Peatoimetaja veerg 01/16 (Ove Hillep)

Lumi tuli ja lumi läks, Reaktor toodab aga senini mõnusat ulmekiirgust. Sel kuul teeme tagasivaate eelmisesse aastasse ning tutvume kunstnikega, kelle pilte Reaktor on häbenematult oma digikaanel kasutanud. Henryk ja Ragnar kirjutavad meile selle aasta oodatuimatest ulmefilmidest ning Riho Välk tutvustab raamatusarja "The Expanse". Ka ilukirjanduse armastajad leiavad sellest numbrist maiuspalasid. Avaldame paar tõlkejuttu, mis tänu meie tublidele tõlkijatele nüüd ka maakeeles loetavad on, ja loomulikult ei unusta me ka Eesti algupärast loomingut.

Käimas on ka logokonkurss, mille tähtaja lükkasime edasi 15. veebruarile ning lisaks lasime reegleid pisut lõdvemaks. Nimelt ei ole konkursitöö puhul oluline enam vektorgraafika kasutamine. Soovitan kõigil kunstihuvilistel lugejatel kätt proovida - kaotada pole midagi, kuid võita küll.

Reaktor ootab lisaks uudisvihjetele ja artiklitele heameelega täiendust ka toimetusele. Nagu vabatahtlike asjadega ikka, tekib inimestel aja jooksul muid kohustusi või tahavad nad lihtsalt Reaktori tööst puhkust võtta. Lisaks toob väike kaadrivoolavus ka värskeid ideid, vaatenurki ja lahendusi, milledele me pole osanud mõelda.

Seega, kui tahad proovida ajakirja toimetaja ametit, võta meiega ühendust. Toimetaja ülesandeks on suhelda autoritega, kirjutada artikleid, parandada õigekirja ja veel kümme muud ametit, aga võib ka spetsialiseeruda. Võib hakata näiteks jututoimetajaks. (See võib anda näiteks ise jutte kirjutavale inimesele üllatavalt palju väärt kogemust, mis aitab ka enda tekste uue pilguga vaadata.) Tehniliselt on toimetuse töö jaoks kaks kõige olulisemat tarkvara Skype ja dropbox. Peamine ajakirja kokkupanek toimub just nende kahe tarkvara vahendusel.

Palka me küll ei maksa, aga mõningaid olulisemaid asju siin maailmas ei saagi rahaga mõõta, saadav kogemus ja võimalus töötada endale meeldiva asja kallal on üks neist.

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepildi autor: Mihkel Mätas

Reaktori kunstnikud 2015 (Ove Hillep)

Oleme küll iga kuu saanud uhkeldada Eesti kunstniku tehtud kaanepildiga, kuid oleme nad muus osas teenimatult tähelepanuta jätnud. See viga peab saama parandatud. Nemad siin on hakkama saanud viimase aasta kaanepiltidega ja otsustasime oma kunstnikke-kaastöölisi lugejate rõõmuks paari küsimusega piinata.

1. Kaua sa oled joonistamisega tõsisemalt tegelenud?

2. Millisest kunstnikust/stiilist oled kõige enam vaimustunud?

3. Kas sul on oma joonistamisega-kunstiga tulevikuks suuremaid plaane/unistusi?

4. Mida pead oma suurimaks saavutuseks?

Jana Raidma

Jaanuar, Juuni

Kontakt Reaktori kaudu

1. Tõsisemalt tegelesin joonistamisega gümnaasiumis, mil sai kooli kõrvalt kaks korda nädalas ka kunstiringis käidud. Nüüdseks olen aga pigem käsitöö peale üle läinud ning peale mõne joonistuse Reaktori jaoks pole suurt väga midagi teinud.

2. Suureks lemmikuks on kindlasti Raymond Swanland, kelle maale võib muu hulgas leida erinevate mängude kaartidelt (MtG, Hearthstone), raamatukaantelt, koomiksitest ja mujalt. Kõik ta tööd on suurejoonelised ja elavad.

3. Unistus oleks kunagi käsitööga piisavalt teenida, et tööl ei oleks vaja käia.

4. Suurim saavutus on ehk 2008. aastal toimunud üleriigiline õpilaste eksliibrisekonkurss, kus ka minu töö mingil põhjusel ära märgiti.

Siiri Kumari

Veebruar

siiri.kumari@gmail.com, FB

www.siirikumari.com

1. Kunstiga ca 8-9 aastat.

2. Kõige enam sümpatiseerib mulle fine art photography

3. Tahaks järgmise viie aasta jooksul pildistada erinevatele rahvusvahelistele kõrgmoebrändidele ja kunagi võiks näituse ka teha.

4. Razer USA Nabu kellade kampaania ja lookbook, Vinai & Harrison "Sit Down" muusikavideo, fantaasiafoto workshopid.

Urmas Lüüs

Märts

urmas.lyys@artun.ee

Facebook

1. Joonistamisega on nii, et ma ei tea ühtegi last, kellele ei meeldiks joonistada. See on loomulik õppeprotsess arendamaks võimet näha ja ümbritsevat tajuda, täpselt nagu keele omandamine läbi matkimise. Kuskil 10. eluaasta paiku see õppemehhanism loomulikul kujul ammendub ning sealt edasi on vaja endaga huvi korral juba teadvustavalt tegelema hakata. Ringid, kool, ülikool, elukestev õpe jne. Seetõttu on raske välja tuua hetke, mil ma hakkasin eneseteadlikult joonistama. See on olnud kestev protsess. Mingi aeg oli see lapselik avastamisrõõm, mingil perioodil professionaalne koolitus ja mingist hetkest ametlik töö.

2. Pigem leian eeskujud filmist, kirjandusest, muusikast ning kannan teatavad meeleolud ning stilistika nendest enda töödesse ümber. Filmikunstis on suurimateks eeskujudeks vast Andrei Tarkovsky, Mickhael Haneke, Lars von Trier ja Gaspar Noé. Kirjanduse puhul soovitan oma viimast lugemiselamust: Mihhail Jelizarovi ,,Raamatuhoidja" on liiga hull, et seda mitte oma ajurakkude vahelt roostes okastraadina läbi ragistada. Muusika poolest kasvasin üles Einstürzende Neubauteniga, mis on minu maitset vast enim mõjutanud. Klassikutest John Cage ja Arvo Pärt. Soovitan soojalt hoida silma peal, mida teevad Death Grips, Iceage (Taani bänd, mitte multikas), Die Antwoord, METZ, Gazelle Twin, Lorn ja Godspeed You! Black Emperor. Ning kuna iga l**s kiidab oma v***u, siis anname ka Postinstrumentumiga paar korda aastas kontserte.

3. Joonistamine on minu jaoks vaid üks tööriist. Maailma uurimise vahend. Minu suurim unistus on saada Urmas Lüüsiks. Et ma ei peaks kunagi kellegi teise alluvuses töötama vaid see oleks täiskohaga elukutse, millele saan algusest lõpuni pühenduda.

4. Lapseliku naiivsuse säilimist. Et ma saan teha seda mida ma tahan, nii nagu ma tahan, olla selline nagu ma tahan ning ei pea hommikul vara üles tõusma. Et lapselik süüdimatu huvi maailma uurimise ja avastamise vastu pole sotsiaalse ,,vastutavaks täiskasvanuks saamise" surve ees alla vandunud.

Anna Liina Mets

Aprill

tiivik@gmail.com

Instagram

1. Algusest peale.

2. Kim Jung Gi, Ashley Wood, Kent Williams.

3. Tahaks ära elada.

4. Voodist välja saamine hommikul.

Meelis Kroetskin

Mai

>Facebook,

meeliskr@gmail.com

1. Joonistamisega olen vähemal või rohkemal määral kokku puutunud terve elu, nii palju kui ma mäletan, on ikka tihtilugu pliiats käes olnud ja miskit soditud. Paremaks läks asi küll tegelikult alles siis, kui keskkoolis maalimisringis käisin ning peale kooli lõppu Kunstiakadeemiasse ettevalmistuskursustele läksin. Hiljem juba agentuuris leiba teenides olen piirdunud enesearendamisega, uurin õppevideosid ja katsun jõudumööda kätt soojas hoida. Mida rohkem joonistada, seda paremini ju välja tuleb. Ühest ajakirjast lugesin, et kümme tuhat tundi sihipärast ja intensiivset joonistamist peaks seljataga olema, et tõesti väga heaks selles vallas saaks. Eks igaüks võib ise välja arvutada, kui pikk protsess see on :).

2. Eks mind on mõjutanud ikka kõige rohkem sellised meistrid nagu Frazetta, Royo, Vallejo, Sorajama jne. Ja kuna ma ise olen paras detailide kallal nikerdaja, siis selline õlimaalilik detailne stiil paelub enim ning üritan ise midagi sarnast tekitada. Kuna ma olen puhtalt digimaali viljeleja, siis seda õlimaalilikku fiilingut peab veel harjutama, et õiget muljet saavutada.

3. Otseselt mingeid kindlaid sihte pole seadnud, see mul rohkem ikka hobi. Kuigi ega kätt ette ei paneks, kui mingi ime läbi peaks juhtuma, et mõni mängustuudio koostööst huvitatud oleks. Samas ma näen kui palju on minust palju andekamaid ja kõrgemal levelil olevaid kunstnikke, siis jah... :) Pigem on see selline õrn uitmõte kui reaalne unistus. Võib olla ongi minu häda see, et mul on hobisid nii palju, et meistriliigasse ei jõua üheski. Kuid ma ei kurda ka, elu on põnev ja vaheldusrikas.

4. Ilmselt koostöö kirjastusega Fantaasia, see on olnud väga pikk ja produktiivne. Olen seeläbi ise tublisti edasi arenenud. Kui nüüd mingit konkreetset pilti esile tõsta, siis võib olla HL-i larpi mängule fännipildiks soditud stseen keemikuga, kes on võetud pantvangi mingite varemete all ja keda sõdurid juba otsivad. Ka agentuuris toimetades on mõned ägedad asjad ilmavalgust näinud, Balbiino autod ning tramm näiteks. Maalisin neile suure panoraami lumisest maastikust jäätiste ja pingviinidega :).

Edgar Juhkov

Juuli

ejuhkov@gmail.com

www.juhkov.com

Kahjuks ei õnnestunud meie toimetusel kunstnikuga kontakti saada.

Maari Soekov

August

Facebook

ebapilk@gmail.com

1. Alustasin siis, kui avastasin, et mul on käed, millega saab pliiatsit hoida, see oli siis umbes 24 aastat tagasi. Vabakutseline kunstnik olen olnud umbes kaks aastat.

2. Kõige rohkem pakub mulle huvi kunst, mille algimpulss on pärit loodusest, mille sisu ja vorm peegeldavad looduse lopsakust ja salapärast ilu, selle maagiat, müstikat ja muinaslugusid. Pildid, mis jutustavad lugusid, aga niimoodi, et igaühel, kes pilti vaatab, tekib oma lugu. Erilised lemmikud on alati olnud Edgar Valter ja Tove Jansson.

3. Suurim plaan on saada meistriks.

4. Olen ütlemata rõõmus selle üle, et mu pildid lähevad inimestele korda, et neid nauditakse. See on väga tähtis.

Unnel Lennu

September

raiko.einling@gmail.com

1. Olen joonistamisega tegelenud tõsisemalt umbes 3 aastat.

2. Meeldivad illustraator Eve Rahno Kotsari tööd.

3. Hetkel ei ole endale suuremaid sihte seadnud.

4. Pliiatsi kätte võtmist :)

Regina-Mareta Soonsein

Oktoober

regina.mareta@gmail.com

reginamareta.wix.com

1. Joonistanud olen vast elu aeg, põhjuseks on kindlasti perekond. Nimelt siis on mõlemad vanemad seotud kunstiga. Tõsisemalt võtsin asja ikkagi käsile, kui asusin Tartu Kunstikooli illustratsiooni õppima, mille lõpetasin eelmisel talvel ning edasi viis tee mind Tartu Kõrgemasse Kunstikooli, kus hetkel õpin maali ja maalingute restaureerimist.

2. Mul ei ole konkreetseid lemmikuid ega lemmikstiili, täiesti seinast seina.

3. Eks ma ikkagi soovin sellest oma põhielatusallika tekitada. Hetkel olen samuti vabakutseline illustraator. Eriliselt naudin näiteks lauamängude illustreerimist, mis on alati oma mahukuse ja detailidega hoopis teistmoodi töö. Hetkel on käsil neid kaks ja need peaksid see kevad ka poeriiulitele jõudma.

4. Suurimaks või siis kõige põhjalikumaks tööks on siiani olnud 2013. aastal valminud Soome anatoomiaraamat "Käsikirja", kuhu tegin anatoomilisi illustratsioone. Teine väga tore töö oli mullu sügisel ilmunud Merca raamat "Jututulbad". See on selline mõnus ulmeraamat, mida illustreerida oli tõeline rõõm.

Part-Dog

November

FB

1. Ma joonistasin lapsena. Mu vanaema maalis hobikorras, kuid ta julgustas mind pidevalt joonistama. Mul on alati olnud hea kujutlusvõime ja selleks ajaks, kui ma kooli lõpetasin, oli joonistamisest saanud ainuke asi, milles ma ennast tugevaks pidasin. Hea põhjus kunsti edasi õppida? Kindlasti mitte, aga just seda ma tegin. Kirg joonistamise vastu kujunes mul välja alles kolmandal aastal - juhtumisi samal ajal, kui ma olin loomas maailma nimega Ahersoo. Praegusel ajal joonistan ma igal võimalusel, kuid minu aega nõuavad ka paljud muud alad.

2. Mul vist ei ole kindlat lemmikkunstnikku. Ma õppisin graafikat, nii et selle aja jooksul puutusin ma palju kokku Bruegeli, Doré, Boschi, Goya... kõigi harilike kahtlusalustega. Kõik, millel on tugevalt apokalüptiline alatoon. Viimasel ajal kipun ma asjadele minimalistlikumalt lähenema, aga peaasjalikult on tegemist lõputute otsingutega - mis töötab, mis mitte...

Me oleme sõpradega alati bände teinud, nii et on palju muusikat, mis kasutab paganlikku visuaalset elementi või tundub tugevalt seotud loodusega ja meie kohaga selles. Kuigi minu kunst on pildiline, on see alati olnud rohkem muusikast inspireeritud.

Ma löön kaasa ka ühes eksperimentaalses drone/noise projektis, millesse ma proovin sulatada sedasama teost ja üritan kasutada taustasid ja elemente oma kunstist.

3. Mulle meeldiks muuta oma kunstiteosed interaktiivsemaks. Mingitlaadi mäng võiks päris huvitav olla, aga ma tahaksin siiski midagi, mis sobituks paremini näitusepinnale, galeriisse, mitte lihtsalt arvutimängu. Mul on väga palju mõtteid ja väga vähe aega. Koomiksite plaanid, animatsioon... Mõnda asja olen ma juba proovinud. Ma tegin animatsiooni ,, Ahersoo kütt", kuid kaotasin kahjuks suure osa selle materjalidest enne, kui see valmis sai. Seda annab endiselt lõpetada ja ühel päeval ma seda ka teen.

4. Seda, et ma endiselt Ahersoo kallal tegutsen ega pole sellest tüdinud. See hakkab aina rohkem mu elutööks kujunema. Ma olen saanud palju tagasisidet inimestelt, keda ma pean inspireerivateks, tähtsateks tegelasteks. Mind on paar korda esile tõstetud cvltnation.com'i poolt, mis on kena, ja nad kirjeldavad mu teoseid alati soravamalt kui ma ise suudaksin.

Markus Härma

Detsember

Markus@dragonfly.ee

1. Joonistanud olen juba väga väikesest saadik, tegelikult niikaua, kui mäletan. Põhikooli kõrvalt õppisin neli aastat Tallinna Kunstikoolis. Digimaalimisega hakkasin tõsisemalt tegelema umbes 4 aastat tagasi. Olen täielikult iseõppija.

2. Väga meeldivad Peter Mohrbacheri tööd. Tal on väga omapärane stiil, mille teiste hulgast kohe ära tunneb. Iga pilt on eriliselt müstiline ning omapärase ja huvitava värvikasutusega.

3. Kindlasti on. Tulevikus on plaanis end oma kunstiga ära elatada. Seega on vaja praegu tohutult palju harjutada, et paremaks saada, oskusi lihvida. Esmalt oleksin õnnelik, kui mul avaneks võimalus joonistada pilt mõnele MtG kaardile. Oma unistustes näen ennast töötamas arvutimängude- või filmitööstuses kunstnikuna.

4. Hiljuti tekkis mul võimalus joonistada kaanepilt Indrek Hargla uuele krimiromaanile. See on kindlasti siiamaani mu suurim saavutus ja olen sellise usalduse eest tänulik.

Projekt ,,Eesti 100: ulme" (Rauno Pärnits)

Kahe aasta pärast tähistab Eesti Vabariik oma sajandat sünnipäeva. Sellega seoses on Reaktori käigushoidjatel tekkinud ambitsioonikas idee kaardistada Eesti ja eestlaste jalajälg kogu maailma ulme mastaabis. Ilmselgelt ei saa see olema väga suur, kuid siiski on juba poolsada kirjet andmebaasi korjunud. Kuid kuna mitte keegi ei jõua silma peal hoida kogu ilmunud ulmekirjandusel, siis palub Reaktor kõigi paljulugenud ja -lugevate ulmefännide abi täiendamaks juba olemasolevat andmestikku. Ootame vihjeid või veel parem täpseid andmeid eelkõige tekstide kohta, kuid ära ei põlata ka ühtki infokildu filmidest, koomiksitest jms ulmelisest, milles Eesti või eestlased kasvõi põgusalt mainimist leiavad.

Kriteeriumid:

- teksti originaal ei ole eesti keeles;

- teksti autor ei ela Eestis ja ta ei ole rahvuselt eestlane; ainuke erand võidakse teha väliseestlaste puhul;

- tekstis mainitakse Eestit või midagi äratuntavalt Eestiga seostuvat (konkreetset paika, toodet vms) või mõnd tuntud eestlast või on mõni tegelane lausa rahvuselt eestlane.

Vajadusel võib lühidalt lisada ka selgitava konteksti.

Oodatud on ka täiesti juhuslikult Eestiga seostatavad seigad.

Teie kõigi abi koondtulemus ilmub Reaktori veebruarinumbris aastal 2018.

Vihjed palume saata meiliaadressile eesti100@ulmeajakiri.ee

Väike spikker isutekitamiseks:

Andrei Tarkovski film Stalker on suuresti üles võetud Tallinnas praeguse Rotermanni kvartali territooriumil ja Jägala jõe ääres.

Mõned eesti keeles ilmunud romaanidest võetud näited:

Jeanette Winterson "Kivist jumalad" / Stone Gods - Mainimist leiab seik, et kodu või kontori tarbeks mõeldud kunstiteosed tehakse Eesti tehastes, kus tööstuslikus mahus kopeeritakse muuseumides paiknevaid originaale. Kena teada, et tabagu maailma missugune kataklüsm tahes, pildistavate jaapanlaste kõrval jäävad alati alles ka Eesti tehased...

Maggie Stiefwater "Unenäovargad" / The Dream Thieves - Üks sarja tähtsamatest kõrvaltegelastest Persephone osutub Eesti päritolu eestlaseks, mis paraku küll tuleb välja sellest, et ta peab alati täpsustama mitte-venelaseks olemist, kuna suudab juua ilma purju jäämata.

Umberto Eco "Foucault' pendel" / Foucault' pendulum - Eestit mainitakse 2 korda: esimesel puhul ajalooline konstateering teutooni ordu lüüasaamisest Aleksandri Nevski käest ja teist korda ähvardab hüpoteetiline maailmavalitseja uputada Eesti ja Leedu Filipiini süvikusse

Tom Clancy "Käsuõigus" / Command Authority - Romaan algab NATO kopterite ja vene tankide vahelise lahinguga Põlva all.

Üks näide täiesti juhusliku kokkulangemise kohta:

Sheri S Tepperi romaanis Wizard Eleven (ja ka mõnes teises True Game sarja teoses) on mainitud aborigeenset rahvast eestid (originaalis eesties), keda iseloomustatakse järgmiselt: rahvas, keda mõni ütleb olema endassesulgunud ja tõrjuvad, teised jälle sõbralikud ja abivalmid. Nähakse neist tavaliselt ainult üksikindiviide, keel arusaamatu, kombed tundmatud (ärge laske end kirjeldusest eksitada, tegu pole isegi mitte humanoididega)

Raamatusari: The Expanse (Riho Välk)

Tähelepanu: siinne tekst sisaldab põnevate keerdkäikude rikkumise vältimiseks veidike tahtlikke ebatõdesid.

Kõik algas sellest, kui üks noorulmik, kellele ma olin sünnipäevaks kinkinud Euromandi ja paar Täheaega, kinkis mulle sünnipäevaks selle sarja esimese raamatu ja muigas: ,,See kindlasti meeldib sulle". Ma ei pidanud pettuma.

Keskendun käesolevas tutvustuses eelkõige sarja maailma ja selle põnevamate osade tutvustamisele. Esimene raamat saab iseenesestmõistetavalt pikema ja põhjalikuma tutvustuse, kuna see on kõige parem ja põnevam.

Kogu sarja tugevaimaks küljeks on ülipõnev maailm, mida kirjeldatakse kõige põhjalikumalt just esimeses raamatus. Eriti mõnusaks teeb sisse elamise korralik hard sci-fi lähenemine: laeva mootorid on kiired ja võimsad, kuid inimesed kipuvad 15G ja edasi kiirenduse peale moosiks muutuma. Õhk ja vesi on Maast eemal defitsiit. Kosmos on suur, tühi ja armutu. Maal elab 30 miljardit inimest, kellest pooled elatuvad sotsiaaltoetusest, suurem osa maapinda on betooni all ja üldine elu on nigel. Marsil on inimesed end sügavale pinnasesse uuristanud, sest Marsil pole kosmilise kiirguse eest kaitsvat magnetosfääri. Kõige nigelam, aga lugeja jaoks kindlasti kõige põnevam elu on aga veel kaugemal - kõik, mis jääb Marsi orbiidist väljapoole ja millel pole Maa või Marsi lippu küljes, on vaba maa, mida asustavad madala gravitatsiooni tõttu pikkade luidrate jäsemete ja suurte peadega inimesed, kes kutsuvad end vöölasteks ja moodustavad üsna kaootilise Välisplaneetide Liidu (Outer Planet Alliance - OPA). Kordagi ei mainita aastaarve, seetõttu ei saa ka hinnata, millal kogu tegevustik toimub. Sellel on muidugi oma varjukülg: aja kulgemisele raamatu sees on üsna raske kaasa elada. Vahepeal mainitakse korraks, et asi, mille kohta ma arvasin, et kestis 2-3 päeva, oli kestnud kuu aega.

Esimene raamat, Leviathan Wakes: kuna tegu on sarja esimese raamatuga, on tunda, et erinevaid põnevaid ideid oli pikka aega kogutud. Lugejale tehakse kohe selgeks, mis värk on - pärast kaane avamist, enne kõikvõimalikke seaduslikke klausleid, tänusõnu ja tiitellehte on ühe lehekülje pikkune jupike, mis kirjeldab määndunud ja muteerunud inimlihamassi, mis on ennast ümber laeva reaktori mässinud ja millest väljapungitav inimpea koriseb meie ainsa ellujäänu suunas klassikaliselt ,,Aita mind!"

Mind ajas raamatu algus kergelt segadusse - mu nime-näomälu sai tõsise ülekoormuse, kui mulle üritati suurt hulka erinevaid tegelasi tutvustada. Selle tegi omakorda veel keerulisemaks fakt, et tegevust jutustatakse korraga läbi kahe erineva vaatenurgategelase, kes asuvad alguses teineteisest Maa mõõtkavade jaoks hoomamatult kaugel. Kõik muutub aga palju lihtsamaks (ning samas ka palju keerulisemaks), kui asjad hakkavad õhku lendama. Ja seda ei juhtu mitte vähe, kosmoselahinguid jagub siia sarja ohtralt ning need on meeldivalt usutavad. Pole maagilisi energiakilpe ega superlasereid, pika maa peale loobitakse torpeedosid, lähedalt täristatakse kuulipildujatega, mõnel kõvemal sõjalaeval on relsskahur, millega sülitada hirmsatel kiirustel õllepurgi suuruseid

volframikamakaid. Pole mingit teibi ja nätsuga laevade päästmist - laks reaktorisse tähendab väikese tähe sündi, eelmainitud volfram-õllepurk vabastab laevad kiiresti tülikast atmosfäärist.

Korvett Rocinante annab kõikidest torudest tuld.

Kogu sarja peategelaseks on maalt pärit James fuckin Holden. Just sedasi nimetavad teda nii lähedased sõbrad, Maa, Marsi ja OPA valitsejad kui ka kogu ülejäänud päikesesüsteem. Nimelt on tegu kodanikuga, kelle moraalitunne ületab tugevalt tema intellektuaalseid võimeid. Sattudes millegi veidra või hirmsa otsa, on ta esimene refleks sellest kõiki teavitada. Ja kõigi all mõeldakse siinkohal absoluutselt iga inimest, kellel on vastuvõtjaga terminal. See omakorda aga algatab kogemata inimkonna ajaloo suurima sõja. Muudel juhtudel ei ole tegemist lolli või saamatu tegelasega, pigem vastupidi, kuid oma moraalinormide tõttu keerab ta püsivalt erinevaid supermõõtmetes jamasid kokku.

Teine peategelane siin raamatus ja omamoodi ka edaspidi on detektiiv Miller - tema kaudu saame vägagi detailse kirjelduse Cerese asteroidis elavate vöölaste elust. Kuidas inimkond oli näinud ohtralt vaeva, et see kivikamakas tsentrifugaaljõu abil gravitatsiooni imiteerimiseks pöörlema saada, kuidas inimesed sündisid, elasid ja surid tunnelite labürindis või ühest jaamast teise loksudes. Samuti tutvume lähemalt vöölaste elupõhimõtetega - narkootikumid, prostitutsioon ja salakaubandus käib altkäemaksude ja tutvuste kaudu, politsei tegeleb kõige sellega sümboolselt. Aga kui keegi jamab vee- või õhufiltrititega, siis ei ole mingit paberimajandust - jaama elu ohustanud kodanik heidetakse pikema jututa õhulüüsist välja. Mitu korda mainitakse, et vöölastel on klaustrofoobia juba geneetilisel tasemel välja juuritud, sest muidu ei oleks nad suutnud elada ja mõistuse juurde jääda väikestes laevades ja uuristatud asteroidides, kus iga veetilk, õhusõõm ja kuupmillimeeter on täpselt mõõdetud ja hinnas. Turvaülema kontori kohta võis öelda lausa avar - see oli kaks korda kolm meetrit suur ja nad mõlemad mahtusid mugavalt istuma. Miller ise on selline tavaline paha võmm - seadusest peab kinni nii palju kui vaja ja tema jutukäik on alguses selline tavaline detektiiviseiklus, mille muudab huvitavaks pigem asukoht ja selle õhustik.

Seega, esimese saja lehega pakutakse meile muteerunud inimlihast reaktorikatet, inimkonna ajaloo suurimat kosmosesõda ning üsna asjalikku detektiivikat. Keskpärases raamatus oleks lõpuni ratsutamiseks materjali juba küllalt, siin aga tõmmatakse rihmad pingule ja lajatatakse punasele nupule, mis käivitab suuremad mootorid.

Kõik läheb niikaua hästi, kuni esimesel lehel mainitud inimliha lögaks muteeriv protomolekul pääseb ühes asteroidi sisse uuristatud jaamas lahti. Tulemus: purskoksendavad zombid, tohutu kogus radiatsiooni, kõmmutamist ja elu eest võitlemist. Ja muidugi ainult ülakehast ja ühest käest koosnev inimrümp, mis end nüri järjekindlusega mööda põrandat edasi lohistab. Lisada natuke sõgedat tulnukate kärgmõistust, mis vahepeal soome keeles sarjab.

Lugejale armu ei anta ja sarnane põnevus kestab kuni lõpuni välja. Jätan lõpplahenduse keerdkäigud lugejale endale avastada, kuid annan siinkohal ühe hoiatuse. Kui tahta puhast ja head tunnet, et ,,vot see oli hea tükk", siis ma ei soovita järgmisi raamatuid lugeda. Las jääb üheks ja heaks teoseks, mitte sarjaks, mis mandus. Selgitan varsti, miks.

Neil, kellele lugemine kohe üldse ei meeldi, on võimalus antud teost ka audiovisuaalselt nautida. Nimelt alustas (kuri)kuulus Syfy eelmise aasta lõpus selle sarja näitamist. Hetkeseisuga on sellel IMDb's täiesti arvestatav hinne: 8,3. Kiituseks pean ütlema, et kõikvõimalikud kosmoselahingud ja muud eriefektid on päris hästi tehtud, eelarvet pole kokku hoitud. Näitlejate valimisega on vaeva nähtud, Avarsala puhul oli tabavus nii hea, et lugesin raamatust tema peatükke näitleja häälega. Kahjuks ei näe vöölased aga üldse nii kõrendid välja kui nad peaks, seda oleks ehk saanud arvutigraafikaga parandada, kuid see on juba nokkimine. Natuke kurvastab veider kiirustamine - huvitavaid detaile on kirvega välja raiutud, kuid samal ajal on miskit veidrat püdelat draamat juurde toodetud.

Kahe kilomeetri pikkune asurlaev, mis pidi mormoonid 100 aastaga Tau Ceti süsteemi sõidutama. Kõrval Tycho jaam, päikesesüsteemi suurim töökoda.

Teine raamat, Caliban's War, oli hea. Lihtsalt hea, ei midagi rohkemat ega vähemat. Positiivsest küljest tasuks ära märkida, et kirjanikud olid oma kirjastiili kõvasti viimistlenud. Mängu oli toodud ülimalt ropu suuvärgiga Maa naispoliitik, kellel oli kogu valitsus ja enamus päikesesüsteemist kerasid pidi pihus (rõhutas ise seda väljendit mitu korda). Kontrastiks oli aga kuiv ja asjalik Marsi sõjardnaine, kes pikka juttu ei kannatanud, vaid eelistas oma eksoskelett-turvises mitteoksendavaid, kuid seekord supertugevaid zombilaadseid elukaid rappida. Mõnus väike detail oli, kui eluaeg kuplite all ja laevades elanud marslane ennastunustavalt Maal majauksest välja kõndis ja avastas, et pea kohal pole mitte midagi ja sama hästi võiks kohe kosmosesse kukkuda. Kokkuvõttes hea raamat, kuid esimesest nõrgem. Kannatab lugeda, omas häid kohti, kuid ei haaranud enam niiväga.

Kolmas raamat, Abbadon's Gate: Neptuuni orbiidi tagant leitakse taevavärav. Isegi Epstein-ajamiga varustatud masinad, mis käivad siseplaneetide vahet nagu liinibussid, sõidavad sinnakanti üle poole aasta. Inimkond ei oska galaktikavahelise portaaliga muidugi midagi muud peale hakata, kui selle üle sõdida. Siin toodi sisse päris mitmeid põnevaid elemente, näiteks füüsikaseadustega manipuleerimine - mis juhtub, kui miski kõvem jõud kehtestab kiirusepiirangu. Tulemus - laevad jäävad naksti seisma, kuid sees olevad inimesed lendavad märkimisväärse hooga vastu seina. Mängu toodi üks huvitav tegelane, kes kasutas suurt remondirobotit ratastoolina ja üks üsna mittemidagiütlev tegelane. Kolmandaks, üsna huvitavaks tegelaseks oli üks bio-implantaatidega neiu, kelle püha missioon oli James Holdeni elutegevus lõpetada, isegi kui ta peaks selleks paar laeva või jaama õhku laskma. Lõpuks ikkagi James fuckin Holden päästab päeva.

Tsentrifugaal-raskusjõu paratamatu ja tüütu kõrvalnäht - coriolise jõud.

Neljas raamat, Cibola Burn läks juba käest ära. Eelmise raamatu väravakonflikt on vähemalt ajutiselt lahenduse saanud ja igaüks, kelle kosmoseküna väga hullult ei leki, põletab täie hooga värava suunas. Vöölased ei suuda siiani oma õnne uskuda - siiani hoiti kümne küünega kivikärakatest kinni, õhk tuli pudelitest ja vesi oli tuhandete inimeste neerudest ja tuhandetest filtritest läbi käinud. Aga nüüd - mine ja löö lipp maasse ja hinga niipalju värsket õhku kui kopsu mahub. Muidugi ei lähe asjad nii libedalt - gravitatsiooni kasutamine piinamisviisina on Maal põhjusega seadusega keelatud. Null- või mikrogravitatsioonis üles kasvanud vöölastel on planeetidel hakkama saamine ikka üsna raske. Elu ei tee lihtsamaks kuri korporatsioon, kes on näpuga järge ajanud ja kellele ei meeldi, kui inimesed bürokraatia rõngastest läbi hüppamata midagi enda omaks kuulutavad. Mis selle raamatu eelnevatest halvemaks tegi? Esiteks, kuigi varemgi on välja paistnud autorite viha korporatsioonide vastu, siis siinkohal tutvustati paari tegelast, kelle jaoks oli suure ja näotu firma nimel suremine suurimaks auks. Ja kui varem oli James fuckin Holden maailma päästnud kas kogemata või suurte pingutustega, siis siin ta päästab kogu koloonia lihtsalt sellega, et ta on James fuckin Holden. Esimest korda kasvab tegelastele selga tuntav n-ö peategelase turvis. Kui varem võis arvata, et tüüpidel on lihtsalt õnne rohkem kui mõistust, siis neljandas raamatus oleks võinud James fuckin Holdeni aktiivsesse vulkaani visata ja ta oleks sealt välja kõndinud. Lõpplahendus: James fuckin Holden ei päästa päeva, kuid ilma temata poleks see ikkagi võimalik olnud.

Gravitatsiooniga piinamine.

Viies raamat, Nemesis Games: asjad lähevad pahaks. Kui varasemates raamatutes tutvustati meile uusi vaatenurgategelasi, kes võisid olla sümpaatsed või ka mitte, siis siin ei vaevuta enam sedagi tegema. Kui alguses olid suured kosmoselahingud, purskoksendavad zombid, võimalik inimkonna häving ja kõik muu peadpööritava kiirusega, siis ma tooksin siinkohal paralleeli ükskõik millise sarjaga, mis ei osanud õigel ajal ära lõppeda: kätte on jõudnud 8. hooaeg ja kuna mitte midagi pole enam arendada, räägitakse tegelaste taustadest; sellest, kuidas igaüks peaks oma juurte juurde naasma ning kuidas iga inimese pinna all on teine, veel sügavam inimene. Üks tegelastest läheb oma 20 aastat tagasi lahutatud naist otsima. Teine kuuleb oma ema-asendusaine surmast ja mõtleb, et hauakülastuse kõrvale võiks oma üheöö-tonksu üles otsida. Kõige tipp oli muidugi, et üks peategelastest oli mõned aastat tagasi oma lapse kuskile kivikamakale unustanud. Ippolit avita. Kirss tordil oli muidugi, et nüüdseks kasvas kõikidele tegelastele tohutu peategelase soomus selga. Rakettidel jäi lõhkemisest paar meetrit puudu, majasuurused kivikamakad kukkusid ainult saapapaela, mitte varba peale ja vaakumi hingamine on kökimöki. Isegi peamist konflikti ei suudeta ära lahendada, õnnelikuks lõpuks piisas, et kogu meeskond-pere sai jälle õnnelikult oma laevukesel kokku.

Kokkuvõte: lugege esimest raamatut, kuradima äge on. Teise raamatu võib otsa lugeda, hea ja lobe. Edasi ainult omal vastutusel.

Võõra kujutamisest ulmes ehk pisut ettekandekriitikat (J. J. Metsavana)

Olles kuulanud Jaak Tombergi ettekannet "Taevatähed kirjatähes: võõra kujutamisest teaduslikus fantastikas", mis järelvaadatav uttv pealt, ei saa muud öelda, kui et tegemist on kahtlemata hea ja läbimõeldud ettekandega, kus leidus ohtralt mind huvitavaid mõtteid. Samas tahaksin ulmefännina mõnedele kohtadele vastu vaielda, kuna tundus, et Tomberg ei ole arvestanud mõningate nüanssidega. Neile kes ei juhtunud kuulama või ei viitsi järelvaadata: Tomberg vaatleb võõra kujutamise võimalusi ja piiranguid teaduslikus fantastikas ning näitlikustab neid esmajoones kahe tuntud ja õnnestunud näidete - Stanislaw Lemi romaani "Solaris" ja Stanley Kubricku mängufilmi "2001: Kosmoseodüsseia" - varal.

Vigade väljatoomist peaksin alustama sellest, kuidas ulmekirjandus minule paistab. Minu arvates kannab ulme kahte olulist ülesannet (olenemata siis sellest, et on tegemist teadus-, õudus- või muinasulmega). Esiteks pakub hea ulme eskapismi, võimalust nautida võõraid maailmu ja neisse kõrvuni uppuda, teiseks mõtteainest teemadel nagu kohtumine võõrmõistusega, ülimõistusega, surematus, transhumanism jne. Toetun Verovi ja Minakovi arvamusele, et just see ongi tõeline liim, mis ulmefänne liidab - huvi tulevikukonstruktsioonide, mõttemängude ja paljude elu ja universumi mõtet küsimuste ja neid defineerivate vastuste vastu.

Hea ulmekirjandus võiks suuta pakkuda mõlemat ja selles mõttes ei saa ma ettekande autoriga kuidagi nõustuda, et just Kubricku ja Clarke'i ,,2001: Kosmoseodüsseia" pakub meile parima kohtumise tundmatuga. Nagu ka Tomberg ise tunnistab, on Clarke'i filmiversiooni tundmatuse element tegelikult Kazimir Maleviti must ruut. Võibolla võib see pakkuda emotsionaalsel tasandil ülima tundmatuse nö hea "fiilingu", aga samas ei rahulda see ulme teist ülesannet. Siinkohal teeb Tomberg minu arust veel jämedamagi üldistuse ehk küsib kaudselt, et kas ulme saab üldse vastuseid pakkuda, tuues näiteks "kimääri printsiibil" loodud ulmeteosed ja mõned saja aasta tagused nägemused, mis pole suutnud raamist välja mõelda.

