Peatoimetaja: 01/17 (J. J. Metsavana)

Aasta esimene Reaktor on ilmunud. Onu Kalver (kellel oli muide ka endal just sünnipäev) soovib õnne Roger Vadimile. Raul Sulbi analüüsib põhjalikult vana ja uue ,,Trifiidide päeva" tõlget ning erinevaid põnevaid raamatuarvustusi on taas rekordiline kogus. Mairi võtab ette ,,Võlurid", Leila kirjutab Gaimani teosest ,,Eikusagi", Tõnis Hallaste arutleb teose ,,Viimased kümme tuhat aastat" ja inimkonna tulevikuväljavaadete üle ning Ove annab nuuti Õismäe errorile. Siinkirjutaja ise aga vaatleb kui täpselt on välja kukkunud Houellebecqil Lovecrafti analüüsimine.

Intervjuudega on viimased kuud olnud üsna kaootiline seis. Püüame seda parandada ja need taas regulaarsemaks saada ja küsitletavate ringi laiendada kirjanikelt ja mängude-filmide loojatelt ka teistele aladele. Näiteks see kuu küsitlesime Sash Uusjärve - tõlkijat, kelle poolt eestindatud tekstidega on iga vähegi ulme vastu huvitundev inimene kindlasti kokku puutunud. Lisaks muidugi veel teatriarvustus ja Riho ülevaade kõige viimasest Tähesõja sarja filmist. Juttudest saab aga lugeda esimest osa Rait Piiri küberpunk lühiromaanist ,,Pilvelinna bluus" ning Ken Leeki juttu ,,Trollipeatus".

Muudest asjadest tuletaks meelde, et juba 10. veebruaril toimub Tartus, aadress Raekoja plats 14, Ulmeühingu aastakoosolek. Ootame maksimaalset osavõttu. Kes ise tulla ei saa, võib kedagi kohale tulijatest volitada. Peale koosolekut jätkub õhtu tavapärase ulmikute teise reede kogunemisega.

Head lugemist!

Kaanepildi autor Tiivik.

Intervjuu: Sash Uusjärv (J. J. Metsavana)

Kes sa oled?

Ah, kohe lajatatakse eksistentsiaalse küsimusega? :D

Inimene. Ema, vanaema, tütar ja õde. Sõber, kallim ja vaenlane. Kolleeg ja partner, koolikaaslane ja õpetaja. Tõlkija ja toimetaja, lugeja ja kirjutaja. Kaalud ja kukk, pihlakas ja raisakotkas. Tüütus ja muusa, kokott ja nunn.

,,Olen see, kelleks te mind peate. Ma pole täna enam see, kes ma olin eile. Ka teie pole homme enam see, kes te olete täna," kui tsiteerida klassikuid ;)

Kuidas sa end lühidalt iseloomustaksid? Nii isiku- kui ka loovisikuna?

Ma usun, et olen loovisikuna täpselt samasugune kui isiksusena, ega neil kahel asjal pole vist võimalik vahet sisse teha. Mul seda lülitit ei ole, et klõps, ja lähen tööreiimi. Olen emotsionaalne ja mulle meeldivad inimesed, nii ka tõlkimisel - mul peab tekkima tekstiga emotsionaalne side, see peab mulle meeldima, peab mind kõnetama ... või vähemalt peaks suutma sellega kuidagi positiivselt suhestuda. Viimase aja tõlketeooria suunad on väga tugevalt kognitiivsed, räägitakse sellest, kuidas meie füüsiline keha ja vaimne eelhäälestus mõjutab tõlkeprotsessi. Mina usun, et ilukirjanduse tõlkija puhul on just see kõhutunne, intuitsioon kõige olulisem asi üldse, millele toetuda. Kui keegi küsib, miks ma mingi asja niimoodi tõlkisin ja mitte teisiti, siis sageli ma ei oskagi seda ratsionaalselt põhjendada - see lihtsalt tundus õige. Ja päris elus on sageli samamoodi

Kuidas tekkis huvi ulme vastu?

Hahaa! Kuidas? Ma ei astunud selleks mingeid erilisi sihipäraseid samme. Olen olnud ablas lugeja juba väga väiksest peale. Lasteaias ja koolis neelasin suht valimatult kõike, ega vene ajal polnud ju suurt midagi valida ka. Muidugi armastasin juba tollal muinasjutte - küll mitte neid klassikalisi - ja fantaasialugusid, nende maailm oli märksa värvilisem kui igapäevane elu. Võib-olla pole ma lihtsalt ikka veel täiskasvanuks saanud, et see siiani kestab?

Esimene klassikaline fantaasiateos, mida lugesin, oli ,,Kääbik" teises või kolmandas klassis, hiljem tuli ,,Lilled Algernonile" nagu ilmselt suuremal osal minuvanustel ulmikutel. Mirabilia oli selles mõttes väga tänuväärne sari, et seal ilmus igasugu veidraid asju, mis kenasti ulmenälga kustutasid, ,,Seiklusjutte maalt ja merelt" ka, aga see oli kuidagi vanaaegsem ja raskepärasem. Lugemata see muidugi ei jäänud.

Aga kuidas sa üldse tõlkimiseni jõudsid?

Võib vist öelda, et jõudsin tõlkimiseni nagu 90% eesti tõlkijaid - juhuslikult ja vajaduse sunnil. Alustasin 90ndatel tarbetõlkega, raha pärast ja tuttavatel polnud kedagi teist käepärast. Ja no tollal maksti ka täitsa hästi, eriti kui olid kärme tegija ja pidasid tähtaegadest kinni. See oli ühest küljest väga lihtne, teisest küljest väga keeruline ja kolmandast küljest lõpuks tapvalt igav töö. Ja kuna tollal sai juba kätte aina rohkem inglisekeelset kirjandust, mida ma usinalt neelasin, siis hakkas tiksuma mõte, et võiks mõne lemmiku ju ära ka tõlkida, kaua sa neid asju sõpradele ümber jutustad, silmad põlemas peas ...

No ja siis ma põhimõtteliselt vist kirjutasingi paari toimetusse, et olen see-ja-see ja tahan tõlkida. Paarist paigast saadeti proovitöö, mille ma ära tegin, ja ... sinnapaika see enamuse kirjastuste puhul jäigi. Ega ma ei imesta ka! Aga jah, lõpuks tehti mulle Ersenist pakkumine. Minu esimene ilukirjandusliku teos oli tibipõnevik ,,Öine varitseja". Seda tööd tehes kadus mul igasugune respekt autori vastu, sest lugu kubises loogika- ja järgnevusvigadest. Tõlkisin ja ahastasin, et miks küll sellist jama kirjutatakse ja kes seda üldse loeb, täielik trauma. Ja siis võtsin Ersenist järjest aimeraamatuid, need olid märksa põnevamad ja no inimesed teadsid ka, millest nad kirjutavad. Õnneks sain juba järgmisel aastal tänu Jürkale oma väikesed räpased käpad Tolkieni külge, esialgu küll toimetajana, siis selgus, et tuleb ikka natuke tõlkida ka. Seda tööd tegin tollal hardalt, lausa religioosse respektiga autori vastu :D

Oled tõlkinud Strossi, Orson Scott Cardi kui ka Monster High raamatuid. Milliste raamatute, autorite või stiilide tõlkimisest oled ise siiani tagasi vaadates suurimat rõõmu tundnud ja mis on olnud kõige raskemad ja/või ebameeldivamad teosed?

Ei saagi vist öelda, et mõni asi oleks ebameeldiv - ma saan ju valida, mida ma töösse võtan ja mida mitte, üldiselt ma ei eksi ka. Vahel muidugi tuleb majanduslikel põhjustel teha ka selliseid töid, mis ei tee just hingele pai, aga noh, on nagu on. Aga mõni raamat on ikka väga raske. Ja see raskus on erinev.

Tolkien ja Gaiman on rasked, sest nende vastu on mul tohutu respekt, nende sõna ja lause on viimase täpini olulised ja nende asjade puhul võib piinelda ühe lõigu kallal päev otsa, kui õiget ja head vastet ei leia, midagi sellist, mille kõhutunne heaks kiidab. Siis on autorid, kes on rasked keeleliselt, kelle lausekonstruktsioonid või sõnamängud on sellised, et nende eesti keelde toomine on vigurlik. Stross või Card näiteks. Ja Levithani täiesti läbipaistev keel, mis tundub jube lihtne, aga ... Jah. Raskuste ületamine ongi ju lõpuks emotsionaalselt kõige tasuvam.

Ja Monster High sari polnud sugugi kerge töö - väga palju slängi, kaubamärke ja sõnamängu, hulk moe-, toidu jms termineid, mida eesti keeles polnud ja ehk pole veel praegugi ... Seda sarja tehes ma vist leiutasingi nt pükstüki (playsuit). Ja seda tõlkides ma lustisin täiega :D

Mis on hetkel tõlkimisel? Aga plaanis?

Hetkel tõlgin Emma Mossi raamatut vlogimisest ,,Tüdrukud oskavad vlogida". Kuna kool kisub lõpu poole, siis ei taha midagi suurt võtta, see on hea lühike, aga samas õpetlik - no kuidas sa tõlgid tekstis hastag'i, mida kasutatakse suulises kõnes lihtsalt millegi rõhutamiseks, või OMG või tag vlog ... oeh. Aga tore on.

Juttu on olnud Enderi sarja järgmistest raamatutest, aga see on siiski lahtine. Eks suvel näeb.

Mida tahaksid tõlkida, kui sul oleks võimalus valida?

Hahaa, seda punni ei tasu küll eest tõmmata ... Bacigalupi ja Kress tulevad esimesena pähe. Heameelega tõlgiksin ka Kay'd ja Bradburyt. Olen Mardi peale sajaga kade, kuna oleksin ise tahtnud tõlkida Grossmani ,,Võlurid", aga ... jah. Ta tegi väga hea töö!

Kõiki neid autoreid, keda ma juba teinud olen, olen samuti nõus iga kell veel tegema.

Ja noh, mida ma tahaksin tõlkida, aga ei oska, on Dr Seuss. Ülinõme, et seda eesti keeles ei ole!

Kes on su lemmikautorid?

Vaata neid eelmisi nimesid ;) Eesti autoritest meeldivad mulle väga Mairi Lauriku raamatud, peaaegu kõik, mida Maniakkide Tänav kirjutab, paljud Triinu Merese lood ja loomulikult Kivirähk. Endiselt loen Indrek Hargla vanu asju - krimifänn ma ei ole ja tunnen juba mõnda aega tema värskest ulmeraamatust tõsiselt puudust. Meelis Friedenthal!

Millest on sinu arvates Eesti ulmes (ka tõlkeulmes) kõige rohkem puudus?

Eesti ulmest on täiega puudu teravmeelne linnafantasy. Selline igapäevane, sõnaosav ja mänguline, mille kombitsad küündiksid nii poliitikasse kui ka kultuuri, nii kirjandusse kui ka filmi ja veel kuhu tahes.

Kuidas hindad oma tõlkijategevust? Mida oled selle käigus õppinud?

Oma tegevust on raske hinnata, sellega tegelgu teised. Üldiselt olen rahul - tahaks teha rohkem, aga hetkel paneb füüsiline maailm piiri ette. (Kui sa edasi lugeda ei viitsi, siis vaata lihtsalt videot küsimuse lõpus :P)

Loodetavasti olen aastatega õppinud paremini tõlkima, aga ei tea ka. Hakkan sel aastal lõpetama kirjaliku tõlke magistriõpet ja viimasel ajal sageli selle peale mõelnud, mida see kaks aastat mulle teinud/andnud on. Kas üldse midagi? Vahel on tunne, et kogu see teooria on pigem ballast, mis ei lase kõhutunnet usaldada ja sunnib üle mõtlema... Ma ei tea. Ilmselt on veel liiga vara järeldusi teha.

Aga! Ma olen õppinud usaldama toimetajaid. Mulle on toimetamine kogu aeg väga meeldinud - sellest on kohutavalt suur abi, kui üks värske pilgu ja mõrtsukalikult hea eesti keelega inimene su teksti üle käib. Olen vaielnud ja parandanud, vaielnud ja parandamata jätnud, olen nutnud ja ahastanud (oma lolluse üle) ja loodan, et ikka ja alati õppinud. Ja paremaks saanud.

Ja enda kohta olen selgeks saanud, et paha tujuga ei tõlgita. Toimeta, kui tahad, aga tõlkimine on minu puhul rangelt keelatud! Sitt tuju = sitt tõlge.

Mida soovitaksid algajale tõlkijale?

Julgust. Julgust toimetustest tööd nõuda, julgust tekstist lahti lasta, julgust toimetajaga vaielda ja julgust peeglisse vaadata ja tunnistada - jah, ma ei ole täiuslik, ma eksin! Sellest ei ole midagi, kõik eksivad. Vanad kalad ka. Isegi kõige vanemad ja kõige kalamad. Näen seda mitte ainult oma tõlgete pealt, aga ka oma praegusel töökohal kirjastuses.

Ja noh, kasutage sõnaraamatut. Päriselt. Ja siis lugege veidi kaugemale, kui esimene tähendus ;)

Jääb sul tõlkimisest ja lugemisest aega ka teisteks hobideks?

Ah, teater! Igasugune teater, aga eriti ooper. Marke ja märke ma ei kogu, jäätisepulki ja teeküünlatopse ka mitte. Muusikat kuulan küll palju, aga see ei klassifitseeru ilmselt hobiks, siis võiksin vist hobina juba ka söömist ja vanniskäimist nimetada ...

Tegelikult ongi tõlkimine praegu kooli ja töö kõrvalt minu ainuke hobi. See ongi nagu natuke narkootiline tegevus - kui oled kord juba alustanud, siis enam ilma olla ei saa ...

Kaks tõlget - kaks erinevat eesti keelt (Raul Sulbi)

John Wyndham «Trifiidide päev». Inglise keelest tõlkinud Aivo Lõhmus. Eesti Raamat. Tallinn 1990. 224 lk.

John Wyndham «Trifiidide päev». Inglise keelest tõlkinud Helen Urbanik. Hea Lugu. Tallinn 2015. 301 lk.

On Eesti oludes üsna harukordne ja ebatavaline, et ühest ja samast välismaisest ulmeraamatust oleks meil olemas mitu erinevat, kuid üldises tähenduses siiski kaasaegset tõlget. Viimasest ajast on näiteid, kus tõlkija on uustrüki jaoks oma enam kui paar kümnendit vana tõlke lause-lause haaval üle käinud, nii et nimetab seda ise pigem uustõlkeks, aga ometi on see siiski ju ühe ja sama inimese tehtud, tõsi, professionaalselt kogenuma ja oskuslikuma, aga ikkagi sama inimese, loojanatuuri oma. Pean siinkohal mõistagi silmas Karin Suursalu tõlgitud Philip K. Dicki romaani «Mees kõrges lossis» kahte eri versiooni (Aniara 1993 ja Tänapäev 2016), millest tõlkija saatejuht Peeter Helmele sügisel Vikerraadio kirjandussaates «Loetud ja kirjutatud» pikemalt pajatas. (Mina pole kõrvutanud Suursalu vana ja uut Dicki-tõlget, aga keegi võiks sellegi töö kerge vaevaga ette võtta!)

John Wyndham Parkes Lucas Beynon Harris

Aga jah, vean kihla, et juhtumeid, kus ühe ja sama välismaise ulmeraamatu oleks viimastel aastakümnetel eesti keelde ümber pannud erinevad tõlkijad, ei oska fännidki naljalt nimetada. Jah, leidub üksikuid lühijutte, millest eksisteerib mitmeid eri tõlkeid või siis tekste, mis on Nõukogude aja lõpul või 1990ndatel ilmunud ajalehes joonealusena ning siis millalgi hiljem ka omaette raamatuna. Aga neil puhkudel on probleemiks tihti see, et üks tõlge on tehtud näiteks vene või inglise keele vahendusel või siis on mõni perioodikas ilmunud tõlge tuntavalt lühendatud ja ei luba ennast raamatukaante vahel hiljem ilmunud terviktõlkega seetõttu võrrelda.

Üheks erandiks siin on aga inglise ulmeklassiku John Wyndhami tuntuim romaan «Trifiidide päev» (The Day of the Triffids; 1951), mis ilmus esmakordselt eesti keeles kirjanik Aivo Lõhmuse tõlkes 1990. aastal Eesti Raamatu väljaandel ulme- ja krimisarja Mirabilia viimase ulmeraamatuna, ning 2015. aastal kirjastuses Hea Lugu tõlkija Helen Urbaniku vahendusel. (Räägin selles loos Lõhmusest kogu aeg olevikus, kuigi tegelikult suri ta 2005. aastal 54-aastasena.)

Aivo Lõhmus. Foto: Mart Trummal

Tõlkekunstist huvituvale inimesele on nende kahe eestinduse kõrvutamine ja omavaheline võrdlemine täielik maiuspala ning ka üsna kasulik õppetund neile, kes ise sõnu ritta seavad ja sellest naudingut ammutavad. See on õppetund sõnade valimisest, lausete moodustamisest ja sellest, kui kaugeleulatuvad tulemused sellel pealtnäha nii triviaalsel tegevusel üheainsa teksti raames olla võivad. Sest need kaks eestikeelset «Trifiidide päeva» on erinevad!

Võrdleme alustuseks kasvõi üksikute peatükkide pealkirju originaalis ja eestikeelsetes variantides

Mingil määral annab see tabel juba aimu, mis lugejat ka raamatu tekstis ees ootab: Lõhmus on üldjuhul kuidagi veidikene täpsem, nüansside poolest õigem, samas kasutab ta selgelt rohkem paarikümne aasta eest kasutusel olnud keelt ja fraase, kohati annab aga tunda ka ta kirjanikukutse, sest ta püüab Wyndhami mõtet öelda eesti keeles kuidagi veidi literatuursemalt, kui seda iga kord originaal ehk võimaldakski. Ta tahab kirjanikuna oma ametivenda paremaks teha. Urbanik seevastu on oma tõlketöös täiesti mõistetavalt moodsam (kuna tõlge ongi ju meie päevil tehtud, mitte veerand sajandit tagasi), teinekord Lõhmusest oma sõnavastetes täpsem, aga kuidagi ka napim. Mul pole seda võrdlust käepärast, aga ma ei imestaks, kui Urbaniku moodsam tõlge oleks tähemärkide poolest üsna tuntavalt Lõhmuse tekstist lühem. Ja mitte et ta oleks kuidagi lühendatud, ei, ma ei sea kahtluse alla tõlke korrektsust ja pädevust, lihtsalt samu asju saabki öelda pikemalt ja lühemalt, eksimata kummalgi puhul.

Helen Urbanik

Mõnikord on Lõhmus ja Urbanik oma tõlkevastetes ka ühel meelel, nagu tabelist näha (ärajäetud peatükkide puhul mõistagi ka). Teinekord on nad ühel meelel ka täiesti kummaliste ja luuleliste fraaside puhul, mille puhul tasub meeles pidada, et Urbanikul oli siiski võimalik Lõhmuse tõlkega konsulteerida (kuigi ma ei tea, kas ta seda tegi), aga tegu võib olla ka fraasidega, mille kohta eesti keeles eksisteerib enamvähem kanooniline tõlkevaste (Piibel, Shakespeare jne), seda ei olnud mul mahti kontrollida. Miskipärast meeldib aga mulle eriti 5. peatüki pealkirja tõlke Aivo Lõhmuse versioon «Tuli öös», mida, mulle tundub, tänapäeval sellises kontekstis enam ei kasutata, öeldakse ikka «Valgus öös», aga ometi meenub mulle, et 1980ndatel kuulsin ja kasutasin ise just fraasi «tuli öös».

Tegelikult soovitan ma kõigil, keda selline tõlkemäng vähegi huvitab, mõlemad variandid läbi lugeda. Võrdlevalt, aga mitte just lause, vaid ehk siis lehekülje või peatüki kaupa: peaks saama suhu väga täpse maitse, mis on ühe tõlkija tugevused ja mis teise nõrkused ning vastupidi, ja mida ja milliseid valikuid üldse tõlkimine praktiliselt tähendab. Kuid mõned näited siiski veel. Neid võib iseenesest võtta ükskõik millisest kohast selles romaanis, seega võtame need näiteks kohe esimese peatüki algusest.

Siin on selgelt näha, kuidas Lõhmus on täpsem, nüansikorrektsem, Urbanik aga lihtsam, selgem, moodsam, lühem, tänapäevasem. Tõsi, veidi tõlketäpsusele lõivu makstes.

Siin on ilmekalt näha, kuidas kirjanik Lõhmus on Wyndhami originaalteksti täiendanud, põhjalikumaks, selgemaks kirjutanud, oma inglise kolleegi mõtet literatuurselt veelgi pikemalt öelnud, originaalile seejuures veidi juurde pannes. Urbanik on jällegi moodsama, lühema, kergemini hoomatava lauseehitusega ning antud juhul ka originaalitruum.

Urbanik on siin selgelt rohkem kinni originaali lauseehituses ja mõjub mu meelest sestap eesti keeles veidi ebaloomulikumalt kui Lõhmus, kes on võtnud julguse veidi komadega eraldatud lauseosi eestipärasemalt ümber tõsta. Kuid jällegi, Urbanik on siin veidi täpsem, originaalitruum. Lihtsalt antud juhul mu meelest põhjendamatult.

