Peatoimetaja veerg 01/18 (Ove Hillep)

2018. aasta on kätte jõudnud ning uue aasta tuultes on Reaktor nii kesta kui sisu vahetanud. Esiteks sai Reaktori server ära kolitud, kuna vana oli radiatsioonist nõnda määndunud, et tema punasesoonelisi punnsilmi vahtides hakkas täitsa kõhe, ning teiseks on meie veebiajakiri nüüdsest natuke uuendatud kujundusega, sobitudes nüüdsest ka kõiksugu pisema ekraaniga nutifonide ning tahveldustega. Kui varasemalt oli Reaktori lugemine telefonist pingutus, mis võttis isegi silmamunad higiseks, siis nüüd on see tüki maad hõlpsam. Kuna uue kujundusega lehe töös võib olla veel tõrkeid, siis palume tõrgetest toimetusele teada anda.

Sel kuul uurime lähemalt Indrek Hargla koostatud alternatiivajaloolist kogumikku "Eestid, mida ei olnud", heidame pilgu mängumaailmas toimuvale võitlusele tulnukrassidega, ning loomulikult toome lugejani hulga eesti autorite lühijutte. Uuest numbrist leiavad lugejad ka katkendi kirjastuse Fantaasia avaldatud raamatust "Tormirinne" - väga mõnus raamat, muide; soovitan täitsa lugeda.

Kuna Eesti Vabariiki on ootamas ees tähtis sündmus, siis on Reaktorilgi üht-teist varuks. Mis täpselt, selgub aga juba uuel kuul.

Kaanepildi autor Merike Tamm

Arvustused alternatiivsest Eestist (Riho Välk)

Kõige esimese asjana annan kõikidele lugejatele ja autoritele teada, et käesoleva tutvustuse-arvustuse kirjutaja ajalooteadmised on võrdlemisi kasinad, mistõttu võisid paljud peened ajaloolised nüansid kõrge kaarega üle pea lennata. Seetõttu olengi andnud endast parima, et hinnata kirjutisi lihtsalt juttudena, mitte detailsete ajalookirjeldustena.

1. Tarvaste tulek - Jaagup Mahkra

Jutt räägib meile veidrast vanataadist, kes kohe mitte ei taha traditsioonilist elulaadi järgida – on teine endale lausa kivist seintega onni ladunud ja mingit veidrat heinalaadset asja kasvatama hakanud. Taadi juures käiakse nõu küsimas, kuid keegi ei taha päriselt seda paikset elu mõista. Selle asemel kakeldakse naiste, võimu ja saakloomade üle.

Raamat algab kohe hoogsa jutustusega, mille ma lõpuks tõstsin edetabelis tugevale teisele kohale. Kogu seiklus on väga lobedalt loetav, tegelased on sümpaatsed ja efektsed, pronksiaegseid inimesi on kujutatud tõetruult – ei liiga lollide ambaalidena ega ebaloogiliselt tänapäevastena. Kolle ja kuradeid siit jutust ei leia, kuid küttide-korilaste elu on niigi põnev lugeda.

2. Clemens Fellinus, Rex Estonicum - Indrek Hargla

Ristisõjad Eesti aladel on verised, kuid edusammud ei taha mitte tulla. Nii külastab Läti Henrik väikese Ratzeburgi linnakese mungakloostrit, kus olevat väidetavalt üks Eesti päritolu munk, kes vaatamata oma hirmsale laiskusele olevat ka väga tark. Nii võtabki Henrik ta Eestimaale kaasa, et Petrus Lymandus saaks jumalasõna olemust eestlastele nende omas keeles edasi anda ja seeläbi ristimist edukamaks muuta. Sellega seiklused aga ei piirdu.

Käesolevat juttu lugedes näris mind tunne, et lugupeetud staarkirjanik otsustas napid päevad enne kogumikku trükkilaskmist, et enam kauem ei ole võimalik kirjutamist edasi lükata, ning enda nime alt ilmuvat kogumikku ei ole paslik enda jututa välja anda. Kahtlusele lisab vürtsi loo peategelane – tark, ent padulaisk munk Petrus Lymandus, kelle eeskuju äraarvamine ei tohiks ühelegi Eesti ulmega vähegi kursis olevale isikule kuigi raske olla. Lisaks pean tunnistama et arvustuse esilause on suures osas käesolevast jutust tingitud – kogu see Henriku rassimine lendas mul üle pea. Jah, olen seda kunagi õppinud, kuid täielikult unustanud, mistõttu jäi minu jaoks selgusetuks, mis osad on pärisajaloost ja millised väljamõeldud.

3. Vabavalla kaotamine - Heinrich Weinberg

Mis oleks juhtunud, kui eestlased oleks pideva omavahelise kraaklemise asemel ristisõdade ajastul suutnud üheks ja tugevaks riigiks koonduda, millel oleks isegi peaaegu kuningas? Nii pakubki Weinberg meile ehtsat, kodukootud ja maavillast õukonnadraamat, kus on nii võimuvõitlust, reetmist, vingerpusside mängimist kui ka armudraamat.

Isegi minusuguse ajalookauge inimese jaoks oli täiesti huvitav. Samuti ei saa Weinbergi stiilile midagi ette heita, lisaks on tegu kogumiku kõige pikema jutuga, mis minu meelest suudab läbivalt huvi üleval hoida.

4. Kasuksepp - Meelis Friedenthal

Mis oleks, kui põrgu, deemonid ja puhastustuli oleks päriselt olemas ja täiesti käega katsutavad? Ja mis kõige hullem – kirik koorib inimestelt häbitult raha, ise on aga põrgusigidikega kokkuleppeid teinud! Siin pole muud, kui hundinahad selga ja otse põrgusse kuradikesi tampima!

Hoogne jutustus on väga usutavalt ja detailselt kirja pandud, ning annab väga hästi edasi meeleolu, mis võis vastaval ajastul tõepoolest valitseda. Olid ju kõik jumala palge ees võrdsed, aga need, kes indulgentse osta jõudsid, olid veidike võrdsemad. Minu peamiseks kriitikakohaks jäi, et jutt oleks võinud olla ütleme pool lehekülge pikem. Nimelt jäi minumeelest mõnes tähtsas kohas mõni vajalik detail kirjeldamata, mõni motiiv lahti kirjutamata, midagi tähtsat nagu ütlemata.