Kazimir Maleviti must ruut

Kimääri printsiip on tõesti ulmes väga levinud ja sugugi mitte paha võte. Näite võiks tuua siitsamast meie uuemast ulmest ehk Weinbergi ,,Sipelgalõvi", kus on samuti võetud mitu maist olendit, need elevandisuurusteks puhutud ja kokku õmmeldud. Kuid see on siiski vaid eskapistlikke lugude lahendus ehk see võte pole omane kogu ulmele. Saja aasta taguseid pilte näidates unustab Tomberg aga selle, et teaduslik fantastika ehitub tellismüürina varasemate autorite õlgadele. Toona polnud lihtsalt veel vundamenti paika laotud ja teadusulme kui anr oli alles sündimas. Ehk siis teatud primitiivsemad näited tuli esialgu läbi kirjutada-joonistada, enne, kui sai minna keerukamate konstruktsioonide juurde. Puudus baas, mille najalt luua visioone, mis ületaksid meie praegust olevikku. Piisab, kui vaadata ulme kuldaega ja juba võib leida suures koguses nägemusi, mis ületavad varasemaid mäekõrguselt. Ühe näitena sellest müüriteooriast võib tuua Dysoni sfääri. Alguses oli see tõesti kujutatud kui tahkest materjalist loodud tohutu päikest ümbritsev kera. Hiljem moondus see (peale täpsemaid arvutusi massist ja pingest ja muust) Niveni "Rõngasmaailmaks" ning tänapäeval on Stross seda ideed täiendanud omapoolse mõttega, et kogu rõngas peaks olema tehtud nn "targast mateeriast" - tillukestest mikroarvutitest, moodustades "matrjoka-aju". Sellise matrjoka-aju ideeni ei saa aga hüpata, olemata kirjutanud kõigepealt läbi juhmist ainest sfääride ideid.

Teine tundmatuse näide, mille Tomberg toob, ehk Lemi ,,Solaris", on juba parem. Kuigi Lem ei seleta ,,Solarise" planeedi olemust, annab ta seal piisavalt palju vihjeid, millega võiks tegemist olla. Seejuures pole ,,Solaris" sugugi parim näide, mida Lemilt võib tuua. Näiteks ,,Eden", ,,Fiasco" või ,,The Invincible" on minu arvates palju paremad kontaktikirjeldused, kus Lem on suutnud luua hästi töötava ja vägagi võõralt mõjuva maailma ja olendid ning samas seletab ka piisava põhjalikkusega lahti nende ühiskonna toimimist, ilma, et võõrikus seeläbi kannataks. ,,Edeni" olendid on lausa luupainajalikult abstraktsed, ent samas saab teksti põhjal nende loogikast ja ühiskonnast siiski päris palju teada, suutmata samas kunagi hakata neid lõpuni mõistma või nendega samastuda. Samamoodi võib näiteks tuua Martin & co ,,Põgenemise", kus tulnukate loogika ja olemus ning ka nende maailma kirjeldused on meisterlikult võõristavad, aga samas ei jää nende maailm mustaks ruuduks. Nimetatud teos on suurepärane juba ainuüksi seepärast, et suudab pakkuda nii eskapismi läbi lobedalt kirja pandud seikluse kui ka piisavalt mõtteainet võõrolenditega kohtumistest kui inimolemusest.

Raamatu üks autoritest Gardner Dozois kirjutab olendite loomisest nii: ,,Kõige raskem oli teha - see oli oluline - tulnukad selliseks, et nad inimesest võimalikult palju erineksid, ent samas oleks humanoidil nendega võimalik rääkida ja suhelda. Enjed on ju põhimõtteliselt suured kamakad, aga nad söövad ja joovad, nii et bioloogilises mõttes on sarnasus olemas. Kardan, et kui me üldse kunagi avastame kusagil maavälist elu, on see meist nii palju erinev, et me ei suuda sellega arusaadavalt suhelda. Sellest pole palju abi, kui tahad millestki sellisest kirjutada, nii et ma pidin kompromissi leidma. Ma pidin tegema neist olendid, kellega me saaksime suhelda, aga samas mitte lihtsalt olevusi, kel on laubal väljaulatuvad kühmud."

Näitena võib tuua veel ,,Hyperionis" koostatud Tehnotasandi sünni ja elutsüklite kirjelduse, näiteks selle maailma olendite digitaal-nekrofiilseid paljunemisviise. Tõsi ta ju on, et iga positiivse näite kohta võime tuua kümmekond negatiivset, puhtalt eskapismile ja kimääri printsiibile pühendatud ulmeteost, aga kas selle põhjal peaks tegema üldistuse kogu anri kohta? Tõsi on ka see, et me ammutame näiteid endiselt end ümbritsevast maailmast ja seega on ka parimad võõrmaailmad kimäärilaadsed konstruktsioonid. Näiteks on Lem ilmselt võtnud ideestikku putukamaailmast (,,Fiascos" viitab ta termiitidele) ja ,,Hyperion" on võtnud aluseks olemasoleva arvutimaailma. Siin tuleb ilmselt mängu see, mis on otsene laen ja mis sellega tehakse. Kogu meie fantaasia lähtub millestki ja ulmekirjandus eriti (ülal viidatud teiste autorite õlgadele astumine) - kas on võetud kõrbemadu ja siil ning loodud neist koletis, kellega läikivate musklitega kangelane maadelda saab, või mõni looduses esinev idee, mida muuta ja mingite uute elementidega kombineerida.

Ühesõnaga: võttes ulmest ära püüde seletada lahti tundmatust ja ülistades "musta ruutu", võtame ulmelt ära ühe tema ligitõmbavama omaduse.

2016. aasta oodatuimad ulmefilmid (Henryk Johan Novod, Ra Ragnar Novod)

Käesoleva aasta jooksul ilmub nii väiksemaid kui ka suuremaid ulmefilme. Üllatav on aga tõdeda, et varasemate aastatega võrreldes on tänavune saak küllaltki kesine. Õnneks leidub nende väheste hulgas rohkelt intrigeerivaid teoseid, millel silma peal hoida. Nende seas on loomulikult ka kõiksugu teoseid, mis segavad endas nii ulme- kui ka fantaasiaanrile omaseid elemente. Superkangelaste filmid on näiteks juba ammuilma muutunud täiesti omaette anriks ning neid tasukski käsitleda kui täiesti eraldiseisvat nähtust, mis segab kõiksugu ulmelisi ja fantastilisi elemente kokku nii innukalt, kui vähegi jaksab. Koostades kokkuvõtet 2016. aasta ulmefilmide tõenäolisest paremikust on mõistlik keskenduda ainult filmidele, mis justkui ei soovigi midagi muud, kui pakkuda lennukaid mõttelende just nimelt ulmeanri laiades piirides.

Kõige parem viis 2016. aasta tulevaste ulmefilmide kokkuvõtte koostamiseks on koondada tähelepanu sellistele ulmefilmidele, mis pealtnäha tähelepanu väärivad. Pole oluline, kas tegu on järje, uustöötluse või populaarsel algmaterjalil põhineva ulmefilmiga: kõigi nende hulgast leiab terve hunniku originaalitsevaid filme, mis sooviksid öelda midagi enamat, kui toonitada seda, et tegu on massidele mõeldud tootega. Seega ongi alljärgnevalt välja toodud ulmefilmid siia kokkuvõttesse jõudnud peamiselt just seetõttu, et neil on potensiaal pakkuda midagi enamat, kui kerget meelelahutust või tootesarnast filmihakatist.

Kuna filme on tõesti palju, siis on mõistlik koostada aasta oodatuimate ulmefilmide kokkuvõte filmide potentsiaalse kvaliteedi põhjal, et ulmesõpradel silme ees liiga kirjuks ei tõmbuks. Et elu veel lihtsamaks teha, jagame kokkuvõtte kolmeks osaks: originaalid, järjed ja uustöötlused ning superkangelased.

Originaalsed ulmefilmid

Nagu varem juba mainitud, siis tänavu on suure-eelarvelisi ulmefilme märgatavalt vähem kui eelnevatel aastatel. Seevastu paistab silma terve hulk originaalseid filme, mis põhinevad värskel stsenaariumil või tuginevad juba olemasolevale, kuid suhteliselt tundmatule algmaterjalile. Aasta kõige oodatuimaks ulmefilmiks võib ilma igasuguse kahtluseta nimetada Jeff Nicholsi esimese stuudiofilmi "Midnight Special". Filmi keskmes on isa (Michael Shannon), kes on sunnitud kaitsma oma erilist poega, keda USA valitsus ja usuhullud iga hinna eest tabada püüavad. Filmi kirjeldus võib mõjuda tüüpilise või koguni tüütu klieena, kuid tasub silmas pidada tõsiasja, et filmi reissööriks ja stsenaristiks on üliandekas Jeff Nichols, kelle apokalüptiline "Take Shelter" ja peen krimilugu "Mud" on suurepärased näited fantastilistest näitlejatöödest ja haaravalt põimitud stsenaariumitest. Ka nende filmide stsenaariumite autoriteks oli Nichols ise. Kuulu järgi jagab "Midnight Special" hingelist sugulust John Carpenteri 1984. aasta ulmefilmiga "Starman".

Üks selle aasta suurimaid üllatusi on kindlasti tõsiasi, et sellel aastal ilmub võppuva kaameraga kollifilmile "Cloverfield" vaimne järg "10 Cloverfield Lane", mis vastupidiselt esialgsele filmile viib publiku maa-alusesse pommivarjendisse, kus kolm inimest justkui varjaksid end "Cloverfieldi" koletise tekitatud tagajärgede eest. Filmist ei ole väga palju teada, kuid väsimatu reissöör ja produtsent J.J. Abrams, kes uue "Star Warsi" ajal suutis oma kunagisele hittfilmile järje toota, on tuntud oma hiilgava salatsemise poolest ning seega võib juba praegu eeldada, et "10 Cloverfield Lane" on kahtlemata midagi enamat, kui lihtsalt nõrgalt seostatud järg ligi kaheksa aastat tagasi ilmunud kollifilmile.

Järgmisena peab kahtlemata toonitama fantastilist tõsiasja, et viimaste aastate andekaim reissöör Denis Villeneuve ("Prisoners", "Enemy", "Sicario") toob juba sellel aastal päevavalgele oma esimese ulmefilmi "Story of Your Life". Film põhineb Ted Chiangi lühilool ning loo keskmes on keeleteadlane, kelle abil püütakse välja selgitada, kas inimkonnaga kontakti otsivad maavälised jõud on sõbralikud või mitte. Peaosades Amy Adams, Jeremy Rennern ja Forest Whitaker. Filmi põhiliseks tõmbenumbriks on siiski reissöör Denis Villeneuve, kelle psühholoogilised põnevusdraamad "Prisoners" ja "Enemy" ning eelmise aasta võrratu krimipõnevik "Sicario" on tõestanud, et Villeneuve'i puhul on tegu kunstnikuga, kelle teosed on ääretult pingelised, intelligentsed ja unikaalsed. Hämmastav on ka fakt, et Villeneuve vastutab muuhulgas ka "Blade Runneri" järje kvaliteedi eest. Meid ootavad ees huvitavad ajad.

Kui tulnukad korraks kõrvale jätta, ei tasu järgmisena unustada ajarännet käsitlevat ulmefilmi "Synchronicity". Filmi kirjeldatakse kui sci-fi noir`i, mis segab omavahel "Blade Runneri", "Gattaca" ja "Memento" parimaid omadusi. Sellisest kirjeldusest lihtsalt ei saa mööda vaadata. Filmi keskmes on teadlane, kes on leiutanud ajamasina, kuid loomulikult soovivad kõikvõimsad korporatsioonid revolutsioonilist seadeldist endale saada.

Filmide "Headhunters" ja "The Imitation Game" poolest tuntud Norra reissöör Morten Tyldum naaseb seekord hoopistükis teistlaadi filmiga. "Passengers" tutvustab tulevikku, kus tuhandeid inimesi transportiv kosmoselaev suundub koloniseeritud planeedile. Kõik reisijad on paigutatud krüounne, kuid õnnetul kombel ärkab vigase kambri tõttu üks neist reisijatest liiga vara üles ja peab leppima olukorraga, et ta sureb üksi vanadusse. Suutmata olukorraga leppida, äratab ta üles teise reisija. Filmi peaosades on hetke kõige populaarsemaid staarid Chris Pratt ja Jennifer Lawrence. Filmile annab kaalu ka stsenarist Jon Spaiths, kes on eelkõige tuntud kui Ridley Scotti "Prometheuse" algupärase stsenaariumi versiooni autor. Spaiths on ka Marveli tulevase fantaasiafilmi "Doctor Strange" üks stsenaristidest.

Austria reissöör Stefan Ruzowitzky võitis 2008. aastal filmiga "The Counterfeiters" parima võõrkeelse filmi Oscari. Pärast Hollywoodi saabumist pole tema edu olnud just kõige imetlusväärsem. 2012. aasta väikest krimifilmi "Deadfall" ei võetud just kõige positiivsemalt vastu, kuid nüüd on reissööril käsil järjekordne nägemus elavatest surnutest. "Patient Zero" tutvustab maailma, mille on vallutanud marutõve muteerunud vorm. Marutõve mutatsioon muudab ohvrid ääretult intelligentseteks. Filmi peategelane üritab päästa nii maailma kui ka oma hiljuti nakatunud naist, enne kui on liiga hilja.

"Spectral" on ulmefilm, mida kirjeldatakse kui üleloomulike elementidega "Black Hawk Downi". Loo keskmes on grupp sõdureid, kes tungivad ühte Euroopa linna eesmärgiga vabastada see fantoomolendite küüsist. Esmapilgul kõlab filmi sisu täpselt nagu 2011. aasta märulifilm "Battle Los Angeles", kuid õnneks pole tegu üksnes tulnukate invasiooniga. Filmile annavad tooni ka teenekad stsenaristid John Gatins ("Flight") ja George Nolfi ("The Adjustment Bureau").

Keanu Reevesi viimaseks ulmefilmiks pärast "Matrixi" triloogiat jäi "The Day the Earth Stood Still". Pärast seda on legendaarne kivinägu alustanud reissöörikarjääriga ja naasnud märulifilmidesse. "Replicas" toob Reevesi aga tagasi ulme valdkonda. Filmi keskmes on mees, kes soovib surnust tagasi tuua autoõnnetuses traagiliselt hukkunud naise ja lapse. Arvestades, et Reeves on kogu oma elu jooksul väga tihedalt kokku puutunud surmaga, võib filmist kujuneda midagi väga isiklikku.

Dave Eggersi samanimelisel romaanil põhinev "The Circle" kujutab internetifirma sisemisi mahhinatsioone väga süngelt. Nimelt asub Harry Potteri filmidest tuntud Emma Watsoni tegelaskuju Mae Holland tööle The Circle nimelises firmas ning avastab, et George Orwellil oli siiski õigus. Kaasa teevad ka värske "Star Warsi" staar John Boyega ja vanameister Tom Hanks.

"Lazer Team" on Machinima videote ning videomängudele pühendatud veebilehekülje Achievement Hunter poolest tuntud Rooster Teeth Productions'i esimene täispikk film, mis üritab näidata, kuidas peaks nostalgia- ja retrohõngu tegelikult kujutama. Kui eelmisel aastal tegi seda sama häbiväärne "Pixels", siis nüüd tundub, et ülesandega saab päriselt hakkama "Lazer Team", milles neli luuserit puutuvad kokku hädamaandunud tulnukalaevaga ja saavad endale tulnukate lahingurüü. Nüüd peavad nad ainult ühele kandjale mõeldud rüü neljaks jagama ning võitlema nii valitsuse kui ka tulnukate hordidega.

Eelkõige kultusfilmi "Timecrimes" poolest tuntud Nacho Vigalondo naaseb ulme valdkonda veidra kollifilmiga "Colossal". Kui varasemalt on reissöör teinud nii komöödia tulnukate saabumisest ("Extraterrestrial") kui ka paar õudusfilmi ("Open Windows", "V/H/S: Viral"), siis nüüd toob ta meile omapärase nägemuse Godzillast. Peategelane Gloria (Anne Hathaway) avastab kodulinna tagasi kolides, et tal on kummaline side hiiglasliku olendiga. Vigalondo filmides käib huumor, õudus ja pinge käsikäes. Tema nägemus koletisefilmist saab olema ääretult huvitav.

Järjed ja uustöötlused

Tähelepanu väärivad ka kõiksugu järjed, uustöötlused ja populaarse materjali põhjal valmivad ulmefilmid ja ega neid sellel aastal nii palju ei olegi, et saaks raskelt ohata ja Hollywoodi rahamasinat hurjutada. Tänavu on hiigelulmefilmide vallas nii mõndagi paeluvat alates suurejoonelisest videomängu adaptsioonist ning lõpetades oodatud (ja vähemoodatud) järgedega.

Populaarse videomänguseeria Assassin's Creed filmiadaptsioonist võib kujuneda esimene suurepärane mänguadaptsioon, mis on hea nii filmina kui ka adaptsioonina. Ubisofti videomängude seerial põhineva "Assassin's Creed'i" puhul ei võetud inspiratsiooni seerias varasemalt tutvustatud tegelastest ega ajaperioodidest, vaid selle asemel on tegevus viidud seni näitamata 15. sajandi Hispaaniasse ning seeriale kohaselt on filmis kaks ajaperioodi - kauge minevik ja lähitulevik. Minevikus tegutseb hispaanlasest salamõrvar Aguilar ning tulevikus surmamõistetute ridades redutav Callum Lynch, kes kistakse templirüütlite ja salamõrvarite sajanditevanusesse konflikti. Filmi muudab eriliseks selle saamislugu. Nimelt lõi mängustuudio Ubisoft eraldi filmistuudio, et tuua mäng suurele ekraanile. Selleks nõuti koostööd soovivatelt filmistuudiotelt tavatult palju õiguseid - Ubisoft soovis kontrollida stsenaariumi loomist, näitlejate ja reissööri valikut ning isegi eelarve suurust ja ilmumiskuupäeva valikut. Paljud stuudiod langesid seetõttu mängust välja, kuid kokkulepped said siiski tehtud ja nüüdseks on film juba üles võetud. Filmi üks produtsentidest on peaosatäitja Michael Fassbender ise. Asjale lisab jumet ka see, et Fassbender osales ise ka loo algsetes arendusfaasides. Reissööriks on "Snowtowni" ja "Macbethi" poolest tuntud Justin Kurzel. Üks stsenaristidest töötas ka "Macbethi" kallal ning filmi operaator on peale Kurzeli "Snowtowni" ja "Macbethi" üles võtnud ka "True Detective`i" 1. hooaja, "Animal Kingdomi" ja "Lore". Lisaks Fassbenderile teevad filmis kaasa ka Marion Cotillard, Jeremy Irons ja Brendan Gleeson.

"Star Trek Beyond" on uue "Star Treki" seeria kolmas film. Enam ei ole filmi reissööriks vanade seeriate elustajana tuntud J.J. Abrams, vaid Justin Lin, kes oli "Fast and Furious" filmiseeria üks põhilistest mootoritest. Film sai pärast esmase treileri avalikustamist vastu päid ja jalgu liigse märuli reklaamimise eest. Lin ise väidab, et film on truu nii uuele kui vanale "Star Trekile". Uute "Star Warsi" filmide ajastul on huvitav näha, kuidas hakkavad omavahel konkureerima kaks uut (või pigem vana) nägemust klassikalistest ulmeseeriatest.

"Independence Day: Resurgence" toob taas kokku Roland Emmerichi, Jeff Goldblumi ja Bill Pullmani, et pakkuda 1996. aasta "Independence Day" efektirohket "pärandit" uuele publikule. Lisaks vanadele tegijatele teevad kaasa ka mitmed noored staarid. Film ise räägib, nagu ikka, tulnukate järjekordsest invasioonist ja ameeriklaste võimest tulla kokku siis, kui patriotism kutsub. Efektimärulina kindlasti huvitav. Reissöör Emmerichi stiili arvestades ei tasugi rohkemat oodata.

Nüüd, kui "Star Wars" on jälle kinodes ja veelgi populaarsem, hakkab pea igal aastal kinodesse jõudma üks "Star Warsi" film. "Rogue One: A Star Wars Story" on uuest planeeritud triloogiast eraldi seisev lugu mässajatest, kes said pärast hulljulget missiooni enda kätte esialgse Surmatähe plaanid. Film leiab aset enne 1977. aasta "Star Warsi" sündmusi. Reissööriks on määratud "Monstersi" ja "Godzilla" poolest tuntud Gareth Edwards. Tegemist on esimese osaga seerias, mis peakski hakkama tutvustama "Star Warsi" universumi värvikamaid tegelasi.

Superkangelased

Superkangelasi on seekord isegi vähevõitu ja need, mis selle aasta jooksul projektorivalgusesse tõugatakse, on nii mõneski mõttes põnevamad lood, kui need, mida meile pakuti paaril möödunud aastal, kui kinodes domineerisid Marveli superkangelased. Nüüd naasevad mängu Warner Bros. ja Fox, et näidata, milleks nemad võimelised on. Vaheldusrikkus toob alati värsket õhku, ehkki kvaliteetset filmi ei taga ka filmitootjate varieerumine, kuid loota võib alati.

"X-Men: First Class" ja "X-Men: Days of Future Past" turgutasid mutantide jõukatsumised pärast mitmeid surmalööke ("X-Men: The Last Stand", "X-Men Origins: Wolverine") tagasi elule. "X-Men: Apocalypse" peaks lõpule viima triloogia, mida on senimaani vedanud noort Xavieri kehastav James McAvoy ja noore Magneto tõelise innuga omaks võtnud Michael Fassbender.

Märulikomöödia "Deadpool" staar Ryan Reynolds on näinud väga palju vaeva, et inimesed unustaksid "X-Men Origins: Wolverine`i" (seal kehastas ta Deadpooli esmakordselt) ja "The Green Lanterni". Seda on raske saavutada, kuid ropp, vägivaldne ja verine ,,Deadpool" lubab parodeerida kõiki õnnestunud ja ebaõnnestunud superkangelase-filme ning loodetavasti on Deadpool saabunud, et meie sekka jääda. Temasugust ropusuist hullumeelset maailm vajabki.

Üllataval kombel ei ilmu tänavu Marveli lipu all rohkem kui kaks superkangelaste filmi. "The Avengers" ja "The Avengers: Age of Ultron" tõid kokku kaks filmifaasi, milles Marveli tuntuimad kangelased kurjuse jõududele säru andsid. Nüüd on aeg kolmandaks faasiks, mille keskmes on konfliktid liitlaste ja sõprade vahel. "Captain America: Civil War" tutvustab meile väga tõsist konflikti, mille osapoolteks on endised kamraadid Kapten Ameerika ja Raudmees.

Hamleti, Sherlocki, Khani ja Smaugi rollidega kuulsust kogunud karakternäitleja Benedict Cumberbatch teeb oma esimese sammu superkangelasena Marveli filmis "Dr. Strange". Reissöör Scott Derrickson ("The Exorcism of Emily Rose", "Sinister","The Day the Earth Stood Still") teeb taaskord koostööd oma lemmikstsenarist C. Robert Cargilliga (kuuldavasti on ta ka Deus Exi mänguadaptsiooni stsenarist) ning toovad ekraanile loo Marveli universumi tuntuimast võlurist ja maagist.

"Man of Steeli" kui Zack Snyderi nägemust Supermani algusaastatest ei võetud vastu kuigi soojalt, kuid nüüd on ta tagasi filmiga, mis toob kokku kaks tuntuimat superkangelast. "Batman v Superman: Dawn of Justice" jõuab meieni juba märtsis ning kui Snyder rakendab suurepärasest Alan Moore`i ekraniseeringust "Watchmen" demonstreeritud loomingulist jõudu, siis võib Batmani ja Supermani konfliktist kujuneda midagi väga eeskujulikku. Senine reklaamikampaania tekitab pigem muret kui ootusärevust. Elame-näeme.

"Suicide Squad" on eriskummaline film, mis toob kokku DC koomiksite superkurjategijad, eesotsas kurikuulus paarike - Harley Quinn ja Jokker. Viimast kehastab seekord Jared Leto, kes on kuulduste kohaselt rolli sisenemiseks läinud üle normaalsuse piiride. Vähemalt sellist muljet soovitakse publikule vägisi jätta. Filmi suurimaks tõmbenumbriks polegi mitte uus Jokker, vaid pigem ebatavaline valik reissööriks. Selleks on David Ayer, kes on vastutanud selliste tugevate teoste eest nagu "Fury", "Sabotage", "End of Watch" ja "Harsh Times".

Kui olla veel kannatlikum ja täpsem, võib käesolevast aastast leida veelgi rohkem ulmefilme, mida mitte mingi hinna eest ei tohiks maha magada. Praeguse seisuga on ulmefänne ees ootamas igati põnev aasta ning alati on tore tõdeda, et tervele aastale annavad rohkem värvi pigem originaalsed lahendused, mitte igavad ja tüütud klieepuntrad.

Filmiarvustus: ,,Paralleelmaailmad" (Leila Tael-Mikein)

Nagu filmi pealkirjast järeldada võib, on tegemist järjekordse ideearendusega teiste dimensioonide eksisteerimisest. Peategelased - pooleli jäänud ülikooliharidusega õde ja poksijast vend - saavad oma isalt kummalise kirja, milles on aadress ja kellaaeg. Enne kirjas märgitud kohtumispaika jõudmist liitub seltskonnaga juhuslikult sündmuste käiku kaasa haaratud sõber. Kolmekesi koos avastavad nad, et kohtumispaigaks on määratud mahajäetud pilvelõhkuja. Isa seal pole. Seinad on kaetud kummalise graffitiga, mis hoiatab halbade Maade eest ja juhatab heade Maade juurde. Maid eristavad sadadesse ulatuvad järjekorranumbrid, kuid kusagil pole ühtegi vihjet selle kohta, millisel Maal nad parajasti asuvad ja kuidas kogu süsteem toimib.

Äkitselt hakkavad tuled vilkuma, lift müriseb ja kolmik leiabki ennast teiselt Maalt, mis pole sugugi külalislahke. Kas tuleb tuttav ette? Kes on lugenud Terry Pratcett´i ja Stephen Baxteri ,,Pikkmaa" sarja, saab kindlasti äratundmisrõõmu osaliseks. Justkui oleks nummerdatud Maadest veel vähe, ilmub maja koridoride rägastikust välja kena välimusega neiu, kes on harjunud dimensioone mööda ringi rändama ning jagab oma teadmisi lahkelt võhivõõrastega.

Sellega sarnasus ,,Paralleelmaalmade" ja ,,Pikkmaa" vahel lõpeb. Algne kolmik ja nendega liitunud giid langevad lõksu kättemaksuhimulise kamba kätte, kellel on paralleel-ränduritega väga kurbi kogemusi. Lisaks tuleb mängu aatomipomm ja põnevus kruvitakse üles viimase piirini.

Häiriva asjaoluna filmi sisu juures tooks esiteks välja selle, et karmist löömamehest vend kurdab pidevalt kõigile, kes kuulata viitsivad, kui raske oli tema lapsepõlv. Selleks raisatud aja jooksul oleks saanud filmi süeed oluliselt edasi arendada.

Teiseks kurdaks rohkete esilekerkivate küsimuste üle, millest enamus jäävad vastuseta. Näiteks ei selgu, miks maja, mille kaudu tehakse hüppeid paralleelmaailmadesse, on kõigis dimensioonides täpselt samasugune. Kes selle maja ehitas ja mille jaoks? Miks on just tühi pilvelõhkuja portaali avanemise kohaks?

Otsitav isa jättis pojale imeliku kerakujulise seadeldise, mis filmi alguses sisse lülitatakse, kuid mitte midagi ei juhtu. Ei hakkagi juhtuma.

Paha tegelane tahab hävitada portaaliks olevat maja ja otsitavale isale kätte maksta oma lähedaste hukkumise eest. Samas jääb selguseta, miks isa tegi sellise teo, mille eest ta kättemaksu väärib.

Üks paralleelmaailmadest on kiiremini arenenud ning peategelased jäävad hätta futuristlike masinate, nagu käejälje skännerid ja imelikud makseterminalid, kasutamisega. Jõukohased on ainult läbipaistvad arvutid. Tänapäevases maailmas ei tundu need küll nii ennenägematud, kui filmis edasi anda püütakse. Kaasajooksikust sõber häkib justkui muuseas tema jaoks tundmatusse internetilaadsesse süsteemi ja teeb halba nalja oma teisiku arvel. Tema pole ainus selline tarkpea. Tehnikageeniusest kurjam leiutab kiiresti seadeldise, millega saab maailmadevahelisi rännakuid esile kutsuda. Kõik hakkaks justkui laabuma ja vaenujalal olijad leiavad ühise keele, kuid...

Film saab järsku otsa. Enne äkilist lõppu puistatakse küll paar vihjet, aga need ei seleta olnut, pigem annavad mõtteid, kuidas kõik edasi minna võiks.

Võib-olla tehakse filmile järg. Kui mitte, siis pole midagi parata. Meenub ,,Salatoimikute" tunnuslause: ,,Tõde on kusagil olemas.".

Kokkuvõttes pole ,,Paralleelmaailmad" sugugi halb linateos. Idee on hea, ainult teostus jäi poolikuks. Soovitan kõigile ulmesõpradele. Kes teab, äkki kirjutabki keegi filmile uue lõpu.

Ulmeline joonissari ,,Rick ja Morty" (Ove Hillep)

Juba 2 aastat on möödas ajast, mil Rick & Morty pilootepisood avalikkuse ette toodi. Nüüdseks on Justin Roilandi ja Dan Harmoni alustatud seriaali valminud 2 hooaega, millesse jagub 21 episoodi ning on loota, et lõppu niipea ei tule. Sarja üks loojatest, Dan Harmon, on Rick & Morty't võrrelnud Simpsonite ja Futurama veidra ristsugutisega, kus leidub nii meeletut ulmelist seiklust kui ka huvitavast vaatenurgast üles võetud peredraamat. Esimesest on see tubli jupi maad ropum ning teise helgetest seiklustest tükk maad tumedamat tooni.

Rick & Morty on multikasari hullust alkohoolikust teadlasest, kes veab oma tütrepoega (ning vahel ka kogu perekorda) läbi meeletute seikluste, mis tihti juhtuvad aset leidma teistes dimensioonides, teistel planeetidel või, miks ka mitte, alternatiivsetes reaalsustes. Ricki retked ei ole piiratud vaid ruumimõõtmega ning mõnikord juhtub ka aeg löögi alla sattuma. Ülejäänud perekond ei ole tema seiklustest loomulikult suuremalt jaolt vaimustuses, mistõttu saab vaataja kohati nautida ka üksikasjalikke selgitusi Rick'i maailmapildist, kui see neid ülejäänutega jagama vaevub.

Peategelane Rick Sanchez on pensioniealine joodikust leiutaja, kes elab oma vastleitud tütre ja selle pere juures. Talle on eraldatud väike pimik, kus paikneb tema välivoodi (seda kohta on kahe hooaja peale näidatud täpselt ühe korra), kuid perepea Jerry Smithi meelehärmiks on ta võtnud töökojana kasutusele ka maja garaai. Samuti tekitab Jerryle halle karvu asjaolu, et tema naine, Ricki tütar Beth on isasse väga kiindunud ning tal on surmahirm teda kaotada.

Perepoeg Morty kuulub aga vähemalt intelligentsuse poolest pigem isapoolsesse suguvõsasse. Ebastabiilne närvikava, mida Rick loomulikult oma seiklustega pidevalt proovile paneb, mõnevõrra vähene taiplikkus ning veel mõned olulised varjatud anded teevad temast Rickile suurepärase sidekick'i. Nagu Morty õde Summer selle kohta ütles: "Sa oled meie vanemate kannatuste sümptom, mitte selle põhjus."

Summer ise on põhjus, miks Jerry ja Beth üldse abiellusid ning ta kuuleb selleteemalisi etteheiteid pidevalt. Iseloomult on ta sõbralik ning piisavalt taiplik, et saada aru, kellega lõbus võib olla. Sarja edenedes hakkab ta järjest rohkem oma vanaisa seiklustest (tahtmatult või tahtlikult) osa saama.

Kuigi iga sarja osa on vaid natuke üle 20 minuti pikk, mahub sinna ära vähemalt terve filmi jagu materjali. Sari on ikka väga tihkelt kokku mätsitud ning ühtegi üleliigset või tühja kohta ei ole jäetud. Nünasse on nõnda palju, et kõikide märkamiseks ei piisa üldjuhul ühest vaatamiskorrast. Esialgu seosetud osad hakkavad hiljem järjest enam vormi võtma ning üksteisega põimuma, pannes õhkõrnalt taustal kumama põneva ning pööraseid juhtumisi täis Ricki mineviku. Loomulikult jagub vaatamise kõrvale ka hea hulk falloslikku huumorit.

Sarja joonistusstiil ei ole küll midagi erilist, kuid sellist emotsioonide rikkust ei ole ma kunagi varem joonisfilmis näinud. On nähtud suurt vaeva, et anda vaatajatele aimu ka kõige väiksemast meeleolumuutusest, mis tegelase näoilmes ja kehahoiakus väljendub. See annab igale kaadrile juurde tublisti usutavust.

Ma isiklikult küll ei kujuta ette, kuidas iga episoodi stsenaarium valmis kirjutatakse, kuid kui nad selle tarvis midagi tarbivad, siis tahaks ka sedasama. Normaalsest mõistusest ei saa igastahes antud sarja juhtumised pärit olla. Pidevalt keeratakse vinte peale ning kui vaatajal tekib arvamus, et enam hullemaks ei saa minna... saab ikka küll! Kogu seda meeletust, mis sarjas toimub, on väga keeruline sõnadesse panna, mis on hea põhjus seda isiklikult kogeda.

Kogu sari on täis viiteid erinevatele sarjadele ja filmidele. Märkamata ei saa jääda ilmselge sarnasus filmiga "Back to the Future", kus Doc Brown juhtub olema alkohoolik. Oma jälje tundub tegijatele (või siis sarjale) olevat jätnud ka Monty Pyton, kelle sketidest tuntud elemente võib siin-seal täheldada. Suur kummardus on tehtud ka Lovecraftile, näitamaks kosmose tundmatust ning võimsust, mida lihtinimese aju lihtsalt hoomata ei suuda, kuid erinevalt Lovecraftist ei soovi sarja tegijad, et me seda tundmatust kardaks, vaid pigem, et me selle üle naeraks.

Rick & Morty on suurepärane hullumeelne multikasari, mis suudab vaatajaid pisarateni naerutada ning sisaldab samas hämmastavalt sügavaid momente. Kolmanda hooaja kirjutamisega alustati 2015. aasta novembris ning kuigi ühtegi kuupäeva ei ole antud, võib loota, et 2016. aasta keskpaiku võib näha juba uusi osasid.

Mänguarvustus: Koobaste Isand ning sõjad pealmaade pärast (Ove Hillep)

Kes meist ei oleks mänginud mänge, kus sa kehastad mõnda kangelast või kangelaste kampa, kes otsivad koobastest kuulsust ja rikkusi? Sügavates ning pimedates urgastes kohtavad nad trolle, orke, draakoneid ning muid jubedusi, kes ülla eesmärgi nimel kerge südame ja terava mõõgaga halastamatult maha notitakse. Tõusevad levelid, koguneb sõjasaak ning mäng lõppeb peapaha kärme surmaga ja seiklejad saavadki rikkaks ning kuulsaks. Seekord aga viibib loo vestja teises leeris, mis tähendab, et tüütud tegelased, kes mängija kolle tulevad tapma, koobast rüüstama ning varandust endale ahnitsema, ei ole sinu jaoks mitte kangelased, vaid pigem vaenlased, kes tuleb kas maha lüüa või piinamiseks vangi võtta.

Aastal 1997 ilmavalgust näinud Dungeon Keeper oli esimene mäng, kus sa said vaid pahalast mängida. Reeglina olid mängud olnud valikuga (näiteks Warcraftis orkid ja inimesed), kuid selles mängus oli võimalik vaid heasid peksta või ise tappa saada. Algelise graafika (kuigi tolle aja kohta väga ilusa) all peitus rikkalik sisu. Peapaha käsilased olid mitmekülgsed, loodud maailm, mida sa vallutama pidid, mitmekesine ning mängu enda heliriba lihtsalt võrratu ka tänapäeva standarditest lähtudes.

Mäng on loodud mõnusa huumoriga, mis oli oma-aegse mängufirma Bullfrog kindlaks kaubamärgiks. Kuripaha (ehk mängija) abiline, kes täidab ka jutustaja osa, on meeldiva sügava häälega ning tema kommentaarid on üle prahi: "This region of dreaming underlings is ruled by the beautiful Lady Catherine. She's kind and fair, and doesn't imprison or torture her subjects... for some reason." Tasemelt tasemele liikudes jätab mängija endast maha laastatud maa, mis illustreerib väga kaunilt progressi võidukäiku. Mängule lisab vunki ka madalahäälne Richard Ridings, kes mängijat aitab, tasemeid tutvustab ning mõnikord niisama musta huumorit jagab.

Mänguettevõte Bullfrog andis oma 14-aastase eluea jooksul välja hulga mänge, kuid esimesed neist olid mängitavad vaid Amiga platformil. Alates 1989. aastast alustati ka PC-mängude tootmist, millest esimene oli Populous, mis kogus hulga fänne. Nimetamist väärivad antud seeria kõrval veel ka Theme Hospital, mis säras samuti oma musta huumori poolest, ning Theme Park (mis on küll Rollercoaster Tycooni kõrval unustusse vajunud).

Kogu mängu keskmeks on Dungeon heart, mis sümboliseerib kuripaha elujõudu ning teadvust. Kui vaenlased peaksid selle hävitama, hajub ka mängija vägevus kosmilisse eetrisse ning headus pääseb võidule. Selle takistamiseks on mängijal kasutada nii oma käsilaste relvajõud, surmavad lõksud kui ka võimsad loitsud. Kõik aga maksab ning kaval paharast hoiab oma varandusekambrid triiki täis. Kulda kulub nii käsilaste treenimiseks kui neile palkade maksmiseks, nii lõksude ehitamiseks kui ka loitsude lausumiseks. Selle saamiseks tuleb seda maapõuest kaevandada ning iga koopaisand hoiab selle tarvis enda väe umbjätke - impe - pidevalt rakkes. Need pisikesed elukad ei nõua ei palka ega süüa, vaid elatuvad Isanda enda väest. Koobastiku hooldamises ning laiendamises on nad asendamatud ning mida rohkem neid on, seda lihtsam on võtta üle uusi alasid, kaevandada varandust ning teha kiirelt muid vajalikke töid.