Siinsed laused peaksid siis ühest küljest näitama, et tegelikult tõlgivad mõlmad üsna hästi ja väga laias plaanis sarnaselt. Aga selged valikud ja stiilierinevused on olemas. Urbanik on hetkel jälle selgemalt ingliskeelsetes lausetes kinni, kus Lõhmus julgelt ühe lause juurde kirjutab, et kolleegi mõtet paremini eesti lugejani tuua. Kas kirjanikust tõlkija tohib nii teha, on vast maitseasi. Ma ei tea, kindlasti on see harjumus vanema, esimese tõlkega, aga mulle Lõhmuse laad niimoodi Wyndhami mõtet paremini edasi anda meeldib.

Selle lause puhul ilmneb mu meelest Aivo Lõhmuse geniaalsus ja kirjandusliku teksti loomise taust: kus Urbanik on jällegi rohkem kinni originaalis, seal tõstab Lõhmus lauseosi ümber kirjaniku julgusega ja tulemuseks on märksa lühem lause, kus ometi on kõik samad asjad ära öeldud, ning minu meelest on see lause ka paremini jälgitav. Või noh, siin on mõju ilmselt vastastikune. Kuna ma ise olen rohkem selliste tõlgetega üles kasvanud, minu sõnavara, lauserütm ja tunnetus on pärit sealtsamast ajast - 1980ndatest - kust see tõlgegi, siis mõjub ta mulle märksa loomulikumana. Samas võivad tänapäevase tekstiga üles kasvanud lugejad tunda end paremini just Urbaniku lausete seltsis, kuigi minu kõrvad hakkavad karjuma sõnade järjekorra peale: «nagu ma sellega... olin harjunud». Minu jaoks on loomulik ja nõtke just lauseosa lõpus olev `olin': «millega juba... harjunud olin».

Ja siin tuleb välja kummaline ja pisut ehmatavgi tõsiasi: mulle meeldib kirjanik (tõlkija) Aivo Lõhmuse lause rohkemgi kui kirjanik John Wyndhami oma! Seal, kus Wyndham on kuidagi õhupuudust tekitavalt napp ja lakooniline, suudab Lõhmus tema originaallausega mitte liiga suurde vastuollu minnes anda tekstile juurde tõusud ja langused, võnked, elulisuse, kirjanduslikkuse. Helen Urbanik on siinkohal märksa täpsemalt edasi andnud Wyndhami mingi sellise hakitud lakoonilisuse, mis mulle tegelikult ei istu.

Kas emb-kumb neist tõlkijaist teeb valesti? Vaevalt küll. Selle artikli eesmärk ei ole kottida üht tõlkijat ja kiita taevani teist: kui kellelegi selline mulje jääb, siis on siin süüdi lihtsalt tõsiasi, et ma kasvasin üles Aivo Lõhmuse tõlkega (ja mitte John Wyndhami originaaliga) ja olen sellega kõige rohkem harjunud. Ja ilmselt ei meeldikski see raamat mulle nõnda palju, kui ma oleksin seda esmakordselt lugenud ingliskeelses originaalis.

Helen Urbanikust oli ilmselt täiesti ainuõige langetada otsus teha anno 2015 «Trifiidide päevast» igati moodne ja originaali suhteliselt lausetäpne tõlge. Ma usun miskipärast, et tänapäevaste tekstidega harjunud kiirema elutempoga inimestel on palju lihtsam vastu võtta ja läbi seedida Helen Urbaniku lauseid, kui olnuks Aivo Lõhmuse tõlke uustrüki puhul tema selgelt kirjanduslikult rikastatud sententse. Ilmselgelt on veerand sajandi jooksul muutunud ka põimlausete moodustamise praktika, veidi ka sõnade järjekord lauses, mistap kardangi, et Lõhmuse teksti omandamine praegusaja lugejatele kõige lihtsam poleks.

Briti esmatrükk ja Ameerika pehmekaaneline esmatrükk.

Kokkuvõtteks tasub pigem öelda, et tundkem rõõmu selle üle, et meil on nüüd ühest klassikalisest ulmetekstist emakeeles olemas kaks nii erinevat tõlget: üks selgelt literatuursem, lausepiruettides ehk mänglevam ja profim, kuid kohati veidi julgelt originaali täiendav ning teine, algupärandi tekstitruum ümberpanek, mis lähtub samas moodsa aja inimeste keeleharjumustest, kuid tabab võib-olla mingites teistes asjades rohkem ära John Wyndhami häält kohas, kus esimene tõlge on ehk rohkem Wyndhami hääle asemel otsustanud edasi anda seda muljet, seda õhustikku, mida selle häälega lugeja silme ette maaliti.

Ulmeühingu aastakoosolek (Veiko Belials)

Annan teada, et Ulmeühingu aastakoosolek toimub veebruari teisel reedel, 10. veebruaril, Tartus, aadress Raekoja plats 14 (Metsavana töö juures). Algus kell 17.30 (päevakava ja muud materjalid lisades). Sisse saamiseks helistage alt Metsavanale (53337582).

Ootame maksimaalset osavõttu. Kes ise tulla ei saa, võib kedagi kohale tulijatest volitada. Selleks tuleks manuses olevasse volikirja kirjutada inimese nimi, keda te volitate (aga teavitage ikka neid ka, kellele te volituse tahate anda) ja enda nimi alla ning saata e-allkirjaga volitus aadressile juhatus@ulme.ee (igasugused tavameilid arvesse ei lähe - ainult digiallkirjaga failid või reaalse allkirjaga paberid, mis on kellelegi kaasa antud, kes kohale tuleb). Tegime sel aastal ka volikirja blanketi, mida saab e-allkirjastada, et ei peaks ise välja mõtlema, milline see volikiri peab olema. Kui keegi tahab päris allkirjaga teha, printige välja ja lisaks volitatava nimele ja oma nimele kirjutage ka allkiri ning kustutage sel juhul ära tekst: allkirjastatud digitaalselt. Kuna hääletusele tuleb mitu põhimõttelist teemat, siis ei lase me sel korral anda suvalist volitust, vaid volikirjas on toodud ka hääletamisele minevate teemad juures võimalus oma hääletusvariant ära märkida.

Eelkommentaariks päevakorra kolmandale teemale - Ulmeühingu ja Reaktori suhestumisest: millegipärast tekitas mõnevõrra valulikku reaktsiooni, kui Ulmeühingu kodukat uuendades tekitasime sinna Reaktori lingi juurde teksti, et tegemist on Ulmeühingu häälekandjaga. Kuigi see on vaikimisi nii olnud, ei oldud rahul ja tekkis küsimus, et miks nii väidetakse ja et Ühing pole seda otsustanud. Ehk siis nüüd tulebki päevakorda ja vaidleme/hääletame selle teema läbi, et oleks Ühingu otsus, kuidas sellega on.

Uuendame ka Stalkeri statuuti. osa muudatusi on eelmise sügise diskussiooni tulemus, aga hääletusmudelit seekord veel muutma ei hakka. Põhjendan ja selgitan juba koosolekul lähemalt. Statuudi muudatustel on kommentaarid juures, miks ja millest lähtudes muuta tahetakse.

Pärast lõppu siirdume kõik kell 19 Õlleministeeriumisse edasi, kuna on

tavapärane kuu teine reede.  Ka võtan kaasa liikmeks astumise avaldusi. Kui keegi tahab ise liituda või teab kedagi, kes seda tahaks, kasutage juhust.

Teine teema: uus aasta on alanud ja ma hakkan jälle rääkima liikmemaksudest - 13 eurot (vajadusel võtame küll ka aastakoosolekul raha vastu, aga eelistatum oleks ikkagi ülekanne kontole: EE422200221014406123).

Ja kuna ma kavatsen seda liikmemaksu teemat jälle iga kuu meelde hakata tuletama ning seda liikmete listi kaudu, siis palun mitte saata vastuskirju teemal, et mul on makstud - ma näen pangakontolt ju ise ka, kellel on makstud, aga kirju üldmeeldetuletusega saadan seni liikmete listi, kuni maksmata liikmeid on piisavalt vähe, et neile ühekaupa kirjutama hakata.

Tervitades

Veiko

Palju õnne, Roger Vadim (Kalver Tamm)

Vana hea nipp, millega soovitatakse publik kohe esinemise alguses enda poole võita, on see, et no räägi üks nali. Et natukenegi eristuda, siis ma räägin ainult selle osa naljast, mis seekordse õnnitletavaga seondub. Prantslane tuleb külla armukesega, lahkub perenaisega ja järgmisel hommikul mõtleb, et huvitav kellega mu naine sel ajal oli. 26.01.1928 sündis Pariisis prantslanna ja valgekaartlasest ohvitseri perre Roger Vadim Plemjannikov. Põhiliselt tuntud lavastaja ja stsenaristina. Värvika lapsepõlve ja suurepärase ,,maa liikus mu all" legendi autor. Prantslane, kelle elukaaslaste ja abikaasade koguarv on inspireerinud Onu Bella loo ,,Armukeste kari". Võib-olla.

Vältimaks täielikku kroonikastumist vabandan seda elukaaslaste teemade sissetoomist (justkui oleks vaja nelja ilusa naisterahva pildi lisamist kuidagi vabandada) sellega, et Roger osutus ses osas küllalt pragmaatiliseks, et nii kui oli vaja oma uude filmi kedagi peaosaliseks leida, siis esimese hooga läks ta oma hetke elukaaslase jutule. Te ei ole kuulnud ulmeikoonist Brigitte Bardost? Ega tõesti, valdav osa neist fimidest mida Vadim lavastas/kirjutas ei olnud ulmega kuidagi seotud. Debüütfilm ,,...And God Created Woman" (1956) nime poolest natuke ulmet ehk lubab, aga laske mul end sellest karist mööda tüürida. Stereotüüpidega lahmides, siis millest muust üks prantslane ikka filme peaks tegema kui armastusest. Ja et ka publikul polnud selle vastu midagi, kui ta oma noortel ja kaunistel naistel peaosades kenitleda lasi, siis armastusest Rogeri filmid üle ega ümber ei läinud.

Nii oma anrimääratluselt õudusfilmis ,,Blood and Roses" (1960) kui Edgar Allan Poe juttudel põhinevas kassettfilmis ,,Spirits of The Deadis" (1968) olevas segmendis ,,Metzengerstein" on peaosalised armuvalus naiskangelased. Millest ei tohiks end aga segada lasta. Vadim ei ole mingi kaameraga trikitaja, aga tema teosed on silmale ilusad vaadata. Peaosalised vastavalt Anette Stoyberg ja Jane Fonda, aga lisaks sellele kaunid üldvaated, maaliliste varemete taustal, maas voolav udu, taamal mässlev meri, sellises stiilis kaunis. Gooti õudusele (kuigi seda õudust on napilt) täpselt õige stiil.

Ja olemegi tavapärase pika sissejuhatuse järel jõudnud põhiteemani. Roger Vadim on see mees, kes pani Jane Fonda kaaluta olekus ennast paljaks võtma. Prantslase Jean-Claude Foresti erootiliste sugemetega ulmekoomiksi ,,Barbarella" väntas just Roger 1968. aastal filmiks. Universum, mis elab täielikus rahus, kus tervitatakse sõnaga ,,Armastus" ja kus kõrgelarenenud maailmades seksitakse viisil, millest on vaid sammuke ,,Demolition Man"-ini. Ja seda maailmakorda saadetakse hullu teadlase Durand Durandi ja tema positroonilise kiirgusrelva eest kaitsma superagent Barbarella, kes vahetab kostüüme tihedamini kui Bond naispartnereid ja meespartnereid tihedamini kui Bond mansetinööpe kohendab. Ehk siis praegu vaadates selline natuke totakas lugu, kuidas armastus päästab maailma (välja arvatud selle ühe koleda mehe, aga ilusa türanni küll). Aga see on kõik nii ilus ja parasjagu naljakas, et kleenuke ja mõneti norimist vääriv stsenaarium ei kõiguta üldse (no kuidas sa vihastad stseeni peale, kus saatürivälimusega doktor kosmoselaeva paitustega parandab).

Vot siis kui lihtne on saada rubriiki ,,Palju õnne, ..." Üks kultusteos, millele on aastaid uusversiooni planeeritud ja mis praeguste kavade kohaselt võib realiseeruda hoopis telesarjana ja oledki kuulus ning Reaktoris tervitatud. Lihtne.

Raamatuarvustus: Viimased tuhat aastat (Tõnis Hallaste)

Andris Feldmanise ,,Viimased tuhat aastat" hakkas mulle huvi tekitama põhjusel, mida keskmine ulmelugeja ilmselt oluliseks ei pea. Raamat kandideeris Betti Alveri debüüdipreemiale. Nominentide seas oli ka luuletaja Silvia Urgas, kelle debüütkogu oli terve hulga kultuuriinimeste aasta oodatuim teos ning paljude lugemisnimekirjade tipus. Olin kindel, et Urgas saab ja saigi - aga ootamatul kombel jäi jagama Andris Feldmanisega. Kohalikud ulmikud vahel pelgavad, et ulmel olevat kuidagi madal staatus kirjandusmaailmas - olgu pälvitud preemia üheks vastuväiteks ja tehtagu, et mitte erandiks.

Raamatu sündmused leiavad aset umbes kahesaja aasta kauguses tulevikus. See on postapokalüptiline heaoluühiskond, kus masinad on võtnud inimestelt töötegemise vajaduse ja sellega ühtlasi röövinud elult igasuguse tähenduse. Tänavad on tühjad, maju on rohkem kui inimesi ja isegi järelejäänuid kammitseb kõikjalvaritsev enesetapuiha. Näiteks ei lähe peategelane kunagi oma korteri kõige tagumisse tuppa, kuna ta teab, et seal oleks tal ainult üks väljapääs - aken. Tööd ei tehta (masinate pärast pole selleks vajadust), kunsti ja kultuuriga ei tegeleta (inimtsivilisatsiooni kõrgsaavutused ainult rõhutaks meie endi mõttetust), elu on ainult spordi ja juhuslike pidude päralt. Kõik tarvitavad antidepressante.

Peategelane on Niko, kes ühel hetkel satub ühe sõbra laenatud filmi vaatama. ,,Terminator 2: Judgement Day" nägemine mõjub Nikole nii, nagu veel miski pole tema senises tuimas elus mõjunud - see tekitab elamuse. Filmimaailma tegelaste kirglik sõda masinate vastu on täiesti vastupidine sellele maailmale, mis tema ümber on. Tugev meeleline elamus sunnib teda otsima uut tähendust oma elule. ,,Viimased tuhat aastat" suuresti jutustab neid katseid.

Feldmanise romaani puhul tahaks teha juttu kahest asjast. Esiteks tahaks vaadelda maailma, mille ta on loonud, ning arutleda selle usutavuse üle. Lõpus räägiks paari sõnaga selle stiilist ning kirjeldada mõne sõnaga, kuidas oli seda lugeda.

Ulmekirjandust võib üldjoontes luua kahest loomispõhimõttest lähtuvalt - spekulatiivselt ning ekstrapolatiivselt. Spekulatiivne lähtub küsimusest ,,mis saaks, kui..." (,,mis saaks, kui keset kosmoseruumi ilmuks üks tohutu monoliit?", ,,mis saaks, kui avastataks planeet, millel oleks teadvus?", ,,mis saaks, kui robotid omandaks teadvuse ja mässaksid inimeste vastu?"), ekstrapolatiivne vastab pigem küsimusele: ,,Kuidas oleks, kui arendada edasi nähtust A?" (näiteks Dave Eggersi ,,Ring" - ,,Mis saaks, kui Facebooki-Google'i privaatsuspõhimõtete eiramine maksimumini viia"; heaks näiteks on ka peaaegu kõik, mis on kirjutatud William Gibsoni poolt). Need ei välista teineteist, need ilmselt kohati kattuvad, aga üldjoontes võib ulmet niimoodi jaotada.

Üldiselt on robotimässud pigem olnud spekulatiivse ulme rida. Robotist saab sel juhul väga hea ebainimlik pahalane, kelle puhul ei teki küsimust, KAS teda tappa, vaid pigem, et milline oleks parim relv tema kindlaks ja pöördumatuks hävitamiseks. Ainus suhtlemisvahend on neil puhkudel pumppüss. Feldmanise teos võtab aga lähtekohaks tänapäeval eksisteerivad nähtused ja töötab nende põhjal välja üsna usutava tulevikuühiskonna. Töökohtade vähenemine kõige automatiseerumise tagajärjel on paratamatus, mille puhul tavaliselt räägitakse pigem sellest, et töötute protsent ühiskonnas suureneb (näiteks täisautomatiseeritud autod võtavad vajaduse takso- ja bussijuhtide järele, jättes miljonid tööta). Kui see protsess lõpuni viia, jääb terve inimkond töötuks. Aga kuna masinad on võimelised kogu töö ära tegema, ei pea inimkond virelema tänapäeva mõistes töötutena vaesuses, vaid saavad elada töövabas utoopias.

Aluseks on võetud tänapäeval aset leidvad muutused, ent mingil määral tekib lugedes tõrge selle maailma omaksvõtmisel. Seda väljendab ka tagakaanel olev tekstijupp Veiko Õunpuult, kes ütleb, et ,,sa võtad selle vastu kui mingi vastuvaidlemist mittesalliva emotsionaalse reaalsuse, nõustud sa sellega ideeliselt või mitte." Sellele võiks vastukaaluks seada Iain M. Banksi Kultuuri-romaanid, mille ühiskond jõuab samasuguse lõpptulemuseni - masinate võidutsemiseni -, ainult et Banksi maailmas ei järgne sellele inimkonna aeglast väljasuremist. Pigem on Kultuur ikkagi rõõmsalt utoopiline tekst.

Feldmanise romaanis on lähenetud asjale nii, et maailm, milles pole tööd, pole inimestel ka tähendust. Mingis mõttes mõjub see filosoofiliselt veenvalt - millega saaks inimene endale tähendust leida, kui kõiki meie tegusid teeks poole paremini ja tõhusamalt ära masin? Samas näitab see mingit maksimalistlikku hoiakut - kui inimesel pole võimalik olla parim, siis ei tahaks ta olemas ollagi. Olles ise neis asjus minimalist (ma teen tavaliselt väikseima võimaliku panuse aktsepteeritavuse piiril viimaseimal võimalikul hetkel), ei tundu see mulle üleni usutav. Kui kaob võimalus konkurentsiks - sest inimestest nii palju võimekamate masinatega konkureerimine ei ole lihtsalt võimalik -, jääb ometigi tegude sooritamise rahuldus. Banksi ,,Relvade kasutuses" mainiti üht tegelast, kes pühib baarilaudasid. Kui tema käest küsitakse, miks ta seda teeb, nimetab ta oma põhjuseks, et ta saab. Et kui ta lauda peseb, siis ta näeb, et laud on pestud. Maailmas, kus ei pea laudasid pühkima, jääb mõnele entusiastile ikkagi laudade pühkimise rõõm.

Teine asi, mis raamatu tuumprobleemi ebausutavaks teeb, on mänguvõimaluse puudumine. Me viibime juba ühiskonnas, milles aina rohkem inimesi ei võta vastu selle väljakutse, mille esitab tänapäeva maailm. Kolida kodust välja, lõpetada ülikool, saada tasuv töökoht, abielluda ja saada lapsi - see on klassikaline kodanlik to do nimekiri, millele aina enam inimesi keeravad selja. Sellest on kirjutanud John Dahaner, kes on üks internetifilosoof (see kõlab ehk oksüümoronina, aga annan talle selle halvustava kõlaga tiitli, sest ma ei tea tema staatust ülikoolides ega filosoofiamaailmas - ega pea seda ametlikku staatust oluliseks, sest ta lihtsalt kirjutab väga huvitavalt ja üsna veenvalt). http://philosophicaldisquisitions.blogspot.com.ee/2016/11/is-game-playing-highest-ideal-of-human.html Ta väidab, et aina rohkem inimesi on jäänud koduseks, on töötud ja vallalised. Jaapanis on selliste elust tagasi tõmbunud inimeste kohta mõiste hikikomori ja seda kasutatakse eelkõige halvustaval toonil.

Ometigi on John Dahaneri sõnul küsitlustulemused näidanud, et need inimesed kipuvad sageli oma eluga rahul olema. See pole depressiivse inimese eemaldumine maailmast - nad saavad oma elurõõmu kätte arvutimängudest ja muust virtuaalsest maailmast. Mida aeg edasi, seda vingemaks muutuvad tehnoloogilised võimalused ja seda intensiivsemaks saavad need elamused, mida on võimalik saada arvutimängudest, liitreaalsusest ja virtuaalmaailma vahenditest. Eneseteostuseks on muidki võimalusi peale töö. Ja mis sellest, et selline eneseteostusvõimalus poleks ,,reaalne" - eduelamus jääb ikkagi eduelamuseks. Ühes heas raamatus kujutataks sellist mängudesse suletud maailma lausa apokalüptiliselt - see oleks ju ometigi prokrastineerimismaailm, milles tegelikku tööd ei olekski; see oleks maailm, kus pikkade prokrastineerimistundide taga ei oota kedagi ükski hirmus tähtaeg -, ent mul on tunne, et ise elada sellises maailmas ei paneks pidevalt mõtlema enesetapu peale. Ja samas, kui Banks kirjutas sellisest maailmast romaanis ,,Mängur", oli selle peaprobleemiks peategelase tüdimine oma mängumaailmast...