5. Jumala armulikkus - Mairi Laurik

Nagu eelminegi jutt, keskendub ka see religioonile, seekord aga hoopis teistmoodi. Nimelt ei ole kristlus kõike vallutanud, vaid metsades võib elada minotaure, õhus lennata poola draakoneid, kõiksugu kotka- ja tuule- ja muidsuguseid jumalaid on hulgimini nii maal kui merel, nende vahel käib lõputu võimuvõitlus, ning inimesed on enamasti lihtsalt kui kahe veskikivi vahel.

Veidral kombel on just see jutt see, mis mul meeles ei püsi. Iga kord kui ma raamatust mõtlen ja erinevaid lugusid meenutan, on just see, mille pärast ma pean raamatu kätte võtma, et meenutada, mis seal üldse toimus. Vaatamata ohtralt serveeritud müstikale taandub jutt peale põnevat algust sellele, kuidas peategelane lihtsalt nürilt aastate kaupa tööd teeb. Samuti ei meeldinud mulle loo lõpplahendus.

6. „See linn on meile kalliks maksma läinud“ - Mann Loper

Jutt algab kohe kannatustega, kuid siinkohal ei saa öelda, et „tavaline eestlaslik virin”, vaid see haarab kaasa ja pakub pinget. Ja nii kui kannatused otsa saavad, tuleb sõtta minna. Vihma käest räästa alla. Vürtsiks natuke nõiakunsti ja libahundistumist.

Kui Weinbergi jutt oleks võinud olla pool lehekülge pikem, siis Loperi lugu oleks võinud olla paar lehekülge lühem. Algus oli põnev, lõpp oli lausa äge, kuid vahepeal toimus raskemat sorti infouputus – põlistartlasena suutsin ma veidi sammu pidada ja pilti visandada, kuid kõike seda linnakirjeldust oli liiga palju. Samuti huvitav – kuidas sattusid Tartusse Kiek in de Kök ja Pikk Hermann?

7. Saatan Robert - Mart Sander

Eks inimesed kirjutavad ikka sellest, mis neile südamelähedane on, ning ka Mart Sander teeb käesoleva jutuga seda – meie ees on intiimne visiit alternatiivse Tallinna teatri kulisside taha koos kõige klatši, elitismi, rassismi ja muu räpasega. Lisaks inimestele elavad linnas veel libahundid, koerakoonlased, erinevad silma- ja kehamoondajad, ning nüüd on linna hakanud ronima ka matsisoost eestlased. Teatrielu muutub aga põnevaks siis, kui sellele määratakse salapärane uus direktor, kes tahab lavale tuua jumalavallatu etenduse, ning kes tõenäoliselt joob öösiti neitsite verd.

Mart Sander on üks riukalik härra. Ma jõudsin poole jutust ära lugeda, kahtlustades, et äkki autoril on hirmus vajadus enda poliitilisi vaateid meile läbi väga hõreda loori edasi anda. Kuid piisas ühest õigesti ajastatud lausest, ning sain aru, et tegu on lihtsalt kurja huumoriga. Lisaks pean tunnistama, et lõpu lähenedes tekkis minus kartus, et kogemata on raamatusse jõudnud tõeliselt sodise ja mõttetu lõpuga jutt, kuid ei, väike epiloog andis viimase lihvi. Mart Sander on osanud eeskujulikult pisidetaile ära kasutada, ning need langevad kõik veatult omavahel kokku.

8. Kolmanda Reichi triumf! - Maniakkide Tänav

Natsidel õnnestus see (jälle) – kõik vaenlased on maha löödud, ning suur ja õilis Reich on vägevam kui kunagi varem. Enda jõudu demonstreeritakse vägeva tehnoloogilise hüppega, ning Kuule joonistatakse hiigelsuurt haakristi. Oma koht on selles ka usinatel alamrassi esindajatel, kes on väsimatult valmis arvutite taga istuma ja tuhandetest koodiridadest vigu otsima. Tööliste motivatsioon on kõrge, sest alamotiveeritud, liiga palju teadvad, rääkivad või küsivad alaminimesed suunatakse sujuvalt ja Saksa tõhususega põletusahjudesse.

Autoriks on küll märgitud Maniakkide Tänav, kuid minu kuri kahtlus on, et arvutitesse puutuvas osas võib osavam silm näha JJ Metsavana jälgesid. Mitte et see mingitki moodi halb oleks, nende kahe autori paarisrakend on üks Eesti vägevamaid. Jutt ise on Tänavale omaselt hoogne ja põnev, samuti ei saa üldse nuriseda puändi üle. Küll aga oleks ma seda lugu tahtnud lugeda enne trükki jõudmist, sest paar loogikaviga irvitasid vastu, näiteks sõber Arvedi surm – kõigepealt lasti vaene Arved käesoleval hommikul hukkamiskomando poolt maha ja lebas rahva ees poris. Siis hüppas ta ajas tagasi ja oli juba 2 päeva tagasi kuulipildujate tule käes hukkunud. Vaatamata sellele oli jõudnud ta okastraataiani, seal 2 päeva rippunud ja lõpuks tükkideks kistud.

9. Ernst Meele Eesti - Mihkel Seeder

Kuhu oleks Eesti omadega välja jõudnud, kui diktaatoriks pürgiv Konstantin Päts ei oleks saanud oma võimu kinnitad ning tema asemel oleks esimest Eestit juhtinud hoopis Artur Sirk ning pärast tema surma ja NSVL okupatsiooni oleks tema võitlust edasi kandnud Ernst Meel?

Siinkohal ei ole mul midagi muud öelda, kui et see jutt lendas minust suure kaarega üle. Lisaks on see kirja pandud surma-aastapäeval esitatava kõne vormis, ehk tegu on üsna kuiva ja hüpliku ajaloojutustusega. Tundsin ennast seda juttu lugedes päris rumalalt, sest Ernst Meele nimi ei öelnud mulle kohe mitte kui midagi. Kiire googeldamine ütles, et tegemist ongi väljamõeldud isikuga. Lisaks on käesolev jutt vist kontsentreeritud versioon VAT teatri näidendist.

10. Piisab, kui seinale kritseldad B - Veiko Belials; J. J. Metsavana

Ajaloopärimuse peategelane on Napoleon, kes sööb talupoegadega ühes lauas, istutab tammesid, kaotab aeg-ajalt hobuseraua või koguni saapa ning keda hädaohu korral venelaste eest ahju peidetakse.