Et mängu huvitavamaks teha, on koopaisandale antud kõik võimalused oma käsilastega manipuleerida - võimalus neid oma kurja käega üles noppida (või peksta), lukustada neid ruumidesse või heita lahingusse - välja arvatud olendite vaba tahe, mida saab küll seestumisloitsuga piirata. Sellisel juhul on kogu aga Isanda vägi hõivatud olendi kontrollimisega ning koobaste valitsemisega pole mahti tegeleda. Selle loitsuga poeb mängija sõna otseses mõttes käsilase nahka ning saab teda oma suva järgi juhtida, vaenlasi rünnata või lihtsalt avastusretkele minna. Kuna aga liitsilmalised hiidkärbsed ning lohed näevad maailma erineva pilguga, sõltub visuaalne väljund suuresti seestatud olendist, mis lisab mängule tublisti usutavust ning mängulusti.

Erinevaid ruume, mida mängija ehitada saab, on omajagu. Käsilaste treeningruumid, raamatukogud, templid ning töökojad on vaid üksikud näited kogu võimalikust ehitusarsenalist. Piisava suuruse korral meelitavad ruumid mängija käsutusse järjest võimsamaid olendeid, keda on mängus kokku 17. Lisaks neile on võimalik piinakambris ka kangelasi piinamise läbi enda teenistusse tulema sundida.

"The streets run with the blood of the slain. Screams of pain and howls of anguish rip the night air like a vengeful siren's song. This really is somewhere you can take the kids for the weekend."

Dungeon Keeper särab oma originaalsuses ning paelub omapärase huumoriga. Mäng on tehtud väga tumedates toonides, mis rõhutab veelgi enam mängija kurje eesmärke kogu maailma headuse kukutamisel.

__________________________________________________

< /b>

2 aastat pärast esimest mängu nägi ilmavalgust Dungeon Keeper 2, mis tõi palju uut. Kogu mäng oli vahepeal teinud läbi uuenduskuuri ning mängija koobastik nägi välja tunduvalt lustlikum ning sõbralikum võrreldes vanade, esimesest mängust tuttavate hämarate käikudega, kus luusisid ringi kõiksugu põrgusigidikud.

Ka olendid ise muutusid tunduvalt humanoidsemaks. Seniste hiidprussakate, -kärbeste ja -ämblike asemel ilmusid sinu koobastesse goblinid, pimeduserüütlid, kelmid ja kõikvõimalik muu inimrämps, mis mängija koobastes omale kõlvatu varjupaiga leidis. Osad mittehumanoidsed olendid küll jäid (lohede vastu vahetatud salamandrid), kuid nende osakaal vähenes kapitaalselt. Muudetud sai ka kasutajaliides, mis tehti pisu kasutajasõbralikumaks ning lisati veel hea hulk nodi.

Loitsude osakaalu tõsteti tublisti mana mehaanika lisamisega mängule. Nüüd on impidel midagi tõelist, mida oma Isanda küljest närida - iga väike närukael vajab nüüd ülalpidamiseks mingit reaalset osa väest. Kui eelnevalt maksis iga loits paharastile kulda, siis nüüd nõudis see mana. Samuti sai lisatud ka loitsude arendamisvõimalus, mis tähendas, et pahuratel sortsidel oli pidevalt nokitsemist.

Kui eelnevalt võis iga elajas end treeningruumides väsitades jõuda 10. tasemele, siis teises osas võis kuiva trenniga tõusta vaid 4. tasemele. Edasist kogemust võis käsilane saada vaid lahingus, mis lisas kõrge taseme koletistele hulga väärtust, kuna tasemete hankimine muutus tublisti keerulisemaks.

Ka ruumide osas tehti arenduse käigus head tööd. Lisandusid nii kasiino, kus käsilastel on võimalik oma moraali tõsta või sulle raha sisse tuua, kui combat pit, kus elajad omavahel võideldes kogemust said.

Ka Horned Reaper ehk ,,Horny" ei olnud enam tavaliste käsilaste seas, keda ruumide ja hea elukorraldusega kohale meelitada, vaid teda sai välja kutsuda hea hulga mana eest. Sinu teenistuses viibimise ajal (ehk siis niikaua, kuni sul vägi otsa lõppeb) püüab Horny võimalikult palju kahju teha - sealjuures ei ole tema jaoks oluline, kellele ta seda teeb. Seega tuleks teda välja kutsudes veenduda, et tema jaoks on vajadust ning talle piisavalt tööd, kuna vaenlaste lõppemisel võtab ta samasuguse innuga ette sinu enda käsilased.

Dungeon Keeper 2 on oma eelkäijale väärikas järg, mida on hea mängida ka tänapäeval. Graafika on küll õrnalt aegunud, kuid mängitavus on väga hästi säilinud. Ka mängija isiklik abiline, kes õpetusi ja teadaandeid jagab, on samaks jäänud, ning sama võib öelda ka huumori kohta, mis on jätkuvalt meeldivalt tume ning sarkastiline. Võrreldes esimese osaga leidub rohkem nalju, mis neljandat seina murravad, kuid see ei tee neid vähem lahedaks.

__________________________________________________

< /b>

Kuigi Dungeon Keeper 3 küll välja kuulutati, jäädi selle valmismeisterdamisega jänni. 2001. aastal võttis senise ettevõtte üle Electronic Arts, mis tegi seeriale lõpu. War for the Overworld alustas vabavaraliselt platvormilt, kuid liikus peatselt üle Unreal Development Kit'ile - pärast pikki vaidlusi lõpetas mäng lõpuks Unity Engine'i mängumootoril.

Nagu popiks ja noortepäraseks on saanud, püüti ka 2012. aastal Kickstarterist raha saada - seda võrdlemisi edukalt. Koguti üle £200 000, mis tagas ka senise pealelugeja Richard Ridings'i teenused. Dungeon Keeper'i looja Peter Molyneux kiitus andis Subterran Games'i projektile ka vanade fännide toetuse.

Revenge is a dish best served cold but we're a bit lacking in refrigeration.

War for the Overworld, mida võib nimetada kahe eelneva mängu vaimseks järeltulijaks, tuli välja 2015. aasta aprillis. Tegu on tõesti väga sarnase mänguga, mis järgib vana sissetallatud rada, kuid ei karda teha mõningaid julgeid kõrvalehüppeid, mida tegijad õigemaks pidasid. Suur pluss on vana pealelugeja kaasamine, mis on antud mängu juures juba pool võitu. Tasemete lahe kujundus, mis läheb napilt DK II-st mööda, on samuti väga mõnus, lisades meeldivalt palju mängulusti (tase ,,Shades of Gray").

Paharasti käsilased on nüüd jagatud üldjoontes kolme kategooriasse - humanoidid (goblinid, keda nimetatakse nüüd teisiti, trollid, kellele on antud vasarakujuline pea ning kes peksavad sellega töökojas kuuma metalli, nekromandid jpt), elajad (jõllitised, sitikad, variolendid jne) ning ebasurnud. Kui varem oli võimalik lüüa püsti üks lahinglipp, mis su elukad kohale kutsus, siis nüüd on mõlemal viimasel kategoorial oma lipuke, mille abil sa saad liigutada vaid teatud sorti käsilasi. Olemas on ka üldkutsung, mis võtab prioriteedi teiste lahinglippude üle ning ajab kokkuvõttes sinu käsilased võrdlemisi segadusse.

Kollide loomisel on oldud julged ning see otsus on end ära tasunud. Kahjuks aga jäävad humanoididest kollid kampaania keskpaiku pigem tagalateenistusse, kuna elajate kohalemeelitamiseks ei ole vaja portaali ning nende tulejõud on üpriski kenake. Loomult on nad üpriski lollid ning ronivad kõiksugu mõttetutesse lahingutesse, kus nad tihtipeale ka oma otsa leiavad. Nende treenimiseks on võimalik areeniga kohale meelitada ka beastmasteri, kes logelevaid kolle areenile heidab ning nende lahingoskusi lihvib.

Väga lahe on ka vangidega ümberkäimine, kui neid kogunema peaks (olen täheldanud, et mõnel tasemel ei taha vangla oma eesmärki täita). Traditsiooniliselt saab neid piinata kas siis vaimude (nõrgad luurajad) saamiseks või enda poole ,,meelitamiseks". Samuti on võimalik vastase üksusi kullaks muuta ning siis lustlikult oma kurja käega kullatolmuks peksta, misjärel impid saaduse sinu varakambrisse veavad. Huvitaval kombel ei kipu vangid vanglasse ära koolema, vaid nende tervis hoopistükis taastub. Kas see on järjekordne bug või peakski see sedasi olema, ei ole teada.

Did you know that I can make the game crash at will?

Kuigi tegijad on end näidanud erakordselt võimekaina nii loitsude, kaartide, kui ka tasemete osas, on nende jaksust jäänud vajaka, et valmis meisterdada hästi mängitav mäng. Kohati on UI väga kohmakas ning märgata on ka mõningaid kujunduse juures kasutatavaid märkmeid ning andmeid, mida mängijal otseselt vaja ei ole.

Hea näitena poolikust disainist võib tuua käsilaste nimekirja, mis piisava hulga käsilaste puhul võtab suvaks neid, mis paneelile ei mahu, üldse mitte näidata. Samuti ei pruugi lahingus langenud kollid menüüst ära kaduda, mis tähendab, et ei neid ega elusaid käsilasi (keda menüüs näha ei ole) ei saa üles korjata. Täielik ikaldus.

Mängijale informatsiooni andmine on samuti puudulik. Paremasse ekraaniseina tulevad küll kõiksugu olulised teated, kuid rünnaku korral ei teki mini-kaardile mitte mingit märget, mis annaks aimu lahingu asukohast. Samuti ei muuda käsilaste mahaviskamine neid mõneks ajaks oimetuks, mis on algul üpris harjumatu.

Mängu koduleht küll kelgib 16 muusikalooga, mis mänguga kaasas käivad, kuid ausaltöeldes jättis heliline taust võrdlemisi mannetu mulje. Peamiselt kuuleb muusikat menüüdes ning mängus on taustaks vee tilkumine, ruumide juurde käiv kilin-kolin või lihtsalt tuule ulgumine koobaste õhutusaukudes. Mitte midagi väga meeldejäävat või märkimisväärset ei täheldanud.

Kirsiks tordil tuleb tunnistada, et ka mängu optimeerimisega on tehtud kehva tööd. Viimased tasemed muutusid kohati minu mängumasinas, mis peaks seda mängu kenasti jooksutama, täiesti talumatult aeglaseks. Samuti kipuvad kollid mõnikord seintesse kinni jääma, mis ei muuda kogu kompotti just paremini helbitavaks.

Kuigi War for the Overworld on oma viimasest eelkäijast 16 aastat noorem, ei saa ma puhta südametunnistusega öelda, et see on parem mäng kui Dungeon Keeper 2. Kui ta oleks mõistlikult optimeeritud ning kõik bugid saaks eemaldatud, võiks ehk mõelda nende ühele pulgale panemisest, kuid hetkel kindlasti mitte. Kõikidel DK austajatel soovitan kindlasti võimalusel proovida, et omal nahal see kõik tunda saada, kuid Steam'ist 17 eest seda osta ma ei soovita. Dungeon Keeper 2 on GOG'is 5.49, mis on kahtlemata seda raha väärt. Subterran Games'il on olnud aega selle mänguga nikerdada üpriski kaua, kuid seni on nad näidanud üles vaid küündimatust. Loodan tõesti, et ma saan neid sõnu ühel päeval süüa ning kõik vead kõrvaldatakse, kuid seni püüan ma jätkuvalt parem lõpuni mängida seeria teist osa.

Repliik BAASist (J. J. Metsavana)

"Miks ma arvustan ja miks ma viimasel ajal ei arvusta? Asi pole ju selles, nagu ma ei loeks; kindlasti mitte nii palju, kui kunagi ,,headel aastatel, kui igal õhtul lapsi magama pannes sai nende kõrval loetud (lasteraamatuid, häälega, kuni nad üleval olid, ja ulmekaid, vaikselt, kui juba magasid), kuid sadakond arvustust vast tuleks aasta peale ära. Esimene põhjus on Baasi enda stagnatsioon. Kunagi tohutult võimas mõte ja teostus on igas mõttes oma aja ära elanud. Siin pole õige koht arutada, mida peaks tegema, täpsemalt, mida oleks juba kümme aastat tagasi pidanud tegema, et asi uutele tulijatele pelutavalt ei mõjuks, kummatigi paneb avanev pilt ennastki kaaluma, kas enne 30-t tehtud maailmarevolutsioonid pole 50-selt tropiks muutnud."

Selline on nüüdseks juba BAASist kustutatud lõik Ats Milleri arvamust, mis tekitas ulmikute hulgas ohtralt pahameelt. Ka mina leidsin, et tegemist on jämeda üldistamise ja sihitu lahmimisega, kus ei öelda mitte midagi sisulist, ei viidata kellelegi ega millelegi konkreetselt ja elatakse end lihtsalt välja. Mistõttu kleepisin küsimuse selliste arvamuste sobimisest ka Facebooki. Kulus pisut aega ja mõned kommentaarid ja lõpuks tekitas Jüri Kallas eraldi lõnga küsimusega:

,,Kuna Ulmekirjanduse BAAS on taaskord laiemasse huviorbiiti kerkinud, et siis järsku paneks kirja ja ütleks südamelt ära, et mis takistab (peale ajapuuduse ja tahtmise) inimestel BAASis arvustamist... mida võiks/peaks BAASis muutma... jne."

Ning sinna hakkas lõpuks tekkima ka sisukamat tagasisidet. Kahjuks küll mitte Atsi poolt, kes miskipärast keeldus endiselt lähemalt vigu täpsustamast, aga õnneks leidus piisavalt teisi ulmikuid, kes mitmeid vigu märkasid või üles tähendasid. Põhiliselt tekkis arutlusest selline pilt:

1. BAASi logimine ja kasutamine pole piisavalt mugav.

2. BAAS on liiga kole ja vana ehk miks pole see nagu Goodreads.

3. BAASi arvustajateks on kohati liiga kriitiline sõprus(vaenlas)kond, mistõttu uued arvustajad ei julge tulla.

Mis puutub esimest punkti, siis siin tuleb vägagi kiita Andrit, kes võttis kätte ja tegi ära pisut arendust. Selle tulemusena ei pea enam BAASi kasutajat valima pikast ja ebamugavast rippmenüüst, vaid saab kasutaja käsitsi lahtrisse kirjutada. See teeb võimalikuks lubada enda brauseril nii kasutaja kui parool meelde jätta ja nõnda on nüüd tekkinud BAASile vaese mehe automaatne logimisvõimalus. Lisaks kohendas Andri veel arvustuste lisamist ja muutmist, mistõttu pole nüüd enam vaja eraldi reavahetuse märke teksti lisada.

Mis puudutab Goodreadsi, tõid paljud välja, et Goodreads on mugavam, ilusam, puhtam, muretum jne. Kui reaalset pilti vaadata, on avanev pilt ausaltöeldes üsna üllatav: reaalselt on nimelt ulmearvustusi (nt eesti teostele) märksa vähem kui BAASis ja nende lisandumise protsent on samuti kordi madalam. Inimesed piirduvad pigem hinnete panekuga ja arvustused pole sageli sama sisukad kui BAASis. Samuti on Goodreadsist raske leida uusi huvitavaid arvustusi ja raamatuid, kuna arvustuste nägemiseks peab end inimesega eelnevalt sõbraks möllinud olema, mistõttu võivad mitmed uued asjad lihtsalt radari alt läbi libiseda. Olen nõus Andriga, kes ütles sedasi: ,,Mina teen sellest küll järelduse, et ulmearvustajaid on Eestis väike ja lõplik arv, kui isegi kõigi vilede ja kelladega Goodreads kõiki inimesi kirjutama ei pane." Seda viimast võib võtta kui kokkuvõtet kolmandale probleemile - arvustajaid/lugejaid lihtsalt napib.

Lisaks tekkis kogu arutelu käigus järjekordne inimene, kes püüab vabast ajast Ulmekirjanduse BAASi kallal nokitseda, seega eks aasta pärast vaatame uuesti, kuhu me jõudnud oleme.

R.I.P. Alan Rickman (Kalver Tamm)

Komöödiaseriaalis Monkey Dust saab paaril korral sõna Classically Trained Actor. Alan Rickman oli põhimõtteliselt samasugune mees. Mõned aastad teatrikoolis käinud, soojenduseks Royal Shakespeare Company ridades lavalaudu kulutanud ja oma häälega mistahes rolli suureks mängida suutnud mees.

Rickman ei olnud küll kunagi mees, kelle nime suure suvise kassahiti plakatil kõige suuremate tähtedega kirjutati, aga ma ei tea ühtegi filmi, mis oleks sellest halvemaks muutunud, et tema seal suurema või väiksema rolli tegi. Halvaks muutusid asjad hoopis nende näitlejate jaoks, kelle nimed olid postrile suurte tähtedega kirjutatud, sest põhiliselt on Alan Rickman ju tuntud oma antikangelaste rollide poolest. Kõige kuulsamad neist on loomulikult Hans Gruber, Severus Snape ja Nottinghami eriff. Põhjus, miks 14. jaanuari uudis aga eriliselt kurvaks tegi, oli minu, ja tundus, et ka paljude teiste jaoks see, et ta ka väiksemates fimides ja väiksemates rollides latil langeda ei lasknud. Ja siit nad tulevad, need rollid filmides, mis kas teenitult või teenimatult ei ole üle ilma kuulsad, aga mis minu meelest praeguses kontekstis märkimist väärivad.

Closet Land ja Ülekuulaja. Teise poole filmi osatäitjatest moodustas Ohver. Film filmina mitte igaühe maitse järele, aga mõlemad osalised saadavad näidelda, nii et veri väljas.

Love Actually ja Vana Sokk. Ma tunnistan, et ma olen selle filmi osas absoluutselt ebaobjektiivne. Tema üldist positiivsust tasakaalustab aga just Rickmani/Thompsoni liin ja eriti valus hetk vaadata on see, kus Rickmani tegelane saab teada, et ta naine teab, kellele mees jõulude puhul südamest kingituse tegi.

Blow Dry ja Meisterjuuksur. Üks täiesti tavaline ajaviiteviitefilm, mis ei püüagi rohkemat, kui vaatajatele hea tuju tekitada. Ja sellises filmis on Alan Rickman ja Bill Nighy. Kaks meisterjuuksurit ja mõlemad naudivad ennast ja seda, et nad ei mängi Richard III.

Galaxy Quest ja Alexander Dane. Isegi, kui sinu kokkupuude Star Trekiga piirdub ainult selle videoga, kus kapten Kirk kummist lohekostüümis mehe pihta papist kive pillub, suudad sa Galaxy Questi peale naerda. Tegelikult piisab isegi vähemast: Galaxy Quest ajab sind naerma ka siis, kui Star Trek on sinu arvates see lapikus pudelis viskilaadne toode. Rõhudes aga praegu sellele, miks see film tulevastele Rickmani uurijatele tähtis on, ei pea kaugele vaatama. Terve avamäng on tema show, ning selle avamängu üks kulminatsioone on hetk, kus hiigelsuurelt ekraanilt kostab surematu hüüdlause ja näitleja ekraani ees sisemiselt sureb.

By Grabthar's hammer, et sul sellele Bowie kontserdile nii tuline rutt pidi olema.

Lauamänguarvustus: XCOM (Kristo Vaher, Ove Hillep)

XCOM on 2015 aastal välja tulnud populaarse mänguautori Eric M. Lang lauamängutõlgendus populaarsest samanimelisest arvutimängust.

Eelmainitud arvutimäng räägib lähitulevikust, kus tundmatute tulnukate rass ründab meie koduplaneeti, viies riigid sõjaolukorda, mille käigus luuakse 'Extraterrestrial Combat' üksus ehk XCOM. Selle mängu tundmine ei mõjuta suuresti lauamängukogemust. Arvutimäng on jaotatud kaheks: strateegiline tervet maailma hõlmav sõjaolukorra-majandusmäng ja kriisikoldele keskenduv taktikaline lahingumäng.

Kui arvutimäng on rohkem tuntud just taktikalise lahingumängu tõttu, siis Eric M. Lang keskendus lauamängus peamiselt sõjaolukorrale üle terve planeedi, lihtsustades taktikalised lahingud pigem abstraktseks. Seetõttu on tähtis võimalikult vara mainida, et kui oodata XCOM'ist 'Imperial Assault' või 'Level 7 Omega Protocol' lauamängude stiilis lahinguid, siis valmistab mäng pettumuse.

Õnneks käesoleva kirjatüki autor seda ei oodanud ja leidis eest ühe parima koostöömängu, mida viimaste aastate lauamängukultuuri-buum on sünnitanud.

Kuigi XCOM'i lauamängus on mitmeid uudseid mehhaanikaid, mida enamikust teistest mängudest tihti ei leia, on mäng palju tähelepanu saanud just seetõttu, et tegu on ühe esimese lauamänguga, mida pole võimalik lauale tuua ilma nutitelefoni või arvutita.

Kuigi ma keskendun käesolevas kirjatükis ka mängumehhaanikatele, panen suurema tähelepanu just mängukogemusele endale. Mäng pole eesti keeles kättesaadav, aga lugemise huvides tõlgin mitmed terminid emakeelseks.

Kaasaegsed koostöö-lauamängud on liikunud hästi huvitavas suunas sellest ajast saati, kui tulid välja koostöömängud nagu hästi populaarne 'Pandemic' ja samal aastal välja tulnud 'Ghost Stories', mis andsid mängijatele üheskoos lahendamiseks ette pool-abstraktse dünaamilise pusle, mis on peaaegu sama kergesti lahendatav ka üksinda mängides. Seda ei leia aga XCOM'ist, mis teeb mehhaanikalt midagi, mida ei leia enamikus lauamängudest: iga mängija roll on täielikult teistest erinev. Mängus on neli erinevat rolli: komandör, juhtivteadur, kesk-ohvitser ja väejuht.

Komandör juhib kogu XCOM üksust ja on vastutav eelarvekasutuse eest. Komandörile on iga mänguring antud kasutada teatud hulk raha ja kui mängijad eelarve punasest joonest üle lähevad - mis on võimalik ja lubatud - võivad sellel olla katastroofilised tagajärjed nagu mõne kontinendi riikide paanikasse sattumine, kuna riigi vahendid on tühjaks pigistatud. Lisaks on komandöri ülesanne kontrollida tippklassi-õhuväge ja jagada kaitseülesandeid erinevatele kontinentidele.

Juhtivteadur on vastutav uute tehnoloogiate kasutuselevõtu eest, sealhulgas ka tulnukate tehnoloogiate ümberehitamise eest meie vägede tarbeks. Juhtivteadur mõjutab kõiki teisi rolle, sest ta võib anda uusi tegutsemisvõimalusi igale teisele rollile mängus. Selle rolli hea partner on ka vägede juht, kes talle erinevate hävitatud tulnukate surnukehasid uuringuteks saadab.

Väejuht on see, kelle käsutada on meie planeedi kõige oskuslikumad lahinguspetsialistid, ründeüksustest osavaimate täppislaskuriteni. Väejuht kontrollib nii XCOM kodubaasi kaitset kui ka tegutsemist erinevates kriisikolletes. Mängija peamine roll on piiratud hulga erinevate üksuste määramisega ohtlike kriisikollete ja kodubaasi kaitse vahel.

Neljas roll on kesk-ohvitser, kellel on kaks ülesannet: esimesena kontrollib ta orbiidil olevat lahinguvõimelist satelliidivõrgustikku, teiseks on ta see, kelle käes ja käsutada on telefon või arvuti, millel jookseb XCOM lauamängu kaasrakendus, milleta mängu läbi teha ei saa.

See viib meid justnimelt selle rakenduse juurde. XCOM'i lauamäng näib lauale laotuna juba ise välja täielik ja selle ilusaid komponente uurides ei jää sugugi muljet, et see kõik on ilma rakenduseta võimeline liikuma umbes sama hästi, kui ratasteta auto. Nimetatud rakendus on mängus kohustuslik ja nüüd, olles mänginud seda mängu mitmeid kordi, võin kindlalt öelda, et seda rakendust poleks võimalik asendada paki kaartide ega ka hästi usina viienda (vastas)mängijaga. Rakendus on kättesaadav kõikidele uuematele nutiseadmetele ning kasutatav ka läbi arvuti.

Rakendus on osaliselt ka mängujuht - selle kaudu saab mängu õpetada ning see annab hea ülevaate kõigest, mida mängijatel on vaja teada. Sealjuures tasub mainida, et mänguga ei tule karbis kaasa reegliraamatut peale sissejuhatava ja komponente kirjeldava lehe, kuigi soovijatele on Fantasy Flight nüüdseks avaldanud ka digitaalse mängujuhendi, mille saab alla laadida mängu enda ametlikul kodulehel ja siis vajadusel välja printida.

Rakenduse töö on jaotatud kaheks, mis on samal ajal kaks mängu erinevat faasi: ajapiiranguga logistikafaas ja lahendusfaas.

Logistikafaas on mängu kõige pingelisem osa ja see koosneb nii mängijate tegevusest, kui ka seejärel tulnukate vastutegevusest. Kõik otsused tehakse selles faasis ära, aga nende tagajärjed selguvad alles hiljem. Ehk siis: mängijad valivad justnimelt selles faasis neid tehnoloogiad, mida hakatakse uurima, kriisikolded, mida minnakse lahendama ja kui suurte vägedega ning milliseid kontinente õhuvägi kaitsma läheb.

Kesk-ohvitser viib seda faasi läbi kasutades eelmainitud rakendust, mis annab mängijatele ette ülesandeid nagu 'pane kaks saabunud tulnuka kosmoselaeva Aafrikasse' või 'vali teise taseme tehnoloogia ja määra sellele teadlased'. Iga tegevuse jaoks on piiratud aeg ja mängijad peavad teineteist usaldama - kellelgi pole aega teisi otsuste tegemisel aidata, kui logistikafaas on juba käima läinud.

Olukorra teeb keerulisemaks veel see, et sõltuvalt mängijate edust või ebaedust varasematel ringidel ja erinevatest tehtud otsustest võib see tegevuste järjekord olla sassi löödud: mõnikord on vaja määrata õhuvägi mõnele kontinendile, teadmata veel, kas sinna seekord üldse tulnukaid ilmub.

Peale logistikafaasi saavad mängijad hetkeks hinge tõmmata, sest lahendusfaas ei tööta taimeriga. Eelneva faasi adrenaliinisüst asendub aga erineva taseme pinge ja kõhedustundega, sest lahendusfaasis seisavad mängijad silmitsi tehtud otsuste tagajärgedega.

Komandör arvutab kokku kõik kasutatud ressursid: missioonidele saadetud sõdurid ning laboritesse suunatud teadlased, kontinente patrullivad õhuväed ja orbiidil olevad satelliidid. Kui nende üksuste arv ületab punase eelarvepiiri, on sellel tagajärjed. Juhtivteadur, väejuht ja kesk-ohvitser on õnnelikud, kui komandöri suunast ei tule peale lühikest arvutamist kurja pilku.

Edasi lahendatakse omapärase täringumehhaanikaga ära iga kriisikoldesse saadetud üksuse või laborisse saadetud teadlase töötulemus. Mängijad veeretavad nii mitut täringut, kui on üksuseid ülesandele määratud ja täringutel on tühjad tahud ning edukad küljed. Kui veeretatakse piisav arv edukaid, on ülesanne lahendatud - kui mitte, on mängijatel võimalus uuesti veeretada. Iga uuestiveeretamisega tõuseb aga ohutegur, sest täringute hulgas on ka ohutäring. Kui ohuteguri arv on võrdne või suurem, kui ohutäringul olev number, siis ülesanne ebaõnnestub kriitiliselt (Kuna suuresti tegeletakse asjade jaotamisega, siis mina isiklikult nimetaks seda nõnda.) ja mängija kaotab üksused, kes ülesandele määratud olid.

Tuleb tunnistada, et mänguolukordade lahendamisel on täringuveeretustel kaunis suur osakaal ja tihti on täringud õelad - tegu on kindlasti ühe keeruliseima koostöölauamänguga ka selle kergematel raskusastmetel - aga olles mängu ka paar korda edukalt võitnud, võin julgelt väita, et ühe-kahe korra halb õnn täringutega pole selles mängus otsustav. See koostöömäng on hea meeskonnaga võidetav tehes koostööd, arvestades teistega ja olles õigel ajal õiges kohas.

Peale lahendusfaasi alustatakse uue ringiga ja heidetakse mängijad uude logistikafaasi. Tihti on igal voorul ka kaugemaleulatuvad tagajärjed: mõnikord on vaja uusi üksuseid palgata, kuid eelarve on nii tühjaks pumbatud, et terve meeskond on nurka surutud ja kõik tundub võimatu. Varem või hiljem aga ütleb mängurakendus, et nüüd on aeg ja annab mängijatele lõpumissiooni: suurfinaali, mille edukal lahendamisel mängijad võidavad.

Ning kui XCOM'i lauamäng võita, on võit magus. Tõstad pilgu enda kaartidelt ja vaatad neid sõpru, kes sinuga põrgu üle elasid. Sa täpselt ei tea, mida tegi see inimene üle laua või see, kes sinust vasakul ja kuidas tema otsused midagi mõjutasid - igal mängijal on sellest mängust enda perspektiivist oma lugu rääkida - aga kuidagi see võit saavutati. Ja ei häiri ka see, kui see võit tuli kõige kergemal raskusastmel.

Lisaks väärib mainimist see, et mängus on erinevad stsenaariumid - igaühes on tulnukate käitumismuster erinev ja mängu strateegia mängijate vastu teistsugune. Lisaks kuuluvad mängu juurde ka erinevad vastasekaardid, mis lisavad veelgi mitmekülgsust.

Mängu suurim miinus on, et mängu ei julgeks soovitada, kui mängijaid on vähem kui kaks, sest sõltumata mängijate arvust on mängus siiski neli kohustuslikku rolli ja kuigi mängija võib mitut rolli korraga kehastada, tekitab see pigem stressi ja jääb kogemusele jalgu.

XCOM on fantastiline lauamängukogemus. Selles pole alfa-mänguri muret, kus üks mängija domineerib kõikide teiste otsuste üle. See simuleerib hästi kriitilist meeskonnajuhtimist, sest komandöril on raha ja vahendid ja suured otsused, aga igal mängijal on oma vastutus tegevuste ellu viimisel. Mäng on karm ja täringud veel karmimad ning selle kaose kontrollimine võib hetketi frustratsiooni tekitada, aga sõda tulnukategi ei peagi olema õiglane. Peab ainult olema aus ja seda see on. See mäng on minu isiklikus arvestuses püsinud vankumatult aasta parima mänguna selle fantastilise lauamänguaasta lõpuni välja.

Järgmise korrani, XCOM. Sina, mina, mu kolm sõpra ja taevas täis tuld!

Kurioosum 01/16 (Rauno Pärnits)

Kui kusagilt hakata põrgut otsima, siis vähemalt astronoomid on ühel meelel, et Päikesesüsteemi piires võiks see peale Pluuto asuda ka Umbrielil. Umbriel on Uraani kuudest kõige tumedam ja seepärast on kokku lepitud, et kohapealsed pinnavormid kannavad eranditult maapealsete rahvaste mütoloogiatest laenatud kurjade vaimude nimesid. Umbrieli naaber Ariel seevastu on eelmise täielik vastand - paistab silma heledusega ja seetõttu valitakse Arielile kohanimed ainult heade vaimude nimekirjast.

Ka teiste Päikesesüsteemi kehade pinnavormide nimetamine ei ole juhuslik - kõik on ammu ära reglementeeritud ja seda järgib Rahvusvaheline Astronoomia Ühing.

Põhireeglid:

- Objekti määratlusteks kasutatakse ladinakeelseid termineid

- Elavate inimeste järgi nimetada ei tohi

- Pärast aastat 1800 elanud poliittegelaste järgi nimetada ei tohi

- Ei tohi kasutada nimesid enamlevinud religioonidest, konkreetselt on "põlu all" kristlus, judaism, islam, hinduism, budism ja konfutsianism

Lisaks on laiemalt kokku lepitud, mis valdkonnast võiks konkreetse astronoomilise objekti puhul nime valida.

Merkuur - kultuuritegelased, uurimislaevad ja raadioobservatooriumid, aga ka rooma jumal Mercuriuse analoogid teistes kultuurides;

Veenus - jumalannad ja kuulsad naised, ainsa meeserandina on üks mäetipp nimetatud füüsik James Clerk Maxwelli auks, kelle uurimused aastaid hiljem viisid raadioastronoomia loomiseni (mis võimaldas tiheda pilveloori taha varjunud Veenuse pinda üldse uurida)

Marss - Marsi uurijad, Marsist kirjutanud ulmekirjanikud, vanad Vahemere-äärsed kohanimed

Jupiteri kuude nimed on valitud tema armukeste järgi, seoses viimasel ajal üha ohtrama pisikuude avastamisega ka tema võsukeste järgi.

- Callisto - põhjala müüdid

- Ganymedes - Lähis-Ida müüdid

- Europa - keldi müüdid

- Io - tulemüüdid ja Dante "Jumaliku komöödia tegelased"

Saturni kuud on saanud nimed kreeka titaanide järgi.

- Mimas - kuningas Arthur ja Ümarlaua rüütlid

- Iapetus - eepose "Rolandi laul" tegelased ja kohad

- Rhea - maailma loomise müüdid

- Thephia - Odüsseia tegelased ja kohad

- Diona - Vergiliuse eepose Aeneis tegelased ja kohad

- Titaan - müütilised saladuslikud paigad, tarkuse ja ilujumalad, vihma- ja tuulejumald

- Enceladus - 1001 öö juttude tegelased ja kohad

Uraani kuud on saanud nimed Shakespeare ja Alexander Pope'i tegelaskujude järgi.

- Oberon - Shakespeare meestegelased

- Miranda - Shakespeare poeemi "Torm" tegelased

- Titania - Shakespeare naistegelased

Umbrielist ja Arielist sai juba räägitud.

Neptuuni kuud on nimetatud Neptunuse kaaslaste järgi.

- Proteus - veevaimud ja vetejumalad (välja arvatud kreeka ja rooma omad)

- Nereid - nereiidid

- Triton - järvede ja jõgede jumalad

Pluuto geograafia on iseenesest mõista seotud paikadega kõigi mütoloogiate allilmades.

Asteroidide ja väikeplaneetide puhul üldiselt üritatakse vajaduse korral pinnavorme nimetada objektiga seostatavate asjadega. Näiteks asteroid Erosel asuvad kraatrid kannavad kuulsate armastajate nimesid; Ceresel kohtab viljakusjumalaid; Vestal kuulsaid Rooma naisi ja (ühe spa järgi nime saanud) Gaspral hulgaliselt veekeskuste nimesid.

Ulmeuudised 01/16

Ulmestaar

Sel kuul küsime kolm küsimust eesti laulja, näitleja, lavastaja, kirjaniku Mart Sanderi käest, kes on muide ka suur ulmehuviline. Estconile ta veel küll jõudnud ei ole, kuid ehk siiski tuleb. Küll aga on temaga kindlasti trehvanud paljud HÕFFil käinud Reaktori lugejad.

1. Mida praegu loed?

Praegu kirjutan, samas loen populaarteaduslikku kirjandust: lahti on psühholoogiaõpik ja üks sõjaajalooraamat. Täna olen terve päeva noote lugenud.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Nael! :) Minu jaoks on tähtis, et raamat oleks filmilik, s.t. hakkaks mu silme ees aktiivselt jooksma.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kindlasti Isaac Asimov, sest tema "pildikeel" on see, mida ma alati kõikjalt otsin. Bradbury ja Clarke jagavad teist kohta; nendega kohtusin samuti juba lapsepõlves ja seetõttu on nad mulle emotsionaalselt lähedased. Et olla originaalne, panen kolmandaks Thea von Harbou, sest teda eriti keegi ei tea - aga võiks teada!

Kuna aga kolm on kole vähe, siis peaks tegelikult Le Guini ja Lovecrafti ka juurde mahutama, kui mõtlema hakata. Ja loomulikult unustasin ma täiesti ära Stanislaw Lemi! Tema on kindlasti ka üks lemmikuid, üks kõige ootamatumate ideedega mehi. Čapek samas peaks ka ikka sees olema...

David G. Hartwell on surnud.

David G. Hartwell oli viimaste aastakümnete üks tähtsamaid antologiste. Alates 1971. aastast eri kirjastustes tuhandeid ulmeraamatuid toimetanud Hartwelli suurimaks mälestusmärgiks jäävad ehk mahukad tuhandeleheküljelised ülevaateantoloogiad «The Dark Descent», «Foundations of Fear», «The Ascent of Wonder», «The Science Fiction Century», «The Hard SF Renaissance», «The Space Opera Renaissance» jt.

Raul Sulbi

Ulmeühingu liikmed. Tähelepanu!

Ulmeühingu President Veiko Belials andis teada:

Tere kõigile

Esmalt tüütan jälle kõiki liikmemaksu küsimisega. Uus aasta on kätte jõudnud ja oleks sobiv aeg oma aastamaks ära klaarida, et ei koguneks (eelmisel aastal olime üldkokkuvõttes üsna tublid, enamusel on liikmemaksud korras ja kellel ei ole, eks ma kirjutan personaalselt). Maks on jätkuvalt 13 eurot ja kontonumber EE422200221014406123

Raamatupidamine eelmise aasta kohta on valmis, nii et võiks isegi aastakoosoleku peale hakata mõtleme, kuigi kiiret ei ole, võime tehe ikkagi kevade poole.

Eile Tartu kokkusaamisel küsis mitu inimest mu eelmise kirja peale, et kas nüüd jääb Estcon ära, sest rahastust jälle ei saanud. Vara veel paanikaosakonda tööle panna - esiteks on üks jaotus veel aega Kulkalt küsida, teiseks kavatsen küsida ka alternatiivsest allikast ehk teen taotluse ka Hasartmängumaksu Nõukogule (nemad vaatavad avaldusi käbi iga kuu, nii et jõuan veel mitu korda taotlust esitada). Ja halvimal juhul kolime Saarjärvele tagasi (tegelen hetkel ka alternatiivse broneeringu saamisega sinna, kuigi see võib tähendada juba kokkulepitud kuupäevade muutmist).

Igal juhul ära ei jää midagi.