Loodan, et ma ei teinud romaanile karuteenet sellega, et alustasin raamatumaailma kritiseerimisest. Kogu selle pika jutu peale võiks justkui arvata, nagu see romaan olnuks üks igav filosoofiline tiraad, millega on raske nõustuda ja seega ebanauditav. See pole kumbagi - raamatu süee läheb hoogsalt ja üldjuhul ka põnevalt. Info dump´imise leheküljed, milles antakse pikk ja põhjalik taust senisest ajaloost, toimuvad alguse poole. Süee liigub üldiselt üsna haaravalt ja hea kulgemisega, stsenaristikäega kirjutatud tekstil pole ühtki takerdumiskohta, kus raamat jääks kuidagi kogemata öökapile oma järge ootama.

Mis ei tähenda samas, et see oleks seiklusliku hoogsuse ja elurõõmuga kirjutatud. Kuna tegemist on ikkagi inimkonna aeglase lõpuga, on see kirjutatud nii, et lugedes võiks sisemusse jääda üsna õõnes tunne. Tähenduse kadumine on siin stiililiselt hästi väljapeetud ja tekitab lugedes seoseid sellise biitnikuliku luuserkirjandusega, kus peategelased otsivad, mida teha, ei tea ega saagi lõpuni teada. Ei saa ka parafraseerida Galileid ja öelda rõõmsalt: ,,Aga nad otsivad siiski!" Need otsingud on ikkagi kurvad, head vastust ikkagi ei ole. Kujutan ette, et seepärast see raamat keskmisele Reaktori lugejale ei meeldiks - ta on lihtsalt liiga õnnetu. Ent pöörates ümber ülalmainitud tagakaane-tsitaati: nõustud sa sellega ideeliselt või mitte, sa võtad selle raamatu seisukoha vastu kui vastuvaidlemist mitte salliva emotsionaalse reaalsuse. Kui raamatule mitte pahaks panna, et ta üritab lugejais tekitada sellist emotsiooni, ning pigem hinnata, kas see ka õnnestub, siis võiks see olla päris sümpaatne lugemiselamus.

Et sa kaotaksid kõik ehk Õudselt põnev tumepõnevik (Diana Ostrat)

"Sügis inimtühjal Eesti saarel. Mahajäetud ja räämas mõisahoonesse saabub seltskond noori, kes siia uut elu plaanivad. Vana maja peidab endas aga saladusi, hämaruses vilksatab minevikuvarje ning öösel hakkab mõisa kinni jäänud lugu end tasapisi ilmutama. Miski pole nii, nagu esmapilgul näib ...

"Et sa kaotaksid kõik" on üleloomulike sugemetega tume põnevik, mille tõukepunktiks on lavastaja (Jaanika Juhansoni) soov katsetada teatrilaval põnevus- ja õuduslugudest pärit motiive."

See oli kõik, mis netiavarustes selle etenduse kohta leidus, nii et täpselt selliste teadmistega läksin ma ka ühes sõbraga esimest korda elus Endla teatrisse. Mis tähendab, et mul polnud halli aimugi, mis mind ees ootab. Ma igastahes ei oodanud midagi säärast.

Tume - jaa, päris kindlasti. Kui olemas on tragikomöödiad, siis see oleks ilmselt üks nendest haruldasematest, nimelt komötragöödia (et vahepeal saab väga nalja ka, aga üldiselt on lood tumedad ja diibid ja väga sünged). Põnevus ja õuduslugude motiivid - check. Terve hulk väga äratuntavaid klieesid, aga neile oli sihuke vint või vimka külge või üle keeratud, nii et need mõjusid teistmoodi, või kui mitte enne, siis teiseks vaatuseks kohe kindlasti, sest teine vaatus oli see, kus paljud esimeses vaatuses õhku loobitud märgid hakkasid end lahti seletama ja kõik seinale riputatud püssid pauku tegema. (Kui nüüd saaks esimest vaatust uuesti näha, siis oleks see püssiragin ilmselt sama äge kui aastavahetuse ilutulestik).

Ühe aspekti tahaks küll eraldi välja tuua: huumori, mis hoiab loo liiga süngeks minemast, aga samas just võimendab seda (eriti kuna on teada, et mida hullemaks olukord läheb, seda rohkem hakkavad inimesed nalja tegema - ellujäämisinstinkt).

Ahjaa, kui teile tundub, et ma räägin juba tükk aega mõistu ja pigem aiast kui aiaaugust, siis ma vabandan, aga ma teen seda täiesti sihilikult, sest kuna tegu on tasemel põneviku ja peene müsteeriumiga, siis ma ei taha kogemata ühtegi spoilerit anda, nii et ma võtan nüüd kätte ja kirjutan hoopis nn tehnilisest poolest.

Niisiis - näitlejatest: trupp on noor ja neil kõigil tundub väga lõbus olevat, ja nad on väga hingega asja juures. Lisaks mõnusa fiilinguga väga immersiivsele mängule esimeses vaatuses, kehastavad nad teises vaatuses hoopis teisi tegelasi hoopis teisest ajastust (keda ja miks, minge kaege ise). Ja nad (peaaegu) kõik mängivad pilli ja laulavad ja tantsivad, mis on väga äge.

Kostüümid ja lavakujundus on realistlikud, vähemasti sellist kolme-meetri-reeglit järgides nagu taaskehastajad sageli (no et kolme meetri kauguselt vaadates tundub täitsa ok ja autentne), aga piiripealselt napp - ei midagi üleliigset, ja samas ei lähe ka päris minimalismi. Aga absoluutselt kõigel, mis laval on, on oma funktsioon, ja neid ümber nihutades (mida teevad näitlejad paari sekundiga ise ja nii sujuvalt, et seda ei pane peaaegu tähelegi) tekib uus stseen ja ruum.

Valgus ja video - neid kasutatakse põhjalikult ja filmilikult, vahel läheb asi lausa kolmemõõtmeliseks, aga samas, teater ei lähe üle kinoks, video on ainult osake etendusest ja toidab seda, mitte vastupidi. Ja valguslahendused on tegelikult hästi lihtsad, aga nende järsk ja täpne kasutamine mängib kõige muuga perfektselt kokku ning ilma ei oleks kogu kompott ilmselt pooltki nii õõvastav.

Muusika osas tahaks täiesti eraldi välja tuua (ilmselt just) selle etenduse jaoks loodud laulud ja ühe teatud ringmängu, mis on ilmselt kõige jubedam ringmäng, mida ma kunagi näinud olen (see on muidugi kompliment!).

Liikumine, või koreograafia, nagu ma ise kipun seda kutsuma, oli samuti klass omaette. Poole sõna või liigutuse pealt kivikujuks muutumine on alati efektne, nii ka nüüd. Aga me nägime ära ka miskit oluliselt keerulisemat ja võimsamat - kujutage ette laval sama efekti, mida filmis saavutatakse sellega, et sekundisse pannakse vähem kaadreid. Tulemuseks on miskit ebainimlikult aeglast ja (koos muusika ja valgusega) see mõjub tõeliselt õõvastavalt. Samasse kategooriasse lähevad ka kõiksugu imepeened näoilmete nüansid - sõbralik-sõbralik-sõbralik, vaade korra kõrvale, üks poolik hetk, mille osavam publik ära näeb, ja peale mida on tunne, et nonii, kunas see tegelane nüüd teisele noa selga lööb (aga PIIKS, ma ei hakka spoilima, ei hakka!)

Kogu selle peensusteni lihvitud kompoti resultaat igastahes oli meie kahe (ja kuuldavasti mitte ainult meie) jaoks see, et immersioon oli põhjas. Too harilik sein lava ja saali vahelt kadus ära, ja saal ise kadus ära, nii et teise vaatuse alguses oli mul siiras hämming, et kust kõik see rahvas saali sai, vahepeal neid ju polnud. Oleks nagu istunud keset tühja ruumi ja jälginud midagi keelatut/väga reaalset. Oli hästi filmilik (mõne hea filmi puhul on see seina kadumine nimelt kergem juhtuma) ja larpilik (kellele see viimane nüüd miskit ütleb, aga see käib otsapidi igastahes sinna kõrge immersiooni alla).

Kokkuvõtteks: lavastus oli väga immersiivne, väga põnev, psühholoogiline (vabandage mu väljendust, aga see oli tõsine mindfuck, üleloomulik ja õudne. Publik aplodeeris püstijalu ja väga pikka aega. Kindlasti oli ka neid, kes meh-tundega lahkusid, aga eeldatavalt polnud neid palju. Meie Eevaga kõndisime läbi öise Pärnu bussijaama, ja korraga oli kõik kole - viltused majad, ilusad punased laternad puude otsas hõõgusid hirmuäratavalt, Eeva kurtis, et tal on pidevalt keegi selja taga... Käed värisesid (ehkki vähemasti mina olen vägagi külma kõhuga - ehkki kõrge immersiooniga indiviid) ja me tahtsime koju, happyshit muusikat ja roosat mulli.

Püsivaid kahjustusi kumbki meist igastahes ei saanud ja magasime kah ilma õudusunenägudeta. Nii et - minge ja vaadake see etendus kindlasti ära, kui te vähegi arvate, et teile võiks miskit säärast peale minna.

Kiirgavaid teatrielamusi!

lavastaja Jaanika Juhanson

autorid Jaanika Juhanson, Jan Kaus ja trupp

lavastusdramaturg Anne-Ly Sova

lavastus- ja videokunstnik Sander Põldsaar

kostüümikunstnikud Merlis Orion ja Sander Põldsaar

valguskunstnik Margus Vaigur

muusika autor Lauri Mäesepp

muusika seadjad Feliks Kütt ja Erko Niit

ansambli juht Erko Niit

liikumisjuht Kardo Ojassalu

mängivad Liis Karpov, Kati Ong, Ireen Kennik, Priit Loog, Lauri Mäesepp, Sten Karpov, Jaanus Mehikas (külalisena) ja Artur Linnus (külalisena)

Esietendus 21. jaanuaril 2017 Endla teatri suures saalis.

Star Wars: Rogue One (Riho Välk)

Star Wars: Rogue One ehk maakeeli ,,Tähevarred 71, kuskil miskit toimub"

Juba tükk aega pole ma filmitreilereid vaadanud, osalt selleks, et filmide ainsaid põnevaid kohti enda jaoks mitte ära rikkuda, kuid peamiselt veel argisemal põhjusel: mul pole lihtsalt meeles neid vaadata. Tähevarred 16: porgandite öö, ei olnud siinkohal erandiks - alles pärast kino uksest sisse astumist sain teada, et tegu pole ei originaaltriloogia, eelloo-triloogia ega ka eelmise talve jõu tärkamise filmi järjega, vaid täiesti uue looga. Ohkasin raskelt ning mõtlesin surnud hobusest, mida ikka veel väsimatult pekstakse.

Lugesin selle tutvustuse kirjutamiseks ,,Tähevarred 37: Küüslauguleivad dipikastmega" Wikipedia sisukokkuvõtte uuesti läbi ja olen hämmingus, kui pikka sisukokkuvõtet saab sellest filmist kirjutada. Minu isiklik sisukokkuvõte oleks, et kurva minevikuga peategelane leiab oma mässajalikule elulaadile uue ja õilsama väljundi. Selle käigus kohtub ta kompu pahapoisiga, kes polegi südames nii paha kui temast eeldada võiks. Samuti antakse peategelasele võimalus pisaraidtekitavaks taaskohtumiseks oma isaga. Seikluse jaoks tulevad appi ka pime kung-fu meister/munk ja Machete. Üheskoos siis nähakse kannatusi, läbitakse raskusi, leitakse armastust ja iseennast.

,,Tähevarred 58: Baaris ainult tüdrukud" suurim viga on aga fakt, et see ei ole Star Wars'i film. See on suvaline tulevikumaailma märulifilm, kuhu on sisse surutud Star Wars'i elemente, ning neidki minimaalses koguses. Minu pakkumine on, et iga Star Wars'i elemendi kasutamine maksab raha, ning neil lihtsalt ei olnud seda rohkem kui umbes viie jaoks. Milliseid Star Wars'i komponente ,,Tähevarred 34: Helista mulle mobiilile" siis sisaldab:

- Pitsalõigu kujulised kosmoselaevad ja Death Star

- Plastämbrist voolitud kiivriga Darth Vader (ca 30 sekundi jagu ekraaniaega)

- Üks vähemtähtis tüüp, keda kehastanud näitleja on vahepeal ära surnud ja kes tuli seetõttu üleni CGIs teha.

- Mõned Star Trooper'id

- Kosmoselaevad teevad kosmoses lennates "brröööäääämmmm"

Kogu filmi peale on ainsaks jõu ja lasermõõkade kasutajaks Darth Vader. Pime kung-fu meister kasutas jõudu lihtsalt kui religiooni, palvetades selle poole ning lootes parimat. Lisaks kõigele muule pritsib kogu filmi jooksul igalt poolt ängi, sõpruse jõudu, koostöö tähtsust, eneseohverdust ja poliitkorrektsust. Igat suuremat keerdkäiku serveeritakse pikalt ja põhjalikult, ning kui lõpuks asjaks läheb, suunatakse sellele võimsad proektorid, et vaataja asjast ilma ei jääks. Lisaefektina saab ka kõige rumalam filmivaataja enda ego silitada: "Vot mis ootamatu pööre, aga mina, nutikas nagu ma olen, nägin seda juba varakult ette." Filmist võetud näide: üks pitsalõik-emalaevadest tehakse liikumisvõimetuks. Ma siis mõtlesin omaette, et kui ühe pitsalõigu kõrval on teine, siis ei saa ju nõnda jätta, et need kokku ei põrka. Kui püss on laval, peab sellest pauku tulema. Ja nii läkski - mässuliste laevastikus oli mugavalt vasarakujuline väike aga tragi laevuke, mis siis ühe pitsalõigu vastu teist lükkas.

,,Tähevarred 666: Saatana sõjapeenis" on vist kõige nukram frantsiisilüpsmine, mis ma näinud olen. Kui see oleks eraldiseisev film, siis ma ei saaks selle vastu nii kriitiline olla. Ma võtaks seda kui suure eelarve, arvestatava action'i ja visuaalidega keskmist ulmelist märulit, millest ei oota kuigi paljut, kuid mida on siiski üsna tore vaadata. See film oleks aga pidanud olema ikoonilise filmisarja osa, mis on ulme kui filmianri peavooluks toonud - võiks ju arvata, et tehakse veidigi paremini. Või siis, mis peamine, tehtaks film Jedidest, lasermõõkadest, kosmoselahingutest ja muudest kuulsatest ja kohustuslikest Star Wars'i põhielementidest.

Lisamärkusena häiris mind kui tõlki selle filmi lausjube tõlge. See oli minu jaoks nii halb, et ma ootasin lõputiitrite lõpuni, et kodaniku nimi teada saada, ning Facebook'i kaudu tema poole pöörduda, ütlemaks, et tema tõlge oli lihtsalt jõle. Enne selle pöördumise kirjutamist õnneks otsisin ta nime ka Google'st. Tulemuseks oli huvitav artikkel eelmise Star Wars'i filmi, ehk siis Jõu Tärkamise filmi tõlkeraskustest, tõlkijaga vesteldes tuli välja, et ka uus film tõlgiti sama keerulistes tingimustes. Kokkuvõtvalt lennutati iga keele tõlk kuskile salajasse kontorihoonesse, kus nad pidid siis filmi peamiselt dialoogifaili ja heliriba alusel tõlkima. Tõlkijate jaoks oli lausa eraldi film kokku monteeritud - kui keegi ekraanil rääkis, siis tema nägu oli väikese sõõri sees näha, ülejäänud ekraan oli must. Kogu artikkel on huvilistele leitav Postimehe lehel.

Raamatuarvustus: Houellebecq maailma ja elu vastu (J. J. Metsavana)

Võtsin Michel Houellebecqi Lovecrafti teemalisse teose "Maailma vastu, elu vastu" kätte tugeva eelarvamuse, isegi vastumeelsusega. Peamine küsimus oli mul peas: mida võib siis üks prantsuse haritlane veel sel teema öelda, rohkem kui seda suudavad inimesed, kes on uurinud Lovecrafti pikki aastaid või teda suisa isiklikult tundnud. Lovecrafti fännina ei saanud ma jätta samas ka antud teost lugemata, ühesõnaga olin justkui ebamugavas sundolukorras.

Nüüd raamatut lugenuna võin öelda, et tunnen üheaegselt nii kergendust kui ka pettumust. Kergendus tuleb sellest, et autor on ikkagi Lovecrafti fänn ja teoses leidub mitmeid huvitavaid analüüse ja mõttearendusi. Pettumus tuleb aga üllatuseks samuti sellest tema fänlusest. Houellebecq tundub üldistavat ja tähtsustavat asju üle. Põhimõtteliselt üritab Houellebecq harutada lahti miks H. P. Lovecraft oli geniaalne, ja püüab seda seletada tema isiksusomadustega, vajadusel mõnda detaili unustades või teist paisutades. Ta tahab nii kangesti Lovecrafti geniaalsuse saladust lõpuni lahendada, et jätab selle saavutamiseks mustrist pidevalt välja talle sobimatuid kilde, et soovitud tulemus saada. Nii on Houellebecqi loonud enda peas Lovecrafti, kes meenutab äraspidiselt Ivan Orava Pätsi. Ainult et kui Kivirähki kirjutatud Päts oli kõige headuse kehastus, siis Houellebecqi Lovecraft on äärmuslikult katkine inimene, kes elus lõputult pettunud. Mina arvan, et Lovecrafti geniaalsus ei tulene sellest, mis või kes ta oli, vaid see oli ainult üks teguritest. Houellebecq tundub aga uskuvat, et ta suudab Lovecrafti olemuse lausa matemaatiliselt lahti hammustada ning selle käigus ta paramatult lihtsustab või moonutab reaalsust.

Houellebecq jõuab oma ülivõrrete kosmilisuses kohati suisa Lovecrafti juttude tasemeni. Näiteks nimetab ta Lovecrafti loodut alusmüüdiks - asjaks, mida pole kohatud peale Homerost ja keskaegseid kangelaslaule. Huvitav, kas on tõesti autori silmaring ulmes on nõnda väike? Lovecraft kahtlemata lõi terve alamanri, aga ulmealas on alusmüüte hiljem pärast tedagi tulnud. Seda tunnistab kohe samas ka Houellebecq ise tuues esile Arthur Conan Doyle'i, Robert E. Howardi ja J. R. R. Tolkieni.

Olles Lovecrafti sedalaadi "steroidide" alla pannud ja talle kuldse kuue selga kirjutanud, kasutab ta saadud frankensteinilikku koletist ära, et ta õlgadele seista ja läbi tema omaenda mõtteid ja ideid tõestada. Näiteks: "Inimene, kes armastab elu, ei loe. Ta ei käi tegelikult eriti ka kinos. Öeldagu mis tahes, kunstiline maailm on ligipääsetav vaid neile, kellel on kergelt kõrini," jne-jne. Ning ideede tõestuseks saab ta kohe tuua välja Lovecrafti.

Aga eks on ka kohti, kus võib Houellebecqi arvamusele kaasa noogutada ja nõustuda, nt ei hakka autor laskuma sinna räpasesse auku, et kõik Lovecrafti tekstid on erootikast tiined (mäletan pikka uurimistööd, kus selgitati, et kõik ta kollid on vagiinad) või, et tegemist oli homoga. Pigem leiab ta, et Lovecrafti maailma erootika ei sobinud, ta kirjutas puhast õudust ja ka jäljendajatel pole seksi sidumine mythosega olnud edukas. Ka tähelepanekud Lovecrafti kirjutamise stiili, tegelaskujude jms kohta on üsnagi täpsed.

Matsaka tõrvatilgana ei saa Houellebecq kahjuks küll mööda Lovecraftist ja rassismist. See on nüüd koht, mida lugedes ma ohkasin raskelt ja pikalt. Antud teemat on minu arvates viimasel ajal ja eriti Ameerikas pikalt ja mõnuga lahata võetud ning ma pean ütlema, et see tundub mulle täieliku jamana, n-ö moodsa aja probleemina, mida ei tohiks tagantjärgi omaaegsetele autoritele seljale kleepida. Lovecraft oli teise ajastu inimene, tema arvamused polnud kuidagi erandlikud, vaid üsna tüüpilised ja pealegi on näited tema rassismist toodud mehe kõige raskemast eluperioodist, kui ta oli rahapuuduses ja stressis ning üksi New Yorgis. Ka tunduvad mulle räigelt meelevaldsed igasugused katsed seostada loodud võõrolevusi just nimelt rassismiga. Ehk väita, et mythose olendid on sündinud tema rassivihast. Lovecraft mängis kõige suuremate ja tugevamate hirmudega ja hirm tundmatuse ees on märksa suurem ja universaalsem asi kui rassiviha, ehk et neid kahte ei saa toppida ühte kotti. Hirmu tundmatuse ees tunnevad kõik inimesed hoolimata oma ideoloogiast.