Ajaloolise vimka tõttu on Eestis lisaks hipidele, skinnidele, BMWde tuunijatele ja muudele harjumuspärastele subkultuuridele ka täiesti aktiivsed bonapartistid, kellele meeldib Napoleoni sõjaväevormi kanda, veini juua ja poliitiliselt provokatiivsed olla. Lugejale serveeritakse lustlikke katkendeid erinevatest ajastutest, ning kokku tuleb üks suurepärane ja lõbus alternatiivmaailm.

Kuni selle jutu lugemiseni olin kogumiku parimaks pidanud Tarvaste tulemist. Poole jutu peal muutus rebimine tasavägiseks ja nii kuni lõpuni välja. Kuid nagu Mart Sanderi jutu juures, andis viimase lihvi just lõppsõna, mis tõstis minu jaoks niigi suurepärase jutu siin kogumikus esikohale. Kui varem mainisin JJ. Metsavana ja Maniakkide Tänava paarisrakendit, mille lõpptulemuseks on tihti olnud uljas madin ja ohtralt rupskeid, siis Belials on Metsavana uljast atra õiges suunas juhtinud, ise samal ajal peent stiili külvates. Tulemus on super. Veidral kombel tekitas selle jutu lugemine hirmsa tahtmise Vennaskonda kuulata. Üks on kindel, bonapartistid ise oleks kindlasti Vennaskonda kuulanud.

11. Valendab üksik prooton - Siim Veskimees

Põhjamaa kuningriik on üks maailma suurjõududest, see ühendab enda alla Skandinaavia, Soome, Eesti ja Läti, ning ulatub ka arvestatavalt Peipsitagustele maadele. Kuningriigis valitseb kord ja meelerahu, ning Õige Eesti Mehe kohustus on seda siin valvata. Kuid miski tekitab aegruumis anomaaliaid, aina rohkem tekib inimesi, kes mäletavad ajalugu, kus Põhjamaa asemel on igerikud riigikesed, kes vaevlevad vaesuse, vaimupimeduse, neegrite ja pedede käes.

Tegemist on kogumiku kõige halvema looga. Kui seda võtta lihtsalt ulmejutuna, siis on see parimal juhul keskpärane. Kõige halvemaks tõstab selle hoopis aga autor ise, kes ei ole suutnud omaenda egost üle saada, ning on otsustanud, et toreda ulmejutu asemel tuleks enda poliitiliste vaadete reklaamimiseks midagi ulmejutu laadset kirja panna. Poliitilised vaated on toredad, igaühel on õigus nendele, kuid iga asja jaoks on oma aeg ja koht. Antud juhul oli mul raske ulmeosale keskenduda, sest madalalaubalist ärapanemist, virinat, rahulolematust ja isatsemist pritsis igalt leheküljelt näkku. Kui antud kirjutis jääks mõnele solvumiskultuuri esindajale näppu, riputataks lisaks Veskimehele häbiposti ka kogumiku koostaja ning kogu Eesti ulme. Kordan: mind ei häiri teose poliitilise sõnumi sisu, vaid ekstreemne maitselagedus, et poliitilise sõnumi peale on paberit ja tinti raisatud, ning seda julgetakse veel ulmeks nimetada. Võib-olla on tegu tahtliku provokatsiooniga? Äkki Mart Sander kasutas kogu ühiskonnakriitilise peene huumori ära ja Veskimehele jäi alles jalaga-persse kategooria põhjakaabe?

Meile voolab praegu palju valget rahvast, kel on kõrini poliitkorrektsusest ja kõige ehedamast rassismist, mida masohhistidest vasaklillekesed endi vastu genereerivad.[...] kõik on kas Vene peldik või Euroliidu perverdipidu. Ei ole riiki, kus ei ole pagulasprobleemi, sest illegaalne ruberoid teab hästi, et Põhjamaa kupatab nad pikema jututa Lapimaale okastraadi taha.

12. Elu jõud – Krafinna

Raamatut jääb lõpetama alt-tulevik. Kuidagi teisiti ei saa kirjeldada tulevikku, mis praegusel arengusuunal oleks võimatu, ning mille hargnemiskoht meie reaalsusest peaks toimuma just 2018. aastal. Läbivaks probleemiks on ikka seesama, mis meil praegugi on – rahvastik vananeb, mandub ja kahaneb arvuliselt. Kus on lahendus?

Kui varem lendasid ajaloolised teemad üle minu pea, siis kahjuks lendab ka käesoleva loo motiiv – äkki on minu mõistuse sektsioon, mis alluks hüüdele „maa tuleb täita lastega”, lihtsalt lõpuni küpsemata? Jutt ise oli vaatamata ohtrale sugutegemisele üsna sündsalt kirja pandud, ning vormistas raamatule kena punkti.

Kokkuvõte:

Ma hindaks, et kogu kogumik on väga hästi õnnestunud, ning üldiselt on kõrget taset hoitud. Samuti on midagi igale maitsele alates detailsest ja realistlikust alt-ajaloost kuni kõikvõimalike jumalate, kollide, zombide ja maagia pööriseni. Isegi minusuguse ajaloovõõra inimese jaoks oli tegemist mõnusa lugemisega. Pean ka ära märkima, et ka toimetajad on tubli tööd teinud – kui tavaliselt jõuab eestikeelsetesse teostesse ikka paar trükiviga või muud apsakat sisse, siis seekord ühtegi silma ei jäänud, peale ühe ja läbiva keelelise puterdise. Pea kõikides juttudes kasutatakse „me me” mis mind isiklikult häirib – lähme me, saame me, tuleme me, kõnnime me. Aga see on juba nokkimine, sest muu kallal nokkida ei saa.

Raamatuarvustus: Eestid, mida ei olnud (Kristjan Rätsep)

Käesoleva antoloogia näol on tegu üsna ainulaadse projektiga Eesti ulme ajaloos - 12 alternatiivajaloolist (või mingitpidi alternatiivajalooga seostuvat või seostuda soovivat) lugu Eesti autoritelt. Lugude tegevus toimub väga erinevatel aegadel, vase-kiviajast (Mahkra) kuni lähitulevikuni (Krafinna) ja tegevusajast lähtuvalt on need lood ka antoloogias paigutatud.

Üks asi, mis antoloogia lugude puhul silma torkas: n-ö. poliitilise alternatiivajaloo ("Mis saanuks siis, kui üks või teine asi ajaloos läinuks teisiti?") kõrval on õige mitmeid jutte, milles on oluliseks fantasy- või õuduselement, mis kohati isegi domineerib "reaalsuse piirides" ajalooga mängimise üle (Friedenthal, Laurik, Loper, Sander). Eriti torkab see silma vanemat ajalugu käsitlevate lugude puhul. Samas muudab see asjaolu ilmselt antoloogia paljudele ajaloost mitte niiväga huvituvatele ulmelugejatele põnevamaks ja loetavamaks. Ja antoloogia lõpulugu, Krafinna "Elu jõudu", ei suuda ma mingist otsast alternatiivajalooliseks pidada, ehkki selle temaatika antoloogia omaga omal moel hästi kattub.