Tervitades

Veiko

Uudiskirjandus 01/16

Kirjastus Raudhammas

Raudrästiku aeg

Indrek Hargla

Menukate apteeker Melchiori lugude autori Indrek Hargla uue kriminaalromaani tegevus toimub alternatiivajaloolises muinasaja Eestis. Selle riigi nimi on Kuningavald ning muistses Viljandis, mida siis Veelindeks kutsuti, valitseb noor kuningas Uljas. Romaani peategelaseks on kuninga nõunik Koiola Aotõiv, kelle terav vaist ja nutikus aitavad tal lahendada mitu mõrvamõistatust. Aotõivi retked viivad teda ka Saaremaale Kaali linnusesse, kuhu on saabunud saladuslik rändur Kreekast, ning tänapäeva Tallinna asukohta, kus paiknevad muistse Rävala pealinn Iru ja sellega rivaalitsev Härjapää

linnus. See on tuhande aasta tagune aeg, mil kaugel Põhjalas usutakse olevat jumalate koda ja laevamehed käivad mööda jõgesid kauplemas lõunamaaturgudel; aeg, mil idast ja läänest ründavad Kuningavalda raevukad viikingid ning Euroopast saabuvad ristiusumisjonärid, kuulutades patuhimu hukatus likkust ja lunastust

läbi Jeesusjumala. Panused on kõrged ja intriigid surmavad. See on raudrästiku aeg.

Kirjastus Fantaasia

Süsteem

Mairi Laurik

,,Süsteem" on Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel 2015 äramärgitud teos, postapokalüptiline ulme, mille peamised tegevusliinid hargnevad kauges tulevikus Tartus ja Emajõe luhtadel.

Meie lähitulevikus haarab planeeti kaos, mille tulemusena seisab inimkond silmitsi tõsiasjaga, et oleme suure tõenäosusega liigina välja suremas või kiiritussaaste tõttu muteerumas. On vaja julgeid ja geniaalseid inimesi, et vastu võtta raskeid otsuseid, mis võivad meid päästa. Kasutades kaasaegse teaduse kõiki võimalusi, luuakse arvutiprogramm, mille abil otsitakse kõige eluvõimelisemaid geenikombinatsioone. Samas näeb programmeerija Ray Domen planeeritavas programmis ohtu ja kirjutab koodi mõned lõksud, mis peaksid vajadusel aktiveeruma ja aitama programmist loobuda. Kahjuks ei suuda ta siiski ette näha, kuidas tema poolt loodud programmist loobumise viis kauges tulevikus ühe noore naise elu väga keeruliseks muudab.

Kirjastus Varrak

Abistav mõõk

Ann Leckie

Tõlkija: Juhan Habicht

Radchi kosmilise impeeriumi valitseja on andnud Breqi käsutusse sõjalaeva Kalri Halastus ja saatnud ta ainsasse kohta, kuhu Breq oli nõus minema, et impeeriumis möllava kodusõja ajal sealsete elanike rahu ja turvalisust kaitsta. See on Athoeki tähesüsteemi orbitaaljaam.

Athoek annekteeriti kuuesaja aasta eest ja nüüdseks on kõik elanikud tsiviliseeritud - või peaksid olema. Ent kõik pole nii rahulik, kui pealtnäha paistab. Vanad rahvustülid pole kadunud, teeistanduste töölised pole oma elutingimustega rahul, tühjas naabertähesüsteemis kummitab ja tundub, et presgerite võõrrass on hakanud toimuva vastu huvi tundma.

,,Abistav Mõõk" on romaani ,,Abistav Õiglus" (e.k 2015) järg.

Jaam üksteist

Emily St. John Mandel

Tõlkija: Allan Eichenbaum

16. sajandi lõpus kirjutas Shakespeare ,,Suveöö unenäo". Nüüd, palju sajandeid hiljem ja mitu tuhat kilomeetrit eemal, liigub mööda gripiepideemiast laastatud maad ringi Rändav Sümfoonia ja esitab sedasama näidendit. Linnast linna liikudes peavad olema relvad alati käepärast, sest mitte kõik asundused pole enam ühtviisi rahumeelsed. Elektrist, kraaniveest ja hamburgeritest on jäänud alles vaid ähmane mälestus ja juba mitukümmend aastat pole õhku tõusnud ükski lennuk. Eelmine tsivilisatsioon on kokku varisenud ja uue, alles tärkava tsivilisatsiooni elanikel, neil vähestel, kel gripiepideemiast pääseda õnnestus, tuleb otsida vastuseid küsimusele, mida on vaja, et ellu jääda, ja mida on vaja, et inimeseks jääda.

George R.R. Martin kirjutas oma blogis, et paljude heade 2014. aastal loetud raamatute seas tõusis ,,Jaam Üksteist" eredalt esile: ,,See on sügavalt melanhoolne romaan, ent väga kaunilt kirjutatud ja imetabaselt eleegiline - raamat, mida ma veel kaua mäletan ja mille juurde tagasi tulen."

Troonide mängu värviraamat

George R. R. Martin

Tõlkija: Mario Kivistik

Ainulaadne värvimisraamat, mis rõõmustab eriti George R. R. Martini ,,Jää ja tule laulu" ja HBO ,,Troonide mängu" fänne. Raamatus on nelikümmend viis rikkalikku illustratsiooni, kus kujutatud raamatutest ja teleseriaalist tuttavaid stseene. Nendel lehekülgedel ärkab ellu võimas ja mällu sööbiv maailm, kus pulmad on veripunased, tuli on roheline ja võlgu makstakse kullas. Maailmakuulsate raamatukunstnike Yvonne Gilberti, John Howe, Tomislav Tomiãi, Adam Stoweri ja Levi Pinfoldi loodud illustratsioonidel on lugematu hulk erilisi detaile, nagu perekondade vapid, kaunistatud mõõgad ja palju muud.

Isutekitaja: Raudrästiku aeg (Indrek Hargla)

Järgnevalt toome ära lõigu uuest Indrek Hargla peatselt ilmuvast romaanist. Raamatust endast saate lähemalt lugeda kirjandusuudiste rubriigist.

Veelinde arpuja Sürjesugu Ohevald oli arpuja kohta noor mees, aga vana Kahru oli enne surma just tema välja valinud. Veidi viltuse näo ja kõverdunud huultega, jäi temast alati mulje, et ta natuke irvitab. Ta rääkis vähe ja elas väikeses hütis linde lõunavalli taga, enamuse ajast hulkus ta ringi ja otsis mööda maad asju ja märke, mis sobiksid pajatama jumalate tahtmistest ja mõtetest, sündmustest, mis on ette määratud, ja samuti nendest, mille kohta ka Taat, Ilmaneitsid, Kiusu-Kiur ja Põdrakarjus täit tõtt ei tea. Kui ta parajasti kusagil lonkimas ei olnud - ja need retked võisid kesta tosinaid päevi -, luges ta oma hütis Manaruno, kasvatas ja õpetas vaskusse või mehkeldas mõne naisterahvaga. Virilast ilmest ja kehvast kondist hoolimata meeldis Ohevald kangesti naistele. Mis neid Ohevaldi külge tõmbas, jäi Aotõivile alati arusaamata.

Asjad, mida Ohevald otsis, võisid olla pealtnäha täiesti tavalised, aga nendel pidi olema miski imelik vemp küljes, mis tegi need kummalisteks, nagu oleks ilmajõud nende loomise ajal segaduses olnud. Need olid asjad, mis olid korraga justkui kaks erinevat, mis näisid ühena, aga võisid samaaegu olla ka midagi muud. Selline asi võis olla näiteks põdrasarv, mis üht- või teistpidi sättides meenutas mõnda looma või inimest. Või siis linnusulg, mille värvides oli salakiri, meenutus nendest kohtadest, kus see lind toonelas oli käinud. Aga ka oksaraag, kasesasi, auguga kivi, inimese kont või pealuu, mõni kummaline savipotikild või mereranda uhutud lauajupp võis Ohevaldile kõneleda haldjaste kahtlustest või nende inimeste erilistest annetest, kes olid selle teinud. Kevaditi otsis Ohevald soisematest kohtadest vaskusside pesasid, korjas sealt mõned väiksemad vingerdised endale kaasa, toitis ja hoolitses siis nende eest ja õpetas neid taigudega kõnelema ja haldjailmast sõnumeid kandma.

Veelindest mitte kaugel ühe väiksema jõe ääres savises mullas kaevates oli Ohevald sattunud kord imeliku looma seljakondist tahutud odale. Ta tuhnis seal edasi ja leidis veel mitu luukeret, märke hallidel aegadel ehitatud külast ja koldeasemest ning siis palju kõiksugu ehteid ja ripatseid, mida need inimesed kaelas olid kandnud. Võib-olla oli siin kunagi olnud küla, kus elas Uku - ilma hingeta inimene, kes oli näinud unes Ilmaneitsit ja läinud teda otsima, et ka inimene saaks endale hinge. Sellest vanamuistsest külast leidis Ohevald veel palju asju, mida ta nii tähtsaks pidas, et neid igale poole ümber oma hüti kuhjas, mõned kokku sidus või endale ümber riputas ning kogu aeg kaasas kandis.

Nad sammusid nüüd üksteise järel: kuningas Uljas, Ohevald, Aotõiv ja siis Folkmar; nad läksid lindemäest alla, kahlasid läbi kõrge heina ja möödusid ihumeeste maleva põldudest, mille veertele olid laotud kivist piirdeaiad. Nad läksid üle oja ja aina edasi suure pärna poole, mis kasvas kumeral künkal. Oli keskhommik ja maru oli tõusmas. Suure Hingetuule päev, nii nagu see alati on olnud. Taevas sõudsid tumedad pilved, puud paendusid, oksad värisesid, metsad kohasid. Ja hommikul ei olnud sellest olnud märkigi.

,,Ütle ausalt, kas see on mingi nõidus?" küsis Folkmar Aotõivilt. ,,Et need tooneeided oskavad tormituult ette ennustada? Ma tean inimesi, kes elavad mere ääres ja kes mõistavad pilvede ja tuulte järgi suurt tormi ette ennustada. Aga siin, sisemaal? Kui mitu päeva on olnud kena suveilm ja pole tuuleõhkugi."

,,Mina ei tea kõiki neid asju, mida tooneeided teavad," kostis Aotõiv ausalt. ,,Öeldakse, et nad oskavad kõneleda teiste surnud tooneeitedega. Üks surnud tooneeit võib ennast unes teisele ilmutada. Nad saavad surma tagant välja valida järgmise tooneeide ja talle sõnumeid saata. Aga nad ei räägi sellest kuigipalju. Ma olen leppinud sellega, et nende teadmised ja nägemused on pühad, et need tulevad kõrgemalt poolt."

,,Nad on siis umbes nagu nunnad ristiusukloostrites," pomises Folkmar.

,,Nunnad?" küsis Aotõiv. ,,Pühad naised, kes saavad nägemusi?"

,,Umbes jah," sõnas Folkmar. ,,Mitte alati nägemusi, aga nad on maailmast tagasi tõmbunud, et ennast Lunastajale pühendada. Mina olen munk ja naised on nunnad. Kas ma ei ole sulle nendest rääkinud?"

,,Ei tule meelde. Kas need nunnad on ka sugukarskust vandunud?"

,,Muidugi!" pahvatas Folkmar. ,,Kuidas teisiti! Ma mõtlengi, et teie usul on üllatavaid sarnasusi ainsa ja õige usuga, sest nagu tooneeided ei käi meesterahvastega läbi, ei tee seda ka nunnad, kes on andnud ennast Issanda Kristuse mõrsjateks."

Folkmari viimane lause pani Aotõivi algul muigama ja siis koguni vaikselt itsitama. Folkmar piilus teda kahtlustavalt ja küsis siis, et mis austatud taretargale nii suurt lõbu teeb.

,,Sa vist ei tea tooneeitedest tõesti kuigi palju?" küsis Aotõiv.

,,Ma tean seda, mida ma näen. Et nad elavad eraldi ja omaette väikeses tares, kus nad kuivatavad taimesid, segavad ravimeid ja keedavad vägevett, et nad saavad läbi mingi ime hoida käes kuuma rauda ja see ei kõrveta neid. Ja nad loevad Manaruno ja kuulevad, kuidas teie väärjumalad nendega räägivad. Aga mõnel moel on nende tegemised ja eluviisid väga sarnased meie pühade õdede omadega."

,,Kui noored tüdrukud hakkavad unes nägema Toonelat ja kuulma tarkusi, siis toovad emad nad tooneeide juurde," rääkis siis Aotõiv. ,,Nad annavad oma lapsed ära, ja neile ei ole tõesti määratud abielluda, olla tarenaiseks ja saada lapsi, kes pärivad. Vanemad tooneeided räägivad tüdrukutega, kuulavad neid, vaatavad nende sisse - õigupoolest ma ei teagi, mida nendega täpselt tehakse, sest see on saladus. Aga siis, kui tüdrukud on suureks kasvanud, on nende seast õiged tulevased tooneeided välja valitud ja viletsemad saadetakse tagasi. Aga need, kes tõesti saavad tooneeitedeks... nende juurde tuuakse noori sõjamehi enne esimest malevasse minekut."

,,Ja mida nad nende noorte meestega teevad?" küsis Folkmar kuidagi ebalevalt.

,,Seda, mida mehed ja naised on määratud maa peal tegema," kostis Aotõiv. ,,Tooneeidega nikkumine annab sõjaõnne ja kaitseb surma vastu. Ja enne ei tohi kedagi tooneeideks nimetada, kui ta on kaheteistkümnele malevlasele õnne jaganud. Keda ja kui palju nad pärast magatavad, on nende oma asi, aga naiseks võtta neid ei tohi. Muus osas on tooneeitede eluviisid vist tõesti sarnased teie nunnadega."

Folkmar kõndis nüüd tükk aega vaikides ja ainult nohises löödult.

,,Jäälõhn," ütles äkki Ohevald, kes käis kõigi ees.

,,Mis?" küsis Aotõiv.

,,Tuules on jäälõhna," tähendas Ohevald. ,,Rohkem kui läinud suure hingetuule päeval. Külmad tulevad."

,,Millal?"

,,Varsti. Sada korda teeb ilmakera tiiru ümber päikese ja siis sajab igal talvel lund ja meri külmub kinni. Nagu see oli Uku ajal."

,,Mida tuules veel on?" küsis Uljas.

,,Mõistatusi," vastas Ohevald. ,,Saladusi. Ühte ma kuulen selgelt - Verine pikne kärgatab koidus, rauane rästik salvab ehas."

,,Mida see tähendab?" küsis Folkmar.

Aotõiv kehitas õlgu. Tal ei olnud õrna aimugi, mida see võiks tähendada. Arpuja kuuldud mõistatused võisid tähendada õige mitmesuguseid asju. Need võisid täide minna, aga võisid ka mitte. Igatahes ei näinud see praegu kuigi tähtis. Ohevald kuuleb tihti tuulest mõistatusi.

Vana pärn suure künka otsas oli juba väga ammu olnud Veelinde kuningate valitud koht suure tuule ajal kahimiseks. See koht oli kahimiseks otsekui loodud. Veelinde paistis taamal, kõrged tarad ja uhked vallid kinnitamas kuningate vägevust, jõukad talud ja laiad põllud kõnelemas ihumeeste maleva ustavusest, iidsed laaned ümberringi sosistamas esiisade tarkusi. Tuule käes hakkas suur pärn kohisema ja õõtsuma, räägitakse, et kolm korda on pikne sellesse puusse löönud ega ole suutnud seda vigastada.

Folkmar ja Aotõiv jäid künka alla ootama. Folkmari huvitasid iseenesest kõik need paganlikud kombetäitmised, ta pani need kirja ja üritas leida neis sarnasusi kristlike riitustega. Aotõivi jälle huvitasid kristlaste jumalaga seotud asjad - kui ta ilmaasjadest õigesti aru sai, siis käib neid pikakuuemehi naabrite maades järjest rohkem ringi, nende kuningad elavad kivist linnustes ja usuvad, et võim on neile antud jumalast, neil on palju rauda ja hobuseid. Ja palju sõjamehi. Sellise jumalaga tasub elada rahus.

,,Kord aastas tuleb Suur Hingetuul," seletas nüüd Aotõiv Folkmarile. ,,See on aasta kõige vägevam tuul, painutab ja murrab puusid, peksab mere üle kallaste, kisub katuseid lõhki. Surnute hinged märatsevad selles tuules, nad kipuvad elusate juurde tagasi. See on nende ulgumine, mida me tuules kuuleme, ja nende sosinad, mis puulehtede vahel visklevad. Võib-olla on neil meile sõnumeid. Kui me ainult oskaksime kuulata."

,,Ja see arpuja oskab?"

,,Ta oskab surnute ja jumalate käest nõu küsida, jah. Vaata!"

Aotõiv osutas pärna alla, kus Uljas ja Ohevald seisid, pikad juuksed tuules lendlemas, ja maru mattis nende hääled. Kuningas tõmbas väitsaga oma käsivarre verele ja tilgutas seda puujuurtele. Ohevald heitis arppu, ta tallas kõrge rohu maha ja poetas siis selle sisse väikeseid loomade konte, auguga kive ja muid seesuguseid asju, mis teise poole maailmas teed juhatasid. Kuningas küsis seejärel midagi Ohevaldi käest ja see küsimus oli tegelikult jumalatele mõeldud. Ohevald kobas põuest nahklähkri järele ja jõi sellest. Viivu seisis ta nagu tardunult, silmad suletud, aga siis tekkis ta kätte üks keerlev ja vonklev olevus - vaskuss. Ohevaldi käed otsekui mängisid ussiga, see põimis end tema kämmalde vahele ja väänles, ning korraga lasi Ohevald ta lahti ja jäi siis teraselt maad vaatama. Milliste taigude vahelt uss läbi roomab ja kuidas ta roomab - nõnda annab ka haldjavald arpujale sõnumeid.

,,Lihtsalt üks ebausk ja posimine," teatas Folkmar. ,,Ei saa üks uss tulevikku teada."

,,Niipalju kui mina aru saan, päriti seal midagi mineviku kohta," sõnas Aotõiv. ,,Ja kuninga näo järgi otsustades ei olnud need väga head sõnumid."

Mis need sõnumid ka ei olnud, Uljas ei lausunud sõnagi, kui ta pärna juurest alla tuli. Vaikides hakkas ta Veelinde poole tagasi sammuma ja Ohevald löntsis ta järel, nägu irves ja kõva tuul silmadest vett välja kiskumas. Ühe vaskussi võrra oli ta nüüd vaesem, see oli pärast taigude puudutamist läbi rohu minema vingerdanud.

Vali maru möllas üha võimsamalt, kaarutas metsa ja lõõtsutas jäise lõhnaga tuult Veelinde poole.

Tõlkejutt: Pühaduseta Graal (Frank Roger)

Tõlkinud Tiina Intal

1

Varjudest hüppas välja krokodill ja laksatas lõuad kinni ümber noore naise pea, kui see sisse jalutas. Naine ei pööranud sellele mingit tähelepanu ja kõndis olevusest häirimatult läbi.

,,Külastage Veekeerist," lausus kõmisev hääl. ,,Ratsutage delfiinidel, ujuge koos haidega ja toitke krokodille. Terve päev täis vee-elamusi ja põnevusvärinaid tekitavaid tegevusi, ainult seitsmekümne viie dollari eest." Selleks ajaks, kui holograafiline krokodill olematusse oli hajunud ja oma virtuaalsesse pessa tagasi tõmbunud, istus naine juba tühja laua taga.

,,On aga naine," pomises Roy ülemus tunnustavalt, kui nad köögis tellimusi ootasid.

,,Täiesti nõus," vastas Roy. ,,Kas ma võin seda klienti teenindada, Kelvin?" Ülemus noogutas.

Roy vaatas, kuidas naine toksis klaviatuuril oma tellimuse, hoidis silmad pärani lahti, et skanner saaks tema silma võrkkesta kontrollida ja kontolt raha maha võtta ning nõjatus siis seljatoele. Paar uut klienti astus sisse, krokodill ilmus taas välja ja kordas oma sõnumit. Naine võttis välja veebitelefoni, et surnuks lüüa need mõned minutid, mis automaatköögil tema tellimuse valmistamisega aega läheb. Ta ignoreeris teist holoreklaami keset restorani, milles tõusis õhku lennuk: mootorite mürin läks sujuvalt üle Apple Airlines'i kõrge kvaliteedi ja madalate hindadega teenuste müügiesitluseks.

Kui köök tellimusega valmis sai, võttis Roy aurava roa ja kiirustas naise laua juurde, naeratas säravalt ning särises energiast ja positiivsetest tunnetest, mis oli peamiseks põhjuseks, miks inimesi veel siia tööle võeti, kuigi selle töö oleksid võinud sama hästi ära teha ka masinad. Lihast ja luust ettekandjad lisasid lihtsalt nii palju soojust ja inimlikkust, mis muudab kõike, nagu Kelvin ikka ütles. Ja ergutite ja meelevõimendite abil käigus hoituna olid nad võimelised terve vahetuse naeratust kaotamata hakkama saama.

Roy pani toidu naise lauale ja skänneri helisüsteem lausus: ,,Täname, et valisite Rahva Lõuna, head isu."

Nende silmad kohtusid hetkeks ja Royle tundus, nagu oleks teda tabanud välk. Naine oli tõepoolest eriline. Kas tema tunde naise suhtes olid üles puhunud meelevõimendid või oli see armastus esimesest silmapilgust? Naine sööstis toidu kallale ja Roy haaras endasse tema välimuse iga detaili - tema juukseid, mis iga veidi aja tagant stiili ja värvitooni muutsid, tema nanokehakunsti, tätoveeringuid, mis tundusid otsekui elavat ja nahal aeglaselt ringi roomates vikerkaarevärviliselt küütlesid, tema helendavaid nibukaunistusi, mis särasid läbi tema kleidi väljalõigete. Kui ta suurte raskustega naiselt oma pilgu rebis ja ümber pööras, et tagasi kööki minna, sisenesid Rahva Lõunasse veel mõned kliendid.

Siis juhtus kõik väga kiiresti. Täpselt samal hetkel, kui krokodilli ja lennuki hologrammid uuesti ellu ärkasid, hüüdsid kohe pärast naist saabunud kliendid midagi, hüppasid üles ja sööstsid tema suunas ning ka uued saabujad tormasid mööda. Keegi põrkas temaga kokku, ta kukkus maha ja ei näinud enam ümberringi toimuvast midagi, sest oli täielikult holoreklaami alla mattunud. Ta tundis, kuidas keegi tema otsa komistas ja kellegi käed tema keha kobasid, kui inimesed kahtlemata üritasid tasakaalu säilitada ja millestki kinni haarata ja ta keeras end külili. Kui Roy tagasi püsti rabeles, oli hologramm kadunud ja ta sai ringi vaadata. Kõik kliendid olid läinud, sealhulgas ka imeline naine.

,,Mis pagan see veel oli?" hüüdis ta.

,,Pole aimugi," vastas Kelvin tagaruumist. ,,Aru saamiseks käis kõik liiga kiiresti ja see holo oli suurema osa ajast ees."

,,Me peame vaatama jälgimiskaamera linti ja politsei kutsuma," ütles Roy. ,,Ja selle tüdruku tagasi tooma."

,,Ma kardan, et holo jääb ka video peal ette," lausus Kelvin. ,,Unusta tüdruk. Ta ei söönud küll palju, aga vähemalt maksis selle eest. Ülejäänud sellid ei kulutanud midagi. Kindel, et see polnud mingi tavaline lööming. Kuule, Roy, võta veel üks meelevõimendi, see aitab sul ennast kokku võtta. Hetke pärast võivad tulla järgmised kliendid, keda teenindada tuleb. Ära muretse, ma annan sellest politseile teada. On sinuga kõik korras?"

,,Ma ei saanud viga, aga ma kaotasin midagi," kurtis Roy.

,,Mille?"

,,Tüdruku."

,,Võta mõned meelevõimendid ja üks erguti. Meil on vaja tööd teha." ,,Ma tegin nalja," valetas Roy ja läks tagasi kööki, et võtta sisse veel mõned tabletid. Need aitasid tõesti ja veidi aja pärast oli tema energia ja hea tuju tagasi oma tavapärasel tasemel. Ülejäänud vahetuse ajal ei juhtunud midagi erakordset ja tal oli hea meel, kui oli aeg koju minna. Aga ta ei saanud selle tüdruku pilti oma peast välja.

2

Roy ärkas järgmisel päeval ja heitis pilgu oma korteri ainsast aknast välja. Taevas oli pahaendelist värvi sinine, sama värvi, mis tekib ekraanile siis, kui arvuti kokku jookseb. Ta ei uskunud, et tulemas on sündmustevaene päev.

Tal oli täna hiline vahetus, seega võis hommikul vabalt võtta. Ta läks kööki, tippis oma Itaalia lemmikhommikusöögi koodi klaviatuurile ja jäi ootama. Kui mobiiltelefon helises, võttis ta selle kätte ja vajutas viiruseskanneri nuppu. Ta ei võtnud enam ühtegi kõnet vastu enne, kui oli selle üle kontrollinud. Paar päeva tagasi räägiti uudistes, et terved mobiiltelefonisüsteemid olid rändavate viiruste tõttu kokku kukkunud. Muidugi väitsid mõned, et lugu levitasid telefonidele viiruseskaneerimise tarkvara tootvad ettevõtted oma müügi edendamiseks, kuid ta eelistas mitte riskida. Ehk oli see lihtsalt järjekordne reklaam, üks neist uue põlvkonna omadest, mis oskasid reklaamifiltritest mööda hiilida. Ta oli saanud mõned, mis õhutasid teda osa võtma jumalateenistustest, mis ,,parandab suuresti tema elukvaliteeti".

Kui kõne läbi tuli, tippis ta oma köögiklaviatuuri juhise tellimusega oodata. Pagan, mõtles ta, kui nägi, et visuaali ei olnud. Need ei saa olla head uudised.

,,Kes räägib?" küsis ta. ,,Näita ennast, või ma lõpetan kõne." ,,Oota," vastas naise hääl. ,,Ära pane ära. Mul on vaja sinuga rääkida. See on tähtis. Me ei tunne teineteist, kuid sa nägid mind eile lennujaamarestoranis, kus sa töötad." See ei saa tõsi olla, mõtles Roy. Kas tõesti see imeline naine? Kuidas sai naine teada, kes ta on ja tema telefoninumbri? Oli see uni? Kas ta magas ikka veel voodis ja mõtles välja seksuaalfantaasiaid? ,,Ma ei usu sind," vastas ta. ,,Näita ennast, või ma lõpetan kõne." Tibatilluke ekraan välgatas korraks ellu, piisavalt kauaks, et näha, et see oli tõesti seesama kaunis naine. Ta nägi isegi parem välja kui eile. Kui see oli uni, lootis Roy, et ei ärka veel niipea üles.

,,Jah, hästi," vastas ta. ,,Ma nägin sind tõesti Rahva Lõunas. Kuidas sa mu üles leidsid? Ja miks sa visuaali nii ruttu välja lülitasid?"

,,Selle jaoks ei ole praegu aega," ütles naine. ,,Nad võivad seda liini pealt kuulata ja mida väiksem signaal, seda parem. Me peame kokku saama. See on tähtis ja sellega on väga kiire."

,,Kes on ,,nad"?" küsis ta. ,,Ja mis üldse toimub?" ,,Ma ei saa seda telefonis selgitada. Kohtume lennujaama Orville Wright'i kaubamajas viieteist minuti pärast. Ja kuula: teised inimesed võivad proovida sinuga ühendust võtta. Hoia neist eemale, või kui nad ilmuvad sulle koju või sinu töökohta, ära vasta nende küsimustele. Teeskle, et sa võtsid nii palju erguteid ja meelevõimendeid, et ei suuda enam selgelt mõelda ja välguta neile oma kõige soojemat naeratust. Veel üks küsimus: ega sa ei kasuta taaskasutusteksaseid?" ,,Peamiselt kannan taaskasutussärke. Miks sa küsid?" ,,Pane jalga samad, mida sa eile kandsid. Näeme mõne hetke pärast." Telefon oli tumm. Ta kõhkles hetke. See ei näinud hea välja, kuid ta ei suutnud vastu panna mõttele seda imelist tikki uuesti näha. Nii ta siis tühistas oma hommikusöögitellimuse ja valmistus lahkuma. Ta lülitas sisse oma holograafilise vargavastase süsteemi, mis peitis kõik väärtusliku holograafilise odava väljanägemisega rämpsu alla. Ei või iial teada, mil mõni sell suudab sisse smugeldada ühe neist mobiilsetest veebikaameratest, lootuses mingit põnevat saaki leida. Parem oli oma kodu esmapilgule armetuks teha.

Ta väljus korterist ja teel lähima CityNaudi terminali poole möödus särgipoest. Tema tähelepanu köitis särk, mis kandis kriiskavat 3D reklaami peatselt linastuva uue filmi kohta, kuid selle hind oli röögatu. Selle asemel ostis ta odava taaskasutussärgi hariliku reklaamiga, mis püsis vaid päeva, kuid sellest polnud lugu, sest just selliseid inimesed enamasti kandsid. Ta lasi oma silma võrkkesta maksmise jaoks skaneerida, viskas vana särgi taaskasutuskasti ja korraga meenus talle, et pidi kandma samu pükse, mis eilegi. Ta ei kandnud, aga otsustas, et ei hakka nende vahetamiseks tagasi minema. Mis vahet seal oli, kas tal olid seljas taaskasutusriided või mitte? Ta oleks õnnelik, kui ühel päeval võiks selle tikiga lõpetada üldse ilma püksata!

Ta astus CityNaudi kabiini, ütles skannerile oma sihtpunkti ja näitas silma. ,,Täname teid, et sõidate CityNaudiga," ütles süsteemihääl sellal, kui skaneeris mehe silma võrkkesta makse tegemiseks. Pärast lühikest sõitu lennujaama kõndis ta otse Orville Wrighti lennujaamapoodi. Roy lootis, et saab naisega kohe kokku, aga ei näinud teda. Ta passis veidi aega juba inimestest kubiseva kaubamaja sissepääsu lähedal oleva uudisteputka juures ja vaatas holograafilisi uudisnuppe, mille vahele oli lükitud holograafilisi reklaame. Nende kahe vahel ei olnud alati lihtne vahet teha, kuid ta eeldas, et nupud intsidendist Toronto lennujaamas, maavärinast Pakistanis ja statistika, mis näitas kirikukülastajate märkimisväärset tõusu, olid uudised.

Ta jalutas edasi, ostis tervisepoest uue varu erguteid, meelevõimendeid ja rahusteid ning liikus külg ees, et vältida Hyatt'i Üleilmsete Lennujaamahotellide holoreklaamist otse läbi kõndimist. Ta tundis end kokkulepitud kohtumisest niivõrd erutatult, et haaras taskust rahusti järgi, kui korraga kuulis seljataga häält, mis ütles:

,,Ma olen siin. Tule minu järel meist vasakul asuvasse mängu- ja filmipoodi. Käitu tavaliselt. Me saame rääkida samal ajal, kui allahindluste sees sorime."

See oli tõesti tema. Ta oli hingematvalt ilus, kandis kallist särki, mis varjas lahedaid tätoveeringuid, kuid võimaldas suurepärast vaadet nibukaunistustele. Roy järgnes naisele, suutmata lausuda ühtki sõna.

Ta sai aru, miks naine oli valinud rääkimiseks just selle poe - paik oli uute mängude ja filmide holoreklaamide põrgu ning võimalus, et neid siin nähakse või pealt kuuldakse, oli imeväike. Tegelikult oli neil raskusi ka teineteise kuulmisega.

,,Ma teen lühidalt," ütles naine. ,,Sa sattusid sellesse asja kogemata. Sul ei ole vaja kõiki detaile teada. Sinu taskusse pandi midagi, mis pidi hoopis minu kätesse jõudma. Sa annad selle praegu mulle ja me unustame, et midagi sellist üldse juhtus."

Roy'le tuli meelde lööming, millesse ta tõmmati. Niisiis oli ta olnud valel ajal vales kohas, kui üks isik tahtis anda midagi teisele isikule ja kolmas isik rikkus kogu lõbu ja tema tasku oli ainus sobiv paik, kuhu asi peita. Nii võis see olla.

,,Mul juhtus nende pükstega äpardus," valetas ta. ,,Mul ei ole neid praegu jalas. Ütle mulle lihtsalt, mida sul vaja on."

Naine heitis talle hõõguva pilgu, mis talle külmavärinad üle selja saatis. ,,Ma kardan, et ei saa sulle rohkem rääkida. Sinu osa selles loos on juba praegu liiga suur."

,,Sel juhul ei ole meil rohkem millestki rääkida," ütles mees ja pööras ümber. Naise käsi tema õlal tekitas samuti seljas värinaid, kuid need värinad olid teistsugused.

,,Ära mine."

,,Räägi mulle kõigest."

,,Sa kahetsed seda. Kui sa üldse elad nii kaua, et selle hetkeni jõuda."

,,Sa teed mu vaid veel uudishimulikumaks."

,,Kuule, see värk, mis sulle eile taskusse torgati, on ebaseaduslik ja hindamatu. See ei tohi valedesse kätesse sattuda. Vähemalt kaks või kolm inimest teavad, et see on praegu sinu käes, nii et teised, kellel on hea luureteenistus, saavad sellest varem või hiljem teada. Ja nad tulevad ja võtavad selle. Ja arva ise, mida nad sinuga teevad, kui nad arvavad, et sa võiksid liiga palju teada. Mul on vaja see värk tagasi saada, mees. Ja sa ei taha, et see värk sul kodus vedeleb. Anna see mulle. Mine tagasi koju, pane need püksid jalga, saame kusagil sinu piirkonnas kokku ja sa annad selle värgi mulle tagasi. Usu mind, see on igaühe parimates huvides, eriti sinu enda." Ta mõtles mõne hetke ja vastas siis:

,,Hea küll. Ma lähen tagasi koju. Kas sa tuled kaasa?" Naine raputas pead. ,,Mind ei tohiks tõesti sinu kodu läheduses näha olla. On parem, kui ma saan selle värgi tagasi neutraalses, riskivabas keskkonnas."

,,Kas sa tahad öelda, et minu kodu ei ole turvaline?"

,,Mitte koos selle asjaga, mis sinu püksitaskus asub. Mine tagasi. Kohe. Ära kaota rohkem aega. Kas sinu kodu lähedal oli üks pitsakoht? Lähme sinna."

,,Okei. Kas teed mulle lõuna välja? Ma jäin oma hommikusöögist selle pärast ilma."

,,Kui sa ei kiirusta, jääd sa veel paljust ilma. Mine nüüd, kohe." Roy noogutas, pööras ümber ja lahkus poest. Ta vaatas üle õla tagasi, lootes naist veel korraks tabada, kuid see oli juba kadunud. Sellest ei kujunenud üldsegi niisugust meelelist suurseiklust, nagu ta oli ette kujutanud. Nii et tegemist ei olnudki unega.

Ta sõitis CityNaudiga lühikese tee tagasi koju ja läks otseteed oma korterisse. Oma kohkumuseks avastas ta magamistoast tegutsemas veebikaamera, mis kahtlemata edastas pilte mõnedele meestele, kes ajasid taga sama asja, mida nainegi. Pole ime, et naine ei tahtnud, et teda siin nähakse. See pidi tõesti olema tõsine asi. Ta purustas veebikaamera kanna all, haaras püksid, mida oli eile kandnud ja otsis taskud läbi. Sõrmed puudutasid väikest eset, mis osutus tillukeseks pudelikeseks. See liibus püksiriide külge ja oli nii pisike ja kerge, et ta ei olnud selle olemasolu kuni praeguse hetkeni tähelegi pannud. Roy libistas pudelikese taskusse ja viskas püksid voodile tagasi. Ta oletas, et soovimatud külalised olid teel ja kui nad pükse eest ei leia, võiksid nad otsustada teda taga ajama hakata. Samas aga kui nad leiavad püksid ilma selle varanduseta, võivad nad arvata, et see on kadunud või välja kukkunud ja kuna omanik oli püksid jätnud hooletult voodile lebama, oli selge, et tal polnud aimugi, millesse ta segatud oli olnud ja ta jäetakse rahule. Või vähemalt nii ta lootis.

Ta lahkus kiirustades korterist ja tormas Pizza Palazzosse. Kuna naine polnud veel kohale jõudnud, võttis ta istet, toksis tellimuse klaviatuurile ja näitas oma silma makseskannerile. Sel ajal kui ta oma pitsat ootas, nägi ta, kuidas naine teisel pool tänavat välja ilmus. Naine liikus pitsarestorani poole, kui paar meest talle järele jõudsid ja ta peatasid ning paistis, nagu arutaksid nad millegi üle. Tiheda tänavaliikluse tõttu ei näinud ta toimuvat täpselt, kuid oli selge, et asjad ei läinud plaani kohaselt. Naine ei jõudnud pitsarestorani ja kui hetkeks midagi teda tänaval toimuva nägemist ei takistanud, ei näinud ta naisest enam jälgegi. Kas vaenlased võtsid ta kinni? Kas ta ei tahtnud juhatada neid inimesi meheni, kelle taskus oli väärtuslik varandus? Kas ta võtab temaga hiljem ühendust, et järgmine kohtumine kokku leppida? Kas ta näeb veel kunagi seda naist? Kas tema kaunis nägu kummitab teda igavesti?

Programmeeritud Itaalia aktsendiga hääl ütles: ,,Aitäh, et valisite Pizza Palazzo." Ümber pöörates nägi ta üleni naeratavat Luigit koos tema Mehhiko pitsaga. ,,Tore sind näha," ütles ta. ,,Kas sinuga on kõik korras?"

,,Tänan, kõik on korras. Muide, kas ma võin sult midagi küsida? Kas sa tead, mis see on? Ta võttis tillukese pudelikese välja ja ulatas selle Luigile. Roy tundis Luigit ja tema kuulsust kõiksuguste tablettide ja ergutusvahendite alal. Kui Luigi ei teadnud, mis see on, siis ei teadnud seda keegi. ,,Sellega käib kaasas üks lugu," lisas ta. ,,See sattus minu kätte juhuslikult ja igasugu inimesed ajavad mind taga, et seda tagasi saada."

,,Ma ei ole kindel," ütles Luigi naeratust kaotamata pudelikest hoolikalt uurides. ,,Arvan, et see aine siin sees ei ole päris legaalne ja on seetõttu üsna kallis ning sinu aega ja huvi kindlasti väärt."

,,Mis sa arvad?"

,,Kõige parem viis sinu probleemi lahendada on selle sisu alla neelata. Siis ei saa seda keegi sinult enam ära võtta, sind ei saa selle omamise eest arreteerida, sa oled väljas mängust, kuhu sind tiriti ja sa saad tasuta kaifi või mida iganes see peen aine teeb. Edu, Roy. Anna mulle teda, kuidas tripp läks."

,,Aga kui see värk on ohtlik või tappev?"

,,Nad ei kasutaks ju neid imetillukesi anumaid rotimürgi jaoks, kui sa mu mõttele pihta saad. Ma olen selliseid varem näinud ja kui mõned mehed katsuvad neid meeleheitlikult tagasi saada, siis see lihtsalt peab olema mingi uus peen disainernarkots, lihtsalt väheke ebaseaduslik. Mina sinu asemel prooviksin. Mine tripile, mees. Tee see lahti, pigista, kuni signaal annab märku, et kõik on otsas ja viska pudel minema. Edu sulle."