Ehk siis kokkuvõtvalt, Lovecraft on kahtlemata väga oluline ulmekirjanik, ilmselt üks XX sajandi olulisimaid. Kahtlemata oli ta ka enam kui veider inimene, aga kindlasti mitte selline märterlik elu vihkav kaosepreester nagu ta Houellebecq oma vaimusilmas kujutab. Pigem üks veidrikust vanapoiss, kes armastas vaikset ja rahulikku elu, vanamoelisust ning kes polnud ei raha- ega armuasjades ülemäära kogenud. Vaadake korra enda ümber ringi, ma pakun, et te kõik leiate endagi tutvusringkonnast mitmeid sarnaseid inimesi.

Mis puutub tõlkesse endasse, siis muarust on äraspidine see, et Lovecrafti enda jutud ei ole kunagi kõlvanud Loomingu Raamatukogusse, aga tähendustiine prantslase ülivõrretes ja võimsates metafoorides fantaseerimine saab sisse nagu lupsti. Eriti häbematu on muidugi see, kuidas Leo Metsari tõlge seal LR-s 1990ndatel aastaid marineerus. Niinimetatud Kultuurivedur pole praktiliselt kogu iseseisvusaja enda vagunitesse ulmekirjandust lubanud. Tundub, et ulme ja õudus pole salongikõlbulik enne, kui on läbi prantsuse lobiseja filtri lastud ja seeläbi õilistatud.

Raamatuarvustus: Lev Grossman ,,Võlurid" (Mairi Laurik)

Algatuseks pean tunnistama, et suhtusin raamatusse kerge eelarvamusega, kuid võin siiski kiirelt lisada, et lugu osutus siiski kardetust märksa meeldivamaks. Ma ei ole varasemalt Grossmani loominguga kokku puutunud, kuid raamatu tagakaane tekst ning internetiavarustest leitu ei andnud loole just kuigi palju lootust. Olles niisiis lugenud, et tegemist on Harry Potteri raamatusarja ja Narnia lugude paroodiaga, helises peas mitmeid häirekelli ning kui ma võtaksin ,,Võlureid" eelmainitud raamatute paroodiana, siis oleksid nii mitmedki neist ehk õigustatudki.

Mõlemad eelmainitud sarjad on kirjutatud noort ja väga noort lugejat silmas pidades ning sel moel ka üksjagu parodeeritud nii filmides kui raamatutes, kuid Lev Grossman vaatab silma täiskasvanud lugejale. Mitte isegi niivõrd noorele täiskasvanule, vaid inimesele, kelle maailm on aastate jooksul juba enam-vähem stabiilselt paika loksunud, mis omakorda ei tähenda kindlasti seda, et raamat nooremale lugejale lugemiseks ei sünni. Lihtsalt, kui sa oled oma ühikaaegsed peod üle elanud, on nendega veidi kergem suhestuda. Grossman suhestus, kohati ehk kübekese ugri-duumi hõngugagi.

Raamatu keel oli ladus ning igas järgnevas sõnas oli pinge, mis minusugusegi lugeja selgelt rea peal hoidis. Ma olen üldjuhul üsna patoloogiline raamatu lõppude ette lugeja, kuid ,,Võlurite" puhul polnud mu just kui aega seda lõppu ette kaema minna. Väikesed ja suured pinge tõusud ja langused naelutasid kenasti õigetel hetkedel pooleli oleva lehekülje külge.

Kui ma raamatu lõpetasin ning käest panin, seisin aga vastamisi väga erinevate emotsioonidega. Ühest küljest mulle romaan tohutult meeldis - selle otseste tegevusliinide all pulbitsev allegooria, iroonia ja mingis mõttes vist isegi ,,elu paratamatus". Ma samastusin selle looga. Teisest küljest hakkasin ma ju lugema ulmeromaani. Tuli tõdeda, et minu silmis polnud tegemist mitte niivõrd fantaasialooga, millele on oma aeg ja ruum loodud, omad kummalised tegelased lisatud, vaid pigem realistliku noore täiskasvanu kasvuraskuste kirja panekuga. Võimalik, et siin mängis rolli tõsiasi, et ma arvustuse alguses mainitud kahte sarja olen täies mahus lugenud ning nende maailmadega koduselt tuttav.

Oli maage õpetav kool, kuigi vanuselt kolleditudengitele mõeldud. Koolgi asus siinsamas, kuid siiski kaitseloitsudega tavakodanike eest varjatuna - aga seda kõike oleme me lugejatena juba kohanud ja mitte vähe. Kooli suunitlus ning maagia käsitlus jäi aga õnneks värskendavalt erinevaks Rowlingu sulest ilmunust. Sama selgelt oli välja joonistatud ka Lewise maailmakäsitlus - too telefonikeskjaama sarnane vahepaik, mis esimeses raamatus eri maailmu ühendava keskusena loodi; nööbid või sõrmused, mis otse ühest reaalsusest teise viisid ning Fillory ja Narnia omaveheline sisemine sarnasus. Ja siiski oli seal midagi muud.

Veidi seedinuna aga pidin tunnistama, et tegemist on looga, mis peaaegu peenelt ja üllatavalt intelligentselt jalutab labasuse ja teravuse piiril (toetades lugeja taluvuse mõistes küll aeg-ajalt jala ühele või teisele poole mudasele maale), pannes alla jooksma lasteraamatutest tuntud maailmad ning luues sinna peale või selle kõrvale tudengislummi meenutava - liisunud õlle, odava veini, hukule määratud suhete ja kasvamise valudega - maailma. Ehk siis tegelikult ei töötanud see romaan minu peal kui ulmeromaan, vaid kui allegooriahõnguliselt jutustatud üsna isiklik täiskasvanuks saamise lugu.

Samas, kui ma nüüd pigem allegooriat ülistades arvustust kirja panema hakkasin, jäi kripeldama, et tegelikult, kui selle loo pealt lahtisena maha pudenev Potteri-Narnia ilmselguse hämu maha pühkida, jääb alles ka päris huvitav maagiline ruum. Ruum, kus maagia toimimiseks oli selgelt vajalik rahulolematus, isegi õnnetu olemine. Maagia õppimise viisides oli värskust ning maagilised olendid polnud samuti üks-ühele maha kirjutatud. Kindlaid naeruturtsatusi teenis koolidirektor pea iga kord, kui ta loos taas nähtavale tuli ning kõik kakodeemonitega seotu samuti (kui olla nohik, siis olla nohik lõpuni!), kuid kõige maagilisemaks ja isikupärasemaks osutus väike korter, milles kogu kamp pärast kooli lõppu koos elas.

Kuidas ma seda siis nüüd kokku võtta tahaksin? Hea raamatu tiitli saamise eelduseks on minu jaoks kihilisus ning seda kihilisust jagus loos palju - ilmselge analoogia, ilmselgelt uus, varjatult siit- ja sealtpoolt, fantaasiat, allegooriat ning nende vahele või kõrvale käivat. Mõtteid, mida endaga järgmisesse päeva kaasa võtta, jagus kindlasti rohkem kui ühe käe peal loetleda suudaksin, kuid jäägu igaühele võimalus lugu enda jaoks ise avastada. Mina jään igal juhul põnevusega sarja edasiste raamatute tõlkeid ootama.

Raamatuarvustus: 6ism2e_dpi_error (Ove Hillep)

Viimasel ajal ilmub minu suureks rõõmuks järjest rohkem uusi nägusid Eesti ulmekirjanike sekka. Steven Vihalemb (või steven vihalemb, nagu raamatus seisab) on üks neist, kellest ma mitte midagi varem kuulnud ei olnud. Kiitis seda teost aga paljudele ulmikutele tuttav Mart Kalvet, kes antud raamatu ka toimetas, mistõttu see ka mulle silma jäi. Uudishimu on vastik asi, mis paneb uusi asju proovima, kuigi elu on selleks ilmselgelt liiga lühike.

Kaanekujundus ei ole sellel raamatul midagi sellist, mis otseselt poest ostma tõmbaks. Kaanel ilutsev Õismäe kaart on küll tore, kuid ehk temaatikat lisada püüdvad värvilised jutid jätavad kaugemalt mulje justkui oleks tegu, vabandust väljendi pärast, linnusitalarakaga, millest on mõni laps oma mänguautoga läbi sõitnud. Ma loodan, et see ei olnud kujundaja eesmärk, või kui oli, siis on ta suurepäraselt sellega hakkama saanud.

Oluline katkend raamatu tagakaanetekstist: "steven vihalemma kraterotoopiline ulmeromaan on meelierutav kokteil tehnoloogilise kataklüsmi järgsest realismist, taqwacore-esteetikast, magalarajoonide hõllanduslikust romantikast ja araabia mütoloogiast teravalt päevakajalise süsteemikriitika võtmes." Ülejäänu tekstist on võrdlused teiste kirjanikega, mis antud kontekstis ei oma sisu.

Võttes arvesse kaaneteksti, on tegu väga halva raamatuga, mille süee on õrnalt hüplik. Tegelikult oleks vist õigem öelda, et kui välja arvata esimene ja viimane peatükk, puudub sellel teosel igasugune järjepidevus. Raamat algab peategelase Leon tutvustusega, seejärel on paar veidrat peatükki, kus kujutatakse mingeid stseene, millest ühe peaosas on minarollis prussakas Nakongiga ning jätkub peategelasega. Mingil põhjusel on ta järsku minarollis nagu prussakaski. Mõned peatükid hiljem on aga autor otsustanud raamatusse panna 17 lehekülge täiesti sinnasobimatut kultuurifilosoofilist esseed "ufo ja mina" (sic!). Ja sedasi lõpuni välja...

Raamatu tegevuse kohaks on küll praegusele väga sarnane Õismäe, kuid tegevuse aeg jääb kogu teose vältel suuresti määramata. Kohati on aru saada, et autor on püüdnud sellega mängida, mistõttu mõned peatükid tunduvad olevat minevikus (kui kauges, ei märgita), mis lisab veelgi enam segadust. Ainuke mõistlik kuupäev on ajalehe pealt ülestäheldatud 28. august 2023, mis lisab veelgi enam segadust, kuna sama tegelase rollis märgitakse aastaarve 2035-2038 ning seda minevikus. Ja siis tormab ühe väga segase kontekstiga peatükk aastasse 2087 - vähemalt 60-aastase vahega sündmused peategelase silme läbi.

Kohati mainitakse Külastuspäeva, selgitamata, mis pagan see sihuke oli. Tulnukad? Lohed? Mõlemaid on kirjanduses korduvalt väisatud, mistõttu tahtis autor ehk originaalne olla ning jätta need lugejale mõistatamiseks. Ainukese ulmelise elemendina on raamatus kõrvaltegelase Lahabi leegitsev pöial, näkineiu, pakasepoisid ning ühe tornmaja 17. korrusel elavad kaks inglit - sealjuures ei ole üldse kindel, kas need isegi peategelase jaoks reaalsed olid.

Kirsiks tordil anti viimases peatükis mõista, et kogu raamatu tegevus vältas peategelase jaoks terve aasta. Paratamatult tekkis küsimus, kas ta oli praktiliselt terve aasta rämeda laksu all, kuna kuigi tema osalusega peatükke oli küll enamuses, ei olnud seda kaugeltki piisavalt, et täita tervet aastat.

Kuna meedias (43. minut) on antud raamat omajagu tähelepanu saanud ning kirjanik Maarja Kangro mainis lingitud vestluses, et antud raamatus on "hästi ära tabatud Õismäe psühhedeeline ja hallutsinatoorne potentsiaal". Selles kontekstis võib arvata, et ehk saavad sellest raamatust oma laksu vaid need, kes Õismäel elanud on.

Kuna see kohutav segadus romaani süees rikkus minu jaoks täielikult lugemuselamuse, püüdsin tükk aega midagi välja mõelda, mida positiivset selle kohta öelda. Parim tundus: "See ei ole väga paks".

Ärge jumala eest lugege seda raamatut romaanina!

Ma ei tea, kes see inimene selle teksti sinna tagakaanele kirjutas, küllap oli see lugejate petmiseks. Antud teose näol on tegemist kogumikuga, mille üksteisega õrnas seoses olevad lood loovad suurema samas maailmas aset leidva narratiivi. Ka see on omajagu segane ning väga paljusid lahtiseid otsi jättev, kuid selle võib autori vähese kogemuse nahka kirjutada.

Tuleb aga tunnistada, et isegi kogumikuna ei ole see teos väga tugev. Autor püüab luua maailmapilti mitmeid sotsiaalseid ning ökoloogilisi katastroofe läbielanud ühiskonnast, kus (tundub, et) suurem rahvasteränne on tänavapilti kohutavalt mõjutanud. Peategelane ise "võiks[id] olla kusagilt Hiinast või Aafrikast, [su] isa Jaapanist ja ema Kariibidelt." Õismäe kirjeldatava enamuse moodustavad moslemid,kes sotsiaalse surve all ühinesid ning Külastuspäeval, mil teised (kes need teised on, ei mainita) olid lõhenenud ning eriarvamustel, "valmis olid". Kuigi mainitakse ka Märjamaa ning Koeru ökoautonoomiat ja kurja omakaitset, mis tundub täitvat Judge Dreddilikku korrakaitse ning sõjaväe rolli, ei looda selgemat pilti ühiskonna täpsemast korraldusest.

Samuti jääb lisaks toimumisajale suuresti arusaamatuks tehnoloogiline tase. Kasutatakse "skaipimist", mille puhul on ühenduse hind üpriski kallis, sõidetakse autodega ning toimiva ühistranspordiga. Samas ei ole ühtegi korda mainitud, et peategelasel (ega kellelgi teisel) oleks telefon või sarnane suhtlusvahend. Hoolimata tohututest sotsiaalsetest muudatustest, on otsustanud autor tehnoloogia stagnatsiooni jätta.

Headest külgedest rääkides ei ole autori stiilil väga vigagi. Olles minu jaoks küll ropp, räme ning "kenderlik", annab see hästi mõista peategelase peamisest suhtluskeskkonnast. Samuti on raamatu olulised tegelased kenasti välja joonistuvad, kuid seda suurt hulka raamatus mainitud Õismäe narkootikume tarvitavaid isikuid tean ma vist küll nüüd vaid nime järgi. Ainuke, mis mind senini segab on värdsõna "doint" - milleks oli vaja kanepisuitsu sünonüümiks mõelda välja sihuke elajas?

Samuti suudab steven kohati lugejat kohutavalt mõjutada. Esimene peatükk tõi minus esile ääretu tülgastuse ning seda mitte teksti stiili või sõnastuse, vaid sisu tõttu. Muidugi võib oma raamatu algul lugejas tülgastuse tekitamine olla mitte just kõige parem mõte. Pean tunnistama, et see mekk jäi siiski raamatu lõpuni pisut kurgulakke. Võib-olla püüda järgmiseks alul natuke positiivsemat emotsiooni luua!?

"6ism2e_dpi_error:_unsupported_personality" ei ole minu jaoks halb raamat. Ta ei ole ka hea raamat - ma ei usu, et ma seda teist korda loeks, kuid sellest kõigest hoolimata on ta huvitav. Raamatul on hulga puudujääke ning teost kiitev meedia tõstab lugejas vaid võimalikku pettumusläve, aga ühe korra lugeda kõlbab see kindlasti. Ainult ärge püüdke seda lugeda romaanina - see ei ole seda. Ja kindlasti ei tasu ulmehuvilistel siit loota mingit erilist maiuspala.

Küberkaheksajalad tulevad (Ove Hillep)

2015. aasta märtsis tutvustasime oma lugejatele Nicola Piovesoni poolt tehtavat filmi ,,Supersesso '70". Nimetatud film küll finantsiliste puudujääkide tõttu ilmavalgust ei näinud, kuid nüüd on Eestis elaval Itaalia filmireissööril käsil uus projekt. "Attack of the Cyber Octopuses" ("Küberkaheksajalgade rünnak") on retro-futuristlik küberpunk lühifilm, kus linnaelanikke ahistavate robotkahjurite juhtumit asuvad uurima tehissilmaga detektiiv ning tema kaks partnerit.

Lugu leiab aset Neo-Berliinis, 2079 pKr. Tume ja vihmast ligunenud linn, mille on vallutanud megakorporatsioonid. Ainus viis elu nautimiseks on ühendamine end küberruumi ning tehes "binaarne reis". See on kübernarkootikum, mis praeb neuroneid, kuid lubab tunnet, mis parem, kui sada orgasmi korraga.

Filmi eesmärgiks on taastada kaheksakümnendate ulmefilmide ilme ja tunnetus, jättes kõrvale CGI ning chroma key kasutamise. Filmis kasutatakse miniatuurseid mudeleid, käsitööna valminud propse ehk rekvisiite ning kõik võtted toimuvad reaalsetes lokatsioonides.

Film on inspireeritud William Gibsoni raamatust, küberpunki anri alustalast, "Neuromancer" ning teistest olulistest kaheksakümnendate ulme klassika teostest nagu: "Blade Runner", "Terminator", "Escape from New York", "Aliens", "Akira", "Tetsuo the Iron Man" jne.

Viimasel ajal on tehtud väga häid lühifilme, mis samuti omavad sama ajastu esteetikat. Antud filmi ambitsioon on jõuda aga järgmisele tasandile, vältides peaaegu kõike, mis puudutab arvutigraafika kasutamist (va. töötlemisel, komponeerimisel ning virtuaalse kübermaailma loomisel). Filmis kasutatavad relvad, sõidukid, kiivrid, küberkaheksajalad ja ka näiteks linna miniatuur on valmistatud kasutades vanu mänguasju, plastikjäätmeid ning 3D printeriga prinditud osi. Püüdes nii palju kui võimalik, jälgida meetodeid, mida kasutati "Blade Runner" ja orginaalse "Star Wars" filmi tegemisel ning millel on imelised telgitagused fotod. Projekti valmimist on võimalik jälgida filmi ametlikust blogist.

Filmi tegemisel lööb kaasa mitmeid Eesti näitlejaid ning telgitaguseid tegelasi, kellest enamus on tulnud Balti filmi- ja meediakoolist. Kõik võtted ning montaa toimub Eestis.

2017. aasta on väga oluline aasta küberpunki anri tagasitulekule suurele ekraanile. Näeme teiste seas tulemas filme nagu "Blade Runner 2", " Ghost in the Shell" ning "Mute" . "Küberkahesajalgade rünnak" on austusavaldus kunstile, mis on CGI tulekuga kaduma läinud. See quentin-tarantinolik "pulp" film püüab end mitte liialt tõsiselt võtta, muutumata sealjuures väärtusetuks ning labaseks, ,,Küberkaheksajalgade rünnak" tõotab tulla visuaalselt atraktiivne lühifilm, mis paneb inimesed mõtlema meie igapäeva elust ja meie sõltuvusest internetist.

Hetkel on käimas ka filmi Kickstarteri kampaania, millest väidetavalt pole osa võtnud veel ühtegi eestlast. Kes soovib, võib olla esimene.

Filmi ametlik kodulehekülg.

"Making of" blogi.

Filmi FB leht.

Raamatuarvustus: Neil Gaiman ,,Eikusagi" (Leila Tael-Mikein)

Käesolev väljaanne on uusim versioon Neil Gaimani fantaasiaromaanist ,,Eikusagi". Algselt telesarja stsenaariumiks kirjutatud lugu kasvas oma anri mõõtmetest välja, omandades uusi tahke, mida polnud võimalik filmilindile jäädvustada. Nõnda sündis raamatu esimene variant, mis ilmus 1996. aastal.

Erinevalt algsest, eesti keelde tõlkimata, versioonist on teises ja viimases ,,Eikusagis" on täpsustavad kirjeldused lugejaile, kes pole Londoni metrookaartidega tuttavad. Lisaks on kasutatud seni sahtlisse seisma jäänud mustandeid. Autori sõnul ei ole tal kombeks kirjutada järgesid, kuid ta ei välista tulevikus ,,Eikusagi" maailma tagasi pöördumise võimalust.

Romaani sündmused leiavad aset Londonis. Investeerimispangas töötav kontoriametnik Richard Mayhew, kes on oma eluga igati järje peale saanud, satub ootamatult Londoni all laiuvasse luupainajalikku maailma. Ta kaotab oma töö, kihlatu, korteri ja kogu senise elu. Ülailmas pole teda enam olemas. Uueks reaalsuseks saavad räpased ja mahajäetud metrootunnelid, mida asustavad rotid, rotirääkijad, mõrtsukad, kütid, mõttejõu abil uksi avav tüdruk ja teised imepärased tegelased.

Romaani autor on loo süeesse osavalt põiminud sugemeid muinasjuttudest, mütoloogiast ja ajaloost. Raamatu meeldejäävamaiks karakteriks on ülimalt stiilset mantlit (mille kohta on teose lõppu kirjutatud eraldi lisalugu) kandev markii de Carabas, kelle nime lugejad kindlasti mäletavad lapsepõlves loetud muinasjutust ,,Saabastega kass". Ta on justkui surematu Katei, kelle elu asub hoolikalt ära peidetud muna sees. Markiid on peaaegu võimatu tappa. Karismaatilise, pahelise ja igas olukorras külma närvi säilitava mehe kohta öeldakse raamatus, et ta suudab isegi karjuda ja armu paluda sarkastiliselt. Lisaks on markii osav äritegija, kes vahetab asju võlgu jäävate teenete vastu, mida ta saab endale sobival ajal sisse nõuda.