Mainiks ehk veel ära, et kohalike alternatiivajaloo-autorite eriliseks vihaobjektiks näib olevat tsaar Peeter I - tema jaoks on koguni kahes erinevas loos verine alternatiivne surm välja mõeldud.

Jaagup Mahkra "Tarvaste tulek"

Vase-kiviaegses Eestis toimuva loo peategelaseks on erakust tark nimega Rahomeel, kellel on omalaadne nägemus Eesti alal elavate küttide-korilaste eluviisi radikaalseks muutmiseks.

Loo tegevus arenes küllalt aeglaselt ja tekst paistis algul pigem tavalise eelajaloo-teemalise seiklusjutuna, ent lõpuosa ning puänt päästsid selle loo minu jaoks, kergitades hinde maksimumi peale.

Enne loo lõppu õnnestus mul ka ära arvata, mis jõgi ja küngas need täpselt olid, mille vahel Rahomeel elas.

Indrek Hargla "Clemens Fellinus, Rex Estonicum"

Loo minategelaseks on 13. sajandi alguses Põhja-Saksamaal Ratzeburgi kloostris elav Saaremaa päritolu tsistertslasest munk Petrus Lymandus, kes on üheaegselt tuntud oma tarkuse ja laiskuse poolest. Petrus jääkski heameelega Ratzeburgi kloostrisse vegeteerima, ent ühel päeval saabub kloostrisse vaimulikust kroonik Henrik ja teatab, et Petrus peab tulema talle tõlgi ning keeleõpetajana appi ristisõjast haaratud Liivimaale...

Eks see, kui ulmekirjanik oma fändomisiseseid sõpru-tuttavaid humoorikas võtmes oma teostesse paigutab, ole sihuke kahe otsaga asi - tuttavatele palju nalja ja äratundmisrõõmu, ent ajas või ruumis kaugemale jäävatele lugejatele need naljad väga palju ei ütle. Käesolevas loos suudab autor sellega mõistlikkuse piiridesse jääda - vähemalt mulle tõi Henriku vestlus Petrus Lymandusega loo esimestel lehekülgedel mõninga muige suule, samas ei muuda vihjete mittemõistmine lugu võimalike teiste lugejate jaoks halvemaks - või nii ma vähemalt arvan.

Mulle see lugu meeldis. Üheks põhjuseks võib olla muidugi see, et olen Liivimaa ristisõja temaatikaga hästi kursis ja tegelen ka praegu selle teadusliku uurimisega. Autori loodud alternatiivajalooline stsenaarium on igati põnevalt loodud ja võib vaid mõelda, milliseks kujunenuks Eesti edasine ajalugu siis, kui kõik oleks tõesti niimoodi läinud nagu selles loos.

Heinrich Weinbergi "Vabavalla kaotamine"

Lühiromaan "Vabavalla kaotamine" põhineb 2014. aasta oktoobris Reaktoris ilmunus samanimelisel laastul. Teksti tegevus toimub alternatiivajaloolises 13. sajandi alguse Eestis ja seda võiks liigitada soft-alternatiivajalooks - tegevusmaailma loomisel pole ajalooline usutavus autori jaoks ilmselt kõige olulisem olnud, küll aga on lühiromaanis rohkelt kirjanduslikke ning mütoloogilisi vihjeid. Sisuks siis see, et erinevalt reaalsest ajaloost on eestlastel õnnestunud 13. sajandi alguses endale mingi riiklik moodustis tekitada. Nimeks on sellel Vabavald ja selle eesotsas on Virumaa vanem Uku Kalevipoeg, kes püüab Vabavalla valitsemisel ka vähemtähtsate vanemate soovidega arvestada. Ka ristiusk on vabatahtlikult vastuvõetud ja seega ristisõja sihtmärgiks sattumist välditud. Paraku heidab Uku liitlane, saarlaste vanem (kelles võib hoolimata skandinaaviapärasemast nimekujust kergesti ära tunda Suure Tõllu) silma nii Uku noorele naisele kui ka võimule Vabavalla üle...

"Vabavalla kaotamisest" jääb mulje kui teosest, mida autor pole väga tõsisena mõelnud. Juba tegelaste nimed ja neis peituvad kirjanduslikud ning folkloorsed vihjed muudavad lühiromaani ülemäära tõsiselt võtmise raskeks, sama käib pidevalt ö-tähtedega rääkivate saarlaste kohta (vahel lipsab nende juttu küll kogemata ka mõni "õ" sisse). Tuleks veel mainida, et lühiromaani lõpp jätab teose kuidagi poolikuks ja tekitab küsimuse, et kas selle näol pole tegu omakorda osaga mingist veel pikemast tulevasest teosest.

Meelis Friedenthali "Kasuksepp"

Lugu põhineb ühel suhteliselt vähetuntud Eesti ajaloo sündmusel. 1520. aastatel levis Liivimaa linnades tasapisi luterlik reformatsioon, kusjuures oma roll oli ka radikaalsetel reformaatoritel anabaptistidel, kellest Luther ise hiljem lahti ütles. Aastatel 1524-26 tegutses Tartus siia Saksamaalt rännanud anabaptistist kasuksepp Melchior Hoffmann, kelle tegevus viis veriste usuliste rahvarahutusteni, mille käigus muuhulgas rüüstati ka tänapäeval varemetes seisev Tartu Toomkirik.

Friedenthali lugu võib alternatiivajalooks nimetada küll, ehkki teoloogilise taustaga üleloomulik õudus on "Kasuksepas" vast olulisem. Loo tegevusmaailmas on kuradid ja deemonid vägagi reaalsed ning keskaja katoliku kirikus levinud arusaamal puhastustulest on hoopis teine ning märksa süngem tähendus...

Lool pole väga viga, samas ootasin loost rohkem põnevaid alternatiivajaloolisi ideid, mitte kuraditesse ja deemonitesse puutuvat üleloomulikku õudust.