Luigi läks teisi kliente teenindama ja Roy kugistas oma pitsa alla. Seejärel läks ta tualetti, sulges silmad ja urineeris. Ta lihtsalt vihkas seda holograafilist kääbust, kes tema jalge ees ellu ärkas ja teatas: ,,Aitab ärritatud olemisest! Proovi meie uut TujuParandaja tootesarja ja tunne end joovastunult päeva igas hetkes!" Holo-olevus kadus kohe, kui ta urineerimise lõpetas ja Roy tundis end rohkem kui ühel viisil kergendatuna. Nii palju kui ta vihkaski just seda holoreklaami, oli tal kiusatus neid uusi võimsaid meelevõimendeid ühel päeval proovida. Kuid hetkel olid tal teised plaanid.

Pudelikese avamine võttis veidi aega. Pärast paari vihaleajavat katset sai ta selle lõpuks lahti, toppis suhu ja pigistas, kuni kuulis piiksu. Ta ei tundnud, et midagi oleks kurgust alla voolanud, kuid ehk oli tegemist redutseeritud ainega. Niikaua kui see mõjus, ei pannud ta seda pahaks. Ta loputas pudeli potist alla ja suundus väljapääsu poole, kõndides otse läbi Fun Coke'i reklaamist, mis piserdas ta üle holograafilise vahuga.

Ta läks oma korterisse tagasi, oodates, et näeb jälgi külastajatest. Ta oli juba peaaegu veendunud, et nad ei olnud ikkagi vaevunud läbi astuma, kui pani tähele, et püksid ei olnud magamistoas täpselt samas kohas kuhu ta nad oli jätnud. Nüüd jäi tal üle ainult loota, et need inimesed järeldaksid, et tal ei ole seda, mida nad otsivad ja unustavad ta.

Aeg möödus. Naine ei helistanud talle ja allaneelatud aine ei olnud siiani mingit mõju avaldanud. Ehk avaldus selle toime viivitusega? Või eksis Luigi? Kuid samas ei olnud ka mingeid kahjulikke kõrvalmõjusid. Ta pidi lihtsalt ootama ja vaatama.

Kui tuli aeg Rahva Lõunasse minna, sõitis Roy CityNaudiga lennujaama ja läks tööle. Ehk tuleb naine siit läbi, eelistades oma telefoni rohkem mitte kasutada? Või ootavad teised mehed teda seal, lootes saada korraga kätte nii tema kui ka naine? Ta kõndis sisse, ignoreeris enda peale hüppavat Veekeerise krokodilli ja tervitas ülemust.

,,Tere, Roy," ütles Kelvin. ,,Paar meest käis hommikul siin. Nad tahtsid sinuga rääkida. Ja paar politseinikku käisid ka. Eile maksis keegi kloonitud silma võrkkesta abil. See on ebaseaduslik. See tähendab ka, et me jäime sellest maksest ilma. Mäletad, mis eile juhtus? Ära ütle, et sul on sellega midagi pistmist."

,,Ei ole, Kelvin," valetas Roy. ,,Kui need mehed tagasi tulevad, ütle neile, et ma lihtsalt töötan siin. Mul ei ole selle jamaga midagi pistmist."

,,Ma loodan, et sa ei ole sellega seotud, sest muidu sa ei töötaks enam siin."

,,Usu mind, Kelvin, ma olen puhas."

Tema kergenduseks ei toimunud ülejäänud päeva jooksul midagi erilist. Kuigi üks asi siiski oli - arusaamatul põhjusel unustas ta võtta meelevõimendeid ja erguteid ja isegi ei tundnud nende järele vajadust. Ning vahetuse lõpupoole sai ta sõnumi. See kutsus teda kell kaheksa õhtul astuma läbi Switchbleedist, lennujaama kõige ülemisel korrusel asuvast baarist. Seal oli kirjas ka, et ta peab kaasa võtma kohvri, milles on teatud riietusese, nägema välja nagu reisija, kes on enne reisile registreerimist tulnud drinki tegema ja vahetama kohvrid isikuga, kes sõnumi saatis. Sõnumi saatja oli nime asemel lisanud tätoveeringu, sama, mida ta oli näinud roomamas imelise naise nahal, see tuvastas ta eksimatult. Roy ei tundnud rõõmu mõttest ennast veelgi enam sellesse ebatervislikku tegevusse sisse mässida, kuid mõte, et ta näeb naist uuesti, oli vastupandamatu. Kes teab, milleni see viia võib? Kuid kas ta üldse saab kunagi teada, mis ta nimi on, kelle heaks ta töötab, milles kogu see pöörane tegevus seisnes? Ja, mis veelgi tähtsam, kas ta saab naise sinna, kuhu ta teda tõeliselt tahtis?

3

Roy jõudis Switchbleedi pisut varem, tellis omale joogi ja imetles naist oodates vaadet lennukile, mis sõitis sisse ja tõusis õhku.

Ta nägi naist Switchbleedi sisenemas ja tema laua poole tulemas just siis, kui hiiglaslik lennuk õhku tõusis. Roy naeratas talle - loomuliku naeratuse, mis ei olnud kantud meelevõimenditest ja nägi tema selja taga, kuidas lennuk kõrgust kogus. See sai vaid paar sekundit õhus olla, kui tundus, et midagi läks viltu. Ühest mootorist paiskusid välja leegid, must suits voogas lennukikere sabaotsast üles ja lennuk kaldus võimatu nurga alla. Iga akna taga võis näha pimestavvalget tulesähvatust ja siis tõusid leegid üle kogu lennuki, kuni see lõpuks plahvatas erkoraniks tulekeraks. Roy rüüpas oma jooki ja vahtis, kuidas põlevad lennukitükid maha kukkusid, ühte punkti koondusid ja lõpuks moodustasid lõõmavate sõnade jada, mis reklaamisid uut katastroofifilmi ,,Põrgu taevas".

Naine pani oma kohvri maha, istus Roy vastu ja ütles: ,,Tere. Ilus vaade, mis?"

,,Sellel päeval, kui siin mõni lennuk tõepoolest põlema läheb," itsitas Roy, ,,ei pane keegi seda tähele, inimesed arvavad, et see on reklaam, mis on astunud veel ühe sammu edasi."

,,Noh, see sobiks üldise õhkkonnaga hästi," vastas naine.

,,Las ma ostan sulle joogi," pakkus Roy. Naine sisestas midagi klaviatuurile ja Roy pööras silma skannerile. Vähemasti on minu silma võrkkest päris, lisas ta mõttes. Roy pani ka tähele, et naisel oli ikka veel muljetavaldav soeng, mis vahetas pidevalt värvi ja stiile, ja kunstipärased tätoveeringud. Kahjuks olid nibukaunistused seekord kaetud.

Ta heitis pilgu laua alla ja ütles: ,,Sa ei võtnud kohvrit kaasa. Ma ju ütlesin sulle, et me pidime nägema välja nagu reisijad ja lahkudes kohvrid ära vahetama. Kas sa ajad selle lihtsa vahetuse veel üks kord nihu? Miks sa selle nii raskeks teed? Miks?"

,,Võta rahulikult," vastas Roy. ,,Kas ma võin selle asemel mõned küsimused küsida? Mis su nimi on? Kelle heaks sa töötad, mida see kõik tähendab? Ja miks mind sellesse tõmmati?"

,,Usu mind, mida vähem sa tead, seda parem. Sa ei taha ennast sellesse mängu segada."

,,Aga kui ma sulle praegu ütleksin, et ma neelasin alla, mis selles väikses pudelikeses oli, mille keegi mu pükstesse libistas." Naine heitis Roy'le terava pilgu ja oli mõne hetke vait. Ta pani vaevalt tähele ettekandjat, kes talle joogi tõi. Siis raputas ta pead ja ütles: ,,Sina lollpea. Sul pole aimugi, millesse sa ennast sisse oled seganud."

,,Siis räägi mulle. Kas meil on tegemist mõne uue peene narkootikumiga? Ma pean ütlema, et sellel ei olnud mulle mingit mõju. Ja mis teeb selle nii tähtsaks, et leidub inimesi, kes on selle saamise nimel valmis nii kaugele minema? Mõned isegi murdsid mu korterisse sisse. Muide, miks sina seda mulle helistamise asemel ei teinud? Sa oleksid võinud selle aine lihtsalt ära võtta, selle asemel, et kohtumisi määrata, mis põhimõtteliselt kuhugi ei viinud."

,,Seda peeti liiga ohtlikuks. Ma oleksin võinud sinu korteris vahele jääda või mind oleks võidud arreteerida või midagi veel hullemat. Vaata, me ei räägi siin narkootikumidest. See, mille sa alla neelasid, oli vastumürk."

,,Vastumürk? Mille vastu?"

,,See on pikk jutt ja me ei saa siia liiga kauaks jääda. Sel hetkel, kui nad meid siit leiavad, saab meist ajalugu."

,,Kes on ,,nad"? Ja mis sellesse puutub, siis kes sina oled?" Naine turtsatas, ütles, et Royl ei ole vaja tema nime teada ja võttis oma klaasist lonksu. Lühikese vaikuse kestel hakkas laua keskelt välja voolama suitsujuga, mis moondus kiiresti napilt riides, ahvatlevalt kaunikujuliste vormidega naiseks, just nagu kiirendusega videopilt seemnest, millest areneb õis.

,,Kas te oleksite huvitatud meie teenustest?" küsis holoreklaami audiosüsteem pehmel naisehäälel.

,,Me räägime," vastas Roy järsult ja holograafiline lõbutüdruk tegi sellise jämeda keeldumise pärast oma lihast ja luust kehaosade teenustest vingus näo ja hajus nagu suitsurõngas tuuletõmbe käes.

,,Sa liitusid just millegagi, mis tundub olevat kaotatud lahing," ütles naine. ,,Ja meie oleme need, kes on kaotajate poole peal. Tule minu järel. Kõnnime lennujaamas ringi. Proovi käituda loomulikult. Me ei tohi silma paista, teeskleme, et oleme reisijad, kes poodlevad enne lennukisse minemist." Naine jõi oma joogi lõpuni, haaras kohvri ja tõusis. Roy järgnes talle, lootes, et saab lõpuks ometi teada, kes ta on ja millisesse mängu ta sattunud on.

Varsti olid nad osa rahvamassist, mis tungles mööda poode ja ostis kompulsiivselt kokku kõiksugu kraami. Kui nad kõndisid mööda holograafilisest perspektiivvaatest, millel oli kujutatud eksootilist naeratavate meeste ja naistega asustatud päikeseküllast paika ja hääl ütles: ,,Õnn ja rikkumatu loodus ootavad sind meie paljudes sihtkohtades. Miks sa ei broneeri oma Time Warner Airlines'i lendu kohe praegu?", pööras naine ümber ja küsis:

,,Miks sa midagi ei osta? Tablette, meelevõimendeid, kõike seda, mida sa varem kogu aeg ostsid? Nagu kõik teised siin? Miks?"

,,Ma ei tunne mingit vajadust neid praegu osta," vastas Roy.

,,Ja kas sa tead, miks? Võib-olla sellepärast, et sa võtsid seda vastumürki?"

,,Hästi. Räägi mulle kogu lugu."

,,Miks ka mitte, sa oled nüüd ju meiega, tahad sa seda siis või ei. Sa kindlasti tead, et suurem osa sellest, mida me sööme ja joome, ja need tonnid tablette, mida nii rõõmsalt neelame, sisaldavad aineid, mis muudavad need sõltuvusttekitavateks ja suurendavad meie vastuvõtlikkust reklaamile? Sa tead, et suuremat osa praeguse aja toidust ja joogist ,,sponsoreerivad" suured korporatsioonid, mis kontrollivad turgu ja kelle eesmärk on hoida tarbijaid majandusliku lõa otsas?"

,,Seda küll, aga see ei ole ju ebaseaduslik. Nad lisavad meie toitu ja jooki elemente, mis meid käimas hoiavad, mis omakorda hoiab käimas majandust ja seda maailma, mida me tunneme. Niimoodi on asjad arenenud. Me saame kvaliteetset kaupa, seda on rohkesti, nii et miks me peaksime nende konspiratsiooniteooriate pärast oma pead vaevama?"

,,See ei ole ebaseaduslik sellepärast, et needsamad suurkorporatsioonid on nii mõjukad. Nad kontrollivad ka võime. Tegelikult kontrollivad nad kõike ja tahavad oma kontrolli veelgi enam laiendada. Me võitleme püha sõda selle hullumeelse konsumerismi vastu, mis lämmatab meie vabadust."

,,Oh, palun, ära aja mulle seda revolutsioonilist jama. Nii et te võitlete valitseva korra vastu. Ja teie nn vastumürk on ebaseaduslik?"

,,Muidugi on. Ametliku seisukoha järgi on see kahjulik aine, mille on kokku keetnud mingi mässajate liikumine, et destabiliseerida ühiskonda ja raputada selle konsumeristlikke alustalasid. Ja nad on meil kannul, nii võimud kui ka korporatsioonide lobistid, vahendeid valimata. Iseäranis sellepärast, et nad liiguvad järgmisesse suurde etappi. Nad ei taha, et me lõbu ära rikuks."

,,Mis on järgmine suur etapp?"

,,Suured usuorganisatsioonid on mõistnud, kui kasulik on toidu ja joogi sponsoreerimine, nad otsustasid ennast süsteemi sisse osta ja lisasid aineid, mis suurendavad vastuvõtlikkust ka ususõnumitele. Nad kahtlemata võidavad. Me haarame õlekõrrest, me võime vabalt võidelda viimast lahingut sõjas, mille kaotame. Kas sa oled viimasel ajal mõnda tühja kirikut näinud? Pea mu sõnu meeles, iga suutäie rämpsu või sõõmu vedela pasaga muutuvad tarbijad üha vagamaks.”

,,Ma arvan, et hakkan asjast aru saama. Las ma arvan. Sa olid Rahva Lõunas, et kohtuda kellegagi, kes pidi andma sulle vastumürki, kuid teie vastased said tehingust haisu ninna ja segasid vahele. Sinu kontakt nägi ainult ühte võimalust, libistas kompu süütu kõrvalseisja taskusse, lootes, et saab selle varsti tagasi, ja kõik osalised lahkusid tühjade kätega imestades, kuhu kompu sai."

,,Õige. Ja kompu on nüüd sinu sees, mis teeb sinust kõva liitlase Pühaduseta Graali jaoks ja kuuma sihtmärgi teise poole jaoks, niipea kui nad teada saavad, mis sinu vereringes keerleb."

,,Pühaduseta Graal. Sellel nimel on kena kõla."

,,Ära mitte kunagi seda nime kellelegi maini. Valed kõrvad võivad pealt kuulata."

,,Mida me nüüd teeme?"

,,Ma pean oma sõpradega rääkima. Võtan sinuga ühendust. Vahepeal ära ennast ära anna. Käitu loomulikult, osta asju, isegi kui sa ei tunne nende järele vajadust, räägi oma ülemusele, et võtad meelevõimendeid, isegi kui sa ei taha neid enam kunagi puutuda. Veendu kindlasti, et keegi ei saa sinu muutunud seisukorrast midagi teada. Ja naudi seda täiega."

,,Mida see aine minu sees täpselt teeb?"

,,Vastumürk on programmeeritud tuvastama sinu süsteemi sisenevaid aktiivelemente kui sissetungijad ja nurjama nende toime. Ei mingit impulsiivset ostmist enam. Ei enam pöörast energiat, kunstlikke naeratusi või ebaloomulikke tujusid. Ei mingit tungivat vajadust minna kirikusse. Sa tunned ennast vabastatuna. Nagu igaüks peaks saama ennast tunda. Vastumürk on nano-toimeaine, mis ennast sinu vereringes ise parandab ja paljundab. Sa ei saa seda eemaldada ja tal ei ole ühtegi teadaolevat kõrvalmõju. Sinuga saab olema kõik korras, niikaua kui sa elus suudad püsida. See on kõik, mida sa teadma pead."

,,Veel üks küsimus," ütles Roy, kui nad jalutasid mööda uuest Nokia mobiiltelefoni viiruseskanneri holoreklaamist. Ta vaatas ümberringi, kuid naine oli läinud. Ta oli kadunud ruumi täitvasse ostlejate massi. Roy oli üksi. Tegelikult mitte päris üksi. Ta oli liitunud Pühaduseta Graaliga ja saanud hulga halastamatuid vaenlasi, kes ihkasid näha tema verd. Sõna otseses mõttes.

,,Ära lase neil ennast kätte saada," ütles holoreklaami häälsüsteem, mis kaasnes hiiglasliku mobiiltelefoniga, mida ründas koletislik olend, kes avas oma suu ja vajutas hambad telefonisse. ,,Kaitske oma õigusi helistada ja saada helistatud, võtke Kugista-X nii ruttu kui saate." Samal ajal kui hääl kõneles, hakkas olend telefoni alla kugistama, kuid ühel hetkel holopilt peatus, hakkas virvendama ja vilkuma, kuni kustus. Kas see holoreklaam tõrkus? Kas sellesse oli häkitud või oli seda kahjustanud viirus? See oleks nüüd küll kummaline kokkusattumus. Kui see polnud just meelega tehtud, reklaamija nali. Kuid kas see luges? Kas tal polnud olulisema peale mõelda kui tobedatele reklaamidele? Käigu põrgu see neetud tüütus!

Imelik, mõtles ta, et hakkan tunnetama, kuidas minu ümber välja vupsavad lugematud reklaamid mind tüütavad ja ärritavad. Naisel oli õigus. Vastumürk tema veres töötas hästi. Kuid siiski oleks ta teada tahtnud, mis edasi saab. Kuidas ta sobitus Pühaduseta Graali plaanidesse? Kuidas see Püha Sõda lõpeb? Ja kas temal on selles mingi osa?

Ta raputas pead, pööras ringi, kõndis otse läbi uuesti üles hüpanud Kugista-X-i ja suundus väljapääsu poole. Praegu läheb ta koju. Ainus, mida ta teha sai, oli oodata, kuni see imeline naine temaga uuesti ühendust võtab. Kui ta vaid liiga kaua ei peaks ootama. Ja kui ta vaid suudaks täide viia oma privaatse plaani temaga. Püha Sõda ei olnud tema nimekirjas üldse nii kõrgel.

4

Oli üks toime, mida vastumürk ei suutnud tühistada, avastas ta järgmiste päevade jooksul. Ta nägi pidevalt tüdruku kaunist nägu oma vaimusilmas, mistahes päevaajal, ükskõik kus ta viibis. Naine kummitas teada, pani igatsema temaga taaskohtumise järele, pani unistama, et ühel päeval saab ta temaga oma plaani täide viia - need olid üldiselt positiivsed ja stimuleerivad tunded, mida ta eriti ei kahetsenud.

Küll aga kahetses ta, et naine ei võtnud temaga ühendust. Esimesel päeval arvas ta, et naine arutas probleemi oma revolutsionääridest sõpradega, kuid päevad möödusid ja ta ei helistanud ega andnud muul moel endast märku. Iga kord, kui mobiiltelefon helises, mõtles ta, et see on naine ja pidi iga kord pettuma, kui avastas, et tegemist oli järjekordse usuteenistuse või nanokunsti abil tehtavate kehakaunistuste reklaamiga.

Nagu naine oli soovitanud, hoidis ta madalat profiili, käitus nagu alati, ostis asju, mida tegelikult ei vajanud, et keegi ei hakkaks huvi tundma tema ebaloomuliku säästlikkuse vastu. Kolmandal päeval pärast nende kohtumist ei pidanud ta enam vastu ja otsustas teha veidi uurimistööd. Pärast oma vahetust Rahva Lõunas läks ta internetikohvikusse (eelistades mitte kasutada oma isiklikku arvutit, mida võidakse jälgida) ja proovis leida mingit teavet mässajate liikumiste või põrandaaluste vastupanuvõitlejate kohta. Ta sisestas otsingumootorisse isegi sõna ,,graal", kuid sai vastuseks ainult ajaloole ja filmidele viitavad leheküljed. Kas naine (kas ta saab kunagi teada tema nime?) polnud mitte öelnud, et nad olid kaotajate poolel? Võib-olla oli Pühaduseta Graal praeguseks juba tõesti ajalugu! Ehk oli intsident Rahva Lõunas, mis temast kaasamängija tegi, olnud sõja viimane lahing.

Järgmisel päeval astus ta läbi Pizza Palazzost ja küsis Luigilt mõned küsimused, hoolikalt sõnastades neid nii, et ei annaks liiga palju ära. Ta sai teada vaid seda, et üks kahtlane organisatsioon, mis oli spetsialiseerunud kloonitud silma võrkkestadega maksepettuste tegemisele, oli maatasa tehtud. Kas siin võis olla seos Pühaduseta Graaliga? Või kasutasid Graali aktivistid kloonitud võrkkesti vaid selleks, et neid ei saaks nende maksekäitumise järgi tuvastada? Ehk ei olnud nende kahe rühma vahel seost.

Ta tolknes uudisteputkade ümber nii palju kui sai, lootes kuulda uudistes mingeid vihjeid, kuid ei kuulnud mitte midagi. Asjaolu, et infokillud olid lükitud paksu reklaamikihi vahele, oli ehk tõendus selle kohta, et Pühaduseta Graal oli leidnud armetu lõpu. Ja teda üle mõistuse ärritavad reklaamid tuletasid meelde, et vastumürk oli endiselt tema veres ja et Pühaduseta Graal oli endiselt aktiivne, isegi kui see võis nüüdseks piirduda ühemehearmeega. Sest praeguseks tundis ta ennast privilegeerituna, et sai olla üks nendest - vastumürk oli nagu puhastus, ta tundis ennast vabanenult ja vabastatult, nagu oleks pääsenud lämmatavast embusest. Aga võib-olla tuli vabastus liiga hilja.

Päevade möödudes tugevnes tema veendumus, et ta ei kuule enam kunagi naisest või ükskõik millisest teisest Pühaduseta Graali esindajast. Temaga ei olnud püüdnud ühendust võtta ka ,,teise poole" mehed, kes olid tema korterisse sisse murdnud, naise tegevusse vahele seganud ja külastanud Roy äraolekul tema bossi. Ehk nad arvasid, et vaenlane on võidetud ja lihtsalt ei teadnud tema osaluse kogu ulatust. Kas see tähendas, et ta võis pidada oma olukorda ohutuks? Ta ei olnud kuulnud midagi ka politseist. Kas ka see oli hea märk? Ta otsustas, et oli, kuni vastupidise tõestamiseni.

Ta ei teadnud, kas vastumürk oli õnnistus või needus - kas ta peab oma ,,immuunsust" lisaainete vastu toidus ja jookides elu lõpuni peitma? Kas ta peab kogu oma ülejäänud elu võimude suhtes ettevaatlik olema, kas teda võidakse arreteerida ja kohtu alla anda, kui nad ühel päeval tema saladuse avastaksid? Kas ta lõpetab ühiskonnast väljaheidetu, jampsiva hullu, vaimuhaige inimvarena?

Kuuendal päeval, tema iganädalasel vabal päeval, juhtus mitu asja, mis muutsid selle eriliseks päevaks selle sõna kõige täielikumas mõttes. Kui ta tolknes uudistekioskite ümber, näidati seal korduvalt pilte purunenud rongist ja hääl rääkis, et see on suurim katastroof, mis on CityNaudi võrku mitme aasta jooksul tabanud, paljude hukkunute ja raskelt vigastatud inimestega, tohutu materiaalse kahjuga ja vähemalt paaripäevase katkestusega CityNaudi tavapärases teeninduses selles piirkonnas. Enamik inimesi ei paistnud eriti rabatud. Nad ilmselt arvasid, et tegemist oli järjekordse pidevalt kedratava reklaamiga, kuid mõne aja pärast koitis ka neile, et see oli uudislugu ja et hirmus õnnetus oli ka tegelikult juhtunud.

Roy oli olukorra tõsidusest kiiremini aru saanud, kuna ta oli jälginud uudiste ülekandeid suurema huviga kui enamik inimesi ja ta vaim oli vaba ergutite, meelestimulantide või muude taoliste toodete toimest, mida kasutati üleskeeratud, pidevalt naeratava vaimse hoiaku tekitamiseks. Mõtteselgus aga ei olnud tingimata nende toodete harilik toime.

Hiljem samal päeval, kui ta oma korteri lähedal asuvas kaubanduskeskuses parajasti holograafilist uudisteülekannet vaatas, jättis ta süda paar takti vahele, kui ta nägi naist, kes oli olnud ta mõtetes nüüdseks juba päevi. Kas ta otsis teda? Kas ta ei olnud saanud temaga telefoni teel ühendust võtta ja oli praegu teel teda külastama? Roy järgnes talle kohe ja märkas paari asja, mis ei tundunud õiged.

Ta oli teistsugune. Näiteks oli tal tavaline soeng, selline, mis ei olnud pidevas muutumises. Ja ta kandis odavat taaskasutusest pärit T-särki, millel oli räigelt uhkeldav Microsofti Filmidroomi reklaam, väga erinev elegantsest kleidist, mida ta varasematel puhkudel oli kandnud. Kurvastuseks katsid need odavad riided ka nibukaunistused, kui need üldse veel alles olid.

Ta tahtis naist nimepidi hüüda ja avastas oma tohutu suureks pettumuseks, et ei teadnud ikka veel tema nime. Nii et ainus, mida ta teha sai, oli joosta talle järele ja püüda tema tähelepanu äratada. Lõpuks jõudis ta naise juurde, haaras tal käest, sundides teda peatuma ja talle otsa vaatama ning ütles: ,,Tere. Kas sa mäletad mind?"

,,Tere," vastas naine. ,,Kas ma tunnen sind? Vabandust, sõber, aga mul on kiire." Ta naeratas talle sellist tühja naeratust, mille võis saavutada ainult meelevõimenditega ja pööras ümber, valmis oma teed jätkama.

,,Oota," ütles Roy. ,,Palun oota. Me peame rääkima." Naise heitis talle tühja pilgu, kuigi naeratus ei kadunud.

,,Ma ei usu, et ma sind tunnen. Äkki sa ajad mind kellegi teisega segamini? Aga vahet pole, miks sa ei võiks minuga kaasa tulla?"

,,Kuhu sa lähed?"

,,Kirikusse. Tule minu järel."

Ongi nii, mõtles Roy. Ta ei mäleta mind, ta ei kanna enam oma lahedaid värke ja ta läheb kirikusse. Ta kas varjas meeleheitlikult asjaolu, et on Pühaduseta Graali aktivist või olid võimud tema maskeeringu läbi näinud, ta kinni püüdnud ja temast kõik ebasoovitavad jooned ,,välja ravinud", pärast mida lasti ta vabadusse maailmas, mille jaoks ta oli suurepäraselt kohandatud. Kuid kui tema praegune välimus ja suhtumine oli vaid kaval strateegia vaenlase eksiteele juhtimiseks, siis miks ta teeskles, et ei tunne teda enam? Kas ta püüdis mõista anda, et oli liiga ohtlik kontakti uuesti alustada? Kas sõda, mida nad võitlesid konsumeristliku utoopia vastu, oli jõudnud otsustavasse etappi? Ja miks ta läks kirikusse, kui tema eesmärgiks oli kahjustada kiriku suurejoonelisi ambitsioone? Äkki naine lihtsalt meelitas teda kaasa, ehk saab kõik selgeks, kui ta naisele järgneb ja küsimusi ei küsi?

Roy otsustas talle järgneda ja nad ei vahetanud rohkem ühtegi sõna, kui nad kõndisid mööda looklevat teed linna CityNaudi peaterminali lähedal asuva kirikuni. Teenistus juba käis ja naine istus vaikselt ühele vähestest vabadest istmetest. Roy tegi pärast hetkelist kõhklust sama ja valis koha, kust sai naist jälgida.

Tal polnud aimugi, et jumalateenistused nii palju rahvast kokku meelitasid. Kas selle põhjuseks oli ainete toime, mida naine oli talle kirjeldanud või olid selles arengus muud tegurid mängus? Ta ei olnud ausalt öeldes sellele kunagi kuigi palju mõelnud, kuid asjaolu, et seesama naine istus siin, paar rida temast eespool, paistis osutavat asjade tegelikule olemusele.

Ta ei pööranud suurt tähelepanu rahvale esitatavale tseremooniale, kuigi teenistust ilmestavad maitsekalt kujundatud holograafilised projektsioonid olid tõesti väga hästi tehtud. Ta mõtted pöördusid ikka ja jälle naisele, osale, mida too mängis ja osale, mida ta ise pidi tulevikus mängima. Kas ta saab kunagi selle teada, või oli ta nüüd üksi? Kas naine oli kutsunud ta kirikusse ainult selle pärast, et niimoodi oli normaalne teha või oli kusagil peidetud plaan?

Ühel hetkel pööras naine pead, vaatas umbkaudu tema suunas ja seejärel pööras oma tähelepanu tagasi teenistusele. Kas see oli märguanne? Kas ta püüdis niimoodi talle teada anda, et nüüd oli otsustav hetk, kas ta pidi praegu vihjest aru saama? Ta vaatas ringi ja kuulas, mida räägiti - palve kaastundeks ja osavõtlikkuseks nende suhtes, kes seda vajavad, solidaarsuseks ja ohverdusteks nende kasuks, keda saatus on tabanud. Viidati CityNaudi tragöödiale, kutsuti üles ohvritele raha annetama, verd andma ja veenma teisi vereloovutuspunktidesse minema. Teenistus pöördus teiste teemade juurde ja Roy jäi mõttesse.

CityNaudi õnnetus, raha heategevuseks, vereloovutuspunktid. Kas siin oli vihje? Või oli naine vaadanud ringi ilma mingi erilise põhjuseta? Võib-olla osutas ta kõigele selle liiga palju tähendusi, võib-olla naine isegi ei teadnud, kus ta istub, ta ju sisenes kirikusse alles pärast teda, võib-olla otsis ta märguandeid ja vihjeid, kui neid ei olnudki.

Oota üks hetk. Vereloovutuspunktid? Muidugi oli vaja palju verd, et aidata tohutut ohvrite hulka. Oletame, mõtles Roy, et naine tõepoolest ,,raviti" oma revolutsioonilistest ideedest terveks ja kogu Pühaduseta Graali liikumine oli minema pühitud, kuid tema meeles vindusid siiski viimased jäänukid nendest ideedest, just piisavalt, et vedada meest kaasa kohta, kus tema tähelepanu võiks pöörata vereloovutuse kasulikkusele.

Eriti kui oli tegemist tema enda verega, mis võis olla ainus järelejäänud paik, kus osa avastamata vastumürgist on elus ja terve. Ja verd loovutades kantakse see vastumürk üle teistesse inimestesse, ehk isegi kenasse hulka inimestesse, kellest saavad Pühaduseta Graali uued toetajad, kuigi nad ise seda ei tea. Kui ta annaks piisaval hulgal verd ja veresaajad teeksid sedasama, võiks see midagi muuta. Naine oli talle öelnud, et need nanotoimeained parandavad ja paljundavad ennast ise. Nad teevad oma tööd, kehas keha järel, mille ta ,,nakataks". Kas kogutavat verd kontrollitakse? Tõenäoliselt kontrollitakse seda tavapäraste riskide vastu, aga ehk mitte nanotoimeainete vastu, mida vahest juba ajalooks peeti. Selle riski pidi ta võtma.

Pärast teenistuse lõppu kirikust väljudes püüdis ta naist leida, kuid teda ei olnud kusagil näha. Kas ta oli minema läinud isegi teadmata, et Roy oli seal olnud, täielikus teadmatuses tema kohalolekust või selle tähendusest Pühaduseta Graali jaoks, või oli ta teadlikult läbi lõiganud ühenduslüli Roy ja selle vahel, mis Pühaduseta Graalist järel oli, kui mõni liige üldse alles oli, püüdes suurendada tema tegevusplaani väljavaateid?

Või oli kogu see juhtum, alates intsidendist Rahva Lõunas kuni praeguseni, hoopis hoolikalt planeeritud skeem, liiga suur, et ta seda hoomata suudaks? Kas ta oli vaid hammasratas hiiglaslikus masinas, tibatilluke ettur, kes ei ole võimeline mõistma oma kohta ja osa malelaual?

Igal juhul sai ta aru, et lahinguväli oli nüüdseks ahenenud tema vereringeks ja ta peab käituma selle teadmise kohaselt. Nii et ta loovutab verd, kas naine siis tahtis seda või ei, sest praegu oli see tema jaoks ainus järelejäänud võimalus. Ma võin olla ainus allesjäänud Pühaduseta Graali aktivist, mõtles ta, kuid ma toon liikumisse värsket verd, kui kasutada äärmiselt sobilikku väljendit. Ma loovutan järgmistel päevadel nii palju verd, kui saan.

Pühaduseta Graal ei ole surnud. Tegelikult see taaselustub kohe. Ja kuna see teine rünnak tuleb ootamatult rindelt, allikast, mida ekslikult peeti kuivanuks, võib see tabada vaenlast ootamatult.

Pühaduseta Graal oli tagasi. Lõppude lõpuks oli see tal veres.

Tõlkejutt: Ta mõistuse jäine taru (Deborah Walker)

Tõlkinud Liisa Vesik

Mu õde tuli mu ema matustele. Ta seisis värava juures, vaatas, kuidas mu onud lilledega palistatud surnuautost kirstu välja tõstsid. Ta oli kahvatu vaim, seisis teistest leinajatest eraldi.

Rose nägi välja täpselt selline, nagu ma teda mäletasin. Ma ei olnud teda kaksteist aastat näinud, aga ta ei olnud vananenud. Puudutasin käega oma juukseid, milles olid hallid viirud. Need tulid viimase staadiumi vähist, mis tõmbas ohvrit aeglaselt oma rinna poole ning sahmas õelate küünistega leinavat pere, lastes elu neist aadrina välja. Ma saatsin Rose'ile sõna kohe, kui ema diagnoosi sai. Ta jäi hiljaks, liiga hiljaks.

Kui ta kirikusse siseneda püüdis, astus Isa Joyce talle ette. Ta seisis rinnal ristatud kätega kiriku lävel. "Sinutaolised ei sisene siia," ütles ta.

Paps tuli teda ümber veenma ning sellest sai stseen. Isa Joyce oli alati jätnud salliva mehe mulje. Mind üllatas, kuidas ta õiglases vihas vahutas.

Külm-elulised kutsuvad esile kõige üllatavamaid kirglikke tundmusi.

Teenistuse järel lugesin Rose'ile sõnad peale ja palusin tal haua juurde mitte tulla. Ma ei tahtnud papsi tuju rikkuda, mitte halvemaks kui see juba oli.

"Ma lähen otse Green Man'i," ütles Rose.

Tal oli siis meeles. Mu emale meeldis vahel napsi võtta ja Green Man oli pea kolmkümmend aastat siin olnud.

#

"Sa oleks pidanud tulemata jätma," ütlesin ma Rose'ile. Ma olin talle puhvetist taldrikutäie toitu valinud. Me istusime pubi ees, hammustava novembrituule käes. Olime kopitanud terrassinurgas, pubis olevate ülejäänud leinajate eest varjatud.

"Ta oli mu ema, Elise." Ta kõne oli aeglane, justkui peaks ta õige vastuse valimiseks mitmeid võimalusi uurima.

Ma ei öelnud talle, et ema polnud ta nime maininud rohkem kui kümme aastat.

Mu õe nägu oli kahvatu. Ma teadsin, et ta veri voolas tehislikult, täis krüoprotektante: kristallide moodustumist takistavad valgud, polüoolid ja glükoosi derivaadid, mis võimaldasid ta kehal säilitada ebaloomulikku külma, mis võimaldas suhtlemist teistega tema võrestikus.

Meie nõbud Alan ja Sam astusid õue, süütasid suitsud. Kui nad Rose'i nägid, jäid nad jõllitama. Sam vaatas eemale. Alan sülitas põrandale ja pomises, "Sa külm lehm."

Mu hääl oli pingul, "Need on mu ema peied."

Alan heitis Rose'ile veel ühe pilgu, siis noogutas. Nad mõlemad läksid tagasi sisse.

Mõned ütlevad, et külm-elulised on surnud. Et vaim jätab keha maha kui süda enam ei löö. Valitsus laser-jahutas Rose'i absoluutse nulli lähedase määrani. Ma kujutlesin teda välja sirutatult roostevabast terasest alusel koos ülejäänud üheteist vabatahtlikuga. Ta süda lõpetas löömise. Bosonid moodustasid ta kehas nano-suuruses Bose-Einsteini kondensaate. Subatomaarsed osakesed käituvad äärmusliku külma käes kummaliselt. Bosonid Rose'i kehas sirutusid välja ja põimusid, sidudes Rose'i tärkava võrestikmõistusega.

"Kus teised on?" küsisin ma.

"Enamik meist on observatooriumis, kuulame Bumerangi udukogu sosinaid."

Ma noogutasin. Bumerangi udukogu oli Maast viie tuhande valgusaasta kaugusel. See oli kõige külmem looduslik koht kogu universumis. Selle südames moodustavad Bose-Einsteini kondensaadid. Külm-elulised saavad põimunud osakeste vahendusel suhelda, ükskõik kui suure vahemaa tagant. Kaugus ei omanud külm-eluliste jaoks mingit tähendust. Ma mõtlesin, kas mu õe jaoks võiks aeg samamoodi tähenduseta olla.

"On sul külm, Rose?" küsisin ma. Ma hõõrusin ta sõrmi, püüdes neisse veidi soojust hõõruda. "Sa oled katsudes külm."

Oled sa õnnelik? tahtsin talt küsida, kuid, miskipärast, ei suutnud sõnu leida. Ta oli külm-eluline. Mulle tundus, et ta on mõõtmatult muutunud võrreldes selle õega, keda ma kord tundsin. Äärmise piirini viiduna ja aeglaselt taaselustatuna külm-elulised muutusid. Nende veri laulis kummalistest ainetest. Nende rakud sirutusid välja ja kasvasid kummalistes lõpututes mustrites.

Ma lootsin, et ta elab nii kaua, kuni võrgustikmõistused omaks võetakse. Osana tarumõistusest oli Rose uskumatult tark. Valitsuse teadlased ei suutnud mõõta, kui targad nad olid. Kuid valitsus hindas tehnoloogilisi edusamme, mida külm-elulised pakkusid. Me seisime, kinnitas valitsus meile korduvalt, uskumatu muutuse veerel. Kas külm-elulised võetakse omaks, kui nende loodud materiaalsed hüved kord kogu pärismaailma imbuvad? Kas nende võõrapärasus andestataks siis?