Raamatus seletatakse, kuidas uppus Atlantis ja kes oli selle taga ning selgub, milline on ingli tõeline pale. Naljad taevaste olendite arvel meenutavad paljuski romaani ,,Head ended", mille Neil Gaiman koos Terry Pratchett´iga kirjutas. Saatan ja deemonid seekord sündmustikku ei sekku, kuid julmuse ja verejanulisuse poolest on temaga võrreldavad palgamõrtsukad Croup ja Vandemar. Klieena mõjuvad musta töö tegijad kannavad seljas ülikondi ning mitte keegi ei taha nendega vabatahtlikult kohtuda. Üks neist, teda võrreldakse kavala rebasega, räägib rohkelt ilusaid kõnekujundeid kasutades ning teine, kes sarnaneb mitte just eriti arukale hundile, on pidevalt näljane ja eelistab sõnaseadmise asemel tegutseda. Selliseid tegelasi on lugejad juba küllaldaselt erinevates raamatutes kohanud, kaasaarvatud Neil Gaiman´i enda varasemates romaanides.

Erinevalt tavapärastest musta ülikonda riietatud mõrtsukatest pole need pahalased ainult sõnaseadjad ja kiired elulõpetajad. Croupile ja Vandemarile meeldib haiget teha ning nad teevad seda ülima naudinguga. Kirjeldused piinamismeetoditest, mida need sadistid oma ohvrite peal rakendavad, ajavad suurematelgi õudusesõpradel ihukarvad püsti.

Loo peategelane Uks, keda päästes Richard Mayhew maaalustesse tunnelitesse langes just nagu Alice küülikuurgu, suudab avada kõiki uksi. Tüdrukut jahivad eelpool kirjeldatud palgamõrtsukad ja kaitseb allilma osavaim ihukaitsja, Kütt. Ukse parimaks sõbraks ja päästeingliks on markii de Carabas. Alumisse Londonisse lootusetult eksinud Richard käib Ukse ja tema kaaskondlastega kaasas nagu viies ratas vankri all, sest tal pole enam kuhugi minna ning üksinda ei suudaks ta dunglile sarnanevas allilmas kuigi kaua ellu jääda. Arglik noormees peab ennast karmis maailmas tõestama ning tal tuleb silmitsi seista tõelise metsalisega. Kas ta saab hakkama või sureb kohutavates piinades, selgub juba raamatut lugedes.

Eraldi võiks välja tuua värvikate kirjelduste ja võrdluste rohkuse, mis annab lugejale selge ettekujutuse tegelaste näoilmetest, tegevuspaikade väljanägemisest ja öeldud sõnade kõlavarjundeist. Näiteks on võrreldud ühe tegelase näoilmet inimesega, kes on kogemata alla neelanud ämbliku ning tunneb teda nüüd kurgus siplemas ja väljapääsu otsimas. Või siis on kirjeldatud sügavat mõtisklust, millesarnase põhjalikkusega võiks anatoom lahata oma elu armastust. Ühtaegu hirmuäratavad ja humoorikad iseloomustused annavad aimu autori süngest ja sügavalt iroonilisest naljasoonest.

Raamatu autor on põhjalikult tutvunud Londoni ajalooga ning kirjeldanud erinevaid paiku, mis ülemises linnas enam ammu ei eksisteeri, kuid on endiselt alles Alumises Londonis.

Teksti sisse on poetatud huvitav fakt Londoni roiskveekanalitest, mis Thames´i lehkavaks solgikraaviks muutsid. Just väljakannatamatu hais sundiski linna elanikke uut ja korralikku kanalisatsioonisüsteemi rajama. Solgitorudel on raamatus sama tähtis roll kui metrootunnelitel.

Müstilisse linna on kogutud kõik kohad ja ehitised, mida Ülemises Londonis enam ammu alles ei ole. Lõpmatu labürint on täis uksi, mis viivad kõikjale ja väga kaugele. Sellest hoolimata suudavad kohalikud elanikud oma linnas hästi orienteeruda ning jäljekütid jõuavad alati oma jälitatavate kannule. Põnevust ja tagaajamist jätkub kõigi lehekülgede jaoks ning arutluste ja mõtiskluste jaoks jääb ruumi üsna vähe. Pikapeale muutub lakkamatu sündmustejada siiski pisut väsitavaks. Sarja stsenaariumiks mõeldud lugu on mõeldud osade kaupa nautimiseks, mitte ühe hooga läbilugemiseks. Kui vaadata korraga läbi telesarja kõik hooajad, tekib samuti tüdimus ja kõike saab ühtekokku liiga palju. Seetõttu soovitakski lugeda raamatut peatükihaaval ja hoida enda jaoks pinget üleval, mõeldes, mis järgmisena juhtuda võiks.

Kurioosum 01/17 (Rauno Pärnits)

Nõukogude diafilm "Aastal 2017" | FOTO: Sergey Pozdnyakov,

Filmi nimi ongi «2017. aastal», autoriks V. Strukova ja V. evtenko. Kunstnik Leonid Smehhov, tootjaks stuudio Diafilm. Tehtud on see Vladimir evtenko 1957 aastal jakirjas «Semja i kola» ilmunud jutu "V 2017 godu" põhjal. Pildid avaldas vastu aastavahetust sotsiaalvõrgustikus VKontakte Peterburi elanik ja kollektsionäär.

Nõukogude diafilm «Aastal 2017». Autorid V. Strukova ja V. evtenko, kunstnik L. Smehov. Stuudio Diafilm 1960 / Sergei Pozdnjakov,

Keda ei huvitaks tulevik? Milline ta on? Kes ei tahaks heita pilku tulevale aastasajale? Lugedes teaduslik-fantastilisi raamatuid, tutvudes teaduslike arvestuste ja julgete inseneriteaduslike projektidega, saame siiski luua endale pildi tulevikust.

Heidame siis pilgu tulevikku, lähme ajas 50-60 aastat edasi. Võimalik, et ka Suure Oktoobrirevolutsiooni sajanda aastapäeva eel vaatavad samasugused koolilapsed nagu teie geograafiatunnis film-ringvaadet oma riigi lähiminevikust ja olevikust - filmi sellest, kuidas nõukogude inimesed kujundavad ümber loodust, et Maal valitseks rahu ja õnn.

Siin on näha 2017. aasta koolilapsed õppeotstarbelises kinosaalis. Kinos näidatav eriline «ajaluup» võimaldab neil jälgida, kuidas Maa uus kuju ilmet võttis.

Lapsed nägid, kuidas kohtusid põhjatute mägikanjonite kohal sillakaared...

..kuidas ülitäpselt suunatud aatompommiplahvatused lõikasid maapinnast välja ebavajalikke mägesid ja tekitasid kanaleid...

...kuidas pöörati ümber Obi ja Jenissei jõgede vool ning suunati see Kaspia merre. See veel hiljuti ärakuivav meri võtab nüüd vastu uued veest tulvil jõed.

Lapsed kuulsid diktori häält: «Siin näeme Beringi väina paisu. Näete, üle selle tuhisevad aatomrongid. Tamm tõkestas Põhja-Jäämere külma hoovuse ja Kaug-Ida kliima on paranenud.

Seejärel maapind justkui sulas ära ja vaatevälja ilmus maapõues toimuv. Vulkaanide sügavuses puurisid erilisest kuumakindlast terasest maa-alused mutt-laevad igaveste energiaallikateni viivaid ahte.

Seejärel kadus ka Maa. Maailmaruumi sööstsid peaaegu valguse kiirusel footonraketid-tähelaevad, suundudes meile lähima ja samas nii kauge Alfa Centauri tähesüsteemi poole.

Pärast kinoseansi lõppu tuletas geograafiaõpetaja Nikolai Borissovit kõigile meelde, et järgmisel päeval suundub klass ekskursioonile Polaarjoone taga asuvasse maa-alusesse Uglegradi linna.

Järgmisel hommikul ärkas Igor kerge ninanipsu peale. Nii äratasid teda seinakellad, mille tema Ilma Valitsemise Keskinstituudi dispeterist isa oli naljaviluks välja mõelnud.

Silmi kissitades nägi poiss, kuidas teda just äratanud pehme plastmasskäsi tõmbus tagasi kella korpusesse. "Täna näen ma oma silmaga Uglegradi!" mõtles Igor rõõmsalt.

Ema köögis ei olnud, kuid ta oli jätnud maha sedeli - ülesanne nutiköögikombainile. "Minu lemmikhommikusöök!" rõõmustas poiss.

Igor lülitas ettevaatlikult agregaadi sisse ja sisestas avasse sedeli. Masin asuski ülesannet täitma - nähtamatud kiired kompavad tähti sildil, automaatkulbid mõõdavad, mis vaja ning spetsiaalsed noad hakivad kiiresti köögiviljad.

Järsku kuuldus isa kabinetist ema hääl.

Ema vaatas vastu televideofoni ekraanilt. Ta seisis mootorlaeval, kus asus lasteaed, kus tema nooremad lapsed lasteaias käisid. "Kas said hommikusöögiga hakkama?" küsis ema naeratades.

"Kas... sa oled Mustal merel?" imestas Igor.

"Ma olen komandeeringus - inspekteerin Musta mere ujuvlasteaedu, aga tulin ka omi vaatama. Anna isale telefoni teel teada, et jõuan tagasi alles homme."

Poole tunni pärast on Igor juba pealinnast kaugel. Arktika võtab saabujaid vastu raevuka lumetormiga ning kohalikud töölised moodustavad moskvalaste ümber ringi.

Ekskursioonigrupi ees avanes luuk ja lai eskalaatorilint vedas nad allapoole.

Seejärel sõideti juba mööda Uglegradi tänavaid. Õhus oli tunda lepapuude õrna hõngu. Rannas kvartsvalguse all päevitavaid inimesi vaadates oli raske uskuda, et peade kohal möllas lumetorm.

Linnaservas närisid hiiglaslikud terasest kombainid maad. Uglegradi peainsener Vladislav Ivanovit rääkis koolilastele palju huvitavat.

"Meil siin maa all valitseb igavene kevad," jutustas ta uhkusega. "Ainult üleval valitsev kapriisne ilm suudab meie toodangu tarnegraafikut segada."

"Aga kas praegu ehitatav lendav ilmavalitsemise jaam ei suudaks Arktika ilma vingerpussidega hakkama saada?" küsis geograafiaõpetaja Nikolai Borissovit. Lapsed jäid huviga peainseneri vastust ootama.

"Praegu on lendjaama toime vaid ajutine," vastas Vladislav Ivanovit. "Katkematuks saadetiste vooks sobivad tingimused suudab luua vaid läbi kogu Arktika kulgev linnadevaheline metroo."

"See on uue konstruktsiooniga kaevur-puurmasina mudel. Masin hakkab töötama hiljuti avastatud meson-energiaga, mis tõstab tema töökiirust kolm korda."

"Aga ka lendaval ilma kontrollimise jaamal on väga suur tulevik. Kabinetis istuv inimene peab vaid vajutama raadiokontrolli nuppe ja masin lendab kohale, ajab orkaani laiali ja hävitab tormi.

Seda, mida suudab teha lendav jaam, said õpilased teada üsna pea...

Selsamal hetkel, kui Vladislav Ivanovit nendega oma kabinetis rääkis, arutasid Moskva Ilmakontrolli Keskinstituudi peasünoptik ja valvedispeter, Igori isa Jevgeni Sergejevit Vaikse Ookeani piirkonnast tulnud erakorralisi uudiseid.

"Just praegu tuli teade, et end kaugel saarel varjanud viimased imperialistid on viinud läbi keelatud meson-relva katsetuse. Katsetuse käigus toimus enneolematu jõuga plahvatus, mis hävitas kogu saare ja tekitas samal ajal muutusi planeedi atmosfääris," teatas peasünoptik.

"Sellepärast siis meie nutikas prognoosimasin ennustaski äkitselt tänaseks Mustale merele 12-pallist tormi, ehkki eilne prognoos oli palju soodsam," hüüatas Jevgeni Sergejevit.

Jevgeni Sergejeviti pähe kargas õudne mõte. Laevad... Ujuvad lasteaiad... Ja seal on ta naine, Nina ja Vitja. Orkaan läheneb iga minutiga. Aga jaam ei ole veel raadiokontrolliga varustatud!

"Plahvatus Vaiksel ookeani lõunaosas toob endaga kaasa kohutavad orkaanid ja tormid. Otsekohe on vaja inimesed päästa!" ütles peasünoptik otsusekindlalt. "Kas meie lendjaam on valmis?"

"Palume luba inimeste väljalennuks ilmajuhtimisjaamaga," teatas peasünoptik. "Lendame ise. Loomulikult, riskime endi eluga. Kuid me peame päästma lapsed, meremehed ja laevad."

Luba väljalennuks saadi. Ja juba tormlevadki lendjaama akende taga veesambad. Need ulatuvad pilvedeni välja.

Jaama televiisori ekraanil vilksatas Musta mere rannik. Hiiglaslik keeristorm rebis majadelt katuseid ja juuris sajanditevanuseid puid.

Peasünoptik langetas akendele tumendatud klaasid. Valvelaborandid võtsid kohad pultide taga sisse. Isegi läbi mustade klaaside lõikas valgus neile silma. Kogu jaam kiirgas nähtamatut meson-energiat. Kiirgus võitles tuulispasaga.

Kui meson-välgud lõpuks välja lülitati ja mustad klaasid akende eest tõsteti, näis nagu oleks torm justkui võluväel kadunud. Lendav ilma kontrollimise jaam oli päästnud sadade inimeste elud.

Musta mere rannikul eluohtliku olukorra tekitanud plahvatus Vaikse ookeani lõunaosa kohal andis endast tunda ka pealinnas. Hall läbipaistmatu löga triivis üle nukra taeva.

Kuid pealinn valmistus tähtpäevaks. Tänavatel võis tajuda ebatavalist melu. Moskvalased haarasid üksteiselt värsket ajalehte, kust võis lugeda nõukogude teaduse uutest saavutustest ilma kontrollimise valdkonnas.

Ja äkki pilved hajusid ja kuldsed valgusevihud langesid majadele ja parkidele. Hele koridor üha laienes.

Linna kohal lendas aeglaselt ilmakontrollijaam. Juubeldav pealinn valmistus Suure Oktoobrirevolutsiooni 100. aastapäevaks. Suursündmus langes kokku Nõukogude teaduse suure võiduga looduse üle.

Kui Igori isa lendavast ilmajaamast väljus, ei suutnud poeg tema seekord eriti mehisest embusest kaua välja pääseda.

Õhtul lülitas Jevgeni Sergejevit sisse televideofoni ja kutsus mootorlaev "Kahheetiat". Abikaasa naeratas ekraanil, Nina seisis tema kõrval ja hüüdis: "Issi, meil sadas nii-nii sooja vihma!"

Ulmkonnakroonika 01/17

Ulmestaar.

Meie sellekuine ulmestaar Oudekki Loone on kahtlemata kõigile lugejaile tuntud oma poliitilise tegevuse poolest. Kuid ilmselt teavad vähesed, et lisaks on tegemist ka suure ulmesõbraga, kes näiteks arvustanud baasis ning osalenud sf2001 ulmelistis.

1. Mida praegu loed - C. J. Cherryh ,,Intruder"

2. Mis naelutab raamatu külge - Esiteks, maailma loomine. See, mida ma ulmekirjanduses ilmselt kõige rohkem hindan, on tervikliku, süsteemse uue maailma loomine, koos kõigi oma sotsiaalsete suhete, korralduste, ühiskonnaklasside, majandusega - ja sellega, kuidas intelligentsed olendid selles toimivad. Tegelikult ei ole selliseid autoreid väga palju, kes suudavad terviklikke maailmu luua, seesama eelpoolmainitud Cherryh on üks neist, kuid klassikutest kindlasti ka Asimov ja Tolkien ja Strugatskid (ja paljud teised, aga kõik ei mahu siia kirja). Teiseks, mind haaravad ka need raamatud, mis lahendavad ilukirjanduslikus vormis huvitavaid moraalseid või poliitilisi probleeme - ulme kui ühiskonnakriitika. Need lood võivad toimuda ka ühiskondades, mille universumi põhikangas on meie enda oma, ehk siis, millle puhul on tegelikult tegemist üldiselt selle riigi tüüpilise korraldusega, millest autor pärit on (tavaliselt anglo-ameerika maailm), kuid lihtsalt mõned aspektid on välja väänatud või ära vahetatud. Haaravad on need siis, kui probleem mind huvitab ja lahendus on mingilgi määral veenev. Hea huumor ka kindlasti sinna juurde, muide näiteks Connie Willise ,,Even The Queen" või Henry Kuttneri ,,The Ego Machine" on kindlasti lood mida iga poliitik võiks olla lugenud (eriti viimast). Kuid lisaks fantaasiale maailma ülesehitusest või huvitavale probleemile peab selles olema ka jälgitav lugu ja viimaks, kuid mitte vähemolulisemaks, rikkalik keelekasutus. Ma tahan raamatut lugedes tunda rõõmu ka sellest, et ,,oh, ka niimoodi saab öelda" või ,,oo, milline võrdlus". Kõige hullem on see, kui raamat paneb sind küsima, et miks autor esseed või poliitikateaduslikku traktaati ei kirjutanud, sest mõtted on tal olemas, aga kunsti ei grammigi.

3. Ulme kolm lemmikut? Ma loen selleks liiga palju, et lemmikraamatuid omada. Eks lemmikud sõltuvad ka sellest, milline küsimus parasjagu enda jaoks oluline on või milline ümbrus. Ma hindan kõiki kolme ulmeanri: õudust, teaduslikku fantastikat ja fantaasiat. Õudusromaanides hindan seda, kui minu fantaasiale jäetakse võimalikult palju ruumi tõlgendada juhtunut vastavalt oma soovile ja kujutada õudust just nii õudsena nagu ma ise suudan, Lovecraft haaras mind kohe jäägitult just selle oskuse pärast visandada lugusid nii, et sa võid uskuda tema maailma aga sa võid uskuda ka, et see on tema tegelaste hullunud ajude segane sünnitis. Teaduslikus fantastikas hindan ühelt poolt probleemide tõstatamist, aga teiselt poolt seda, et need lood annavad tõuke moraali- ja poliitiliste probleemide lahendamiseks reaalses maailmas, unistuste jagamine, natukene kellegi teise peas elamine. Kes ei tahaks elada selles Strugatskite enda ideaalmaailmas, kus ühelt poolt oligi maailmarahu, kuid teiselt poolt oli nii progress kui õnnetu armastus, inimesed jäid ikka inimesteks. Ja fantaasia - see on põgenemine, puhkamine, raamatu sisse minek, fantaasiakirjanduse lugemine on justkui rollimängude mängimine lapsepõlves, see on absoluutne puhkus kõigest reaalsusest. Tolkieni ,,Kääbiku" oli esimene raamat, mille ma eesti keeles ise läbi lugesin ja pärast Tolkieni ,,Sõrmuste isanda" läbilugemist võisin ma endale ütelda ,,nüüd ma oskan inglise keelt".

Ulmejutuvõistluse meeldetuletus!

Tuletame meelde, et käimas on jutuvõistlus! Auhinnafond 1000 eurot!

Jutuvõistlust korraldavad Eesti Ulmeühing ja kirjastus Fantaasia.

Tööde esitamise tähtaeg: 31. märts 2017.

Tulemused selguvad festivali Prima Vista raames 2017. mai alguses.

Auhinnad: Eesti Ulmeühing, kirjastus Fantaasia ja Eesti Kultuurkapitali kirjanduse sihtkapital.

Parimad tööd avaldatakse kirjastuse Fantaasia poolt.

Tööde esitamise tähtaeg on 31. märts 2017.

Võistlustöö tuleb esitada e-kirja manusena aadressil: jutuvoistlus.ulme@gmail.com.

BAASi kuu arvustus: detsember 2016

Kõigepealt tänan au osutamise eest valida välja BAAS-i detsembrikuu (2016. a.) parim arvustus. Kuna see on mul esimene kord, on raske olla vahedalt objektiivne. Teoste hindamine ise on juba keerukas, saati nende arvustuste hindamine. Pole parata, pean olema vastikult subjektiivne seega.

Eks ole minulgi aastaid BAAS-i lugedes välja kujunenud arusaamad, milline arvustus meeldib ja milline mitte. Kui jätta kõrvale enda sisemine tundeesoteerika, võiks püüda mingid ähmased punktid paika laduda. Pikkus - meeldib, kui teose kohta on veidi rohkem kui paar nappi (tihtipeale sapist) lauset kirjutatud. Samas teine kord väsitab kuiv kirjandusteaduslik tekst ära ja pole ka päris see. Paratamatult saab antud juhul probleemiks minu piiratud lugemispagas ja arvukad seosed paljude teiste kirjanike ja nende lugudega jäävad lihtsalt faktidena kusagile hõljuma. Eks kõik ole doosi küsimus, sest olen viitamiste abil leidnud samas väga häid lugemissoovitusi. Teose sisu - siin on tegu peene liiniga, kuidas tajuda täpset piiri sisu liigse äraseletamise ja põgusa, kuid piisava ülevaate andmise vahel. Jällegi väga personaalne punkt. Hinnang plusside ja miinustega ning üldine loetavus ka.