Mairi Lauriku "Jumala armulikkus"

Fantasylugu räägiks justkui Liivi sõjast, ent seda üsna kummalises tegevusmaailmas - ristiusu asemel on võõrvallutajad toonud Eestisse Kreeka-Rooma usundi, Setumaal labürindis elav Paan valvab, et venelased üle idapiiri sisse ei tungiks jne...

Väga see lugu mind ei kõnetanud, samas tegevusmaailm oma mütoloogiliste vihjetega oli kohati ikka päris pöörane ja jabur.

Mann Loperi "See linn on meile kalliks maksma läinud"

Alternatiivajalooline fantasylugu tugineb Tartu ajaloo kõige kurvemale sündmusteahelale - linna vallutamisele Vene vägede poolt Põhjasõjas 1704. aastal, millele mõned aastad hiljem järgnes Tartu peaaegu täielik õhkulaskmine ja linnaelanike küüditamine. Loo peategelaseks on Luke mõisa lähedalt pärit noor talupoeg Madis, kes ka mõnevõrra nõidusega kursis on. Põhjasõja puhkedes mobiliseeritakse Madis Rootsi maakaitseväkke ja saadetakse Tartu kaitsele...

Mulle see lugu meeldis. Üheks põhjuseks on kindlasti asjaolu, et loo temaatika on mulle südamelähedane - kodulinna minevik on minus alati suurt huvi tekitanud. Põhjasõja-aegse Tartu kirjeldused on igati põnevad, nagu ka loo ulmeline osa.

Mart Sanderi "Saatan Robert"

Loo pealkiri vihjab Giacomo Meyerbeeri samanimelisele ooperile ja selle tegevus toimub 1850. aastatel Tallinnas... mõnevõrra teistsuguses maailmas. Kohalikule baltisaksa ooperiteatrile on määratud Transilvaaniast pärit direktor, kellega ei paista kõik just päris korras olevat ja kellesse konservatiivselt meelestatud teatritrupp üsnagi kahtlustavalt suhtub...

Lugu võib alternatiivajalooks liigitada küll, ehkki ma ise eelistaksin sellest mõelda kui alternatiivses tegevusmaailmas toimuva sündmustikuga gootilikust õudusloost. Autor on loos üsna põhjalikult kirjeldanud 19. sajandi keskpaiga Tallinna, seda nii üldisesse linnaruumi kui ka kohalikesse baltisaksa aadlisuguvõsadesse puutuva osas, samuti leiavad iroonilist ja anakronistlikku äraspidist äramärkimist ka mõningad viimastel aastatel Eesti ühiskonda lõhestanud (pseudo)probleemid.

Pärast romaani "Lux Gravis" ja käesoleva loo lugemist võib öelda, et M. Sander ei kirjuta ulmet küll tihti, aga kui kirjutab, siis väga heal tasemel.

Maniakkide Tänava "Kolmanda Reichi triumf!"

Ingliskeelses alternatiivajaloolises ulmes on Hitleri võit Teises maailmasõjas ilmselt kõige levinum teema üldse - kohe meenub Dicki klassikaline "Mees kõrges lossis", samuti mitmed teised seda teemat käsitlevad romaanid. Eestis sel teemal ja kohalikku õhustikku kasutades minu teada seni alternatiivajaloolisi tekste kirjutatud pole. Eks eestlaste jaoks ole Teine maailmasõda mõistagi märksa mitmetähenduslikum ajaloosündmus ja vastaval teemal alternatiivajaloo kirjutamine mõjub nii ehk naa veidi provokatiivsemalt kui USA-s või Suurbritannias. Mandi loo tegevus algab kusagil 20. sajandi keskpaigas Jõgeva lähedal Udu (!) koonduslaagris. Võrreldes reaalse ajalooga on Mandi loodud Hitleri võidu järgses maailmas arenenud märksa kiiremini nii kosmosenautika kui ka arvutitehnika, Kuul paikneb natside robotikoloonia ja koonduslaagrivangide sunnitöö seisneb programmeerimises. Loo keskmes on Udu laagri erineva minevikutaustaga eestlastest vangid, kellest üks teab Kolmanda Reichi olulist saladust...

Lool pole väga vigagi, ehkki kohati on see rabedavõitu.

Esiteks tegevusmaailm. Kolmanda Reichi koosseisus oleva Eesti kirjeldus mõjub üsna realistlikult (kardetavasti hakkab varem või hiljem mõni natsihelbekesest lugeja ülemäära negatiivse teemakäsitluse üle virisema). Samas on kogu see maailm tehnoloogiliselt kuidagi liiga arenenud... kohati isegi arenenum kui meie reaalne maailm tänapäeval. On ka täiesti võimalik, et autor polegi kogu seda lugu ja maailma väga tõsiselt mõelnud, sest veidi meenutab loos toimuv mõnd vana Teise maailmasõja teemalist seiklusfilmi (hulljulged põgenemised koonduslaagrist, eluvõõras hull natsiteadlane oma veidrate leiutistega jne).

Teiseks, loo intriig. Arvestades seda, millega peategelane ja tema kaaslased hakkama on saanud, ei tohiks nad üldse elus olla. Ei koonduslaagris ega väljaspool seda. Kolmandaks: loo eestlastest tegelased kipuvad kogu aeg omavahel segi minema, eristudes üksteisest vaid nime järgi. Samuti paistab, et ka autoril on nad kohati omavahel segi läinud (loo alguses jääb mulje, et Arved Tamm on koonduslaagri hukkamiskomando poolt maha lastud, aga kohe pärast seda mainib autor, et tegelikult kisti ta hoopis okastraadil rippudes Reichshundide poolt pisikesteks tükkideks).

Mihkel Seederi "Ernst Meele Eesti"

Loo tegevus toimub alternatiivajaloolises Eestis, kus 1937. aastal on Konstantin Päts rahvaülestõusuga kukutatud ja võimule tulnud vapside juht Artur Sirk. Ka Teine maailmasõda ja järgnenud Nõukogude okupatsioon on toimunud reaalsest ajaloost mõnevõrra erinevalt. Loo tegevus toimub 2004. aastal, mil tähistatakse Eesti iseseisvuse taastamises olulist rolli mänginud Ernst Meele kümnendat surma-aastapäeva...