Täna sängitasin ma oma ema mulda. Mu õde on kümme aastat vanem kui mina, kuid kahtlemata elab minust kauem. Võibolla oli just see selle viha südames, mida külm-elulised, nii tahtmatult, esile kutsusid. See oli viha nende suhtes, kes ehk kunagi ei sure.

"Oli tore sind näha, Elise." Tema sõnades puudus emotsioon, nende taga polnud mingit inimlikkust. Mulle oli selge, miks neid vihati.

Ta tõusis püsti ja jalutas minema. Ma mõtlesin, et osa mu õest oli ikka veel alles, selles kummalises jäätunud tarus, mis oli ta mõistus. Ta oli vaadanud väljapoole ja tundnud kahetsust. Ta soovis seda kaotushetke jagada oma leskmesilasest õega, kes ei ela saabuvat külma talve üle.

Jutt: Sigade tee (Aira Rakav)

Jarek keeras ümber, kui metsseakari üle tee läks. Tal polnud isu läbi kahekümnepealise, väikeseid sigu täis loomakarja sõita.

,,Olgu, tee on küll pikem, aga vähemalt turvalisem," mõtles Jarek. Ta sõitis mägirattaga läbi porilombi ning just siis hakkas vihma sadama. Jarek vandus. ,,Üks kord," mõtles ta, ,,üks kord tahan ma sporti teha ja siis ka ei või ilm minu poolt olla."

Ta oli õhtul peale sööki välja sõitnud, kuigi oli vaja puid laduda. ,,Ainult tund aega olen ära, jõuan neid puid laduda küll," oli ta naisele öelnud.

Kahe aasta eest oli ta viimast korda ratta välja võtnud ja nüüd pumpas ta uuesti kummid täis ning tundis end nagu teismeline, kes esimest korda auto kasutada saab. Kui ta väravast välja vuras ning külateel küntud põldude järele lõhnavat õhku tundis, oli ta korraks täiesti õnnelik. Ei mingeid liisinguid, laene, naist, kes kingituseks aina soojamaareise nõuaks, ülemust, kes talle ikka veel lubatud palgatõusu ei anna ega katkist telefoni, millele garantiid ei saa.

Ei, sellel auklikul, pindamata teel oli ta jälle Jarek - mees, kelle pea oli täis lennukaid unistusi ja ambitsioone ja kindlat teadmist, et peale ülikooli läheb ta kõigepealt piraatidega võitlema. Ta valmistus missiooniks palava kirega ja kulutas selleks rohkem tunde kui teadustööks. Poole aasta jooksul kiusas ta oma kõnedega kaitseväe akadeemiat, välisministeeriumi, sõjaväge - kõiki, kes vähegi aidata võiksid ja lõpuks sai ta poollubaduse ühelt sõjakalt laevakaptenilt. Ja siis tuli Helge ning kõik plaanid sulasid niisama kiiresti kui juunikuine lumi. Juhtub. Jarek läks tööle, üüris korteri, võttis laenu, ostis maja, liisis auto ja vaatas igal õhtul pilte merest, tellis merendusajakirju ning luges kõike, mis talle piraatide kohta kätte juhtus.

Nüüd oli tema elu suurimaks seikluseks konkurentide tagasihoidmine ja kaalulangetus. See oli tema uue aasta lubadus ja kuna käes oli juba oktoober ja ta polnud veel grammigi alla võtnud, oli Jarek veidi närvis.

Õige pea jäi väljasurnud küla seljataha ning algas kilomeetrite kaupa laiuv mets. Paksud põlislaaned vaheldusid välgukiirusel pooltühjade lagendikega, kus seisid ainult üksikud seemnemännid, kased ja pihutäis lepatihnikuid, kust isegi karu läbi ei murraks. Jarek keeras vasakule, rajale, mis mäletamist mööda pidi naaberkülla viima. ,,Naaberküla, perset kah," mõtles Jarek ,,Vaino suri eelmisel aastal ja ainsad inimesed, keda see küla vahepeal näinud on, olid kisklevad pärijad ning terve hord kinnisvaramaaklereid."

Jarek jõudis just kohani, kus varem asus luitunud asulasilt, kui see metsseakari üle tee jooksis. Või mis jooksis - neljajalgsed kõndisid nii rahulikult nagu oleksid pühapäeval vanalinna hängima tulnud. Jarek kaalus oma võimalusi - õhtuhämaruses polnud tal mingit soovi sigadega vastakuti minna.

Otse tagasi? Ei, Jarek oli oma värskest õhust ja lennukatest mälestustest kantud piraaditunde tipus. Ta oli julge! Ettevõtlik ja janunes seikluste järele. Sellepärast valis ta uue raja, traktoriga värskelt tasandatud tee, mida mööda ta veel kunagi sõitnud polnud. Ta tundis, kuidas tuju hoobilt paranes. Videvik tihenes ja tibutamine jäi järele, kui mägijalgratas lahtistel kividel üles-alla hüppas. Jarek pani jalgrattatule põlema ja nautis vaadet. Ümberringi tihe mets, mis vaheldus puisniitude ja tammesaludega. ,,Ilus," mõtles Jarek. Ta otsustas, et tuleb siia veel tihti tagasi, kuni esimese lumeni saab sellest tema sõidurada.

Kui kaugemad puud pimedusse kadusid, hakkas Jarek muret tundma. Kas ta poleks pidanud juba ammu suure tee peal väljas olema? Kuid ta pressis ikka heatujuliselt edasi, kui tee järjekordse puisniidu juures hargnes. Ta läks vasakule.

Mets hakkas jälle tihenema. Aeg-ajalt vilksatasid puude vahelt tumedad varemed - põlenud palkseinad, söestunud ahervaremed, kahtlaselt sirelihekki meenutavad põõsad.

Ta helistas naisele: ,,Vabanda, kallis, sattusin metsseakarja peale ja pidin teise tee valima. Sattusin vist Vana-Näärutisse. Siin on palju varemeid... Aga ma olen juba koduteel. Varsti jõuan suure tee peale -" kõne katkes. ,,Imelik," mõtles Jarek, ,,ma arvasin, et siin on igal pool levi..." Ta sõtkus edasi, kuid Vana-Nääruti osutus suuremaks kui ta esiti arvanud oli. Kuigi pimedus tihenes, polnud suurest teest mingit märki.

,,Kurat, kas sattusin mingile riigimetsa ringteele," sülitas Jarek ning tahtis - seiklusest hoolimata - ringi pöörata, kui autotulesid nägi. ,,Külamees," rõõmustas Jarek.

Auto roomas aeglaselt mööda halba teed ja kui see lõpuks kogu oma ilus nähtavale ilmus, tahtis Jarek naerma puhkeda. Terve oma külaelu jooksul oli ta küll igasuguseid künasid sõitmas näinud, aga helesinist igulid nägi ta küll esimest korda. Ta vehkis käega, et juht peatuks.

,,Jõudu, külamees," hüüdis Jarek ja lükkas jalgratta juhipoolse aknaga kohakuti. ,,Olen vist õigelt teelt kõrvale kaldunud. Pean kuidagi tagasi Hundimäele jõudma, naine on juba mures..."

Juht, nooremapoolne pruuni sonimütsiga mees, naeratas avalalt. ,,Noh, siis oled küll kaugele sattunud. Siit on Hundimäele rohkem kui 30 kilomeetrit. Pimedas liigub siin hunte ja karusid, nii et mina sinu asemel küll läbi metsa ei läheks..."

,,See ei lähe - perekond ootab mind. Äkki viskad mu ära... tasu eest muidugi."

Mees rooli taga raputas pead: "Pole nii palju bensiini, tahtsin homme juurde võtta. Aga ma elan siin lähedal, tule kaasa, helistad seal oma naisele, toob su ise ära."

Jarek arvas, et see oli üle hulga aja kõige mõistlikum ettepanek. ,,Sõida ees, ma tulen järele. Kaugel sa elad?"

,,Siit paar kilomeetrit," vastas mees.

,,Seal on ju ainult Vana-Nääruti, ainult varemed," pomises Jarek.

,,Mitte ainult, paar entusiasti on suvilad püsti pannud. Aga ma olen ainus aastaringne elanik."

Seega pööras Jarek teist korda õhtu jooksul tagasi ning sõitis helesinise iguli järel. Vahepeal tundus talle nagu teeks rada harjumatuid lookeid, aga oli pime, iguli rappus ebaühtlasel teel samamoodi nagu jalgratas ning järsku tundus mõte heast õllest koos uue tuttavaga väga ahvatlev.

Siis keeras iguli ühte puudesalusse ja järsku seisid nad väikese ühekorruselise maja hoovis.

Autoomanik ronis välja, kuid ei vaevunud masinat lukustama. ,,Noh, pead oma naisele vist mitu korda selgitama, enne kui ta koha üles leiab," hüüdis mees reipalt. ,,Mina olen Tõnis. Tõnis Nurm." Jarek surus kätt ja koos läksid nad majja.

Kõigepealt lõi Jarekile ninna kopituslõhn, justkui oleks ta majas, kus pole ammu elatud, aga siis tegi Tõnis pliidi alla tule, tõi kuskilt panipaigast välja ilma sildita koduõlled (,,Õemees ise pruulib, parem kui tehase kraam.") ning nad istusid köögilaua taha. Jarek püüdis naisele helistada, aga levi ei paistnud ühestki otsast.

,,Mis sa muretsed, oota, küll levi tagasi tuleb. Siin, puude vahel, ongi teinekord raske. Pealegi, mis see minut mehele teeb," lohutas Tõnis ja nad lõid kokku.

Jarek vaatas köögis ringi - paar isetehtud, puidust kappi, laual kuivama hakkav leib.

,,Aga kuidas niimoodi saab," ütles Tõnis järsku etteheitvalt. ,,Võtame õige sakusmenti peale."

Kuskilt lauaalusest panipaigast koukis ta välja purgi hapukurkidega. ,,Ma söön tavaliselt töö juures, kodus pole mul suurt midagi," ütles ta vabandavalt.

,,Ei-ei, ma ka just kodus sõin," pomises Jarek ja haaras kurgi järele. ,,Mis tööd sa teed? Rakveres?"

,,Ikka Rakveres," ohkas Tõnis. ,,Tahtsin põllumeheks hakata, aga isa pärandus läks jagamisele - tead isegi. Hea, et majagi kätte sain. Olen ehitaja. Mis mees sina oled?"

,,Ametnik. Linnavalitsuses," ütles Jarek nagu vabandades.

,,Oo, siis on mul ju täna au lausa riigimeest võõrustada," hüüdis Tõnu rõõmsalt ja tõi veel kaks pudelit.

,,Ei, mis nüüd mina...," ajas Jarek tagasi. Nad rääkisid teeehitusest. Mõlemad olid arvamusel, et vald võiks ikka palju rohkem Vana-Nääruti teedel ära teha. ,,Ega arvakski, et infoajastusse jõudnud oleme," ühmas Jarek pehme keelega. ,,Mis infu, hea kui elektriajastusse jõuame," naeris Tõnis vastu. Pudelihunnik laual kasvas ja peale paari luhtunud katset ei püüdnudki Jarek enam koju helistada. ,,Suur mees, tean ise, mis teen," ühmas ta joomakaaslasele, ,,ootan, kuni valgeks läheb ja sõidan siis koju. Nagunii on homme puhkepäev."

,,Õige on," noogutas Tõnis takka ja rääkis lugusid ehituselt. ,,Brigadir, kurat, tahab teinekord lausa hinge välja võtta," sõimas ta peale viiendat pudelit ning seejärel kirusid nad ülemusi niikaua kuni Jarekile rammestus peale tuli. ,,Lasen tal veel selle loo ära rääkida," mõtles ta sõiduvees Tõnist vaadates, ,,siis küsin, kas magamisaset ka antakse." Kuid juba vajusidki ta silmad kinni.

Jarek ärkas hirmsa janu peale. Ta küünitas õllepudeli poole, aga märkas siis, et ta käed olid selja taha kinni seotud. ,,Hei, mis nali see on," küsis ta kähiseva häälega. ,,Lase mind lahti!" Siis nägi ta Tõnist, kes pliidi ees kohmitses ja midagi tulle heitis.

,,Kannatust, külamees, varsti pääsed," muigas ta üle õla. Jarekil hakkas esimest korda hirm. Mis see nüüd oli? Kas ta oli psühhopaadi otsa sattunud? Või oli Tõnis homo? Issand, kas ta plaanib ta ära vägistada... kõik lehed olid ju sellised jutte täis. Need homod on ikka tõesti igal pool!

,,Ei," kähises Jarek, ,,ma ei mõtlegi võitluseta alla anda!"

Tõnis tõusis tule äärest ning kõndis Jareki poole, samal ajal midagi seljataga hoides. ,,Rahune, mul on sulle kingitus."

,,Pole mul mingit kingitust vaja! Lase mind kohe vabaks! Kui asi on õlles... ma maksan selle eest, kas kuuled. Kurat, ma maksan ka soolakurgid kinni!"

,,Mis sa nüüd," tegi Tõnis solvunud näo. ,,Ma vaatasin sind lihtsalt terve õhtu ja vaatasin, et sul on midagi puudu."

,,Ei ole midagi..." Jarekil hakkas koitma, et sellest loost ta niisama lihtsalt ei pääse.

,,... ja selle puuduva ma sulle annan," ei lasknud Tõnis ennast segada. Ta võttis seljatagant tulise raua välja ning hoidis seda Jareki näo ees. Jarek hakkas karjuma, aga Tõnist see ei peatanud. ,,Ma mõtlesin, kuhu kõige paremini märk jätta," ütles ta endamisi ja tõstis siis raua Jareki rinnale. Hetke pärast täitus tuba kärssava liha haisu ja Jareki karjumisega.

,,Ei, ei, ma pole ju midagi halba teinud," nuttis Jarek. Tõnis läks stoilise rahuga tagasi pliidi juurde ja võttis uue raua tulest. ,,Et sul külm ei hakkaks."

Äkitselt tuli Jarekile eluvaim sisse. Ta peab pääsema, ta peab lihtsalt pääsema - Helge ootab teda kodus, on kindlasti mures, politsei kutsunud... Kui Tõnis uuesti Jareki juurde suundus ja hindavalt tema keha uuris - justkui oleks ta kariloom, mõtles Jarek vihaga - lõi Jarek Tõnisel jalad alt. Tõnis tegi üllatunud häälitsuse, tuline raud kukkus tal käest. ,,Oleks ikkagi korralikult kinni siduma pidanud," sülitas ta end püsti upitades.

Kuid Jarek ei raisanud aega. Ta hüppas koos tooliga püsti ja püüdis nii hästi kui võimalik Tõnise vibalikku keha rammida. Kui tooliots ta ohvri lihasse puuris, nii et too valust karjatades pikali kukkus, lõi Jarek meest jalaga kuni ta liikumatult lebama jäi.

Tulest võetud kapsaraud hõõgus ikka veel punaselt ja varsti oli Jarek vaba.

,,Kuradi psühhopaat," karjus ta maaslamavale mehele. ,,Ma saadan sulle sellised mehed kaela, kellest sa unistadagi ei oska!" Ta läks värisevate jalgadega majast välja ning lootis, et Tõnis jättis võtmed auto ette. Uksed olid vähemalt lahti, kuid võtmetest polnud seal haisugi. Ta vaatas majanurgas seisvat jalgratast - ei, lisaks pimedusele oli tõusnud paks udu ja Jarek teadis, et kaherattalisega poleks tal Tõnise vastu mingit anssi. Jarek krigistas hambaid, kui kaugustest hundi ulgumist kuulis. Ta tahtis tagasi tuppa võtmeid otsima minna. Ega see tõbras neid ikka päris võimatusse kohta peitnud, kindlasti kuskil kapi peal või püksitaskus. Ta pööras järsult ümber. Miski ta seljataga nagises ja äkki oli ta uksest langevas valgusvihus, nähtaval nagu päeval. Jarek neelatas, kui Tõnis trepist alla astus. ,,Ega sa ometi lahkuda ei kavatse? Meil oli ju nii lõbus." See töötas paremini kui püstolilask sprinteri jaoks - ühe hetkega oli Jarek põõsastes ja jooksis nii kiiresti kui jalad võtsid. ,,Kuhu sa jooksed, külamees? Ma tean neid metsi paremini kui oma tuba. Sul pole mõtet meid mõlemat pimedas jooksutada," naeris Tõnis kergelt. Kuid Jarek ei kuulanud. Ta jooksis, nagu oleks tal kurat ise kannul ja nuuksus jõuetult iga kord, kui ta kukkus ja Tõnise jube naer aina ligemale jõudis. See oli uduses ja raagus metsas ainus heli: Tõnise naer ja Jareki kukkumisest tingitud mütsatused. Jarek ei teadnud, mis suunas ta jooksis, ta palus, anus jumalat ja kõiki teisi jõude, kellesse ta ei uskunud, et nood teda aitaksid. Aitaksid tal see ainukene kord pääseda... Mütsatus, ja terav valu puuris Jareki reide, aga ta rühkis edasi. Luba nüüd see olla ainuke kord, mil ka temale õnne antakse. Lase see üks kord pääseda! Jarek libises orupõhja ning jäi jalgupidi mutta kinni, kuuldes samal ajal Tõnist nõlval hingeldamas. Üleinimliku pingutusega rebis ta end mudast välja. Mitte siin - ainult mitte siin, kus udu oli nagu valge surilina. Lase see üks kord pääseda ja ta ei nõua enam kunagi ametikõrgendust, lotovõitu, ei nõua piraate ega soojamaamissioone. Ei, ta ei nõua enam üldse mitte midagi! Ta lõpetab joomise - Jarek jooksis nõlvast üles, märgade lehtede peal pidevalt libisedes - ta lõpetab porno vaatamise! Kurat, temast saab kõige eeskujulikum mees terves riigis! Terves maailmas, kui vaja! Nõlval algas toomingatihnik ja Jarek tahtis ulguda, aga selleks ei jätkunud tal enam jõudu. Ta kõri ja kopsud olid tules, põletushaav valutas hirmsasti, kuid ta pidi põgenema!

Korraga oli Tõnis tal nii lähedal, et haaras tal kraest, aga Jarek tõukas ta tagantkätt nõlvast alla ning jooksis justkui surma eest.

Siis nägi ta põõsaste vahelt tulesid vilkumas. Ta ei uskunud, et politseid nähes kunagi nii rõõmus võib olla. Kuid siin ta oli, röökis läbi lepavõsa täiest kõrist, ühteaegu rõõmust ja masendusest ning tormas läbi viimaste takistuste.

Talle vaatasid otsa kaks väga jahmunud nägudega politseinikku. ,,Kust sina nüüd tuled," küsis üks peaaegu ehmatanud häälega, aga teine tõmbas juba relva. ,,Seis, muidu tulistan!" Jarek tõstis arusaamatult käed üles. ,,Mehed, jumal tänatud, see on mingi eksitus. Mind ajab taga mingi hull, psühhopaat, ta on kohe minu taga... Ta tahab mind tappa..."

,,Palun tulge meiega kaasa. Selgitame kõike jaoskonnas...aga tundub, et te peate ka haiglasse minema."

,,Jah... jah, aga te peate selle hullu kinni pidama."

,,Mis hullu?"

,,Tõnis Nurme! Ta elab seal metsas ja ta tahab mind tappa!" Jarek vaatas mõistmatuid nägusid ja sai aru, kui imelikult see kõlada võib.

,,Jah, te olete väga erutunud, tulge kaasa. Me hoolitseme kõige eest," rahustas paksem politseinik. Jarek istus autosse ja tundis, kuidas ta mured selja taha jäid.

Ta ärkas kongis. Esimese asjana jäi talle silma peldikupott seinas. Veneaegne. Hais tahtis hinge matta.

,,Hei, mis toimub? Kas see on mingi eksitus," hüüdis Jarek jõuetult läbi võrede. Tal oli janu ja ta vandus, et ei joo enam kunagi koduõlut.

Valvur ilmus korraks kohale, käskis Jarekil lõuad pidada ning kadus. Seejärel tuli ta ülemuse moega mehega tagasi.

,,Kuulsin, et te lõpuks ärkasite," ütles uus mees tugeva vene aktsendiga.

,,Mis siin toimub," küsis Jarek jõuetult. Tal oli halb olla. Pea valutas. Vaidlemiseks polnud tal jaksu.

,,Teie olete Jarek Jerka?"

,,Jah."

,,Linnavalitsuse ametnik?"

,,Jah."

Ülemuse näole ilmus lõbus naeratus. ,,Lõpuks ometi. Tervitan teid meie vanglas. Me otsisime teid juba ammu. See oli tõesti õnnelik juhus, et te eile ära eksisite."

,,Millest te räägite? Ma tahan oma naist näha! Ja advokaati!"

,,Oma naist," naeris ülemus. ,,Teie niinimetatud naine, keda te juba aastaid vangis hoiate, meid eile informeeriski. Tundub, et ta pääses eile õhtul põgenema ja helistas naabri juurest politseisse."

,,Ei, see on vale..." protesteeris Jarek.

,,Vale," küsis ülemus. ,,See naine ei ole viimased kaks aastat majast välja pääsenud!"

,,EI... Te teete praegu suure vea... Mina olen ohver. Tõeline mõrtsukas on Tõnis Nurme!"

,,Tõnis Nurme?" Ülemus vaatas midagi oma tahvelarvutist ja puhkes siis naerma. ,,Tundub, et peame psühhiaatri kongi saatma. Teie Tõnis Nurme? Teie naise Helge Nurme vanaisa? Ta on juba aastaid surnud."

Jutt: Sepatütar (Bix Pokupoeg)

Kui Sepamäe kohta küsida, siis noogutab küsitu alati teadvalt. Kõrge küngas, küljed võsasse kasvanud, aga kuplipealne lagedamast lagedam. See ei peaks üldse kaugel olema, tuleks minna naaberkülla ja siis sealt juba täpsemat juhatust saada. Aga naaberkülas kipub sama jutt korduma, ainult nüüd sorgatakse sõrmega hoopis teise ilmakaare suunas. Kui väsimatu otsija iga juhatamist tõe pähe võtaks, saaks tervele kihelkonnale tiir peale tehtud, ilma et salapärane sepamägi kriipsu jagugi lähemale jõuaks. Seetõttu ei söanda minagi kindlat küla ega valda nimetada, vaid pajatan loo sepast ja tema tütrest just nii, nagu seda ise kuulsin.

Ei ole õiget küla ilma külasepata.

Kui kuri kopsutõbi vana Matsi otse ääsi tagant ära viis, jäi küla sepikoda seisma. Aga mida on üks õige küla väärt ilma sepata? Adrale on vaja tera, hobusele rauda ning vitsata vankriratas kestab vaid esimese munakiviteeni. Lisaks konksud ja haagid, ankrud ja hinged, riivid ning ukselatid - ühes korralikus talus kulub igat sorti rauakraami ohtrasti ära.

Noor Mats, vana sepa tütrepoeg, oli veel liiga noor ja roheline, et vanaisa juures õppijast poisist kohe tegijaks saada. Ta oskas küll ääsi puhastada ja lõõtsa tõmmata, roostet nühkida ning pihte keerata, kuid põlevpunase raua oma tahte alla saamiseks jäi sellest väheks. Aga kui ema ja isa nägid, et nende poja süda ikka rohkem sepavasara kui adrakurgede poole kisub, siis ei tihanud nad vastu tõrkuda, kui poiss endale leivakoti kaasa küsis ning suurde linna meistri käealuseks läks.

Kümmekond talve seisis küla sepikoda külmana. Külarahva jaoks polnud see aeg kerge. Lihtsamate asjadega võis ju ise hakkama saada, aga keerulisema sepatöö tarbeks tuli ikka naaberkülla või siis suisa linna sõita. Kui muud linnatoimetust lisaks ei leitud, siis kulus selle peale terve päev täiesti tühja.

Kümmekond talve õppis Mats ametit. Alguses õpipoisina, kellele kõik käske jagasid, siis lööjana, kes sepa haamrikõksu järgi vasaraga virutas, ning lõpuks vanemsellina, kelle kätte meister terve töökoja võis usaldada. Kui kümnendale talvele järgnes kevad, siis võttis Mats põlle eest, silus tuka siledamaks ning tuli meistrit saadud õpetuse eest tänama.

,,Mul on aeg koju tagasi minna," lausus ta.

,,Nii ta on," noogutas meister silmanurk niiskeks kiskumas. Koos töötatud aja jooksul oli noor mees talle südame külge kasvanud ning nüüd tundus, nagu saadaks ta omaenese poega kodust ära. Samas, eks ta ju enam-vähem nii oligi. Sest kohe järgmisena teatas näost tulipunaseks lahvatanud Mats, et kui auväärt isa pahaks ei pane, siis tahaks ta alandlikult tema tütart endale kaasaks kosida.

Selline asjade käik ei olnud muidugi uudiseks. Igaüks, kellele vähegi silmavalgust jagatud, oli juba ammu tähele pannud, et noorte südamed otsekui kaks magnetraua tükki omavahel kokku kisuvad. Moe pärast võttis sepp väimehekandidaadi muidugi pihtide vahele, et tema kavatsuste ausus põhjani läbi pinnida, kuid lasi ennast siiski lihtsamalt nõusse rääkida, kui Mats alguses kartis.

Nii tuligi noor sepp kodukülla tagasi - äia käest laenatud vanker söekotte ja lattrauda täis ning õhetavate põskedega nisujuus kõrval istumas. Vana Äntu, kes vahepeal maja eest hoolt oli kandnud, aitas asjad sisse tõsta ning paigale sättida. Süsi sai kallatud kastidesse, raud laotud seina veerde. Mats lõi aknad ja uksed pärani ning kutsus sooja kevadtuule kaua kütmata ääsi seest rõskust välja puhuma. Vastne perenaine lasi luual lennata, loputas kausid ja kruusid ning kloppis kaasatoodud tekivaibad teetolmust puhtaks. Kui Matsi meelest oligi nõgine lagi vahepeal madalamaks vajunud ja tagatuba kitsamaks kulunud, siis kaasa käte all muutus kõik kiiresti taas koduseks.

Sõna sepa naasmisest liikus kiiresti. Juba järgmisel hommikul oli naabrimees ukse taga, et kaks kivisse löödud vikatit õigeks keerata. Tema järel tilkusid ka teised, et törtsukene juttu puhuda ning üht-teist tarvilikku tellida. Mats ei põlanud ühtegi tööd ära, olgu see suur või väike. Kõik sai tehtud ausalt ja hingega. Tasu küsis ta ka mõistlikult ning ei puigelnud vastu, kui taluperemees rahaveeringute asemel töö hinnaks värskelt küpsetatud leiba või korstnas suitsutatud seakülge pakkus.

Talve tuiskude vahel heitis Matsi naine nurgavoodisse ning tõi ilmale mustasilmse plikatirtsu, kelle isa Sädemeks ristis. Kui mees oligi omale pärijapoega ihaldanud, siis ei lasknud ta seda välja paista. Oma käega sepistas ta kena kätkikonksu aampalgi külge ning andis tööle veel usinamalt pihta, et tema väikesel printsessil millestki puudus ei saaks olema. Nii õppis tüdruk armastama vasara laulu ja lõõtsa vuhinat. Talle meeldis vaadata, kuidas külm ja kõva rauatükk ääsi peal praksudes kõigepealt punaselt, seejärel helevalgelt hõõguma lõi. Pihtide vahele napsatud raud oli just nagu elus, kui ta alasi peal keerles ning vasara all kiljus, et lõpuks väsinult ohates veetoobrisse vajuda. See oli tõeline võlukunst ning tema isa oli võlur, kelle taolist teist ilma peal polnud.

Kui Mats oli juba mitu aastat külameestele tublit tööd teinud, saadeti sõna, et mõisahärral on temaga üks jutt rääkida. Härra oli tükk aega laias ilmas ringi reisinud ja sealt suure hulga peeneid plaane kaasa toonud, mida ta oma esivanemate häärberiga kavatses ette võtta.

,,Mul oleks uut väravat vaja," teatas mõisaperemees kohe asja kallale asudes. ,,Kahe poolega ja täisrauast tehtut."

Mats piidles jämedaid paekivist poste ja kõrget väravakaart, mille alt uhke tõld koos kutsariga läbi sai sõita, kratsis kukalt ning noogutas.

,,Jah, seda on võimalik teha."

,,Gut! Kaua sellega läheb?"

See oli juba palju raskem küsimus. Mats koukis taskust sõlmenööri ja tõmbas selle ühest väravapostist teiseni. Siis mõõtis ära hingeankrute vahe ja sihtis silmaga, kui palju puudu jääb, kui käega kaareni küünitada.

,,Noh nädal kulub kindlasti. Ühele poolele. Teise poole jaoks teine. Rauda on vaja rohkem, kui mul praegu varuks on, raam vaja vahepeal korra või paar posti külge passitada. Kiiremini kui kahe nädalaga kohe kindlasti ei saa."

,,Siis on kaup koos," oli mõisahärra rahul. ,,Siin on sulle käsiraha raua ostmiseks. Kui mu tütar ületuleval pühapäeval balli korraldab, siis peavad siin postide vahel korralikud väravad seisma. Sellised, mille vahelt külalistel poleks häbi sisse sõita. Tee need mulle valmis ja ma tasun sulle korralikult."

Veel samal päeval sõitis Mats linna, et sütt ja igat mõõtu lattrauda osta. Sellina meistri juures töötades oli ta aidanud mitut väravat sepistada. Kõik nad olid olnud üsna ühte moodi: pikad hingelatid ristraami külgedeks ning odapeaks taotud otstega pulgad lippideks. Kindlasti pidas ka mõisahärra midagi sarnast silmas. Aga mida rohkem Mats valgest paekivist laotud kaarele mõtles, seda rohkem kerkis talle silma ette üks hoopis isesorti sepistöö, mida meister talle kunagi klantspaberist raamatupildi pealt näidanud oli.

Linna jõudes läks Mats enne rauahoovi hoopis naiseisa juurde. Ta vaatas veelkord pilti ning pidas tükk aega aru. Iga üksik tükk, mis pildi pealt paistis, ei olnud eraldi tehtuna keeruline. Keeruline oli tehtud tükke kokku sobitada nii, et need ilusad, kuid samal ajal ka tugevad oleksid. Siiski tundus asi oskajale mehele jõukohane olema, eriti kui äia käest saadud näpunäited hoolikalt kõrva taha panna.

Kaks nädalat kulus linnutiivul. Vasar Matsi käes tantsis varahommikust hilisõhtuni. Sepp oli hiljuti just ühe terase nagamanni endale õpipoisiks võtnud ning see abi kulus nüüd kuhjaga ära. Hulk tükke, mida taguda tuli, olid nii pikad, et mahtusid hädavaevu õigetpidi alasi peale keerama. Kahekesi käisid nad kaks korda valmis raamiotsi postiankrute peale passitamas, et hinged karvapealt klappima saada. Lõpuks oli kõik valmis ning kokkulepitud ajal kutsus Mats härra tehtud tööd üle vaatama.

Ballieelne päev oli kiire ja härral käed-jalad tegemist täis. Ta oleks hea meelega värava ülevaatamise hoopis valitsejale usaldanud, kuid too tuli ummisjalu tagasi ning kinnitas, et neid väravaid peab härra ilmtingimata oma silmaga kaema minema.

Ja tõsi ta oli. Kui härra lõpuks mahti sai, võttis vaatepilt tal suu ammuli.

Kaks suurt musta väravapoolt seisid valgest kivist postide vahel. Lipipulgad ei seisnud mitte sirgelt, vaid olid painutatud kõveraks ja pandud hargnema otsekui metsiku puu oksad. Iga järgmine haru läks järjest peenemaks kuni lõppes laia lehega, millel olid sakilised servad ning sissetäkitud rootsud. Eemalt vaadates võis arvata, nagu oleks elusad väädid hetkeks paigale tardunud ning kohe järgmine tuuleiil lükkab nad uuesti liikuma. Värav ise sobis kõrge kaare alla otsekui valatud ning liikus ohtralt määritud hingedel kergelt ning vaikselt.

,,Noh see on nüüd küll üks tõsine töö," tunnustas mõisahärra, kui oli küllalt imetleda saanud. ,,Palju sa selle eest palka küsid?"

Mats oli selle küsimuse üle isegi tükk aega pead murdnud ning viimasel ööl enne und isegi naisega nõu pidanud.

,,Ma tahaks uue koja ehitada," lausus ta julgust kokku võttes. ,,Iseenda oma ja oma maa peale."

,,Seda pead sa saama, meister!" noogutas mõisahärra.

,,Vali endale sobiv koht ning ma lasen selle sinu nime peale kanda. Majajagu palke võid metsast võtta südamerahuga ning see siin ..." surus härra kõliseva kotikese Matsile pihku ,,... on kõige muu peale preemiaks. Mine ja joo mu tütre terviseks!"

Ootamatust õnnest uimane, tegi Mats karvapealt nagu härra oli käskinud. Terve kõrts sai tema rõõmust osa ning seda jätkus kuni õhtupimedani. Päike oli ammu loojas, kui pehme keele ja veel pehmemate jalgadega Mats naabrimehe vankripäras tagasi tanumale jõudis. Koos lohistasid nad oimetu õpipoisi ukse kõrvale kotile ning Mats oleks äärepealt sinnasamasse kõrvale vajunud. Oma mütsi oli ta kõrtsi kaotanud ja härra antud kotikeses polnud enam ühtegi kõlinat alles.

,,Ära nüüd," lausus ta naisele, kui too noomima tahtis hakata. ,,Minu rikkus on kõik alles ning seda ei saa keegi minu käest ära võtta! Kuni mul käed haamrit tõsta jaksavad, ei saa meil iial rahast puudu olema."

Järgmine päev oli hingamise päev. See kulus sepale ja tema poisile ära, sest juba järgmisel hommikul oli ukse taga koputamas kaks korda nii palju töötahtjaid kui muidu. Kõik olid käinud mõisahärra uut aiaväravat vahtimas ning pöördusid Matsi poole teda aupaklikult meistriks kutsudes. Sepa kuulsus levis kiiresti naaberküladesse ning ka nende naabrite juurde. Ei unustanud mõisahärragi Matsi väärt tööd ning pöördus alati tema juurde, kui uuele kaminale oli vaja võret või välisuksele vedrusid.

See kõik tegi Matsi uue sepikoja soovi järjest pakilisemaks. Õpipoisi kõrvale sai lisaks teine veel võetud ning muude tegemiste tarbeks sulane palgatud. Rauavirnad seina ääres kasvasid ja söekastid kippusid üle ääre ajama. Kui Säde tahtiski meeste tegemistest osa saada, siis jalgujäämise hirmus pääses ta neid nüüd ainult tagatoa uksepraost piiluma. Uut ja avaramat hoonet oli hädasti vaja.

Tükk aega nuputas Mats, kus tema uus ja meistrile vääriline sepikoda peaks seisma. Vanaisa valitud plats selleks ei sobinud. Omal ajal ehitades ei tihanud vana Mats hädapärasest suuremat maatükki tahta ning nüüd oleks vajamineva juurde ehitamine naabrimehe ubinaaeda roninud. Peale selle seisis sepikoda kaugel tanuma tagumises otsas, kust teise küla rahvas teda tükk aega taga pidi otsima. Kuna küla kõrval olid kõik sobilikud maatükid juba põllu- või peenramaaks võetud, siis jäi Matsi silm seisma hoopis mäe mõõtu künkal, mis veidi eemal ojakäärus kõrgus.

Külast künkani viis kõvaks tambitud lehmarada, mida mööda pudulojuseid hommikuti ojaäärsele karjamaale aeti. Sealt, kus laiem tee kõrvale keeras, jätkas kitsuke jalgrada tipu poole rühkimist, kus võssakasvanud nõlvade kiuste avanes tulijale avar lagendik. Siin oli piisavalt ruumi, et korralik töökoda koos eluasemega püsti lüüa. Ja kui küla poolt tulev tee tuli nagunii juba vankrivääriliseks teha, siis võis ju sama soojaga ka teiselt poolt küngast jäljed sisse sõita. Kui seal ojanirele sild peale lüüa, siis saab niimoodi otse suurele maanteele. Sealt kaudu võiksid nii mõnedki naaberküla mehed, kes muidu pikka ringi paljuks pidasid, sepa jutule tulla.

,,Sellest võiks sepamägi saada küll," lausus Mats Sädemele, kellega koos nad üles olid roninud. ,,Mis sa sellest arvad?"

Säde oli isaga päri. Mägi oli hakanud talle meeldima juba siis, kui nad oja veeres mitu metsamarjadega põõsast leidsid. Siin üleval oli aga veel põnevam. Liivase lagendiku peal lösutas hulk pirakaid kivirahne, mis sobisid ühtmoodi hästi nii otsa ronimiseks kui peituse mängimiseks. Üks suur kivi seisis keset lagendikku püsti. Teised, sama suured mürakad, seisid ringis ümber tema, osad veel otsa peal upakil, osad külili mulla sees ja paar tükki päris eemale veerenud. Otsekui oleks keegi üritanud nendega kurni mängida.

Kui Säde oli küllalt turninud ja ühelt kivilt teisele hüpanud, tekkis tal tahtmine teada saada, et kui suur see suur kivi seal keskel on. Ta surus ennast vastu musta rahnu ja sirutas käed välja, kuid need ulatusid vaevu-vaevu kivi ühte külge katma. Säde hõikas isa, et too tuleks ja aitaks tal edasi mõõta, kuid isal oli kiire tagasi tähtsamate toimetuste manu.

Järgmisel nädalal kõrtsis pühapäeva pidades käis Mats oma mõtte ka teistele välja. Mehed lauas hakkasid sumisema. Keegi ei olnud vastu, et Matsil on uut sepikoda vaja, küll aga kippusid arvamused lahku minema valitud koha suhtes. Nii mõnigi arvas, et küla sepp võiks ikka oma tanumale jääda. See on rohkem väärt kui mõne teise mehe marjapõõsas või viljapuu. Teiste meelest polnud üldse paha mõte, kui üle sepa mäe saaks otse suure maantee peale. Teeks linna mineku palju lihtsamaks. Ainult vana Äntu põrnitses tükk aega oma käes olevat kannu enne kui söandas suu lahti teha.

,,See ep ole teps mitte hea mõte," pobises ta omale habemesse. ,,Nood kivid on seal lagedal on liiga isemoodi! Suured. Külmad. Soontega, mis on sees tunda, aga välja ei paista. Ma olen pika elu ära elanud, aga ei tea, et sihandseid veel kusagil mujal leiduks."

,,Kivid on kivid," vastas Mats. ,,Kui need juba seal üleval on, siis mul seda lihtsam. Korralik kivi kulub maja alla panemiseks alati ära."