Asjast. Lühematest arvustustest jäid silma Kristjan Rätsepa arvukad repliigid kahe Raul Sulbi koostatud kogumiku - Robert Silverbergi "Valitud teosed 2: Öösse kaduv tee", Isaac Asimovi "Üheksa homset" - ja Veiko Belialsi koostatud vendade Strugatskite kogumiku "Me armastame maad" kohta. Tavapäraselt on mugav arvustada ühte kogumikku tervikuna, aga Kristjan vaevub ka jutte eraldi kommenteerima. Tänuväärt tegevus. Ta on vaieldamatult kuu "tihedaim arvustaja". Teen järgmisel ulmikute kogunemisel Tartus õlle välja!

Osalt samu raamatuid arvustab ka Andreas Jõesaar, kelle mõnusalt põhjalikud subjektiivsed arvamused teoste kohta mulle isiklikult väga meeldivad. Ei pea alati sama meelt olema, aga lugeda on hea.

Erkki Toht on võtnud nõuks end läbi närida Mart Sanderi romaanidest "Mercator" ja "Pikk protsess". Gootilik romaan pole üldiselt minu teetass, kuid olen kindel, et Eestis on sellisele materjalile lugejaid piisavalt. Arvan, et hr Sanderi loomingu (näiteks "Mercator") võiks praeguse sügiseselt sombuse talve petteks kuuma teetassi kõrval isegi nina ette võtta.

Pikemaid arvustusi oli sel kuul alla kümne ja minu jaoks jäi neist sõelale kolm: Toomas Aasi arvustus Claire Northi romaanile "Touch", Indrek Rüütli arvamus Pratchetti ja Baxteri "Pikkmaa" sarja nimiromaanist "The Long Earth" ja Musta Kassi mõlgutus Meelis Friedenthali romaani "Inglite keel " kohta.

Selle kõige parema valimine oligi veidi raske. Must Kass on arvustanud pikemalt ka Dave Hutchinsoni "The Fractured Europe Sequence" triloogia kolmandat osa, mis tekitab endiselt sarja vastu huvi, aga on natuke siinkirjutaja maitsele liigselt sisu seletav. Samas Friedenthali romaani kohta on lugeda palju köitvam ja samas piisava hinnangudoosiga arvamus. Indrek Rüütel püüab peamiselt Baxteri loodud "kartulimaailma" tungida ja teeb seda hästi. Kuid Toomas Aas jäi oma arvustusega minu arvates sel korral peale. Parajalt pikk, mõõdukalt seletav, teiste teostega seoseid loov, tugevusi ja nõrkusi hindav ning samas isiklik. Õnnesoovid ja jaksu järgmise kuu arvustuse valimiseks, Toomas!

Reidar Andreson.

Pilte ulmikute teisest reedest Tartus

Pildistas Jaana Muna.

Pilte ulmikute kolmandast reedest Tallinnas

Pildistasid Riho Välk ja Andri Riid.

Uudiskirjandus 01/17

Kirjastus Fantaasia

Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist

Heinrich Weinberg

Sari: Sündmuste horisont

Teckland Leathercord on tavalise kolkaplaneedi kolkaülikooli lektor - vähemalt enda meelest. Ühel päeval aga tapetakse jõhkralt ta naine ja süüdistatakse selles teda...

,,Teckland Leathercord!!!" kõlas kusagilt eemalt vali hüüd.

Võpatasin (nagu omal ajal, kui isa oli mind pahanduselt tabanud) ja pöördusin vaatama, kes mind hüüdis. Turvakontrollist rabeles läbi seltskond tegelasi, kelle väljanägemine ja käes olevad relvad lubasid neid pidada mingit sorti seadusesilmadeks. Kõlas ehmunud hüüatusi ja tekkis tagasihoidlik segadus - tavakodanikud ja jaama teenindav personal reageerisid relvadele ülemäärase ärevusega.

Minu parimates ettekujutlustes lõppenuks kohtumine pearahaküttide või korravalvurite või auväärse InterPol'i agentidega kireva tulevahetuse, suitsu, sädemete, totaalse kaosega vastase leeris, hüpete, põigete ja napilt-napilt pihtasaamisest pääsemisega (noh, võib-olla ka mõne kergema tabamusega, millest adrenaliini toel vastu kõiki tõenäosusi üle ollakse) ja viimases vaatuses kindlasti aegluubis jooksmisega sulguvate õhulüüsi väravate poole. Teisel pool lüüsi oleks pääsemine ,,Tähetolmu" turvalise sisemuse näol. /.../

Tegelik elu on erinev sellest, mida loome oma fantaasiates.

Kirjastus Tänapäev

Novembriöö kirjad

Mairi Laurik

Eesti teadlaste läbimurre nanotehnoloogias on siia toonud teistmoodi rahasid ja uusi vajadusi.‭ ‬Sajandi viimase veerandi alguseks on praeguse Tamsalu kohale püstitatud hiiglaslik tehas.‭ ‬Koos teaduskeskuse,‭ ‬töölistele mõeldud elamiste ning organisatoorse ja meelelahutusliku infrastruktuuriga moodustub kõrge betoonmüüriga piiratud tehaselinn.‭ ‬Või Kummituslinn,‭ ‬Tondilinn,‭ ‬Maailmalinn,‭ ‬nagu seda kutsutakse väljaspool müüri.‭ ‬Keire on suurema osa oma teadlikust elust elanud just müüri taha jäävas linnas,‭ ‬alul omast tahtest,‭ ‬siis olude sunnil.‭ ‬Käesolevas raamatus jutustab naine isiklikku Tamsalu-lugu kirjade vahendusel oma elukaaslasele.‭ ‬Tondilinn‭ - ‬see oli Tamsalu teine nimetus neil linna algusaastatel.‭ ‬Siis kui tehasehooned alles kerkisid ja maa-alused trassid ehitati,‭ ‬siis kui linna veel eraautosid lubati ja sõjaväeline osa polnud arenenud tänasele tasemele‭ - ‬tol ajal juhtus seal liiga palju veidraid õnnetusi.‭ ‬Nüüdseks on linn õppinud,‭ ‬kohandunud ümber,‭ ‬valmistunud probleemideks ja samas neid märksa paremini vältiv.‭ ‬Mina ja veel paarkümmend õnnetut olime Tamsalu viimased‭ ,,‬äärmised ebaõnnestumised‭" ‬ja isegi meie tulime sellest siiski eluga välja‭! ‬Vähemalt enamik meist,‭ ‬kuid nii on see vist alati nende suurte õnnetustega‭ - ‬ikka leidub neid,‭ ‬kelle jaoks tuleb abi liiga hilja või oskamatult.‭ ‬MAIRI LAURIK on võitnud Tänapäeva noorteromaanivõistluse teosega‭ ,,‬Mina olen Surm‭" (‬Tänapäev,‭ ‬2016‭)‬.‭ ‬Tema romaan‭ ,,‬Süsteem‭" (‬Fantaasia,‭ ‬2016‭) ‬märgiti ära Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel.�

Kirjastus Paradiis

Doanizarre udulaam

Indrek Hargla‭

Põnev,‭ ‬fantaasiarikas ja väga värvikalt kirja pandud lühiromaan‭ ,,‬Doanizarre udulaam‭" ‬ilmus esmakordselt‭ ‬2009.‭ ‬aastal ja võitis Eesti ulmeauhinna.

See lugu räägib noormehest nimega Asger,‭ ‬kes on kirjanik ja elab Doanizarre-nimelises linnas.‭ ‬Doanizarre on rahulik ja vanamoodne koht Skaaria kuningriigis,‭ ‬kus inimesed elavad vähemalt saja aasta vanuseks,‭ ‬kus liigutakse üleskeeratavate tõldadega ning taibukamad meistrid ehitavad mehaanilisi inimesi.‭ ‬Seda maailma ähvardab aga kummaline pealetungiv udulaam,‭ ‬mida läheb uurima teaduslik ekspeditsioon.‭ ‬Ka kirjanik Asger kutsutakse kaasa,‭ ‬sest ta on ju võõramaalane ja tulnud kusagilt udulaama-tagusest riigist.‭ ‬Mida lähemale jõutakse udulaamale,‭ ‬seda rohkem hakkab avanema ka Asgeri päritolu kohutav saladus.‭ ‬Ja just Asgerist peab saama kangelane,‭ ‬kelle maagilised teadmised võivad Doanizarre hävingust päästa.

�

Jutt: Trollipeatuses (Ken Leek)

Kui lõunat valitseb kaos, siis põhjas kehtib kord ja geomeetria. Kõik on näinud fotot sellest Rootsi või Soome bussipeatusest, kus inimesed sümmeetriliselt reas seisavad, iga seisja vahel 1,2 meetrit vaba ruumi. Itaalias liibuksid kõik kohe üksteise vastu, teeksid nilbeid komplimente, näperdaksid üksteise õliseid juukseid, alustaksid löömingut ja jõuaksid äragi leppida, enne kui buss kohale jõuaks.

Siin midagi sellist ei toimu. Tõsi, praegu ootab trolli juba liiga palju inimesi, et neid sirgjoonele annaks lükkida, seetõttu on nad ennast paigutanud lõikuvate diagonaalidena, just nagu viie silmaga täringuküljel. Vahe halli peaga naise ja punase jakiga tudengitüdruku vahel on täpselt 1,2 meetrit. Sama pikk maa lahutab tüdrukut nahktagiga meesterahvast, pruuni seljakotiga koolipoisist ja viisaka välimusega keskealisest prouast, kes seisab prügikastile kõige lähemal. Kõigi teiste ootajate vahele on mõõdetud sama pikk vahemaa. Aeg-ajalt tuleb inimesi juurde ja nad kõik leiavad loomuliku koha süsteemi äärealadel, äärmisest ootajast ikka 1,2 meetri kaugusel.

Kui sellest geomeetriast teha aerofoto, näeks see välja täpselt nii, nagu keegi torgiks papist alusele rahvusliku mustri järgi väikeseid kartulikarva peadega nõelu. Harva, kui õnnestub midagi nii ilusat näha. Tõsi, troll laseb ennast oodata ja see on juba natukene piinlik, sest mida rohkem inimesi lisandub, seda raskem on neil kõrvalseisjate pilku vältida. Eriti punase jakiga tüdrukul, kes seisab täpselt keskel. Aga kerge piinlikkustunne pole veel kedagi tapnud.

Punase jakiga tüdruk silmitseb oma sõrmeküüsi ja vaatab siis vasakule trollide tuleku suunas. Trolli siiski ei tule, üldse ei paista sealpool praegu ühtegi sõidukit. Tüdruk vaatab natuke aega maha ja siis paremale. Kuigi rahvast on juba päris palju, õnnestub tal seda teha ühtegi inimest riivamata.

Hiljuti saabunud hallis mantlis mees paneb käed taskusse ja kallutab keharaskuse ühele jalale.

Halli peaga naine heidab pilgu trolliliinidele. Need püsivad täiesti liikumatult. Mõne aja pärast pöörab naine pilgu oma kingadele. Need on beeid.

Pruuni seljakotiga koolipoiss kuulab kõrvaklappe. Õnnelik, kellel on selline võimalus.

Nahktagiga meesterahvas kaalub, kas tasuks maha sülitada, aga otsustab seda mitte teha.

Hallis mantlis mees võtab käed taskust välja.

Korralikult riides naine otsib midagi oma käekotist.

Punase jakiga tüdruk võtab taskust mobiiltelefoni ja vajutab paarile nupule. Aku on tühi, aga seda ei näe keegi.

Kõige äärepoolsem mees võtab ette 2,4 meetri pikkuse jalutuskäigu, tuleb tuldud teed pidi tagasi ja hõivab endise koha.

Korralikult riides naine süütab sigareti.

Keegi ei ütle midagi. Leidub riike, kus keegi oleks juba vestlust alustanud, aga siin käituks nii vaid hullumeelne asotsiaal, krinaiit või terrorist.

Teine hallipäine naine (pole eelmisega seotud), astub poolteist sammu vasakule ja siis jälle poolteist sammu paremale.

Nahktagiga mees sasib käega juukseid. Need on selleks liiga lühikesed.

Kõige äärepoolsem mees võtab vasaku käega parema käe randmest ja seisab, nagu ta oleks turvamees. Varsti paneb ta käed selja taha ja võtab parema käega vasaku käe randmest, nüüd seisab ta nagu sõdur.

Punase jakiga tüdruk vaatab vilksamisi vasakule. Trolli ei paista, ainult üks tänavapuhastusauto sõidab mööda ja kaob unustusse.

Korralikult riides naine viskab sigaretikoni prügikasti.

Pruuni seljakotiga koolipoiss kougib kotist pudeli vett ja joob väga aeglaselt.

Hallis mantlis mees korjab mantlilt nähtamatuid ebemeid.

Keegi ei ütle midagi.

Punase jakiga tüdruk vaatab tardunud pilgul mobiiltelefoni kustunud ekraani.

Prügikastist lahvatab välja tagasihoidlik, aga arvestatav leek. Seal põleb kägardatud ajaleht, mille hallipäine naine sinna 20 minutit tagasi pahaaimamatult poetas. Seetõttu süttivad ka prügikastis olnud plastikpudel, paar jäätisepulka ja üks erakordselt jälgi iseloomuga objekt, mille üksikasjalikumaks kirjeldamiseks pole siinkohal ruumi ega vajadust.

Korralikult riides naine jääb liikumatuks, kuid punastab juuksejuurteni. Seda ei näe keegi.

Nahktagis mees sügab nina ja siis lõuga.

Halli peaga naine kohendab prille.

Prügikast lõpetab leegitsemise ja hakkab välja ajama paksu musta suitsu. Keegi ei liiguta.

Punase jakiga tüdruk paneb mittetöötava mobiiltelefoni taskusse, et ei jääks muljet, nagu ta plaaniks tuletõrjesse helistada.

Suits muutub nii paksuks, et prügikasti kõrval seisnud viisakalt riides naine on sunnitud vahetama asukohta. Nüüd lahutab teda prügikastist 0,8 meetrit, lähimast naabrist 0,5 meetrit ja järgmisest ligi kaks meetrit.

Viisakalt riides naisele kõige lähemal seisev nahktagiga mees pöörab pilgu vasakule ja otsib horisondilt trolli. Seda ei tule.

Halli mantliga mees kummardub, seob kingapaela lahti ja uuesti kinni. Ta kaalub, kas teha kohe sama ka vasaku jala kingaga, ent otsustab seda võimalust säästa viimase hädavajaduseni.

Punase jakiga tüdruk pigistab mobiiltelefoni korpust taskus nii kõvasti, et sõrmenukid muutuvad valgeks.

Pruuni kotiga poiss hoiab pisaraid tagasi.

Üksnes pensionieas naised säilitavad rahu. Mõlemad on elus hullematki näinud.

Prügikasti ja viisakalt riides naise vahele õhku tekib väike must ring, mis näeb välja nagu kolmemõõtmelisele maailmale pillatud kahemõõtmeline tindiplekk ja pöörleb kerge surinaga ümber kujuteldava telje. See ei ole päriselt sarnane ühelegi reaalselt esinevale objektile, mistõttu on seda raske ammendavalt kirjeldada.

Kõige äärepoolsem mees paneb käe taskusse ja võtab käe taskust välja.

Tindipleki moodi must ring osutub dimensioonidevaheliseks mustaks auguks, mis hakkab prügikastist tulevat suitsu endasse imema ja kiiresti paisuma. Paari sekundi pärast tõmbab auk enda sisse kogu prügikasti, seejärel viisakalt riides naise ja kaob siis ühtäkki vaevukuuldava plaksatuse saatel.

Kui peatuses viibijad üksteise suunas vaataksid, oleks ümbritsevate inimeste pingelangust väga kerge tajuda. Punases mantlis neiu võtab mobiili uuesti välja ja vajutab nuppudele.

Esimene hallipäine naine kannab ühe jala raskuse teisele jalale.

Koolipoiss kuulab seda, mida kõrvaklappidest kuulda on.

Nahktagiga mees sülitab siiski maha, katsudes mitte kedagi häirida.

Varsti saabub troll, aga keegi ei mahu peale.

Järjejutt: Pilvelinna bluus. 1. (Rait Piir)

"Reaktor alustab kolmeosalise järjejutu "Pilvelinna Bluus" avaldamist. Loo autor, Rait Piir vaatleb tulevikus aset leidva Veenuse koloniseerimist läbi küberpungi prisma, arutledes samal ajal koloniseerimise poliitiliste aspektide üle: ,,Kuidas võiks valitsusvälised osalejad toimida eraldi suveräänse poliitiliste üksustena maavälises koloonias?" Loost ei puudu ka küberpungilikud mastaapsed vandenõud ning saladused, mis võiks muuta kogu inimkonna arengu edasist kulgu.

Rait Piir on meedia ja ajakirjanduse taustaga autor, keda huvitab kergemate tehnoloogiate, eriti sotsiaalmeedia ja võrgustatuse mõju poliitikale ja sotsiaalsele korrale. Piir on kirjutanud sõjatehnolooia ja julgeolekuteemalisi artikleid Delfi tehnikaportaalile Forte. Enda sõnul on Piir olnud tugevalt mõjutatud Jaapani ulmest, tuues välja teosed nagu "Ghost in the Shell", "Psycho Pass", "Texhnolyze", "Ergo Proxy", "Eve no Jikan" ja "Pale Cocoon".

Jiro ajas väriseva higise käega suhu järjekordsed valuvaigistid ning kummutas need alla limonaadiga. Seejärel hingas ta sügavalt sisse ja välja, küürutades oma väikse, läbi higistatud voodi äärel. Mees silmitses verist sidet rasvunud kõhul. Jiro polnud kirurg ning iseenda peal sooritatud lõikus polnud kaugeltki täiuslik. Ta oli pimesoole opereerimise juhendi veebist alla laadinud ning lasknud vastaval algoritmil võtta kontrolli oma käte üle, mis opereerisid organi välja ning sisestasid selle asemele bioprinditud koti. Jiro pidi hankima ainult vajalikud vahendid. Ta ohkas raskelt, leides lohutust sellest, et peagi tuleb valule lõpp. Ainult paar tundi veel.

Ta tundis õrna suudlust kõrvalestal.

,,Minu vaprakene. Sa oled nii tubli," lausus Cecile pehmelt.

Tüdruku sõnad suutsid valu leevendada peaaegu sama hästi kui tabletid. Cecile oli ainus õnnistus Jiro elus. Tema elu valgus.

,,Varsti saame me igavesti koos olla," vastas ta läbi valugrimassi naeratades.

Tütarlaps pani oma käed ümber mehe õlgade.

,,Igavesti," vastas Cecile soojuse ja armastusega.

Jiro pöördus oma armastatu poole, silmitsedes mustas pitspesus blondi tütarlast põlvitamas oma voodi peal. Tema suurtesse rohelistesse silmadesse võis uppuda. Jiro oleks tahtnud temaga veel viimast korda seksida, kuid valu alakõhus lihtsalt ei võimaldanud seda.

,,Ma armastan sind igavesti," ütles ta oma tüdruksõbrale.

Cecile naeratus oli särav, lai ja siiras kui ta vastas itsitades: ,,Sa oled alati selline romantik olnud."

Jiro ajas ennast ohkega voodist püsti, silmitsedes pisikest ja hämarat ühetoalist uberikku enda ümber, mida valgustasid vaid arvutiekraanid. Õhku täitis kirbe prügi ja mustuse lõhn, kuid nüüdseks ta vaid vaevu tundis seda. Seinaääri täitsid prügikotid, mida Jiro ei olnud taaskasutamisesse viinud. Ta oli alla andnud prügi sorteerimast ja enamus sellest vedeles nüüd lihtsalt mööda põrandat laiali. Toidujäätmed mädanesid karpide põhjas ning vanemad neist olid ilmselt lagunemisega juba ka kaugemale jõudnud. Kõik see ei olnud enam Jirole niikuinii oluline. Ta astus väikese ja määrdunud peegli ette ning silmitses meest, seda lühikest kasvu paksu ja higist värdjat, keda ta vihkas peaaegu sama palju kui ülejäänud maailma. Jiro tahtnuks peeglit lüüa, kuid ta ei saanud kodust lahkuda marraskil nukkidega. Tema idiootidest vanemad olid andnud talle enne sündi kõrgendatud intelligentsi, kuid mitte muutnud tema tulevast välimust! See üks otsus oli röövinud Jiro elust nii palju võimalusi. Ta vihkas neid! Ta soovis, et nad oleks surnud.

,,Valmis minema?" küsis Cecile, seistes nüüd kaunis valges suvekleidis ukse juures. Detailitu seksbot, kelle peale Cecile end tavaliselt projekteeris, vedeles nüüd väljalülitatuna voodis.

,,Valmis," vastas ta naeratades.

,,Sa näed nii ikk ja nägus välja," ütles Cecile, võttes Jirolt käest kinni kui nad uksest välja astusid.

