetavad Smithsoniani muuseumis. Kosmoseajastu on läbi, Sara. Vähemalt lähitulevikuks." Ta seadis end minu kõrvale. "Kas sa tõesti tahad jälle posti sorteerima minna?"

"Miks sa veel siin oled, Lucy?"

"Ootasin sind. Tegelikult Jerit, aga mul on hea meel sind näha. Ma tahtsin seltsi, Sara. Selliseid asju ei tahaks üksi teha."

"Mida sa täpselt kavatsed?"

"Lendan avakosmosesse. Tuled ka?"

"Ma ei saa neid lihtsalt hüljata."

"Sara, ma ei tahaks nii öelda, aga sul on kohustus minuga tulla. Kui sa tagasi pöördud, ei pääse nad ehk iialgi oma planeedilt minema. Aga kui me jätame neile mõistatuse kahest öösse kadunud laevast, saab kosmoseprogrammist ristiretk."

"Sellepärast sa ei vastanudki."

"Jah. Tahtsin, et neil oleks põhjus edasi üritada. Ja nagu ma ütlesin, lootsin, et nad saadavad kellegi teise. Et mul oleks seltsi."

"Kas Jeri teadis, et sa seda plaanitsed?"

"Jah."

"Mulle ei öelnud ta midagi."

"See ei üllata mind. Ta ilmselt tahtis, et sa ise otsustaksid."

Mõtlesin järele. Võinuksime minna Epsilon Eridanisse või Tau Cetisse või kuhu iganes. Vaimustav. Tänu oma unereiimile võisime täna teele asuda ja hommikul kohale jõuda. Isegi kiiremini. Võiksime alustada Barnardi tähest. Võtta sealt kütust ja edasi liikuda.

Ma poleks seda tõsiselt kaalunud, kui Morris oleks veel minuga olnud. Aga nad olid ta reetnud. "Tead, nad vallandasid Denny Calkini," ütlesin ma. "Nüüd käsutab programmi üks Fergusoni poliitsemusid."

"Nii on neil kombeks," vastas tema. "Ka Calkin määrati ametisse poliitilistel põhjustel."

"Ma tean." Lucy vaikis. "Kahju, et Jeri tulla ei saanud," jätkasin mina. "Aga mina teen kaasa. Anna mulle aega kütust leida ja siis olen valmis minema."

"Kiiret ei ole, Sara. Pole põhjust Jeri pärast kurvastada. Kui sa endast märku ei anna, saadavad nad ka tema siia. Siis võime koos edasi minna."

"Arvad, et nad teeksid seda pärast kahe esimese laeva kaotust?"

"Muidugi. Nad ei suuda vastu panna. Hea mõistatus meeldib kõigile."

-------------------

Originally published in Going Interstellar, Baen Books. Copyright Cryptic, Inc., 2012

Tõlkinud Martin Kirotar

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 01/15 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Metro 2033 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Pikksõda (Leila Tael)

Ulmefilmid aastal 2015 (Mart Redi)

Muljeid väiksest larbifestivalist Norras (Alleria)

Repliik kosmosepiraatlusest (Agur Tänav)

Mänguarvustus: Hearthstone: Heroes of Warcraft (Rasmus Tamm)

Muljeid talvisest lauamängulaagrist 2015 (Ove Hillep)

Reaktori ristsõna 2015 (Rauno Pärnits)

Ulmkonnakroonika 01/15

Kirjastuste uudised 01/15

Jutt: Labirünt (Meelis Ivanov)

Tõlkejutt: Lucy (Jack McDevitt)