Seederi lool on üsna läbinähtav maailmavaateline sõnum ja ilmselt leidub nii lugejaid, kellele see meeldib, kui ka neid, kellele mitte. Loo kvaliteedi osas pole mainitud sõnum siiski nii oluline, teksti peamine häda on see, et selle tegevusmaailm on lohakalt kirja pandud ja logiseb igast otsast. Teises maailmasõjas toimunu jääb kuidagi häguseks, nagu ka põhjused, miks Soome, Eesti ja Läti lõpuks ikkagi Nõukogude võimu alla sattusid. Veelgi segasemaks jääb see, et kuidas Eesti siis ikkagi tänu Sirgi diplomaatiale "eritingimustel" Nõukogude Liiduga ühendati ja mida need "eritingimused" endast kujutasid. (Massirepressioonidest vaba liiduvabariik olnuks Stalini ajal võimatu nähtus, kodumaa mahajätmist paljude eestlaste poolt saanuks ennetada aga vaid kommunistliku režiimi mittekehtestamine). Absurdne on ka Eesti taasiseseisvumise kirjeldus 1984. aastal - arvestades toonast olukorda maailmas ja Nõukogude Liidu rahvusvahelist positsiooni. Pluss see kummaline taasiseseisvunud Eesti "totalitaarse otsedemokraatia" kirjeldus.

Kokkuvõttes võib öelda, et autor on püüdnud kirjutada poliitikateemalist alternatiivajalugu, aga 20. sajandi Euroopa poliitiline ajalugu pole ilmselt ta tugevaim külg. Peale ideelise kondikava aga Seederi loost suurt muud midagi polegi - ja ka see kondikava on mõnevõrra vigaselt kirja pandud.

Veiko Belialsi ja J. J. Metsavana "Piisab, kui seinale kritseldad B"

Veidi raske on erapooletu arvustajana arvustada teksti, mille loomisega seotud arengutega oled reaalajas vahetult kursis olnud ja mille alternatiivajaloolise taustmaailma loomiseks ka autoritele nõuandeid jaganud.

"Piisab, kui seinale kritseldad B" (seda, millele see pealkiri vihjab, pole vist vaja lahti seletada) räägib alternatiivajaloolisest maailmast, kus Vene keiser Peeter I atendaadi ohvriks langes, järgnev Venemaa nõrgenemine viis aga peaaegu sajand hiljem Eesti ala langemiseni Napoleoni võimu alla. Veidi hiljem on siiski õnnestunud Vene impeerium taastada ja tsaarivõim püsib Eestis ka 21. sajandi alguses. Napoleonist on aga saanud Eesti rahvuskangelane ja tema isikust inspireerituna on siinmail tekkinud kummaline subkultuur - bonapartistid. Veidi skinheade või punkareid meenutava rühmituse liikmed austavad Napoleoni, kasutavad prantsuspäraseid hüüdnimesid, kannavad Napoleoni-aegset sõjaväeriietust, kulistavad veini, kaklevad anarhistidega ja teevad muid tempe. Mainitud subkultuuri näol on seejuures tegu äärmiselt pikaealise nähtusega, mis suudab noori ja mässumeelseid isikuid kaasa tõmmata rohkem kui 150 aasta jooksul.

Tegu on täitsa lõbusa looga ja nii mõnedki kohad sellest (nagu alternatiivse Pronksiöö kirjeldus) toovad lugedes muige suule. Belialsil ja Metsavanal tuleb kahassekirjutamine päris hästi välja (meenutagem või nende ühist tuumapungi-lugu "Kuldse päikse all me elame...", mille lõbusa stiili käesolev jutt mõnevõrra meelde tõi). Mingil põhjusel meenusid ka Tõnu Trubetsky ja tema sõprade kirjutatud kummalised raamatud Eesti punkarite tempudest... Belialsi-Metsavana ühisloo stiilis oli midagi sarnast. Samas tuleks negatiivse külje pealt mainida, et lugu tundus kuidagi fragmentaarne ja hakitud.

Ehk kirjutavad autorid sellest maailmast kunagi veel.

Siim Veskimehe "Valendab üksik prooton"

Käesolevas loos on Veskimees loonud oma ideaalse paralleelmaailma. 21. sajandi alguses on Skandinaavia riigid ühendatud 120 miljoni elanikuga Põhjamaade Konföderatsiooniks, kuhu kuulub ka Eesti ja kus valitseb monarhia (meenub, et mingist sarnasest maailmast oli ka ta romaanis "Poolel teel" juttu). Põhjamaade Konföderatsioonis valitseb ideaalne kord, saadakse hõlpsalt hakkama nii islamiterroristide kui ka pagulastega ja muuhulgas on politseil õigus teolt tabatud tõsisemaid kurjategijaid kohapeal hukata, sest "muidu on ainult mingid naisi põlema panevad või vägistavad islamivärdjad". Paraku häirivad kirjeldatud idülli mitmed asjaolud, sealhulgas kuuldused Alternatiivmustrist - paralleelmaailmast, kus Põhja-Euroopa ajalugu on läinud nii, nagu see meie maailmas täpselt läks...

Veskimehe looming tekitab minus järjest segasemaid tundeid. Käesoleva loo kohta võiks öelda - nii halb, et peaaegu hea. Loed ja saad mõistusega aru, et õudne sopakas, samas on see nii uljalt ja hoogsalt kirja pandud, et tundub päris põnev. Samuti on autor käesolevas loos loobunud mitmetest talle omistatud vigadest - pikkade ja nämmutavate dialoogide asemel on rohkem hoogsat märulit, ka erootika osakaalu on vähemaks võetud. Ühe Veskimehe loomingule omase tunnusena on selles loos küll hulk üksteisest eristamatuid ja ühesugust juttu rääkivaid peategelasi. Pluss selgelt üle võlli keeratud rassism - mis ongi ilmselgelt autori taotlus olnud.

Krafinna "Elu jõud"

Ehkki jutt on ilmunud alternatiivajaloo antoloogias "Eestid, mida ei olnud", ei oska ma seda kuidagi alternatiivajalooks pidada. Puhas tulevikuaineline SF. Lugu on üsna keerulise ülesehitusega ja pikemalt ei tahakski ma selle sisust rääkida - niivõrd lühikese ning tiheda teksti puhul on liiga suur oht midagi liigset välja lobiseda.

Intervjuud kogumiku „Eestid, mida ei olnud“ autoritega (Heli Illipe-Sootak)

Detsembrikuu alguses ilmus ulmeantoloogia "Eestid, mida ei olnud". Selles Eesti alternatiivajaloo kogumikus on kokku 12 lugu, mille on kirja pannud 13 kirjanikku. Ulmekogumiku kokkupanek eeldab hääde lugude kirjutamist ja see omakorda - häid kirjanikke. Alates tänasest tutvustame neid, tänu kellele selline antoloogia üldse ilmuda sai. Ehk siis anname au autoritele, kelle looming lugejaid rõõmustab. Intervjuude leitmotiiv on "Kirjastus pole oluline, autor on põhiline"

Jaagup Mahkra, loo "Tarvaste tulek" autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide "ulme-"?