,,Oma majasse neid kive tooma!" ehmatas Äntu ära. ,,Jäta see mõte parem heaga kõrvale. Vanad jutud räägivad, et kunagi olla seal haldjarahva värav seisnud. Kel vähegi aru peas, ei läinud kunagi selle kiviringi lähedalegi. Sa ei võinud kunagi teada, millal värav lahti võis minna või kes seal teisel pool passimas oli."

,,Aga kui seal see värav on, miks need kivid siis laiali on?" päris kruusi nühkiv kõrtsmik, kes oli külameeste juttu kuulama jäänud.

,,Naiste pärast!" vastas Äntu. ,,Üks tüdruk oli ennast kogemata korraga kahele haldjaprintsile lubanud, taipamata, et nood teineteise kaksikvennad on. Kui asi välja tuli, tõusis vennaste vahel nii suur tüli, et kivid pilluti laiali ja värav löödi kinni. Sestsaadik pole haldjarahvast meie mail nähtud, aga kes teab kauaks see nii jääb."

Kui Äntu jutt ka Matsi südame alt õõnsaks võttis, siis ei näidanud ta seda välja.

,,Jutt või asi," ühmas ta. ,,Mina olen ise väravameister, ega karda laste muinasjutte. Aga kui haldjarahval peakski meie maale taas asja olema, küll ma siis nendega ka sepakaupa teen."

Selle peale ei olnud kellelgi rohkem midagi kosta. Järgmisel hommikul võttis Mats mütsi näppu ja läks mõisa, härra käest saadud lubadust välja lunastama. Ta sai uhke paberi, mis künkapealse tema nimele kinnitas. Lisaks andis valitseja ka head nõu, kust õppinud ehitusmeistrit palgata. Talv tuli hüva lumega, mis lasi vajaliku hulga palki lõigata, välja vedada ja tahenemise tarbeks riita laduda. Niipea kui kevad maa paljaks sulatas, saabus soovitatud meister koos plaanidega. Ta mõõtis maad ning tagus vaiu. Mats saatis oma sulased talle appi ning palkas paar suilist veel lisaks, et ehitamine kiiremini käiks.

Kui aampalgid hakkasid paigale saama, võttis Mats naise ja tütre kaasa ning kõndis mäest üles oma uut koda imetlema. Säde lippas vallatult ees, vanemad käsikäes rahulikumalt järele. Kunagi kitsas ja kasutamata rada oli ehitusmeeste poolt sauerähaga tihendatud ning korralikuks kahe roopaga teeks tallatud. Seda mööda oli lausa lust astuda. Mats piilus vaikselt oma kaasa poole, kelle samm oli viimasel ajal raskemaks läinud. Naise hundi moodi isu ja pinguli põllepaelad andsid lootust, et seekord on pärijapoeg perre tulemas.

Üleval katkestasid mehed saagimise ja kopsimise, et kombekalt peremeest tervitada. Mats jättis Sädeme välja kivide otsa kõõluma ning lasi ehitusmeistril maja kohta selgitusi jagada.

Mehised põllukivid olid paksu lubjamördiga pea põlvekõrguseks vundamendiks laotud. Kuigi esimesel pilgul oli kivimaterjali künka peal piisavalt, siis maja alla ladumiseks see kahjuks ei kõlvanud. Rahnud olid liiga suured ning sügavalt maakamaras kinni nii, et ka mitme mehe ramm neist üle ei käinud. Polnud seal ka ühtegi pilu ega pragu, mida märjaks kastetud kiiludega laiali lõhkuda. Pika mõtlemise peale sai maja vundament ühe teistest veidi eemal külitava rahnu külge sobitatud nii, et alt põllu äärest ainult kolme külje jagu materjali üles sikutama pidi.

Mõisa metsast toodud palgid olid head ning korralikult tappi taotult ei jätnud seina vahele pisimaidki pragusid. Osa palkidest oli puki peal laudadeks lõigatud, millest pidi tagakambri põrand tulema. Kõik edenes nagu plaanitult, ainult ääsikorstna ladumine oli vähe keerulisemaks osutunud. Muidu oleks otsapealsed sarikad juba püsti ning pärgki küljes.

Õue peal olid maha märgitud kohad kaevu, keldri ja kemmergu jaoks. Need kolm olid kõik tarvilikud asjad, kuid ei tohtinud üksteisega liiga kõrvuti sattuda. Kui kaks viimast veel alustamata olid, siis kaevu kaevamine käis juba mitmendat päeva. See pidi saama sügav, sest siitkandi veesooned ei kerkinud kõrgemale kui künkajalamil voolav oja. Nii sügavale ei saanud ühe hooga uuristada, kuna hooletu kaevaja võinuks muidu kergesti varisevate seinte alla jääda. Kõigepealt tuli ülemisele otsale tugevad seinad laduda, alles siis sai vähe kitsamalt kaevates edasi minna. Kaevumeister oli selle tarbeks hulga põletatud telliseid augu veerele ladunud ning segas äsjakustutatud lupja siitsamast sõelutud liivaga mördiks.

Mats astus üle kaevust tulnud liivavallide, et oma silmaga augu sügavust mõõta. Tema järel tegi nisujuus sedasama. Naine oli just üle augu serva kummardunud kui tundis järsku tugevat valujutti läbi keha sööstmas. See oli imelik, sest õige ajani pidi veel vähemalt kaks korda neli nädalat olema. Imestamiseks polnud aga enam aega, sest kohe tuli teine kramp, mis teda kõhust kõverasse tõmbas. Tasakaalu kaotanud naine otsis tellisevirna pealt tuge, kuid see vajus käe all külili ning ootamatusest tardunud Matsi silme all kadus tema kaasa koos kaevumaterjaliga sügavale maapõhja.

Südamelöögi jagu hiljem hakkas pilt uuesti liikuma. Mehed ehituse pealt tormasid appi, kaasas labidad ning köis. Veel serva peale kõõluma jäänud tellised pühiti eemale. Kaevumeister ise laskus köiega alla, et naine üles tuua. Kukkumine oli olnud raske ning see oli vere voolama löönud. Külast kohale kiirustanud ravijamutt sättis nisujuukse veel valmimata tagatuppa vankriheinte peale pikali, kuid sellest ei olnud enam abi. Pärijapoeg, kellel siia ilma tulemisega liiga kiire oli olnud, ei võtnudki hinge sisse. Veri, mis tema tulemisega lahti oli löödud, ei jäänud ka pidama ning Mats pidi abitus vihas pealt vaatama, kuidas tema kallis kaasa järjest kahvatumaks jääb. Ei aidanud härdad palved ega rusikaga seina vastu peksmine. Kui koit ahetama lõi, siis polnud naisest enam selle nägijat.

Järgmise päeva istus sepp kodus. Poistele oli vaba päev antud ning Säde vanaema juurde lohutamisele saadetud. Mats istus süütamata ääsi kõrval, topka käes ning suur pudel selget viina kõrval. Hommikul mehed ta sealt magamas leidsidki. Pudel tühi, kuid mure uputamata.

Päevad möödusid ning nende järel ka nädalad ja kuud. Matsi valu ei kadunud, see muutus ainult tuhmimaks ja tuimemaks. Uus maja sai valmis, kuigi sarikapidu ei söandanud seal keegi pidada. Ühel tuulisel sügispäeval koliti töökoda uude kohta. Matsi ema oli abiks ning aitas eluruumid hubaseks teha. Kuigi Sädemel oli kaheksas talv juba tulemas, siis leiti ikka, et mõni tüdruk võiks talust talle aeg-ajalt abiks käia. Päris kodalist Mats ei tahtnud, aga ta sai aru, et naistetööd tahtsid tegemist ning tütar on tal veel liiga noore, et päris perenaiseks hakata.

Kui muuga oli Mats juba enam-vähem leppinud, siis pooliku kaevuaugu lasi ta kinni ajada.

,,Uue kaevu koht tahab veel arutamist," lausu ta napilt. ,,Seni toob vett ojaallikalt või külakaevust."

Seega said sulased peale sisse kolimist endale uue ülesande. Mats meisterdas suure ratastoobri, millel olid aisad ees ja kaas peal. Kuna vett kulus töökojas ohtralt, siis tuli meestel igal hommikul hobune toobri ette rakendada ning alla külasse vee järele sõita. Vähemnõudlikumate vajaduste tarbeks võis ka räästarenni alla seatud tünnist vihmavett pruukida, aga tihti oli seda vähe ning põuasematel päevadel kohe üldse mitte. Talvel kippus toober jäässe kasvama, mis suure osa vedaja pingutusest tühjaks tegi. Kui kaks talve oli möödas, ütles vanem õpipoiss Matsile kontrahti üles. Noorem pidas veel ühe talve vastu, aga siis läks ka tema linna, et vee vedamise asemel rauatööd õppida. Sealt edasi pidi Mats sulasele topeltpalka maksma, et künka otsas mitte janu kannatada.

Aastad kulusid ka Sädemel, kes sirgus suuremaks ning kasvas kenamaks. Enamjaolt tegi ta seda omapäi, kuna isa rühmas rauda taguda või siis pidas naabrimeestega pühapäeva. Nii mõnigi kord kippus isa pühapäev ka järgmisesse hilishommikusse venima või isegi kuni lõunani kestma. Kui mees lõpuks voodist välja sai, oli ta ka ülejäänud päevapoole tujukas ja morn ning Säde õppis kiiresti kõik oma küsimused sellel päeval endale hoidma.

Kui kümnes künkapealne talv kevadesse keeras, hakkas naaberküla leskperenaine ootamatult ohtralt sepa abi vajama. Küll oli hobusel kabjaraud kulunud, küll kippusid koodiketid katkema. Enne tööd ning selle järel sai alati pikalt juttu puhutud ja kindlasti ka kuulsat mõisaväravat kiidetud. Sädemele see alguses ei meeldinud, aga kui proua talle ühel korral kena kutsika kinkis, siis oli jää murtud ning edaspidi oli tüdruk naist võõrustades sama rõõmus kui Mats.

Mida aeg edasi, seda pikemaks jutud venisid. Mõnikord jäi külaskäik isegi nii hilja peale, et Mats pidi prouale ka öömaja pakkuma. Lõpuks leidsid mõlemad pooled, et ega siin pole enam midagi varjata ja tuleb leivad ühte kappi panna.

Kõik oleks muidu tore olnud, kui üks ootamatu tõrvatilk poleks mesinädalate ette kukkunud. Mats ei suutnud oma uue kihlatuga kuidagi kokkuleppele jõuda, kumma kapis nende leivad olema peaks. Naise nime peal oli suur ja uhke talu naaberkülas, kus kolm sulast ja hulga suilisi pikisilmi omale peremeest ootasid. Matsi jaoks olid aga tuli ja raud palju armsamad ning selleks oli vaja rohkem kui ühe naisterahva kätt, et teda tema sepikojast välja sikutada. Küll proovisid mõlemad teineteist veenda - alguse heaga, kuid pärast juba raksu ja riiuga. Kogu see asi lõppes suure pauguga, kui naine minema marssis ja Matsi ukse tagantkätt kinni virutas.

Säde kuulis, kuidas isa kõrvaltoas valjusti vandus ning siis raske sammuga kapi kallale läks. Seal hoidis ta suures pudelis armsaks saanud arstirohtu, millest topkatäie jagu kohe närvileevenduseks kulus. Kui teine ja kolmaski kohe takka tulid, siis keeras tüdruk ennast ohates teise külje peale ning proovis magama jääda.

Järgmisel hommikul tuli Altnurga Kaarel tellitud tööd ära tooma. Uksehinged olid valmis keeratud, aga ankrupostid ootasid alles tegemist. Matsil oli viimasel ajal nii palju aega tähtsamate toimetuste peale kulunud, et tööde järg kippus kuhja kogunema. Kuna isa alles eelmist päeva välja magas, siis pidi Säde ise tulijale vastu minema ja niksu tehes vabandama. Kaarel küll nurises, aga tüdruku palumise peale nõustus siiski päeva jagu ootama. Pealegi lubas Säde ise valmis asjad ära tuua, et mees teist korda tühja ei peaks tulema.

Sellest päevast sai tegelikult kaks, sest Mats tundis ennast peale ärkamist nii haigena, et pidi käe kohe rohu järele sirutama. Lõpuks pidi Kaarel ikka veel korra kohale sõitma, kuna üks parema käe hingedest oli kogemata kombel hoopis vasakule väänatud. Mats ei võtnud süüd omaks ja väitis, et tema on kõik tellimise järgi teinud. Pärast pikka vaidlust sai õnnetu hing ikkagi ääsi peale pistetud ning teisele poole keeratud. Kui torisev Kaarel uksest välja läks, virutas Mats vasara südametäiega nurka ning saatis Sädeme külast uut arstirohtu tooma.

Suvi, mis oli alles alanud, sai sel aastal varakult sügiseks. Matsi majas hakkas raha nappima ning sulane ütles koha ülesse.

,,Vea ise omale seda vett!" sülitas ta südametäiega ning jättis viimase toobritäie Matsi ukse ette lekkima. Mats oli mitu korda toobrit parandada püüdnud, kuid sellest polnud mingit kasu. Praod olid juba liiga suured. Kuigi vihmaveetünn kogus sel aastal hästi ja vähemaks jäänud majaliste peale kulus vettki vähem, siis toidu tegemiseks pidi Säde kaelkookudega külas käima. See pani käed valutama ja õlad tuld lööma, aga tüdruk tegi seda tõrkumata.

Mats ise vett ei joonud. Tema tarbeks oli teine pudel, mida ta nüüd juba iga päev musitas ja muidu kalliks pidas. Töötegemine selle kõrval kippus hoopis unarusse jääma ning nii pidi Säde salamahti emast jäänud ehteasjakesi linna viima, et päris nälg majast eemal hoida. Vanaema oli neid küll paar korda enda juurde elama kutsunud, aga kuna Matsi uhkus ei lubanud sepikoda maha jätta, siis ei teinud ka tüdruk seda.

Ühel päeval sattus Säde vett tuues vana mehega koos mäest üles kõndima. Too oli kindlasti palju rohkem näguripäevi näinud, sest kuub, mida ta kandis, oli viledamast viledam ning pükse hoidis vist ainult nöör veel koos. Õnneks oli keegi hea inimene talle suurräti kinkinud, millesse vanake ennast ninaotsani sisse oli mässinud, et sügisesed tuuled kopse ei külmetaks. Sädemel hakkas vaesest rännumehest kahju ning kuigi tal polnud külalisele palju pakkuda, siis pisut puhkust ja kausitäie suppi võis ikka lubada.

Kui tulijad sepikotta jõudsid, ei olnud seal neid kedagi tervitamas peale käharkarvse Pontu. Kevadel Matsile kosja kippunud proua kingitus oli suve jooksul kutsikapõlve selja taha jätnud ning korralikuks majalukuks kasvanud. Eelmisel õhtul vitsamiseks toodud vankrirattad vedelesid nurgas ning Matsi haamer seisis sama targalt alasi peal püsti nagu nädal aega tagasi.

,,Isal on oma tegemised," ohkas Säde, kui oli ääsile tule üles puhunud ning supikausi sooja pannud. ,,Kui need rattad nii rasked ei oleks, siis taoks ma ise need vitsad valmis. Ma olen mitu korda pidanud papa tööd ise lõpule viima, et viimasedki tellijad ukse tagant ära ei kaoks."

,,Mina ei saa sind nende ratastega aidata," vastas võõras. ,,Aga ma tean kedagi, kes võib-olla suudaks."

,,Kes see küll olla võiks?" imestas Säde. ,,Ja miks peaks ta niisama meile appi tulema. Meil ei jagu raha hädapärasemategi asjade jaoks rääkimata siis abilise palkamiseks."

,,Mõnikord ei olegi raha see kõige olulisem," noogutas mees. ,,Kui sa mulle lubad, et järgmisel kohtumisel annad sa mulle tõrkumata selle, mida ma küsin, siis saadan ma sulle abilise, kes sind sepatöö juures aidata saab."

Sädeme jaoks tundus jutt küll kõhedalt kummaliseks keeravat, kuid sellest hoolimata otsustas ta kauba vastu võtta. Mis iganes abi oli teretulnud ning tal ei olnud hinge taga midagi nii väärtuslikku, mida ta selle heaks poleks raatsinud ära anda.

Võõras naeratas ja sügas Pontu kuklatagust. Koer oli külalise kiiresti omaks võtnud ning lasi selle peale sabal agarasti lehvida. Seejärel tänas mees Sädet südamest söödud supi eest, heitis rätiku endale keebina ümber ning asutas tagasi tee peale. Ääsisoe ja supikauss olid talle tublisti jõudu juurde andnud, sest mineja samm tundus nüüd hulga pikem ning olek nooruslikum.

Säde tõmbas ukse haaki ja korjas tühjad kausid kokku. Korraks astus ta ka tagatuppa, et vaadata, ega isa suppi ei soovi, kuid too magas juba norinal ning ei kuulnud enam midagi. Tühi pudel seisis voodipäitsi kõrval ning teine vedeles juba eilsest toanurgas.

Ohates pani Säde tagaukse kinni ning kavatses ka ise voodisse valmistuda, kui kuulis järsku selja tagant vaikset vuhinat. Ehmatusega ümber pööranud, ei uskunud tüdruk oma silmi. Ääs põles endiselt ning sinna oli kamaluga süsi lisaks visatud. Vitste jaoks mõeldud latijupid olid otsapidi süte vahel ning lõõtsa taga seisis käharjuukseline noormees, kes tundus kuidagi kahtlaselt tuttav. Kui nooruk tüdruku pilku märkas, siis hakkas ta rõõmsalt ähkima ning viipas vasara ja alasi poole.

Kõheldes võttis Säde haamri pihku ning piidles ootamatut abilist, kes pihtidega latte pööras ning sütele õhku andis. Kui raud õiget värvi hõõgus, asetati see alasile ning Säde tagus nii, nagu ta oli isa näinud tegevat, et vits õiget pidi kõveraks keeraks. Õnneks olid latid juba enne õiget mõõtu, seega tuli vaid nende otsad korralikult kokku sulatada ning valmis vits rattale sobitada. Külma vette kastetuna tõmbas see ennast ümber rattapöia kõvasti kinni ning hoidis kodaraid korralikult koos.

Kõik neli ratast said valmis, ilma et veider noormees oleks sõnagi lausunud. Kui Säde teda abi eest tänas, sirutas ta ennast tüdruku poole, nagu tahaks musi küsida, aga tõmbas selle asemel hoopis märja keelega üle neiu põse. Seejärel lonkis ta koja nurka, keeras ennast algul ühele, siis teisele küljele ning keris ennast lõpuks kotile kerasse nagu korralikule koerale kohane. Mismoodi ja mis hetkel noormehest taas Pontu oli saanud, seda ei suutnud Säde meenutada.

Hommikul ärgates kahtles Säde tükk aega, kas kõik eile nähtu mitte unes polnud sündinud. Aga vankrirattad seisis ilusasti rautatuna seina ääres ning Mats polnud vahepealse aja jooksul isegi korralikult teist külge keeranud.

Nii julges Säde, kes juba tükk aega isa asemel kundedega suhtles, rohkem töid vastu võtta. Mats ei pannud üldse tähele, et tööd ilma temata valmis saavad või siis arvas tõsimeeli, et kõik need õhtud, mida ta millepärast mäletada ei suutnud, olid alasi taga vasara vibutamise peale kulunud. Küll aga teadis ta iga kord tulla raha oma kätte küsima, kui tehtud asi tellijale üle oli antud. Ei saanud ju tüdrukutirts otsustada, kas söepõletaja võlg on pakilisem kui rauahoovi poolt küsitu. Tütre kasinat arusaamist rahaasjadest kinnitas ka see, et too mitu korda kallist rauda ainult toidukraami eest ära oli andnud.

Kõik need naginad ei olnud aga midagi selle tüli kõrval, kui Matsil järjekordset rehnutti pidades naisele kuulunud hõbedane rinnanõel meelde tuli. Nõel oli kadunud. Kui kohale kamandatud Säde tunnistas, et oli nõela juba tükk aega tagasi rahaks vahetanud, siis süüdistas isa teda varastamises ning lajatas lapiti vastu nägu, nii et veri lendas. Pontu kargas lõrinal neiu kaitsele ning rebis mehe püksid ribadeks, enne kui tüdruk koera sülle suutis krabada. Mats kahmas pingi pealt vasara ja lubas mõlemad koha peal maha lüüa, aga enne jõudis plika oma tuppa ja sai ukse riivi. Riiv oli ehitamise ajal Matsi enda poolt taotud ning ei andnud ka siis järele, kui mees õlaga ukse sisse jooksis.

Mats vahtis tusaselt ust ja haamrit oma käes ning otsustas tütre tänamatuse hiljem arutluse alla võtta. Hetkel oli raha, õigemini küll selle puudumine, hulga suurem küsimus. Ta lennutas vasara nurka ning haaras kapist viimase pudeli, millele põhi veel peale polnud tehtud. Püstikaranud närvidele rahustavat rohtu valades langes tema pilk põrandale tilkunud plekkide peale ning järsku turgatas talle hiilgav idee pähe.

Kratt! Kuidas ta kohe selle peale ei tulnud? Kui mehel on kratt, siis ei ole tal millestki puudus. Anna pisuhännale vaid käsk kätte ning kõik, mida hing ihaldab, tuuakse kohale. Kunagi kuuldud lugudes oli krati tegemine alati kergesti käinud. Hulk mõttetut kola tuli kokku korjata ning kuuvalgel ööl nelja tee ristile vedada. Kui seal piisavalt kaua oodata, siis tuli vanatühi kolme tilka verd tahtma, mille abil kratile elu sisse sai puhutud. Kuigi alguses oli alati kratiomaniku enda verest juttu olnud, siis lõpuks kõlbas igasugune kraam, olgu see siis kassi või kuke küljest tilgutatud.

Hea mõtte üle rõõmustades otsis Mats enam-vähem puhta riidelapi ning korjas pritsmed põrandalt kokku. Need hakkasid küll juba kuivama, kuid see-eest oli verd hulga rohkem kui ainult kolm piiska. Ja kui sellest mingil põhjusel ei peaks piisama, küll siis saab puuduva osa juurde hankida.

Kratimaterjaliga oli vähe raskem. Mats ei mäletanud täpselt, mida kõike ühe korraliku puugi ehitamiseks kasutama pidi. Erinevates juttudes nõuti erinevaid asju, kõik puust tehtud ning enamik sellest kippus sepa majast puuduma. Isegi vanade vihtadega oli kitsas käes, kuna saunas käimiseks oli alati külla sõidetud ning viimase ajal polnud Mats vaevunud seda teed ette võtma. Seepärast haaras ta lihtsalt ukse kõrvalt luua kaenlasse, lootes ülejäänu kohta pahareti käest täpsemat õpetust küsida.

Hiline õhtu oli ennast juba öösse keeranud. Mats marssis kividest mööda üle künka ning võttis suuna maantee poole. Lisaks luuale oli kaasa kahmatud ka pudel, mis pidi mehele samal ajal nii julgust juurde andma kui ka külma eemale peletama. Kuigi kuuketas säras heledalt, kippus tee salakavalat mineja jalgadesse komistama, nii et too mitu korda äärepealt ninali oleks käinud. Vähemalt korra käis Matsil külm jutt rinna alt läbi, kui näpud klaasi peal libisema hakkasid. Õnneks jäi pudel siiski pillamata ja suur kahju sündimata.

Kui künka pealt tulevad rattaroopad samas paigas kaheks hargneva maanteega kohtusid, jäi Mats seisma. Sinnamaani oli plaan selge olnud, nüüd aga oli vaja vähe aru pidada. Kukalt kratsides otsis mees kraaviperve peal kuivema koha, sättis luua istumise alla laiali ning võttis korraliku punnsuutäie, et jaheda tuule käes mitte värisema hakata. Soojemaks see tuult ei teinud, pigem kippus nüüd hoopis silm koomale vajuma. Veidi aega suutis mees vastu pidada, aga lõpuks tuli talle tukk ikkagi peale.

Mats oli enda meelest vaid korraks pea rinnale lasknud, kui kellegi käsi talle õlale koputas. Mustas riides uhke härrasmees, kannustega saapad jalas ja kukesulega kübar peas, oli istuja kõrvale ilmunud ning vaatas talle otsa. Mats ei seletanud hästi ta nägu, kuna vahepeal oli öö pimedamaks läinud ja kuu kuuselatvade taha vajunud.

,,Kas sina teedki kratikaupa?" uuris Mats hammaste plaginal. Rohust hoolimata oli sügisene rõskus talle sügavale kontideni pugenud.

,,Kas sina tahad kratiga kaupa teha?" küsis mees vastu.

,,Loomulikult"

Mats kohmitses kangete kätega karmani kallal ning tõmbas verise nutsaka lagedale.

,,Võta siit nii palju, kui vajalikuks pead."

Matsi pakkumine pani mehe mustas muigama. ,,Sa pakud mulle võõrast verd ja tahad selle eest kratti saada."

Pildi autor Ene Koppelmann

,,Pole see veri võõras ühtigi!" vaidles Mats vastu. ,,Tiba ülekäte läinud küll, aga see saab hommikul korda aetud. Kuidas selle kratiga jääb? Mul on üks korralik luuakonts kaasas, sellest võiks pihta hakata."

,,Krati jaoks jääb sellest kaubas natuke vajaka," raputas võõras pead. ,,Aga kui sa oma tahtmises lõpuni kindel oled, siis me võime sinu juurde sepikotta minna ning vaadata, kas leiame sealt puuduva."

,,Vaat see on mehejutt," rõõmustas Mats ning ajas ennast kangeks jäänud jalgade peale.

Tee tagasi üles tundus koos musta mehega palju kiiremini minevat. Sepikoja uks oli küll haaki pandud, aga Mats tagus senikaua rusikaga, kuni Säde ärkas ja ukse lahti tegi.

,,Tee tuli alla ja vaata midagi laua peale," nõudis Mats tütrelt. ,,Mul on üks tähtis kaup vaja kokku leppida."

Ööriietes Säde lahvatas uhket võõrast nähes tulipunaseks ja kiirustas tagakambrisse, et midagi sündsamat selga visata. Seejärel sättis ta haohunnikust võetud oksatükid ääsile ning puhus tule ülesse.

,,Ma ei teadnud külalisi oodata," vabandas tüdruk. ,,Aga järsku sobib kuuma ürditeed teile pakkuda?"

,,Kuum ürditee sobib tänasel külmal öösel vaesele teelisele väga hästi," vastas kummaline võõras üksisilmi neiut vaadates. ,,Kui perenaine on ka nii kena, et istub meiega koos teed jooma."

,,Ei ole tarvis plikal tulla meeste jutule vahele," vaidles Mats sellele vastu. ,,Meetopsikus peaks veel midagi olema, too see lauale ja siis võid tagasi magama minna."

Raskemalt kui see viisakas oleks olnud, asetas võõras teetassi lauale.

,,Sepp! Sa tahad oma tütre hinge krati vastu kaubelda ning see on jutt, kus temal pole vahele rääkida?" kõmistas ta kõuehäälega.

Mats tahtis vastu rääkida, aga tema keel oli suulaes kinni ning käed-jalad ei kuulanud sõna.

,,Auväärt preili," pöördus külaline Sädeme poole. ,,Kui me eelmine kord kohtasime, siis lubasid, et annad mulle selle, mida küsin. Kas see lepe on jõus?"

Nüüd tundis Säde mehe ära. Ta oli ennist just imestanud, et miks Pontu, kes muidu tulijaid võõrastab, seekord külalist rõõmsalt saba liputades oli tervitanud. Taipamine võttis tüdruku hinge kinni, nii et ta ainult vaevu pead suutis noogutada.

,,Sepp püüdis teha kaupa millegagi, mis ei ole tema oma ära anda," lausus haldjaprints. ,,Ma panin sind tähele juba siis, kui sa esimest korda meie värava veerele ronisid ning ma olen jälginud su kasvamist kuni tänase päevani välja. Sinus on võrdselt palju nii südant kui südidust. Sa meeldid mulle ja ma loodan, et ka mina hakkan sulle meeldima. Kas sa annad oma käe mulle ja tuled koos minuga?"

Mats üritas vastu vaielda, aga tema lõuapärad ei liikunud mitte karva jagugi. Laua taha kleebituna pidi ta pealt vaatama, kuidas Säde oma käe printsile ulatas ning ennast uksest välja lasi juhatada. Pontu kalpsas neile järele ja alles siis, kui uks kinni vajus, pääses sepp uuesti liikuma.

,,Oodake!" röögatas Mats ja lükkas laua nii kõvasti eemale, et tassid laiali ja laud tagurpidi lendas. Üks teab-kust välja veerenud tühi pudel jäi mehele talla alla, nii et too enne ukseläve mürtsuga maoli käis. Kui ta lõpuks uuesti püsti sai ja üle ukse koperdas, oli Säde koos printsiga juba kiviringi keskel.

,,EI..." ähkis sepp. ,,Ei lähe sa ..."

Maa Matsi jalgade all ärkas ja raputas ennast. Ükshaaval hakkasid kivid ümberringi elama. Need, mis olid viltu vajunud, ajasid end püsti. Need, mis olid kaugemal, pöörasid end mullakamarast välja ning veeresid tagasi oma kohale. Isegi maja alla vundamendiks sätitud rahn raputas sepikoja oma turja pealt ning kalpsas teistele järele. Kogu kiviring lõi heledasti lõkendama. Hetkeks tundus vaatajale, nagu oleks teda pea alaspidi väänatud, ning siis oli valgus kadunud. Koos valgusega oli kadunud ka kiviring ning selle keskel seisjad.

Toeta jäänud sepikoja sein vajus laiali ning tõmbas ääsikorstna kaasa. Kannatlikult oma aega oodanud Laurits ei lasknud võimalust käest, vaid kargas kohe allakukkunud katusesse. Tuli neelas kõik, mis sepikojast järele oli jäänud ning mõne aasta pärast kattis mööda künkanõlvasid kõrgemale hiilinud lepavõsa ka viimased vundamendivaremed. Matsi edasisest saatusest pole rohkem midagi kuulda olnud, aga lugu sepa mäest teate nüüd teiegi.

Jutt: Rõika peeglivabriku needus (Tea Lall)

Kats seisis vana laguneva vesiveski ees ja nägi, kuidas habras, viirastuslik naine teda ülevalt tühjast aknaaugust jälgib. Tema suured ja ebaloomulikult mustad silmad olid põhjatud. Näis, et need silmad võisid hukutada igaühe, kes neisse vaatas. Kats tundis selle läbitungiva pilgu all seistes kogu keha ja meeli halvavat hirmu.

Äkki seisis naine Katsi ees. Ta ulatas midagi, mis oli mässitud pruuni jõupaberisse.

,,Kisu, kisu peeglike

aja tagant endasse

naine, kes su ette seisab...," pomises ta.

,,Kuidas palun?" küsis Kats kogeledes ega kiirustanud pakutut vastu võtma.

,,See on sulle," ütles naine veidra kareda häälega, ,,Oswaldi poolt."

,,Kes sa oled?" küsis Kats.

,,Anna," vastas naine, ,,ärakutsuja..." ning kadus. Ainult jõupaberisse mässitud pakk oli kui nõiaväel Katsi kaenla all. Kuidas see sinna oli saanud, polnud võimalik seletada. Kats rebis paberi ümbert ning... ärkas higisena üles, süda sees hirmust tagumas.

See üks ja sama painajalik unenägu kordus Katsil aastast-aastasse. Algas see alati ühtemoodi - Kats kõndis mööda sammaldunud rada hämaras metsas tuhmi valguse poole, mis eespool paistis. Rada katsid jämedad looklevad puujuured nagu võimsad veresooned, mille kaudu iidsed puud endasse elujõudu ammutasid. Puude vahel ujusid uduviirud, millest tungisid läbi hõredad peagi kustuma hakkavad päikesekiired. Kahel pool rada kulgesid pooleldi oksarisust kinnikasvanud kraavid, mille põhjas mustendas vesi.

Kui mets lõppes, jõudis naine lagendikule, kõrge punastest tellistest tontliku hooneni, mis kõrgus üle inimestest hüljatud asula jõe ja umbekasvanud tühermaa vahel. Kõikjalt jälgisid teda kõrget kivihoonet ümbritsevad katkiste akendega lagunenud majad nagu koolnud oma tühjade silmakoobastega. Loojuva päikese tumeoran kuma ulatus veel vaevu puudutama kõrgemate puude latvu ning värvis need punaseks, jättes mulje, nagu oleks keegi need vere sisse kastnud. Kunagise suursuguse, ent unustatud hoone puidust kaunistustega uks oli hingedelt pooleldi maha vajunud ning kogu ümbrus mõjus ähvardavalt, iga puu ja maja justkui sosistas: ,,Sa ei ole siia oodatud." Isegi puude oksad liikusid ootamatult tõusnud tuules nagu tahaksid teda minema pühkida, ära siit. Ent miski justkui tõmbas Katsi. Mingi sisemine sund, eitea-kust tulev salapärane jõud. Ja see polnud meeldiv tunne.

Kats tõstis pilgu, otsides seda salapärast jõuallikat ja seal, hoone ülemisel aknal, see naine seisiski. Nagu teda oodates. Väike, kõhn ja kahvatu, peaaegu läbipaistev, sünkmustade silmadega, valges pruutkleidis, mis oli justkui aastatepikkusest kapis ootamisest koltunud ning hapraks muutunud.

Ja mitte kunagi polnud Kats jõudnud näha, mis oli pakis, mille naine talle andis.

Nii kaua, kui Kats mäletas ennast, mäletas ta ka seda unenägu. Kord lapsena, kui ta sellest emale rääkis, võpatas viimane ning muutus ärevaks. Ta püüdis last lohutada, öeldes: ,,See on lihtsalt üks uni, see ei tähenda midagi," kuid Katsi hirm une ees jäi. Iga kord, kui ta sellest hiljem uuesti emale rääkida tahtis, sundis ema ta vaikima, öeldes: ,,Kats, see on kõigest uni. Ei ole mõtet sellest rohkem rääkida." Laps tajus ema ebakindlust ning ema sõnad ei pakkunud lohutust.

Nüüd oli viimasest painajalikust unenäost möödas mõni päev. Seekord oli uni olnud pisut eelmistest erinev. Naine valges pruutkleidis oli lausunud talle paberisse pakitud eset ulatades: ,,Sa pead otsima sidet unenäo ja päris maailma vahel. Teie maailmas on see nüüd ju lihtne - teil on internet."

Katsil polnud aimugi, mida see kõik tähendas. Ta mõistis, et see oli vaid uni, kuid tabas end ikkagi mõttelt, mismoodi saab interneti kaudu leida sidet une ja päriseluga.

Unest ärgates oli hirm ta mõneks hetkeks täielikult halvanud. Sellistel hommikutel läks tal veidi aega, et end värskest hirmuunest välja raputada ja reaalsusega kohaneda. Neil unenäojärgsetel päevadel püüdis ta unenäost mitte mõelda ning enamasti see ka õnnestus, seda suuresti tänu lastele ja asjatoimetustele, mis ei andnud talle selleks lihtsalt aega.

Aastaid tagasi oli ta uurinud kõikvõimalikke unenägude seletusi, sirvinud erinevaid sellekohaseid raamatuid, kuid küsimusele, mida see uni tähendama pidi, polnud selget vastust saanud. Nooruses oli ta käinud isegi ühe selgeltnägija juures, sõbranna toeks kaasas, kuid selgeltnägija, jõudmata veel unenäost kuuldagi, saatis ta juba ukselt tagasi ja hakkas küünlaga ärevalt ristimärke tegema.

,,Mine ära, ära tule üle mu läve," oli naine kisama pistnud ning Katsil ja tema sõbrannal oli nalja kui palju, pidades isehakanud selgeltnägijat pehmelt öeldes veidrikuks. Hiljem, vanemana, oli ta seda ammust seika meenutades mõelnud, miks polnud tal lubatud üle läve astuda, aga vastust sellele polnud enam kusagilt võtta.

Kats istus väsinult arvuti taga ja vaatas portaali Osta.ee kuulutusi. Teda valdas juba mitmendat päeva mingi kummaline rahutus, mingi seletamatu sisemine sund, mis tõukas teda aina lappama neid sadu, kui mitte tuhandeid kuulutusi. See oli sarnane tundega, mis teda unenäos kõrgete kivimüüride ees seistes oli vallanud. Tunne, et keegi kusagilt juhib teda, tõmbab enda poole, hoiab kinni. Ta oli enda peale tige, et tunde arvutis veetis, kuid ta ei saanud teisiti, kui pidi neid kuulutusi vaatama, andmata endale aru, miks ta neid vaatas ja mida ta otsis. Asi oli läinud lausa nii hulluks, et ta oli lapsed nende isa juurde saatnud, valetades, et peab kodus tööd tegema, ning istus nüüd päevade ja ööde viisi müügikuulutusi sirvides. Tal oli tunne, et seal on midagi, mille ta peab leidma, aga mis see oli, polnud tal aimugi. Olid need riided, mööbel? Või mõned mündid?

Naine unustas isegi söömise ning magas öösel vaid mõne rahutu tunni, istudes pärast nappi poolunes rähklemist taas arvuti taha, silmad punased ja palavik tõusmas. Nii möödus kolm ööd-päeva, kuni neljandal kurnaval ööl leidis ta järgmise kuulutuse:

,,Müüa tsaariaegne Rõika-Meleski peeglivabriku peegel, hästi säilinud, suurus 52x35 cm."

Kuulutusele oli lisatud pilt peeglist ja Kats teadis, et just see oli see, mida ta kõik need päevad palavikuliselt, seda sõna otseses mõttes, otsinud oli. Niipea, kui ta peeglit nägi, kadus teda painanud rahutus. See oli väga eriskummaline peegel, midagi niisugust ei olnud naine mitte kunagi oma elus näinud. Ta teadis, et peab selle saama, maksku see siis mis maksab.

Oksjon hakkas lõppema. Kats ei mõelnud enam hetkekski, ei kaalunud, ei kalkuleerinud, nagu tal tavaliselt kombeks oli. Ta tegi pakkumise. Naine oli varemgi oksjonitel osalenud ja alati oli viimasel hetkel sisse tulnud ärevus, kas ta saab soovitud asja või jääb sellest ilma, kuid täna oli ta täiesti rahulik, sest teadis, et peegel on tema. Et see lihtsalt ei saa teisiti olla ning nii ka läks.

Pärast magamata öid ja kurnavaid päevi vajus naine peagi sügavasse unne. Unes oli ta tagasi vana tellistest hoone ees ja naine valges plaksutas talle võidukalt ülevalt aknalt. Seekord ei tulnud ta alla ega ulatanud talle paberisse pakitud eset. Lihtsalt plaksutas ja tema silmad olid veelgi mustemad ja põhjatumad, kui varem.