Jiro kandis oma ainsaid puhtaid riideid - ekstra tänaseks päevaks prinditud ülikonda.

,,Minu kõige võluvam härrasmees."

Jiro neuroimplantaat oli seadistatud reageerima neiu puudutustele ning tema õrna käe hoidmine oli peaaegu realistlik tunne, hoolimata sellest, et mehe käte vahel polnud tegelikult mitte kui midagi. Jiro tundis uhkust enda ja oma võluva kaasa üle. Ta plaanis sellele rõvedale, julmale maailmale vastu minna naeratus näol. Just nagu need vinged alfa-mehed animafilmidest. Sellest hoolimata ei suutnud ta maha raputada sisimas meeletut hirmu tuleva ees.

,,Ma olen sinuga, kuni lõpuni," julgustas Cecile.

Ühistranspordi terminal 14 kihas hommikul tööle ruttavatest inimestest. Magnetribadel sisse ja välja sõitvaid transpordikapsleid valgustas ülevalt klaaslaest maaliline hommikutaevas, kus mänglesid tõusev päike, tumesinine taevas ning erinevaid värvitoone võtvad rünkpilved. Jiro polnud päris Maa taevast näinud juba aastaid, kuid tema mäletamist mööda ei olnud sealne sudumass kunagi nii ilus kui siinne simulatsioon. Sellele kaunile taevale keskendumine muutis inimeste, hologrammide ja interaktiivsete reklaamide massi tema ümber ähmaseks uduks. Tal oli lihtsalt hea meel, et ta sai enne lõppu midagi ilusat näha.

,,Kell saab kohe varsti 8," ütles Cecile, silmitsedes Jirot natukene mureliku ilmega. Isegi see kerge ärevus oma kallima pärast neiu silmis oli lihtsalt nii uskumatult armas ja liigutav. Jiro tundis higi mööda oma keha alla voolamas ja riiete sisse imbumas. Valuvaigistid suutsid teda vaevu jalul hoida ning tuikav valu kõhus kiirgas justkui pidevalt kuumust. Infektsioon tõenäoliselt, mõtiskles ta endamisi. Jiro oli suhteliselt kindel, et terminali andurid olid nüüdseks registreerinud tema tervisliku seisundi ja stressi taseme. Peatselt pidid saabuma droonid ja turvamehed.

,,Oled sa valmis?" küsis Cecile.

Jiro huultelt hakkas pudenema jah, kuid miski mehe südames ei lasknud silpidel kohe väljuda.

,,Cecile?" küsis ta, tundes kasvavat hirmu ja paanikat tungimas läbi valuvaigistite ja valu vine. ,,Oled sa kindel? Selles kõiges?"

Tütarlaps astus tema ette, täites kogu Jiro vaatevälja oma ingelliku näolapiga. Seejärel tõstis ta ühe käe, puudutades Jiro põske, kus voolasid alla, loodetavasti, higipisarad.

,,Jiro, mu kullake. Me mõlemad teame, kuidas sind on siin aastate jooksul koheldud. Nad ei vääri sind. Mitte keegi siin ei vääri sind, sest nad ei näe seda kuldset isiksust, kes peidab ennast sinu sees."

Cecile huuled puudutasid õrnalt Jiro omi.

,,Seal kuhu me läheme - seal oleme ainult meie kaks. Me saame päriselt üheks ja igavesti koos olla, elada sellises maailmas nagu me tahame."

,,Cecile, mu kullake," lausus Jiro, tundes, kuidas nutt peale tuleb.

,,Härra?" kostus naishääl kusagilt tema selja tagant. ,,Kas teiega on kõik korras?"

See pidi olema turvatöötaja.

,,Cecile," ütles Jiro läbi pisarate. ,,Kuidas on võimalik, et ainult sina mõistad mind selles neetud maailmas? Ma ei ole sind ära teeninud."

,,Härra? Palun pöörduge aeglaselt minu poole ja tõstke oma käed üles."

Cecile naeratas, pannes oma käed ümber Jiro õlgade.

,,Kohe on kõik läbi. Kohe tuled sa minu juurde ja ma ei lase sinust enam kunagi lahti."

,,Härra Sawamura! Tõstke kohe käed üles või me oleme sunnitud teid neutraliseerima!"

,,Ma armastan sind Cecile."

,,Ma armastan sind ka, Jiro."

Seejärel avas Jiro neuroimplantaadi käsuga kõhu sisse istutatud koti, kust vallandus parv nanoroboteid, kes olid programmeeritud tapma enda ümber kõik elava.

*

,,Tähelepanu reisijad. Me jõuame Veenuse orbiidile 1 tunni ja 32 minuti pärast," teatas EUS Okeia tsentraal-AI sõbraliku naishäälega salongikõlaritest. ,,Senikaua on võimalik nautida kaunist vaatepilti lähenevast planeedist. Radiatsiooni tasemed on normis ning ajutiselt avanevad reisijate vaateaknad, et muuta vaade teile meeldejäävaks."

Ellis silmitses avanevaid aknakatteid, mis paljastasid paksu pilvekihiga kaetud planeedi. Ta ei vajanud suursugust vaadet, et muuta see maailm omale meeldejäävaks. Veenus oli põletanud ennast tema mõistuse sügavustesse juba aastaid tagasi.

,,Me kohtume taas," ütles ta endamisi planeedile, kes oli justkui vana rivaal või armuleek minevikust. Nende viimane lahkuminek oli olnud räpane - väga räpane.

Ellis lükkas ennast istmelt püsti ning astus pikkade, natukene kohmakate sammudega üle valgetes toonides salongi. Automatiseeritud kaubalaeval oli küll inimeste jaoks mõeldud mikrogravitatsioonitrummel, kuid see oli liiga väike, et pakkuda täisgravitatsiooni. Nii tuli leppida pikkade, aeglaste sammude ning võrdlemisi robustse liikumisega. Ellis peatus akna juures, pöörates silmad lähenevalt põrgumaailmalt ja silmitses hoopis laeakendest paistvat päikesepaneelidega raketti, mille nina ümber ta ise pöörles. Heelium-3 ja deuteeriumi jõul töötav Vayu-IV klassi termotuumareaktoriga rakett oli nüüdseks peaaegu lõpetanud nädala kestnud pidurdusprotseduurid, kandes endaga suurtes kogustes kaupa ja ühte reisijat, kes oli igavusse suremas. Ligikaudu kuuaega kestnud teekonnast oli laev veetnud esimese nädala kiirendades ning viimase pidurdades. Ellis oli selle retke jooksul põhjalikult tutvunud oma uue juhtumiga, kuid andmete vähesuse tõttu ammendas see ajaviide ennast üpris kiiresti. Ilma internetiühenduseta möödus ülejäänud reis madalas gravitatsioonis lollitades, hajameelselt automatiseeritud laevas ringi kolades ning Okeia andmebaasis leiduva mitte-huvitava kirjandusega tutvudes. Teisisõnu: Ellis oli igavusse suremas.

Tundub, et tervituskomiteed ei ole, mõtles Ellis endamisi, silmitsedes mõned tunnid hiljem aknast Okeia'ga dokkivat mehitamata kosmoselennukit.

Veel AI'de veetlevat seltskonda. Ja ma panin isegi ülikonna selga.

,,Tere tulemast, härra Drake," ütles järjekordne iseloomutu, sõbralik ja meeldiv naishääl, kui õhulüüs oli oma töötsükli lõpetanud ning sisises Ellise ees lahti.

,,Tere, tere," mõmises mees vastu, astudes salongi.

Vähemalt näeb üpris VIP välja, mõtles ta, silmitsedes elegantseid laiu nahkistmeid, holopaneele, kroompindu ning isegi kööginurka.

,,Kõik lennuki mugavused on teie päralt, härra Drake," teatas AI. ,,Palun tundke end kui kodus. Külmikus on nii ampust kui veini ja täna hommikul valmistatud suupisteid.  Kõik meie lennukitel kasutatavad toiduained on sada protsenti naturaalsed ning in-vitro kasvatatud kõige moodsamates toidulaborites."

Päris toit? mõtles Ellis. Neil peab ikka väga palju luukeresid kapis olema, kui nad üritavad mind nii innukalt ära moosida.

Hõrgutistega tutvumiseks ei jäänud palju aega, sest peatselt tuli ennast kinnitada atmosfääri sisenemiseks.

Siit ma tulen, kullake, ütles ta mõtetes maailmale, mis oli röövinud temalt nii palju. Ellis ei arvanud, et ta kunagi sellesse neetud kohta naaseb. Alles siis kui lennuk tema ümber tugevalt raputama hakkas, jõudis see reaalsus kohale.

Persse, ma olengi tagasi. Mida ma siin teen?  Miks pidid sa siia surnuaeda tagasi tulema, Ellis?

Hetkeks tundis mees, kuidas vanadest mälupiltidest toidetud paanikahoog hakkas teda üle võtma, kuid neuroimplantaadi kaitsemehhanismid reageerisid järsule meeleolumuutusele, stimuleerides rahustavaid elektroimpulsse, muutes aju neurokeemilist võrgustikku. Ellis mattus tühja, emotsioonitusse rahusse, mida saatsid ainult ähmased vanad kahetsused sündmustest, mida ta minevikus oleks võinud muuta. Ta teadis, et Veenuse vaimud ei anna talle rahu nii kaua, kuni ta selles maailmas viibis.

Pärast atmosfääri sisenemist tervitas Ellist halastamatu gravitatsioon, mille vähesusega oli tema keha reisi jooksul juba harjuma hakanud. Nüüd tundis ta ennast raskemalt kui kunagi varem. Atmosfääri lennureiimile ümber lülitudes avanesid kaitsvad katted lennuki akende ees, paljastades hingematva pilvemaastiku. Päikese poolt kergelt oraniks värvitud rünkpilvemassid tõusid ja langesid, justkui mingid ulmelised mäestikud, moodustades võimsaid formatsioone.

,,Me oleme hetkel 50 kilomeetri ja 300 meetri kõrgusel," teatas AI sõbralikult giidi mängides.  ,,Välistemperatuur on võrdlemisi keskpärane 72,3 kraadi. Tuulekiirus on mõõdukas 246 kilomeetrit tunnis. Meie geograafilises asukohas on hetkel õhtu."

Ellis ei pööranud jutule erilist tähelepanu, silmitsedes hajameelselt mööduvaid pilvemasse. Kaugelt eemalt võis silmata üksikut atmosfääri kaevandajat - automatiseeritud diriaablit, mida katsid päikesepaneelid. Taolised mehitamata õhusõidukid uitasid üle kogu Veenuse pilvemassi, kogudes enda ümbert lämmastikku, süsinikdioksiidi, vesiniksulfiidi, väävelhapet, metallide jääke ja palju muud, millest sai sünteesida kõike eluks vajalikku. Lisaks sellele märkas Ellis kohati valge udu keskel triivivaid ilmaõhupalle, mis kogusid meteoroloogilisi andmeid.

Reisi sihtkohale lähemale jõudmisest andsid hoopis aga märku üksikud hõljuvad radarijaamad, horisondil formatsioonis lendavad droonlennukite patrullid ja aerostaatide küljes rippuvad raketipatareid.

Mõned asjad ei ole vähimalgi määral muutunud.

Ellise tõi mõtteheietustest välja kosmoselennuki teade: "15 minuti pärast dokime Aero-Veenus 01'ga. Senikauaks soovin teile meeldivat ja elamusterohket reisi jätku, härra Drake, ning loodan, et olete nautinud reisimist Aero-Veenusega."

Ellis ühendas oma neuroimplantaadi lennuki välikaameratega, kuvades oma silme ette kogu lennukile tuleva visuaalse info. Peatselt silmitses ta ka horisondilt lähenevat pilvelinna. Kobar hiiglaslikke, reflektiivse pinnaga, ellipsikujulisi õhupalle olid omavahel ühendatud kaablite ja tunnelitega, mille ümber askeldasid erineva suuruse ja otstarbega hooldusrobotid. Suurim õhupall kandis enda pinnal kirja Aero-Veenus 01.

Aero-Veenus kaevanduskonsortsium oli üks maailma suurimaid mega-konglomeraatide ühisprojekte. Planeetide koloniseerimine oli lihtsalt niivõrd kallis tegevus, et kellelgi polnud piisavalt ressursse seda üksi teha. Nii koondusid Aero-Veenuse nime alla arvukad kaevandusettevõtted, insenerikompaniid, geoloogiauuringute keskused, teaduslaborid, kosmosetranspordiettevõtted, energiahiiglased, kaitsesektori töövõtjad ja paljud muud korporatiivjõud, kes tahtsid kõik osa Veenuse pirukast ning olid valmis sinna raha panustama. Nii oli Aero-Veenusest saanud üüratult suur tarukompanii, millel oli vanal heal Maal piisavalt palju mõjuvõimu ja raha, et tegutseda Veenusel täiesti iseseisvalt, sõltumata ühestki riigist. Iseseisva poliitilise korporatiivüksusena, kehtisid Aero-Veenuse kolooniates muidugi ka Aero-Veenuse seadused. Ellise õnneks või õnnetuseks, pidi tema esindama nüüd mõnda aega Aero-Veenus 01 peal korporatiivõiglust.

Lennuk sisenes vilkuvate maandumistulede saatel ühe mastaapse õhupalli põhja külge kinnitatud angaari ning Ellis leidis ennast lootmas, et ehk saab ta lõpuks rääkida päris inimesega. Õhulüüs avanes võrdlemisi väikesesse metallkonstruktsioonidega angaari, mida valgustasid sinakalt helendavad paneelid seintes. Mobiilse trepi juures ootasid teda kaks inimest, kelle mõlema taustaandmed olid Ellisele juba ette tutvumiseks saadetud.

"Härra Drake, ma eeldan. Väga meeldiv tutvuda," lausus üks neist, pakkudes kätt. "Minu nimi on Bertha Ingersleben ja ma olen Aero-Veenus 01 administratiivdirektor."

Ingersleben oli väga pikka kasvu, sihvakas vanem naine, kelle hõbedased lopsakad juuksed, peaaegu olematud kortsud ning peenelt voolitud näojooned viitasid põhjalikele geneetilistele modifikatsioonidele, mida sai lubada ainult korporatiiv-eliit.

Aretatud eliit, kui võluv. See mutt on tõenäoliselt üle 90 aasta vana ning kolm korda kõrgema IQ'ga kui mina.

"Ellis Drake, väga meeldiv. Kusanagi Security erioperatiiv," vastas ta käepigistusega, lülitades samal ajal sisse oma neuroimplantaadi kehakeele lugemise algoritmid.

Vaatame, kui rõõmsad te minu tuleku üle olete.

"Jason Murphy, Kusanagi Security Aero-Veenuse turvaülem," lausus natukene lühemat kasvu, kuid väga tugeva kehaehitusega mustanahaline vanemapoolne härrasmees, kelle robustsed näojooned ja suur habetunud lõug viitasid laiemate geneetiliste modifikatsioonide puudumisele.

Küll aga kindlasti tugevalt küberneetiliselt täiustatud. Muidu ta ei oleks oma positsioonil, mõtles Ellis, silmitsedes käesurumise ajal implantaadilt tulevat infot. Mees varjas närvilisust ja ärritust, kuid seda ei saanud kahtlaseks pidada, sest mingi noorem kutt oli just tulnud oma nina tema tööasjadesse toppima ning tehniliselt oli Ellis Kusanagi korporatsiooni hierarhias härra Murphyst kõrgemal. Olles oma kolmekümnendate keskel, tundis Ellis ennast kahe tervitaja seltsis üpriski noorena. Murphylt saadud info kõrval ei meeldinud Ellisele aga sugugi see, et emotsioonide lugemise algoritm ei saanud õieti midagi kätte proua Ingerslebeni naeratuse tagant.

Keegi, kes on harjunud mängima spioonimänge ning jäänud ellu korporatiivmaailma ladviku süngetes asjaajamistes.

"Ma loodan, et teie reis möödus meeldivalt?" küsis Ingersleben teel angaarist välja. Kosmoselennuk nende seljataga pakiti robotite poolt vertikaalselt suurde seinakappi. Tundus, et ruum oli Aero-Veenusel defitsiidiks.

"Teie transport oli väga mugav, aitäh," vastas Ellis.

Natukene liiga mugav.

"Teie eluruumid on samuti valmis seatud, härra Drake," jätkas Ingersleben, kandes oma sõbralikku naeratust kui maski.

"Teie pagas peaks samuti peatselt eluruumidesse jõudma. Kas te soovite ehk reisist puhata? Peale seda on kindlasti võimalik korraldada Aero-Veenuse tuur."

"Ma pole viimased 11 päeva muud teinud kui puhanud," vastas Ellis sõbraliku naeratusega. "Ausalt öeldes ma lausa kibelen töö järele."

Lause ei toonud paraku naises esile ühtegi reaktsiooni, mida algoritmid suutnuks tõlgendada. Tegelikult ta isegi ei kahtlustanud naist milleski. Ta lihtsalt teadis, et korporatiivbossidel on kõigil midagi varjata ning ühe asja uurimine võis alati tuua kaasa ka muid üllatusi.

"Sellisel juhul lasen ma härra Murphyl eskortida teid sündmuskohale ja jätan teid oma tööd tegema. Küsimuste või probleemide korral võite julgelt minu poole pöörduda. Härrased, ma soovin teile head päeva jätku."

Nende sõnadega eraldus daam kahest mehest, pöörates ühel koridoride ristmikul paremale.

"Hoolimata ametlikust nimest Aero-Veenus 01, kutsuvad kõik siinsed elanikud seda lihtsalt pilvelinnaks," selgitas Murphy, kui nad angaariterritooriumilt väljusid. Ellise ees avanes võrdlemisi maitsekalt disainitud ja üllatavalt voolujoonelise struktuuriga interjöör, mida illustreerisid heledad toonid, arvukad holovideodega klaaspaneelid, dekoratiivtaimed- ja puud ning isegi voolav vesi.

"Väga eluterve keskkond, isoleeritud planetaarkoloonia kohta," tunnistas Ellis mõningase üllatusega silmitsedes väikse puudeallee all voolavat vett katva klaaspõranda peal jalutavaid noori naisi, kes vaatasid midagi läbipaistvast tahvelarvutist ja itsitasid.

Ja lõhnab väga raha järgi.

"Väga piiratud ruumiga kosmoseasunduses pidevalt elamine on inimeste psüühikale kurnav, seega konsortsium üritab teha selle nii talutavaks kui võimalik," vastas Murphy, kui nad ringi sagivate inimeste vahelt läbi jalutasid.

"Ühtlasi, kas ma võin eeldada, et teil on neuroimplantaat? Kui te avate ühenduste paneeli, siis leiate sealt meie liitreaalsuse võrgustiku."

"Teil on siin pidev liitreaalsuse keskkond?" küsis Ellis, kuvades mõttejõul oma silme ette erinevad saadaval olevad võrgud.

Murphy naeratas kavalalt. "Lihtsalt ühenda end."

"Oho," tunnistas Ellis, nähes maailma enda ümber muutumas. Ühtäkki oli neil peakohal taevas - või vähemalt paistis see läbi laepaneelide, justkui need oleks aknad. Ühtlasi paistsid ühtäkki enamus koridore lõppevat kaugustes avatud maastikuga - nagu nad oleks mingis suures hoones ning väljas on planeet Maa.

"Aitab toime tulla klaustrofoobia ja piiratud ruumiga. Jääb mulje nagu ruumi oleks palju rohkem kui tegelikult on," rääkis Murphy. Ellisele hakkas silma aga hoopis see, kuidas vaatevälja tekkis inimesi märkimisväärselt juurde. Samuti ilmus tavalistele holopaneelidele lisaks igasugu digitaalseid paneele, mis rippusid justkui õhus. Osad inimesed kandsid äkki cosplay'd meenutavaid riideid ning mõnedega käisid kaasas eksootilised olendid. Ellis silmitses ühte naist, kelle ümber lendlesid kolm väikest helendavat haldjat ning naise enda kleit oli õhuline lilledega kaunistatud roheline kostüüm.

"Teie liitreaalsus on põhjalikum kui enamustes kohtades Maal," nentis Ellis.

"Sest meil on seda siin rohkem vaja," vastas Murphy.

Nad jõudsid otsaga transpordikapslite toru juurde, mis oli funktsionaalsuselt nagu Maa metroojaam.

"Teil on siin palju liitreaalsuses ringi liikuvaid bot-avatare?" küsis Ellis, kui klaastoru uksed avanesid ning nad astusid reisijate kapslisse.

"Siia tulevad kokku väga erinevad inimesed," tunnistas Murphy. "Kuna inimeste arv on piiratud ja paljud ei suuda või ei taha endale luua lähedasi sidemeid, siis on bottidest kaaslaste omamine lihtsam lahendus. Lisaks sellele on avatarid palju odavamad kui päris robotid."

Mõned asjad ei muutu kusagil, mõtles Ellis. Inimesed lihtsalt ei oska enam sidemeid luua.

Ta polnud ise erand.

Nad tuhisesid kapsliga läbi pilvelinna ning Ellisel avanes võimalus näha Veenuse taevast, ajal mil nad sõitsid mööda läbipaistvat tunnelit ühest õhupallist teise.