Jaagup: On ikka oluline. Ulme on kirjanduses eraldiseisev nähtus ja seda ei peaks mitte häbenema, vaid hoopis rõhutama ja populariseerima.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Jaagup: Vana kooli stiilis pulp-ulme. Kui rääkida kolmest tänapäevasest põhižanrist, siis ilmselt fantasy, ja kui väga detailseks minna, siis sword & sorcery.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Jaagup: "Mis oleks võinud olla?“ on ju sama huvitav küsimus kui „mis edasi saab?“. Ja ega enamik meie tulevikustsenaariume ka teoks ei saa.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Jaapup: Esiajalugu on minu jaoks huvitav, kuna sellest on vähe teada. See pakub mulle palju ainet mõtisklusteks ning annab ühtlasi fantaseerimiseks vabamad käed.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Jaagup: Et meid ootaksid ees ainult igavad ajad! Kirjutame need ise huvitavaks…

Indrek Hargla, loo "Clemens Fellinus, Rex Estonicum" autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Indrek: On oluline. Ulme on kirjanduse eliitliiga. Iga tropp ulmet ei kirjuta. Jahvatada oma elust ja teeselda tähendustiinet postmodernset psühholoogilist realismi on kordades kergem, kui kirjutada kvaliteetset ulmet.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Indrek: Mugavus ei ole vist eesmärk, kirjanik peab tundma end kirjutades valusalt pingutamas ja liigne mugavus ei tule kasuks. Aga küllap mulle sobivad ajalooline fantasy, alternatiivajalugu ja traditsiooniline sf paremini kui näiteks hard sf (ma ei tea suurt midagi reaalteadustest), küberpunk (booring) ja high fantasy (ei viitsi kirjutada pikki ratsamatku haldjateriiki).

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Indrek: Ajalugu ei ole tervikuna ja valmis kujul üldse olemas. Ja ajalugu muutub kogu aeg, mitte ainult tõlgendustes, vaid ka informatsiooni lisandudes või kadudes ja hägustudes. Inimtegevuse ajalugu on narratiiv ja seega alati mingi üldistus. Teisalt on asjade tõeline olemus alati ajaloos. Asi on see, mis ta on olnud, tänapäev on ainult pealispind, mis ei anna meile asja kohta täit infot. Miks peaks mängima? Inimene armastab mängu, inimene ongi mängiv loom.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Indrek: 13. sajandi algus. Läti Henriku kroonika – eestlane astub ajaloonarratiivi, mõõk käes, ristiusu vastu võideldes. Või vähemasti seda väidab Henrik. Ma valisin selle aja kahel põhjusel. Üks on see, et see võimaldas modelleerida mõningaid tänapäevaseid sõlmprobleeme. Teine – see on Eesti ajaloo oluline periood, kus sündmused oleks võinud minna mitut rada. Nad läksid ühte võimalikku, aga mitte vältimatut rada.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Indrek: Kuna juubelipäevil on sünnipäevalaps tõbine ja peab nähtavasti opile minema, siis ma soovin edukat paranemist.

Heinrich Wrinberg, loo "Vabavalla kaotamine" autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-"?

Heinrich: Minu jaoks on esmajoones oluline tunda ja mõelda endast kui kirjanikust, st inimesest, kes kirjutab ilukirjanduslikke tekste eesmärgiga neid avaldada ja kelle tekste ka avaldatakse. Niivõrd kui kirjutan peaasjalikult ulmetekste, siis aitab määratlus ulmekirjanik kindlasti kaasa autori ja loomingu paremale määratlemisele.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Heinrich: Minu eelistatud alamžanriks on SF (science fiction) ja tulenevalt isiklikust taustast veelgi spetsiifilisemaks minnes kergelt öko-temaatiline. Aga meeldib ka paralleelreaalsuste ja ajaparadokside valdkond. Alternatiivajalugu loetakse vist siiski ka pigem SF’iks…?

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Heinrich: Tegelikult on ajaloo puhul faktilise teadmise ja selle ümber tagantjärgi (olgu siis teadlaste või rahvasuu) loodud narratiivi vahekord ju tihtipeale küsitav… Ehk siis küünilisemalt öeldes: ajalugu – see on meie teha. Ajalooga mängimine nn alternatiivajaloolises tekstis on samavõrd õigustatud kui hetkereaalsusega mängimine mistahes ilukirjanduslikus tekstis – see on looming, see on põnev, see aitab ka võib-olla tegelikku ajalugu paremini mõista.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Heinrich: Võimalik, et eestlase nö vaimses DNA’s on üle võimendatud see muistse vabadusvõitluse kaotamise trauma ja sellele järgnenud 700-aastase orjaöö narratiiv…? Minu tekst tegeleb selle mõttega, et kui oleks ikkagi oma riik tehtud seal kuskil 12-13 saj vahetuse eel, mismoodi siis oleks olnud? Kas see oleks olnud see „ussi- või püssi- või imerohi“, mis puudu jäi?

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Heinrich: Soovidega on see ohtlik asi, et mine sa tea – võib-olla lähevadki täide… Ja kes teab, kas see, mis täna näib hea soovina, pikas perspektiivis ongi enam nii hea? Igatahes riskin soovida ulmelisi ideid ja pealehakkamist nende elluviimisel.

Meelis Friedenthal, loo „Kasuksepp“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Meelis: Üldiselt siiski ei ole oluline. Mulle on tundunud, et nii selgelt žanri tuvipuuri paigutamisega piiratakse ühelt poolt kirjaniku enda vabadust kirjutada nii, nagu tal parajasti tahtmine on, ja teisalt häälestatakse lugeja ootused suhteliselt ette teada konventsioonidele. Samas on mulle oluline ulmekirjandus, võib-olla oleks isegi täpsem öelda antirealism, just eelkõige vabaduse mõttes kirjutada nii, nagu asjad võiks olla, mitte nii, nagu need parajasti on.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Meelis: Minu tekstidele on ette heidetud, et mitmedki neist on piiripealsed või sobituvad üldse halvasti ulmekirjanduse alla. Sellest tulenevalt on ka raske öelda, millises ulme valdkonnas ma end kõige mugavamalt tunnen, võiks äkki öelda, et see on spekulatiivne kirjandus?