***************************************************************************

Kats vaatas toas ringi. Vana peegel ei sobinud siia. Ükskõik, kuhu ta seda ka ei paigutanud, see lausa kisendas seinal. Aga ometi oli see nii lummav, täiesti ainulaadne ja justkui saatuse poolt talle määratud. Vähemalt nii ta tundis.

Peegli massiivne puidust kaunistustega raam eeldas enda kõrvale sarnast või samast ajastust pärit mööblit, kuid seda polnud Katsil kusagilt võtta. Naine elas koos laste Lisette ja Markusega tavalises nõuka-ajal ehitatud majas väikeses alevis ning mööbel oli valdavalt kaasaegne. Vana peegel oli siin kui võõrkeha ning ta hakkas juba kahetsema, et oli niisuguse ostu üldse teinud, liiatigi veel viimase raha eest. Ta oli maksnud vana peegli eest seitsekümmend seitse eurot. Seda polnud küll ülemäära palju, kuid üksi kaht last kasvatavale naisele oli see siiski arvestatav summa. Kats oli väga praktilise meelega, ta ei teinud just sageli läbimõtlemata oste, kuid seekord oli teisiti.

Kats asetas vana peegli toolile ja seisis selle ette. Peegel oli tõesti omapärane, tumedaks võõbatud paksu puidust raamiga, mille nelja nurka kaunistasid sisse lõigatud lilleõied. Peegel polnud kuigi suur. Omanäoliseks tegi selle aga asjaolu, et lisaks ruudukujulisele põhipeeglile, oli selles omakorda veel kaheksa ringikujulist väiksemat peeglit. Need olid nagu mullid, peeglid peeglis ning kui naine selle ees seisis, nägi ta end lisaks nelinurksele peeglile ka kaheksast ümmargusest peeglist. See tundus veider. Miks pidi üks peeglivabrik üldse niisugust peeglit tootma? Näis, et sel puudus igasugune praktiline otstarve.

Kats sättis peeglit nii esiku- kui elutoa seinale, kuid ainus koht, kus ta kõige talutavamalt mõjus, oli magamistoa sein kummuti kohal, voodi jalutsis.

Viimaks otsis hakkaja naine garaaist elektritrelli ning peagi rippus väärikas ese seinal. Kats seisis veelkord kummalise peegli ette ning vaatas iseendaga tõtt. Kogu peegel oli mitut Katsi täis. Selle peegli ees polnud küll võimalik end meikida ega soengut sättida, aga ilus oli ta sellegipoolest. Kats torkas nina vastu peeglit. Ta nägi end kõikjalt iseendale silma vaatamast. Kats kaugenes ja lähenes uuesti. See oli nagu mäng. Näis tõepoolest, et niisugune peegel oligi tehtud kellegi lõbustamiseks. Kust küll oli tulnud peeglimeistril idee sellise valmistamiseks, juurdles ta endamisi.

***************************************************************************

Järgmisel päeval võttis Kats lapsed kaasa ja sõitis nädalavahetuseks ema juurde. Ema oli viimasel ajal vilets ja vajas tütre abi. Kats aitas tal koristada, tegi söögi valmis ning tõi puud tuppa. Õhtul, kui nad neljakesi lauas istusid ja sõid, jäi Kats ema silmitsema. Ema oli kustumas, salapärane haigus oli röövinud tema kunagise ilu, elujõu ja laastas nüüd tagatipuks tema mõistust. Nad olid olnud emaga väga lähedased, aga see kõik oli muutunud. Ema oli haigusele alla andmas. Ta istus kühmu vajunud seljaga laua taga ja vaatas tühjal pilgul enda taldrikusse, kus toit jahtus. Tema hallid, hõredaks muutunud juuksed rippusid otsipidi toidu sees ja selline vaatepilt oli nii hingekriipiv, et Kats tõusis lauast ja astus kiirel sammul uksest välja, trepile, kus võitles pisaratega. Lapsed olid laua taga vait ega julgenud õieti hingatagi. Vanaema, kes kunagi oli olnud lõbus ja heatahtlik, oli muutunud kellekski teiseks, hirmutavalt segase jutu ja pilguga võõraks, kellel polnud nende endise vanaemaga mingit seost.

Kui Kats oli end veidi kogunud, läks ta tuppa tagasi. Pilt oli endine. Ta andis peaga lastele märku, et nad laua tagant lahkuksid ning hakkas nõusid kokku korjama. Tuli tunnistada, et ema polnud enam võimeline üksinda hakkama saama, nii hulluks oli tema olukord vaid paari päevaga muutunud. Naine kükitas ema kõrvale ja pani käe talle ümber. Ema võpatas ning justkui unest ärganuna tõstis küsivalt pilgu, saamata aru, mis tema ümber toimub.

,,Söö, ema," ütles Kats, ,,su toit on juba täiesti jahtunud."

Vana naine vaatas ikka veel talle otsa ja küsis siis ärevalt: ,,Kes sa oled selline? Kas sina tahadki mind tappa?"

,,Keegi ei taha kedagi tappa," ohkas Kats. ,,Sa tuled minu juurde, ema. Küllap läheb sul tervis paremaks ja sa saad varsti koju tagasi tulla. Aga täna viin ma su endaga kaasa." Ta läks elutuppa, et ema asjad kokku pakkida, jättes ema tühjal pilgul enda ette lauale vaatama.

Kodus pakkis Kats ema asjad lahti ning sättis talle voodi valmis. Ema oli pisut elavnenud ning tema pilk näis selgem. Tundus, et ta oli jälle endine. Nii need ema hood vaheldusid, oli halvemaid ja oli paremaid hetki. Keegi ei teadnudki täpselt, mis tal viga oli, kas oli tegemist mingi vaimuhaigusega või oli see vanadusnõtrus. Aga vaimust oli ta vaevatud ja Katsil oli temast ääretult kahju.

,,Tule, ma näitan sulle peeglit, mille ma ostsin," kutsus Kats ema enda magamistuppa, lootes kurnatud naist ostuga pisut rõõmustada.

Kui ema peeglit silmas, jäi ta seda jõllitama, nagu näinuks midagi kohutavat. Ta nägu moondus vähehaaval õõvastavaks grimassiks ning ta karjatas: ,,Mida sa tegid?!"

Kats ehmus. Enne, kui ta jõudis ema rahustamiseks midagi öelda, vajus vana naine peegli ette põlvili ja nuuksus: ,,Nüüd on kõik, enam pole meil pääsu. Miks, oh, miks ometi sa just SELLE peegli pidid ostma? Issand Jumal, kui sa oled kusagil olemas, siis aita meid nüüd!"

Kats ei saanud mitte millestki aru. Ema oli kummargil maas ja värises, lausa vappus üle terve keha. Kats võttis tal kaenla alt kinni ning aitas ta püsti.

Ema hakkas peegli ees pobisema, endal silmad peas pahupidi. Ta aina kordas ja kordas mingeid lauseid, kuid Kats ei saanud sõnadest esialgu aru. Pikapeale kuulis ta järgmist:

,,Kisu, kisu peeglike

aja tagant endasse

naine, kes su ette seisab..."

See oli nagu mingi loits, kuidagi tuttav, ent kust, seda ei suutnud Kats ärevuses meenutada.

,,Ema, miks sa nii endast välja läksid? Mida need sõnad tähendavad?" püüdis Kats emalt selgitusi saada, kuid ema ei kuulnud teda. Ta oli kui transis, silmad klammerdunud peeglile, huuled närviliselt liikumas ja kordas lakkamatult ühte ja sama.

Kats talutas pobiseva ema teise tuppa tagasi. Ema oli taas langenud oma maailma ja Kats pani kogu juhtunu haiguse süüks. Teda jäid ema lausutud sõnad vaevama, kuid vaatamata pingutustele ei meenunud talle endiselt, kus ta oli neid varem kuulnud.

***************************************************************************

Öösel ärkas Kats ehmatusega. Talle tundus, nagu oleks keegi toas kõndinud. Ta tõusis ja astus magamistoast välja. Lastetoa uks oli kinni. Tuba, kus magas ema, asus Katsi magamistoast paremal. Uks oli poikvel. Ta astus tasakesi ukse juurde ja piilus tuppa. Voodi, kus ema maganud oli, oli tühi. Tekk oli justkui hooga kõrvale lükatud, selle üks ots oli põrandal. Ema sussid seisid endiselt voodi ees. Naine pani esikus tule põlema ning vaatas kööki. Seal polnud kedagi. Kontrollinud üle nii vannitoa kui tualettruumi, istus ta nõutult köögi taburetile. Näis, nagu oleks ema kui tina tuhka kadunud. Kas tõesti oli ta öösel õue hiilinud? Hirm pigistas äkki Katsi südant. Nii ju inimesed kaovadki, mõtles ta, astuvad ühel hetkel öösse ja neid ei leita enam kunagi.

Ta tõusis ja pani järjest kõikides ruumides tuled põlema ning vaatas hoolikalt igasse tuppa, igasse nurka, kappidesse, voodite alla ja diivani taha ning avas viimaks vaikselt lastetoa ukse. Lapsed magasid, kõik oli rahulik, kostus vaid laste tasast unenohinat. Emast polnud jälgegi. Kats krabas esikunagist jope ning läks õue. Terav täiskuu valgustas hoovi, muutes selle oma külmas helenduses kõhedusttekitavaks ja võõraks. Puude varjud sirutasid oma oksi nagu üüratult kondiseid ja pikki kämblaid Katsi poole, justkui püüdes temast kinni haarata.

Naine klõpsas kaasa võetud taskulambi põlema ning kiirustas garaai poole, endal süda sees puperdamas. Ta tõmbas garaaiukse lahti ning valgustas taskulambiga ruumi. Siin polnud kedagi. Kuhu võis ema ometi südaöösel minna? Tema mõistus polnud enam päris selge, kuid niisugust minemakõndimist polnud varem ette tulnud.

Kats jooksis tagasi majja ja vaatas veelkord kõik ruumid hoolikalt üle, kuid ema polnud kusagil. Lapsed olid kobistamise peale üles ärganud ning mõlemad istusid vaikselt Liisu voodil, jalad kurgu alla tõmmatud ja pilgus mure kadunud vanaema pärast.

Katsi paanika kasvas, kuid ta sundis end rahulikuks. Praegu ei tohtinud paanika tema tegutsemisvõimet halvata. Veel kord vaatas ta üle kõik ruumid, kapid ja panipaigad, otsis läbi hoovi, vaatas heki alla ja põõsaste vahele, hüüdis, kuid ema polnud kusagil. Lõpuks helistas ta politseile ja andis väriseva häälega ema kadumisest teada. Katsi hämmelduseks hakkas politsei küsima, kas emal alkoholiprobleemi ei ole ning oletas, et naine võis ehk mõne sõbranna juurde minna. Kui nad kuulsid, et tegemist on terviseprobleemide käes vaevleva vana naisega, kes on lahkunud ööriietes, hakkasid nad tegutsema.

Kats pani end soojalt riidesse ja leppis lastega kokku, et nemad jäävad koju, Liisu kui vanem, pidi oma venna Markuse eest hoolitsema ja kui vanaema peaks välja ilmuma, pidi tüdruk emale kohe helistama.

Trepil seistes meenus Katsile, et politsei oli palunud kaasa võtta mõne ema riideeseme, politseikoerale jälje ülesvõtmiseks. Ta jooksis tagasi tuppa, et ema toast midagi kaasa haarata. Kui ta tuppa astus, tardus ta paigale. Ema magas oma voodis nagu polekski ta sealt vahepeal ära käinud. Kats tormas ema juurde ja raputas teda õlast. Ema ehmus üles ja vaatas talle unesegaselt otsa, saamata aru, mis toimub.

Kats valis politsei numbri ja ütles telefoni: ,,Katariina Laube siin. Teatan, et minu ema, kelle kadumisest äsja teatasin, on tagasi kodus."

***************************************************************************

Järgmisel ööl ei julgenud Kats magama jääda. Ta oli eilsele mõeldes hakanud juba iseendas kahtlema, kas ta mitte kõike seda unes polnud näinud. Näis, et reaalsustaju oli kusagile kadumas. Ainus, mis tõendas, et see kõik oli siiski päriselt toimunud, oli tema telefonis valitud number 112.

Raske südamega heitis ta voodisse ning püsis ärkvel. Ühel hetkel näis talle, et keegi räägib vaiksel häälel kusagil kaugemal. Ta kuulatas tähelepanelikult, kuid kõik oli vaikne, vaid tema enda südame rahutud tuksed kumisesid kõrvus. Kella kolmeni ei juhtunud midagi. Ema toa uks oli kinni ning mingit liikumist polnud kuulda. Kats tegi majas tiiru, vaid lastetoa praokil ukse vahelt kostus tasast nohinat. Ta läks tagasi voodisse. Vaatamata pingutustele kippus uni vägisi Katsi endasse mässima. Ta ei teadnud, kas oli korraks magama jäänud või mitte, kui kuulis ühtäkki samme enda voodi eest läbi minemas. Ta avas silmad ning nägi ema peegli ees seismas ja pobisemas:

,,Kisu, kisu peeglike

aja tagant endasse

naine, kes su ette seisab..."

,,Ema?"

Vana naine raputas ägedalt pead, andes mõista, et teda ei tohi praegu segada. Siis tõstis ta käed ja enne, kui Kats jõudis reageerida, imes peegel ema endasse, täiesti hääletult, vaikuses. Kats karjatas, kargas voodist välja ning üle kere värisedes pani tule põlema. Ta tundis, kuidas paanika ta kohe halvab, kuid vaatamata kõigele pidi ta kuidagi kaine mõistuse säilitama. Mis kurat siin toimub, mõtles ta, veri peas hirmust kohisemas. Ettevaatlikult astus ta peegli juurde, nii lähedale, et sai vaadata sinna sisse.

Ning siis nägi ta ühest peeglimullist ema endale vastu vaatamas. Ema silmad olid hirmunud, suu pärani nagu karjuks ta midagi, aga kuulda oli vaid öösügavat vaikust. Ema sirutas anuvalt käed tütre poole... Kats hüppas peeglist eemale ja karjatas. Ta ei osanud teha muud, kui krabas peegli seinalt maha ning raputas seda närviliselt, justkui aitaks see ema tagasi. Ta vaatas peegli taha ja kiskus raami, nagu tahaks peeglit lahti teha, et ema sealt välja päästa. Nagu see oleks sama lihtne, kui ukse avamine. Kuid see kõik oli mõttetu. Peegel oli nagu peegel ikka. Seda polnud võimalik avada nagu ust. Kats vajus voodile istuma. Ta puudutas värisevate sõrmedega ema nägu, mis veel paistis ning puhkes nutma, nähes, kuidas ema aina sügavamale ja sügavamale peeglisse kaob, kuni polnud enam midagi peale tema enda peegelpildi.

Mis siin ometi toimus? Mis pagana peegli ta ostnud oli ja miks oli ema selle nägemisest nii kohkunud? Ning kuidas oli võimalik, et see õudne peegel neelas ema endasse? Kats tõstis peegli voodile ning hõõrus väsinud ja kipitavaid silmi, püüdes leida kinnitust, et tegemist on unega ja et kõike seda ei saa reaalselt eksisteerida. Ta laksas endale käega vastu põske, et ärgata, kuid mõistis peagi, et see ei ole uni ning et ta on nii ärkvel, kui veel olla saab. Ta oleks tahtnud selle hirmsa peegli majast välja viia, puruks visata, kuid hirm, et ema ei pääse siis ehk tagasi, ei lubanud seda teha.

Ainus lootus oli nüüd, et ema on hommikul tagasi oma voodis nagu varemgi ja selle mõttega vajus naine pinnapealsesse rahutusse unne.

Ja unes tuli naine.

,,Sa siis ei teadnud?" küsis ta. ,,See on Oswaldi kingitus sulle, Katariina. Kui sa ka peegli ära viid, ei muuda see midagi. See ongi SINU peegel."

Kats võpatas ärkvele. Akna taga koitis. Ta tõusis ja kiirustas ema toa poole. Selle uks oli kinni nagu õhtulgi. Ta avas ukse, käed värisemas ja süda peksmas. Uks kääksatas. Ema magas rahulikult oma voodis ning Kats ohkas kergendatult.

Hommikul, kui nad köögis kohvi jõid ja lapsed alles magasid, püüdis ta emalt öö kohta uurida. Ent ema vaatas talle hämmastunult otsa, saamata aru, millele tütar viidata tahab.

,,Millest sa räägid?" küsis ta murelikult. ,,Mul on mõnikord tunne, et mõistus veab alt sind, mitte mind, kullake. Ma pole elu sees nii hästi maganud, kui täna öösel."

Kats tundis, kuidas tal südame alt külmaks tõmbus. Kas tõesti hakkab ta ise hulluks minema? Äkki on ema haigus pärilik ja nad on koos hullumas? Mis saab siis lastest, keda ta üksinda kasvatab? Katsi haaras õud. Ta jättis ema kööki kohvi jooma ja läks magamistuppa. Peegel vedeles endiselt voodi jalutsis. Ta tõstis peegli enda ette ja nägi end peegli ümmargustes mullides. Kuid siis äkki, vaid viivuks, näis talle, et seal oli mitte tema enda, vaid une-Anna kaame ja põhjatute hirmuäratavate silmadega nägu. Ta ehmus.

,,See peegel peab siit majast kaduma," pomises ta ning vaatas ringi, kuhu see ajutiselt ära panna, nii et see silma all ei oleks. Kats mõtles hetke, haaras siis peegli kaenlasse ning jooksis üle õue garaai, kus torkas selle metallist riiulite taha peitu.

,,Nii," mõtles ta rahulolevalt, ,,hiljem tegelen sellega edasi," ning kaalus mõttes peegli uuesti müüki panemist.

Ema olukord hakkas päeva edenedes halvenema ja Katsil polnud aega vaevatud ema ja kisklevate lastega tegeledes peeglile mõelda. Õhtuks suutis õnnetu ema vaevu silmi pilgutada. Ta oli kogu õhtupooliku kusagil ära, maailmas, millest teistel aimu ei olnud. Ta koogutas end diivanil ette-taha, kuulmata ja tähele panemata seda, mis tema ümber toimus. Väsinud ja ulakaks muutunud lapsed püüdsid vahepeal teda torkides vanaema tähelepanu võita, ent asjata. Nad tüdinesid sellest peagi, sest teadsid juba varasemast, et vanaema aeg-ajalt veidraks muutub ning endasse tõmbub.

Õhtul enne magamaminekut virgus ema ootamatult oma kogu päeva kestnud kummalisest tardumusest ja küsis: ,,Kas ma Liisu võin sinna kaasa viia?"

,,Kuhu?" küsis Kats, taipamata, millest jutt.

,,Nad tahavad sinna vaid tüdrukuid, poisid püsigu siin, ütles Oswald."

,,Ema, millest sa räägid?" ei saanud tütar aru.

,,Ma räägin peeglist," vastas ema ning tema hääl ja pilk olid äkki selgemast selgemad.

Katsi haaras taas õud.

,,Ema, mis juttu sa ometi ajad?! Unusta juba see neetud peegel! Seda pole enam siin, müün selle, niipea kui võimalik, maha. Ma helistan homme su arstile, see ei saa enam niimoodi kesta. Ma kardan, et sa pead haiglasse minema."

Ema heitis talle nukra ja allaheitliku pilgu, justkui teades midagi, mida teised veel ei teadnud. Ta tõusis tugitoolist, naeratas, astus akna juurde ning jäi pingsalt pimedusse vaatama.

***************************************************************************

Kuigi peegel oli majast ära, ei julgenud Kats ema kummalise käitumise pärast ka järgmisel ööl magada. Nüüd, kus ema oli maininud ka Liisu kaasavõtmist, pidi ta olema eriliselt valvas. Teda lohutas siiski teadmine, et peegel oli peidetud ja ema ei teadnud selle asukohta, see tegi Katsi olemise veidi kergemaks. Ning võib-olla just see teadmine uinutas tasapisi tema valvsuse ning teda ennastki.

Ta ärkas suure ehmatusega. Kell näitas kolm kakskümmend kolm. Kats kuulatas, kuid maja oli vaikne. Hirmutundega, mis oli olnud talle saatjaks igal eelmisel ööl, kargas ta voodist välja ning vaatas ema toa ukse vahelt sisse. Ta tardus ning silmitses ainiti ema tühja voodit. Ning siis ta taipas. Ta tormas ummisjalu lastetuppa ning selle ust paotades sai kuri aimdus valusaks tõeks - ka Liisu oli kadunud.

Kats oli segaduses, ta polnud kuulnud neid toas liikumas. Kuhu nad võisid minna? Ja alles siis taipas ta aknast välja vaadata. Öö oli pilvine ja pime, kuid nagu tellitult lükati korraks kuuserv pilvede vahelt välja ning Kats nägi selgelt, kuidas nad üle õue astusid, garaai poole, väike Liisu vanaema käe kõrval, oma roosas mummulises öösärgis, niruks magatud kaisukaru käppapidi järgi lohisemas. Nad mõlemad olid paljajalu.

Kats tormas esikusse, libastus libedavõitu põrandal ning prantsatas maha. Ta sai haiget, kuid ajas end oiates nii kiiresti kui suutis püsti, kuid oli kaotanud väärtuslikku aega. Ta jooksis longates garaai poole, kisendades aina lapse nime, ent vastust ei tulnud. Kõik oli ähvardavalt vaikne.

Garaai uks oli poikvel. Kats seisatas korraks. See polnud loogiline, ta poleks tahtnud seisma jääda, ta oleks tahtnud edasi tormata, et seda kõike takistada, kuid taaskord naelutas mingi kummaline, temast tugevam jõud ta paigale. Küll vaid viivuks, kuid sellest piisas. Edasi käis kõik liiga ruttu. Otse tema silme all imeti nii ema kui Liisu peeglisse, mille ema oli riiuli tagant välja tõmmanud. Kats tõstis peegli seinalt ja nägi neid mõlemaid, kumbagi oma mullis käed abipaluvalt õieli tema poole sirutumas. See oli talumatu. Kats ei suutnud uskuda seda, mida nägi. See polnud ju võimalik? Ta oli kuulnud lugusid ja näinud filme, kuidas peeglitesse talletub info ning kuidas peegel võib olla portaaliks teispoolsusesse, aga ta oli seda alati jamaks pidanud, mingite arlatanide lobaks, hirmutavaks väljamõeldiseks.

Ta istus külmal garaaipõrandal, peegel süles, ning näpistas end käsivarrest, nii et sinine plekk taga, aga see uni kestis edasi. Ta nägi oma kalleid peeglis kaugenemas, kuni nad kadusid. Ta hoidis peeglit ja vahtis ainiti sellesse, oodates, millal oma armsaid tagasi tulemas näeb, aga seda ei juhtunud. Tema ajataju kadus, ta ei tundnud külma, ta ei suutnud mõelda. Ta lihtsalt istus, kuni idataevas heledamaks lõi ja õrn aovalgus hakkas ukse vahelt sisse kumama. See äratas ta. Kats ajas end püsti, surus peegli rinna vastu ja kiirustas tuppa, et veenduda, kas laps on voodis tagasi, kuid kahjuks oli tütre voodi tühi. Nii ka ema oma.

Terve päeva kõndis ta kui unes. Väike Markus otsis õde ja tahtis süüa, aga Kats tõrjus ta eemale, suutmata anda lapsele vastuseid, mis teda rahustaksid. Laps nuttis ja oli segaduses. Kats uuris iga natukese aja tagant peeglit, kuid ei näinud seal midagi peale iseenda peegelpildi. Ta otsis internetist vastuseid, lootes leida sarnaseid lugusid, nõuandeid, võlusõnu, kuid kõik tema küsimused jäid õhku. Ta ei leidnud midagi. Ta ei teadnud, kellelt nõu küsida, mida teha. Mida aeg edasi, seda hullemaks tema olukord muutus. Talle tundus, et ta lähebki hulluks, et enam ei suuda ta seda taluda. Mida pidi ta ometi tegema?

Ta heitis voodile ning lihtsalt nuttis ja nuttis, kuni nuttis end õnnetu poja kõrval magama.

Ja siis tuli Anna. Ta kummardus Katsi kohale.

Alles nüüd märkas Kats, millised koledad puna-sinikirjud vorbid naise lubivalge ja peenikese kaela ümber jooksid.

,,Oswaldi töö," nentis Anna, ,,ja ma olin kõigest kahekümne seitsme aastane... Ainus, mida ma selles elus teha jõudsin, oli anda elu oma tütrele, sinu vana-vana-vanaemale. Nii palju vihkamist, Katariina, nii palju vihkamist..."

Kats võpatas ärkvele. Ta süda tagus sees. Kes olid need Oswald ja Anna, kelle nimesid talle unes nimetati?

Ta haaras taas peegli, kuid ei tütart ega ema polnud. Peegel kaenlas, suikus ta läbielatust ja talumatust väsimusest taas poolunne.

,,Mine oma vanaonu Karli juurde, tema teab nii mõndagi... Aga pea meeles - ära mitte kunagi seda peeglit katki tee, sest siis ei pääse keegi mitte kunagi tagasi... On sõnad, mis aitavad..." sosistas Anna talle kõrva.

Kats ärkas üles. Tähtsad sõnad, mida naine talle öelda tahtis, olid kadunud. Ta polnud neid kuulnud.

Kats vahetas riided, uuris siis veelkord tähelepanelikult peeglit, kuid nägemata endiselt seal kedagi peale iseeenda, pani Markuse riidesse, istus autosse ning sõitis Võisikule, vanaonu juurde, nii nagu Anna talle unes oli soovitanud. Ta ei osanud midagi muud teha.

Kats polnud oma vanaonu Karli väga ammu näinud, nad ei suhelnud. Seda enam oli Karl tema tulekust üllatunud.

,,Mis sind siia toob, mu laps?" küsis mees, kui oli naisele oma kitsukeses elutoas istet pakkunud. Ta oli väga vanaks jäänud. Ja nagu oleks mees naise mõtteid aimanud, ütles naerdes: ,,Jaa, ma olen tõesti vana, talvel saan üheksakümmend kaheksa. Aga näe, jumala abiga veel elan... Aga lase tulla, miks sa tulid."

,,Ma tahan teada Oswaldi kohta," ütles Kats ja vaatas Karlile teraselt otsa, püüdes aimata, kas mees mõistab, kellest ta räägib. Vana mehe nägu tõsines. Ta mõistis.

,,Ja mida sa temast teada tahad?" küsis mees, kui oli veidi aega vaikinud.

,,Kõike, absoluutselt kõike, mida sa tead," vastas Kats ja kogu tema olek reetis, et tal oli tõsi taga.

,,Olgu," alustas vanamees. ,,Ma saan aru, et sa oled midagi kuulnud. Ma räägin sulle selle loo, mida mina olen kuulnud, aga pea meeles, laps, nii palju aega hiljem ei tea enam keegi, mis tegelikult juhtus."

Kats noogutas.

,,Oswald, sinu vana-vana-vana-vanaisa, kui ma nüüd õigesti neid ,,vanasid" kokku lugesin, oli tegelikult üks vilets vennike. Ta oli küll tubli töömees, töötas Rõika peeglivabrikus, aga ta oli õel ja salakaval, kättemaksuhimuline. Muide, räägitakse, et ta toodi siia Saksamaalt, nagu teisedki vabriku töölised seal ajal, nii et sinus on ehk saksa verd, mu laps..." Mees jäi korraks mõtlikult vait, kuid jätkas siis: ,,Räägiti, et mõne aja pärast armus ta vabrikuomaniku tütresse Elisabethi. Kõrgest soost naine aga põlgas vaese mehe ära, kuidas saigi see tol ajal teisiti olla, ja naine abiellus õige pea tulevase mõisaomaniku Manteuffeliga. See, mis edasi juhtus, on üks väga segane lugu. Oswald olla hakanud naisi sedavõrd vihkama, et lõpuks vaene vennike hullus. Kättemaksuks Elisabethile tegi ta ühele mõisateenijannale, kellel olnud vist Anna nimeks, lapse. Räägiti, et ta lasi peeglimeistril teha mingi imeliku peegli, või isegi mitu, kes seda teab... Ja mina polegi neist juttudest päris täpselt aru saanud, mis pagana peegel see selline oli... Ühel päeval Anna kadus kui tina tuhka. Tema väike tütar saadeti võõraste juurde kasvatada, sest vaimust vaevatud Oswald ei tahtnud temast kuuldagi. Anna kadumises kahtlustati Oswaldit, kuid mingeid tõendeid, et selles oleks Oswaldi käsi mängus olnud, ei leitud. Räägiti veel, et ta olla isegi oma tütart tahtnud tappa, kuid mismoodi see kõik oli, ei mina tea. Aga näis, et vihkamine kogu naissoo vastu oli vennikesel suur. Vaene mees läks lõpuks omadega nii sassi, et aina kõndis ringi ning pomises mingeid manamissõnu, mingit peegliloitsu või kuidas seda nimetati... Räägiti, et kui ta lõpuks oma onnis üksinduses ja hüljatuses suri, leiti tema juurest üks peeglitest ja see, kes peeglisse vaatas, võis näha seal kadunud Annat, kägistamisjäljed kõril."

Karl jäi vait. Kats ei julgenud õieti hingatagi. Ta oli südames salaja lootnud, et leiab siia tulles mingi niidiotsa, mingi lahenduse, mis tema lähedased tagasi toob, aga näis, et see asi läks hoopis segasemaks.

,,No ja räägitakse, et see õnnetu mõrvatud naine kolavat siiani peeglivabriku juures ringi. Ju ei saa ta rahu... sest juttude põhjal tema surnukeha ei leitudki. Aga mis seda peeglit puudutab, siis... no mina ei tea, aga see vist küll õige jutt ei ole. No kuidas saab inimene peeglisse minna..." ohkas vana mees nõutult käsi laiutades. ,,Aga räägiti veel, et pidid olema mingid sõnad, mis peeglist tagasi aitavat, aga missugused, seda ei tea küll vist keegi. Mina arvan, et see peeglilugu on lihtsalt aastatega juurde mõeldud, et inimestel põnevam oleks. Ah jaa, veel räägiti, et mitte mingil juhul ei tohtivat peeglit katki teha, sest siis ei saavat keegi sellest enam välja. Ja kogu seda kremplit nimetatakse Oswaldi needuseks," lõpetas mees oma loo.

Kats tahtis põgeneda. Kuuldu tekitas temast nii suurt ängi, et ta ei suutnud siia kauemaks jääda. Ta tänas oma vanaonu ning kiirustas autosse, kuhu Markus enne magama oli jäänud. Laps magas sügavalt. Kats käivitas auto ja sõitis kodu poole tagasi, jättes vana mehe talle murelikult järele vaatama.

***************************************************************************

Kodus uuris naine taas igast küljest peeglit, kuid nägi selles vaid ennast, suuri kurbi silmi, valust ja hirmust räsitud nägu. Ta tundis end jõuetuna. Kogu tema väike õnnelik maailm varises sellesse neetud peeglisse. Ta teadis nüüd, et peegli ost ei olnud tema enda vaba tahe ja soov. See kõik oli kusagilt kõrgemalt talle määratud ning Katsil endal polnud juba algusest peale võimalik seda protsessi juhtida. Üks oli kindel - niisuguse valu ja igatsusega polnud võimalik edasi elada. Ta teadis, et ainus võimalus oli minna järgi neile, keda ta armastas. Tema poeg oli siin, kuid tütar ja ema sealpool peeglit. Ta pidi valima. Tema südames oli lootus, et saabub aeg, kui nad saavad naasta, võtku see siis nii kaua aega kui tahes. Ja isegi, kui praegu keegi neid õigeid sõnu ei tea, võib ühel päeval juhtuda, et need sõnad kerkivad kusagilt aegade hämarusest pinnale. Võib ju juhtuda, et ühel päeval kuuleb keegi neid sõnu unes või annab keegi, kes neid vanu lugusid mäletab, need sõnad edasi. Kõige tähtsam oli, et peegel tervena püsiks, nagu Karl oli öelnud. Ainult siis on lootust.

Õhtul, pärast seda, kui Kats oli poja magama pannud, helistas ta oma laste isale Jakole ja ütles: ,,Ole hea, tule homme hommikul nii vara kui võimalik Markusele järele. Ära küsi midagi, lihtsalt kuula praegu. Minu toas, kummuti juures seinal on üks kummaline peegel...oota, ära katkesta mind, see on oluline. Ära vii seda peeglit enda juurde, jah, see on segane jutt, aga ma palun, kuula mind hoolega ja jäta meelde. Paki see peegel ära ja vii kusagile hoiule. Ära vii seda enda koju ega kellegi teise koju. Hea oleks, kui ta seisaks kusagil kuuris või keldris, mitte eluruumis. Võib juhtuda, et seda on varsti vaja, et me saame sealt välja, et me leiame mingi mooduse... Selleks on vaja teada õigeid sõnu, aga me ei tea neid veel... Mis kõige tähtsam - ära sa jumala eest seda peeglit katki tee! See on elu ja surma küsimus, sõna otseses mõttes. Kõige olulisem on, et peegel terveks jääks. Lihtsalt vii see kusagile ära ja tea, et varsti oleme tagasi... Kui tuleb õige aeg, kui leiate teie ehk need vajalikud sõnad..."

Kats katkestas kõne, et mees tema nuttu ei kuuleks. Ta lülitas telefoni välja. Tal polnud seda enam vaja.

,,Halloo, halloo!" kordas Jako telefoni, ,,Kats, ma ei kuule sind miskipärast...halloo! Mis peegel? Kummuti kohal? Ma ei kuule sind enam üldse! Halloo!"

,,Kellega sa räägid?" hüüdis Klaarika köögist.

,,Kats helistas, aga ma ei kuulnud teda miskipärast," vastas mees.

Ta valis Katsi numbri, kuid naise telefon oli välja lülitatud.

,,Pagan küll!" kirus ta. ,,Ma käin hommikul seal, vaatan, mida ta tahtis. Ta nagu mainis, et ma hommikul läbi läheks. Äkki juhtus midagi, tundus teine kuidagi ärevil."

Kats istus voodile ning vaatas toas ringi. Kogu tema lapsepõlv oli selles majas möödunud, siin oli ta tundnud nii kurbust, kui õnne, siin oli ta kogenud armastust ja siin olid sündinud tema lapsed. Ta hiilis Markuse tuppa. Laps magas sügavalt, tema suuke oli pisut lahti ning Kats tundis nii suurt armastust, et süda kiskus valust krampi. Ta kummardus ja puudutas huultega lapse pehmet põske.

,,Ma armastan sind, mu kullake, igavesti!" sosistas ta, läks siis tagasi magamistuppa ning astus rahulikult peegli ette. Oli aeg.

,,Kisu, kisu peeglike

aja tagant endasse

naine, kes su ette seisab..."

***************************************************************************

Maja oli valusvaikne. Ainult väike Markus seisis peegli ees ja tihkus nutta, käed abiotsivalt peeglist paistva ema poole sirutatud.

,,Emme," nuuksus end hingetuks nutnud laps, kui ehmunud Jako tuppa astus ja poisi sülle haaras.

Jako ei mõistnud, mida laps talle paaniliselt peegli poole näidates öelda tahab ning astus peeglile lähemale. Ja siis ta nägi. Talle vaatasid teiselt poolt vastu Lisette, Katariina, tema endise ämma ning kellegi võõra, sünkmustade silmadega naise õudusest moonutatud näod. Mees kargas peeglist eemale ning vaatas justkui abiotsivalt ringi. Siis pani ta lapse voodile, haaras seinalt peegli ja tõstis pea kohale õhku

,,Ei!!!" röögatas Kats peeglis täiest kõrist, ent mees ei kuulnud teda. Peegel kukkus põrandale ning purunes tuhandeteks kildudeks. Oswaldi needus oli täide läinud.

*****

,,Müüa suursugune, hästi säilinud peegel, tsaariaegne, valmistatud Rõika-Meleski peeglivabrikus. Suurus 120x60 cm."

Emma istus oma Londoni kontoris ja imetles kuulutuse juures oleva peegli pilti. Ta tegi pakkumise. See eriline peegel lummas teda esimesest silmapilgust. Ta lihtsalt pidi selle endale saama. Ärevus hinges, jäi ta oksjoni lõppu ootama.

Õhtul, olles müüdud peegli värske omanik, helistas ta isale.

,,Markus kuuleb," kostus telefonist.

,,Paps, ma ostsin endale jube laheda peegli!" hõiskas noor naine õnnelikult telefoni. ,,Kui te jõulude ajal tulete, siis näete. Oi, te lähete kadedusest roheliseks," naeris ta muretult.

Markus jäi mõttesse. Alati, kui ta peeglisse vaatas, tundis ta miskipärast rahutust. Ta ei armastanud peegleid ja oskamata endale seletada, miks, vältis neid võimalusel, kuigi tänapäeval oli see keeruline. Ta pidas seda lihtsalt enda kummaliseks eripäraks, mis seostus miskipärast lapsepõlvega.

,,Halloo, paps, kuuled sa ikka mind?"

,,Jaa, kuulen. Ja mul on hea meel sinu üle."

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 01/16 (Ove Hillep)

Reaktori kunstnikud 2015 (Ove Hillep)

Projekt ,,Eesti 100: ulme" (Rauno Pärnits)

Raamatusari: The Expanse (Riho Välk)

Võõra kujutamisest ulmes ehk pisut ettekandekriitikat (J. J. Metsavana)

2016. aasta oodatuimad ulmefilmid (Henryk Johan Novod, Ra Ragnar Novod)

Filmiarvustus: ,,Paralleelmaailmad" (Leila Tael-Mikein)

Ulmeline joonissari ,,Rick ja Morty" (Ove Hillep)

Mänguarvustus: Koobaste Isand ning sõjad pealmaade pärast (Ove Hillep)

Repliik BAASist (J. J. Metsavana)

R.I.P. Alan Rickman (Kalver Tamm)

Lauamänguarvustus: XCOM (Kristo Vaher, Ove Hillep)

Kurioosum 01/16 (Rauno Pärnits)

Ulmeuudised 01/16

Uudiskirjandus 01/16

Isutekitaja: Raudrästiku aeg (Indrek Hargla)

Tõlkejutt: Pühaduseta Graal (Frank Roger)

Tõlkejutt: Ta mõistuse jäine taru (Deborah Walker)

Jutt: Sigade tee (Aira Rakav)

Jutt: Sepatütar (Bix Pokupoeg)

Jutt: Rõika peeglivabriku needus (Tea Lall)