"See on see koht?" küsis Ellis. Nad kõndisid lintidest ümber piiratud ala poole, mida patrullisid väiksed droonid.

"Terminal 14," vastas Murphy, kummardudes ühe lindi alt läbi.

Ellis silmitses transiiditunnelit ümbritsevat tühja perrooni, mida risustasid igal pool põrandal vedelevad riided, kohvrid, elektroonikaseadmed ja muud igapäeva aksessuaarid. Terminali valgustasid ainult üksikud laevalgustid - kõikvõimalikud holopaneelid ja muud tuled olid välja lülitatud -, andes kogu ümbruselevõrdlemisi mahajäetud mulje.

"Te koristasite kõik laibad ära?" küsis Ellis.

"Ühtegi laipa ei olegi," vastas Murphy, jalutades inimeste poolt maha jäetud asjade vahel. "Nanomasinad olid programmeeritud muutma kõikvõimalikku biomassi energiaks ja ehitusmaterjaliks, et paljuneda. Nad kasutasid sõna otseses mõttes kogu ressursi ära."

"Kuidas te neist siis vabanesite?"

"Me sulgesime kogu sektori hermeetiliselt. Pärast seda kui nad olid kogu biomaterjali ära tarbinud, sai neil lihtsalt energia otsa ja nad lülitusid välja."

"Seega osad inimesed võisid olla veel elus, kui sektor suleti?" küsis Ellis, pöörates oma pilgu Murphy poole, analüüsides hoolikalt vanema mehe kehakeelt.

"Parem osad kui kogu pilvelinn," lausus turvaülem, tema keha reetmas ainult väheseid märke stressist või ärritusest. Mees oli kahtlemata pragmaatik, kui asi puudutas kosmoses ellu jäämist.

"Jiro Sawamura, 32 aastane, Jaapani kodakondsus, bioinsener. Töötas konsortsiumi liikme Seitai BioMedical heaks," tuletas Ellis meelde. "Mida teil on õnnestunud tema kohta vahepeal teada saada?"

Murphy kükitas parajasti mingite maas vedelevate riiete juures, inspekteerides neid hajameelselt.

"Tema andmeside ei viita sellele, et ta oleks omanud radikaalseid vaateid või töötanud agendina mõne välisjõu heaks. Me hoiame siin sellistel asjadel väga kiivalt silma peal, Maa olukord olles selline nagu see on."

Turvaülema keha mikrosignaalid reetsid frustratsiooni, mis oli hoolikalt peidetud rahulike, professionaalsete sõnade taha.

"Küll aga tuvastasid stressiandurid juba ligikaudu pool aastat tagasi kerged depressioonisümptomid. Härra Jirole määrati konsultatsioon psühholoogiga, kuid tuues ettekäändeks oma töö, lükkas ta seda pidevalt edasi," jätkas Murphy. "Kusagil kuu aega tagasi lõpetas ta tööl käimise ning sulges ennast oma eluruumidesse. Jälgimisseadmete andmetel käis ta väljas peamiselt nendel tundidel, kui enamus inimesi magas. Seitai BioMedical on meile kinnitanud, et nad üritasid temaga korduvalt kontakteeruda ning käisid isegi tema ukse taga, kuid mees kurtis ainult haigust ning kinnitas, et ta on paranemas."

Ellis kergitas kogu jutu peale kulmu.

"Te tahate öelda, et depressioonis, potentsiaalselt psühhoosis inimene suutis planetaarjaamas peaaegu pool aastat vältida sundravile minekut?"

Turvaülema kulmud tõmbusid nüüd vägagi kipra ning tema kehakeel reetis tugevat, vaevu vaos hoitud ärritust. Seda tõenäoliselt tema enda ebakompetentsuse suhtes.

"Ma ei hakka eitama, et see oli meie poolt suur möödalaskmine. Lihtsalt..." Mees tegi ennast kogudes oma süngetesse sõnadesse hetkelise pausi. "Poliitiline olukord on alati nii pingeline, et me suuname enamuse oma tähelepanust välisohtudele. Me otsime pidevalt spioone ja terroriste ning kõige selle käigus ei pööranud me lihtsalt piisavalt tähelepanu ühele depressioonis erakule."

"Kellel oli ligipääs nanomasinatele, mida sai kasutada massihävitusrelvana?" küsis Ellis. "Kuidas ta omale üldse sellised asjad soetas?"

"Ta lõi need ise," tunnistas turvaülem kohmetult. "Tegu oli ikkagi bioinseneriga, kes oli spetsialiseerunud nanotehnoloogiale. Meil on alust arvata, et ta projekteeris nanomasinad ise ning printis need välja oma töökohas."

Ja Seitai polnud sellest teadlik? Ma sügavalt kahtlen selles. Neile tuleks visiit teha.

"Härra Murphy," otsustas Ellis küsida. "Kas pilvelinnas elavad ainult konsortsiumi töötajad?"

Turvaülem mõtles sellele kauem kui Ellisele meeldinuks, tema kehakeel reetmas vastumeelsust ausalt vastamisele. "Enamus pilvelinna elanikest on konsortsiumi töötajad," tunnistas ta. "Robotid ja arvutid teevad küll enamuse tööst ära, kuid meil on siin ikkagi vaja erinevaid teadlasi, insenere, meedikuid ja mitmesugust muud personali, keda tehisintelligents veel täielikult asendada ei suuda." Mehe juttu tuli hetkeline paus, kuni ta lisas ebamugavusega: "Paraku ei tee inimesed oma elus alati õigeid valikuid. Mõnikord kaotavad nad siin oma töö ja peavad Maale naasma. Reisimine on aga kallis ning nende tööandja ei ole alati nõus tagasisõidupileti eest maksma. Sellised inimesed kipuvad ..., laokile jääma. Neil ei ole tööd ega otstarvet ning nad elavad lihtsalt kõigest, mis üle jääb või millele nad oma sõrmed taha saavad. Ühesõnaga probleemide tekitajad. Tuleb tunnistada, et aastatega on nende inimeste arv kasvanud ning nad hakkavad vaikselt moodustama siin eraldi ühiskonnakihti."

"Suurepärane," vastas Ellis naeratusega.

Murphy vaatas teda suurte silmadega, ootamata sellist reaktsiooni. "Suurepärane?"

"Suurepärane," kinnitas Ellis. "Vaata, Murphy. Igas kogukonnas, kus leidub töötuid inimesi, tekib teatud sorti allmaailm. Ei ole olemas sotsiaalset korda, kus mõned inimesed ei elaks nii-öelda pragude vahel."

"Kuidas midagi nii negatiivset saab suurepärane olla?" küsis vanem mees pahuralt kulmu kortsutades.

"Väga lihtsalt," vastas Ellis. "Sellistes kohtades liigub info. Sageli kõige parem info." Ta mõtiskles hetke ning lausus siis: "Härra Murphy, ma usun, et te võite hetkel oma töökohustuste juurde naasta. Ma kontakteerun teiega, kui mul teid vaja on."

"Kui te nii ütlete, härra Drake," vastas turvaülem jäiselt pöördudes lahkuma. Ellisele oli nüüdseks selge, et ta ei meeldinud mehele. Sinna polnud midagi parata, asjaolud tingisid seda.

Enne lindi alt läbi kummardumist pöördus Murphy veel korra Ellise poole. "Ma olen su toimikut lugenud, Drake."

Ellis pöördus lahkuva mehe poole. "Tõesti?"

"Sa olid Vladivostoki jaama konfliktis. Esimene ja ainus relvastatud konflikt Veenusel tänaseni."

Keegi alati teab midagi.

"Olin küll," tunnistas Ellis neutraalselt. "Mis siis?"

"Mida sa seal täpselt tegid, on rangelt salastatud," ütles mees. "Päris huvitav."

Ellis naeratas oma kõige võltsimat naeratust. "Ja salastatuks see jääbki."

Pärast Murphy lahkumist hingas Ellis korra sügavalt sisse ja sulges silmad. Ta visualiseeris oma peas juhtlõngade, asitõendite ja teooriate võrgustiku ning talletas kuvandi seejärel oma neuroimplantaadi välimälusse.

Töö ootab tegemist ning palk välja teenimist. Aeg hakata seda lõngakera lahti arutama.

Pilvelinna liitreaalsuse poolt genereeritud taevas ja kauged loodusmaastikud simuleerisid loojuva päikesega õhtut, kui Ellis mõnda aega hiljem lõpuks oma eluruumid digitaalsete juhiste järgi üles leidis. Kosmoseasunduse kohta võis tema ruume pidada hiiglaslikeks. Maitsekaid ja tõenäoliselt väga kalleid tube iseloomustas mustade ja valgete pindade koosmäng, millele lisasid ilmet erinevad holograafilised klaaspinnad ning valgustatud potitaimed. Esteetiliste meelte erutamiseks moodustas üks elutoa seintest suure digitaalakna, vaatega troopilisele merele, jättes mulje nagu asuks elamine mõne loodusparadiisi kalju ääre peal.

Luksuskorter meie uurijale? Kui ilus neist. Huvitav, kui palju jälgimisseadmeid siin on?

Ta leidis koridori kapist oma pagasi ning tassis osad kohvrid magamistuppa. Pärast enda korralikult sisse seadmist, lülitas ta sisse seinapaneeli televisiooniga ning vahetas ennast ülikonnast hommikumantli väele, siirdudes seejärel dui alla.

"Pinged Lääne-Euroopa Liidu ja Euraasia Konföderatsiooni vahel muutusid üle mitme aasta taas suuremaks. Pärast teisipäeval Gdanski-Varssavi-Lublini demilitariseeritud tsoonis toimunud läbirääkimisi, kus delegatsioonid ei jõudnud taaskord kokkuleppele radioaktiivsete linnavaremete likvideerimises Ida-Euroopast," teatas noor, geneetiliselt perfektseks modifitseeritud näolapiga neiu uudistes. "Kohalikud Poola Vabariigi meelsed gerillad vastasid protestiks mitmete pommiplahvatusega Varssavis ning ründasid samal öösel Bialystokis konföderatsiooni mobiilset militaar-serverfarmi parvdroonidega. Konföderatsiooni väed vastasid rünnakule massiliste läbiotsimistega kohaliku elanikkonna seas ning ÜRO vaatlejad raporteerivad arvukatest inimõiguste rikkumistest ja..."

Ellis lülitas mõttejõuga seinapaneeli välja, olles lõpetanud riietumisega. Esindusliku äriülikonna asemel kandis ta nüüd mitte kuigi silmatorkavat õhukest musta poolmantlit hallikassiniste teksadega - sobilik õhtul välja minekuks. Seejärel võttis ta kohvrist ühe väiksema musta karbi, mille avadest sahises välja parv pisikesi robotputukaid, kes valgusid mööda ruumi laiali otsides kõike elektroonilist. 5 minuti pärast teadis Ellis iga anduri, kaamera ja pealtkuulamisseadme asukohta. Ta eemaldas iga viimsegi neist. Robotputukad moodustasid aga kogu interjööri katva anduritevõrgustiku, mis reageeris kõigile alates liikumistest kuni elektromagnetlaineteni. Nii ei pidanud Ellis muretsema ootamatute külaliste pärast, ajal mil ta eemal on.

Seitai Biomedicali laborid olid just tööpäeva lõpetamas kui Ellis nende territooriumile ilmus, äratades mitmete turvameetmete tähelepanu. Ta oleks tahtnud Sawamura kodu enne külastada, kuid väljaspool töötunde oleks laboritöötajate kätte saamine olnud peavalu.

"Söör, ma pean paluma teil peatuda," lausus Ellisest üle peajagu pikem turvamees, kelle käsivarred olid kui puupakud. Sõjaväelase moega mehe ümber hõljusid kaks relvastatud drooni.

Tundub, et lisaks Kusanagi Securityle on kõigil konsortsiumi liikmetel ka oma kantpead käepärast, mõtles Ellis silmitsedes suurt kappi hindavalt.

"Minu nimi on Ellis Drake ja ma olen Kusanagi Securityst," vastas ta sõbralikult. Alati tuli üritada enne sõbralik olla. "Seoses hiljuti toimunud terroriaktiga, on mul administratiivdirektor Ingerslebeni luba teostada uurimist härra Sawamura töökohas."

Tal polnud tegelikult aimugi, kas tal selline luba oli, kuid proovida võis.

"Üks moment palun," lausus mees bassihäälel. Kui Ellise arm ja naeratus töötasid tema peal, siis näha seda igal juhul ei olnud. Turvamees põrnitses Ellist ilma midagi ütlemata, tõenäoliselt kommunikeerudes oma neuroimplantaadi kaudu ülemustega.

"Palun järgnege mulle," teatas ta mõne aja pärast pahuralt, juhatades Ellist mööda klaasustega laborikompleksi edasi.

Oho, töötas.

Ellisel polnud kahtlustki, et sellises kohas ei lastaks tal mitte iialgi omapead ringi nuhkida. Tänapäeva suurfirmadel oli lihtsalt liiga palju varjata.

"Shun Wang, avalike suhete esindaja," ütles nägus nooremapoolne asiaadist härrasmees, kandes kõige viimaste moetrendide järgi prinditud ülikonda. "Ma olen siin, et vastata teie kõigile küsimustele," lisas ta ärikonsultantidele omase libeda naeratusega. "Kahju, et me peame sellistel asjaoludel kohtuma."

Teda oli vastu võetud mingisuguses ooteruumis, mis oli ilmselgelt mõeldud külalistega kohtumiseks.

Avalike suhete esindaja? Ülemused ei pidanud vist vajalikuks minuga kohtuda, või ei tahtnud nad mulle silma vaadata.

"Ellis Drake," vastas Ellis ning jätkas siis: "Mul oleks mõned küsimused seoses teie endise töötaja, härra Jiro Sawamuraga."

"Otseloomulikult," vastas Wang tragilt. "Kuidas iganes ma saan abiks olla. Soovite te ehk kuhugi maha istuda ja midagi juua?"

"Selleks pole vajadust, ei aitäh," vastas Ellis. Seejärel lülitas ta taas sisse oma neuroimplantaadi kehakeelt lugevad algoritmid.

"Mind huvitab eelkõige see, kuidas sai härra Sawamura, kes polnud juba mõnda aega tööle ilmunud, printida omale nii ohtlikud nanomasinad, millega sai korraldada massimõrva?"

Ellis pidi Wangile au andma. Teda oli väga hästi treenitud oma keha automaatseid mikrosignaale kontrollima. Enamus algoritme ei oleks temast läbi näinud, kuid Kusanagi IT pool suutis luua päris imelisi mänguasju. Nii ei tulnud Ellisele üllatusena, et mees andis oma parima, et kontrollida tugevat stressi. Tüüp oli ilmselgelt lihtsalt tanki visatud.

"Me ei olnud härra Sawamura tegevustest teadlik," vastas ta hääletoon ja naeratus ainult õhkõrnalt reetmas ebamugavust.

"Te polnud teadlikud?" tundis Ellis huvi, kergitades kulme.

Avaldame natuke veel survet.

"Ma loodan, et te olete teadlikud, et teid on sellise hooletuse korral võimalik karistada Aero-Veenuse seaduste järgi kriminaalse hooletuse eest, mis põhjustas paljude inimeste surma. Selle tagajärg oleks Seitaile, ütleme, et vähemalt majanduslikult katastroofiline."

Liitreaalsuse andmepaneel teatas kõrgendatud higinäärmete tööst Wangi näol ja kaelal.

"Ma kinnitan teile, et meie turvastandardid on igati Aero-Veenuse seadustele vastavad," ütles Wang, naeratus muutumas üha nõrgemaks. "Me oleme alustanud toimunu suhtes ka sisejuurdlust."

"On sellest midagi päevavalgele tulnud?" küsis Ellis.

Ei ole.

"Ei ole," vastas Wang, "sest meil puuduvad andmed sellest, et härra Sawamura oleks siin üldse midagi sellist teinud."

Te teete nalja või?

"Kusanagi esialgse raporti järgi kinnitas meie labor, et sündmuskohalt leitud nanorobotid on prinditud teie laboris."

"Me oleme sellest teadlikud," nentis Wang. "Aga printeris puuduvad lihtsalt igasugused andmed sellise asja printimisest. Samuti pole meie turvaseadmed kordagi registreerinud härra Sawamura sisenemist meie territooriumile 3 nädala jooksul enne intsidenti."

"Teie andmed võivad olla manipuleeritud," vastas Ellis ohates. "Logisid on võimalik muuta või kustuda, turvaseadmeid häkkida."

"Meie juurdlus ei ole sellist manipulatsiooni tuvastanud," vastas Wang natukene kaitsvalt, üritades samas siiski sõbralikust säilitada. "Meie võrk on jaama üldisest võrgust eraldatud ning väga tugevalt kaitstud. Korporatiivspionaa on reaalne oht ning ressurssidega ei hoita selles vallas kokku."

Pärast pikka läbi viisakuste kemplemist lasti Ellis lõpuks printeri juurde. Muidugi oli enamus töötajaid vahepeal strateegiliselt kiiresti koju saadetud, et kedagi küsitleda ei saaks. Ellises tekitas korporatiivmentaliteet, et kõiki oma saladusi tuleb iga hinna eest kaitsta, isegi kui avatus oleks neile antud hetkel vägagi kasuks tulnud, ainult frustratsiooni.

Samas, mine tea kui illegaalseid asju nad varjata võivad. Raske on koostööd teha, kui paljud sinu asjad on nii valgust kartvad, et need võiks su hävitada.

Ellis otsis Sawamura kabineti põhjalikult läbi, leidmata sealt midagi, mis mehe loomusele viitaks. Tundus pigem, et Sawamura hoidis oma töö ja eraelu väga lahus. Seitai IT-meeskonna valvsa järelvalve all võis ta teha koopia printeri logidest, kuid ka sealt olid mõned asjad juba välja kustutatud.

Kaheldav kas nii paljude käte poolt solgitud materjalist üldse midagi kätte saab.

Turvameetmetele ei lastud teda üldse ligi ning Ellis oli sunnitud kiruma seda, et Aero-Veenuse reeglite järgi olid kõigil konsortsiumi osanikel väga suured privaatsuse õigused.

Suurte korporatiivjõudude poolt tehtud seadused ikkagi. Tuleb jätta ruumi vajadusel oma tagumiku kaitsmiseks.

Pärast Seitai laboritest lahkumist häkkis ta läbi ühe maha jäetud robotputuka, kes oli ennast ühe võrgukaabli külge kinnitanud, nende turvasüsteemi sisse ja varastas ikkagi kõik logid.

Ja nii lihtne on teie kaitset läbida.

Pärast visiiti Seitaisse simuleeris liitreaalsus juba hilisõhtut. Tehistaevas oli pime ning maailma täitsid helendavad videopaneelid, hologrammid ja tablood - mõned neist reaalsed, kuid enamus digitaalsed.

Päris noir näeb välja, mõtiskles Ellis mööda koridore transporditerminali poole lonkides. Pärast väikest tutvumist kohaliku köögiga, siirdus ta kapsliga järgmisesse õhupalli, kus pidi kusagil paiknema Sawamura elukoht. Pärast mõningast ringi tuhnimist avastas Ellis, et bioinsener oli elanud võrdlemisi tagasihoidlikus elamukompleksis, kus olid alla 10 ruutmeetrised eluasemed. Tegelikult olnuks ehk õigem öelda, et peaaegu kogu Aero-Veenuse personal, kes polnud juhtivtöötajad, elasid sellistes pisikestes tubades. "Elamusektori 04" kitsastes koridorides ei kulunud punaste lintidega eraldatud ukse leidmiseks kuigi palju aega. Samuti, õnneks, ei kulunud kaua aega korteri ukse avamisele, pärast turvapersonali staabiga kontakteerumist, kes avasid ukse kaugjuhtimisega. Ellis ei lootnud palju leida, sest kohalikud turvad olid ilmselt kogu koha juba üle käinud, kuid ehk andis see talle rohkem aimu mehest endast. Uks avanes ja Ellist tabas esimese asjana räige haisulaine, mis ajas tal peaaegu südame pahaks.

Ega nad seda ei kontrollinud, et ta mõnda laipa polnud sinna ära peitnud?

JÄTKUB....

Table of Contents

Peatoimetaja: 01/17 (J. J. Metsavana)

Intervjuu: Sash Uusjärv (J. J. Metsavana)

Kaks tõlget - kaks erinevat eesti keelt (Raul Sulbi)

Ulmeühingu aastakoosolek (Veiko Belials)

Palju õnne, Roger Vadim (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Viimased tuhat aastat (Tõnis Hallaste)

Et sa kaotaksid kõik ehk Õudselt põnev tumepõnevik (Diana Ostrat)

Star Wars: Rogue One (Riho Välk)

Raamatuarvustus: Houellebecq maailma ja elu vastu (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Lev Grossman ,,Võlurid" (Mairi Laurik)

Raamatuarvustus: 6ism2e_dpi_error (Ove Hillep)

Küberkaheksajalad tulevad (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Neil Gaiman ,,Eikusagi" (Leila Tael-Mikein)

Kurioosum 01/17 (Rauno Pärnits)

Ulmkonnakroonika 01/17

Uudiskirjandus 01/17

Jutt: Trollipeatuses (Ken Leek)

Järjejutt: Pilvelinna bluus. 1. (Rait Piir)