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Meelis: Minevik on tundmatu maa ning iga ajastu peab seda uuesti avastama. Neidsamu sündmusi nähakse igas ajastus pisut erinevalt, tõlgendatakse vastavalt oma ootustele ja eelistustele. Kõige üldisemalt võiks öelda, et minevik on oleviku peegel ja vastavalt sellele, kes seal peegli ees seisab, muutub ka sisu. Pealegi, mitte keegi ei suuda peegli ees iseennast loomuliku näoga vaadata, ikka tehakse mingi ebaloomulik naeratus vms.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Meelis: Esiteks selle pärast, et meil oli 2017. aastal reformatsiooni 500. aastapäev ja teiseks selle pärast, et reformatsiooniaegsed sündmused näivad mulle praegu väga täpselt peegeldavat meie ühiskonnas toimuvaid sündmuseid. Rahulolematus eliidiga, tahtmine ja valmisolek muutusteks, populistide esilekerkimine. Selle jutu kirjutamine aitas mul nii mõnestki tänapäeval toimuvast protsessist paremini aru saada.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Meelis: Kui väike nõid oli 127-aastane, siis ei lubatud teda veel Blocksbergi mäelegi, sest ta oli liiga noor ja roheline. Mulle meeldiks esiteks küll, et jõuaks see vanus kätte, mil tekib nii palju kogemust, et täie õigusega suurte nõidadega koos tantsida.

Pildi autor Jaana Muna

Mairi Laurik, loo „Jumala armulikkus“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Mairi: Ma olen suurema osa oma elust olnud ulmekirjanduse lugeja ning mu kirjanikutoimetused kuuluvad ka suuremalt jaolt ulme alla. Seega on ulme žanrina minu jaoks oluline ning sellest tulenevalt tunnen ma ka teatavat uhkust ja koju jõudmise tunnet, kui minu tegemisi selle sõnaga seostatakse.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Mairi: See on natuke keeruline küsimus. Kõige suuremat naudingut pakub teadusulme – mulle meeldib teadusulmet lugeda ning meeldib ka see mõttetöö, mis ühe teadusulmelise maailma loomise taustaks läbi tuleb käia. Samas olen ma nii fantaasia kui linnafantaasia liigituse alla kuuluvaid lugusid vist isegi rohkem kirjutanud ning üsna samamoodi – nautinud iga hetke nende sünniloost. Võib-olla on teistpidi isegi kergem öelda: ma arvan, et ma ei tule toime õuduskirjandusega, sest ma ei armasta õuduslugusid.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Mairi: Kui lähtuda ainult küsimustest „miks peaks?“ või „milleks see kasulik on?“, jääks maailmas väga palju toredaid asju tegemata. Lihtne vastus oleks: „miks ka mitte?“. Aga tõsiselt rääkides aitavad alternatiivsete mõttekäikude peas läbimängimised märgata detaile, mis reaalsuse protokollides ebaolulistena märkamatuks võiksid jääda. Sama mõte kehtib ju ka teadusulme (nii reaalteadustel baseeruva kui ka sotsiaalteadustel tugineva) kohta. Lisaks sellele ei saa kindlasti jätta mainimata ka lihtsalt mängu ilu.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Mairi: Liivi sõda on ühest küljest miski, millega on kerge suhestuda ka sellel lugejal, kes tavaliselt pole ehk kõige usinam ajaloolise või alternatiivajaloolise kirjanduse lugeja. Teisalt oli see ka aeg, mil tänase Eesti territooriumile astus sedavõrd mitu erinevat kultuuri ja maailmavaadet ning kogumikus ilmunud lugu hakkas üsna omaenese tahtmise järgi mu peas kuju võtma. Küllap oma osa andis ka tänavune reformatsiooni 500. aastapäeva tähistamine, mis aitas mõtteid reformatsioonijärgsele ajale koondada.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Mairi: Paar päeva tagasi soovis üks vana mees, keda ma iial varem kohanud polnud, bussipeatuses „tervist“. „Seni kuni sul on tervist, et tööd teha, on kõik hästi,“ selgitas mees juurde. Just seda sama sooviksin ma ka meie riigile: tervist, et oleks jaksu tööd teha, mõistust, et sellest tööst sünniks rohkem kasu kui tüli ning mängulisust, et suure töötegemise vahele ka vahel mõni lihtsalt mängu ilu või naeratuse nimel tehtud asi poetuks!

Mann Loper, loo „See linn on meile kalliks maksma läinud“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Mann: Eesliited on huvitav teema kirjanikutiitli puhul. Ulme-sõna näen hea meelega, samas kui kirjutatakse "naiskirjanik", on sel kehv maik küljes. Võta siis kinni.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Mann: Lihtsam on fantasy, aga see ei tähenda, et ma muid žanre kirjutada ei tahaks.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Mann: Samas on meie arusaam ajaloost üsna muutuv nähtus. „Mis oleks, kui...?“ on küsimus, mis ajalooga kokkupuutuvaid inimesi ikka kõnetab. Ajalooteemaline ilukirjandus seab ranged piirid ja kannab teatavat vastutust ajaloolise tõe ees, alternatiiv aga avab põnevad mängumaad.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Mann: Tartlasena olen ikka kodulinna ajaloo peale mõelnud. Põhjasõjas toimunu on üks mustemaid peatükke Tartu ajaloos ja üks neist põhjusist, miks meil keskaegset hoonestust või linnamüüri alles ei ole.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Mann: Rahulikke ja igavaid aegu, mis soosiksid fantaasialendu.

Pildi autor Renet Heinla

Mart Sander, loo „Saatan Robert“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide "ulme-"?

Mart: Kirjanduse maailmas ei ole "ulme" sageli austav eesliide. See on umbes nagu öelda kustniku kohta "koomiksi"-kunstnik. Kõlab natuke alavääristavalt. Sageli aga näitab see pigem, et inimesel on fantaasia, mille rakendamiseks jääb mainstream-kirjandusest või kunstist väheseks. Mina ei pea fantaasiat kunagi halvaks tooniks, vastupidi.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Mart: Üritan leida mingit žanritevahelist tühja ala, kuhu ennast mahutada. Ulme kisub sageli stampidesse, seda nii narratiivi kui karakterite osas. Loodan, et näiteks romaaniga "Lux Gravis" (2017) suutsin neid stampe veidi pea peale keerata. Paljud ei saa sellest aru ja ootavad "ulme" all ikka ainult kosmoseseiklusi ja superkangelasi.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Mart: Ajaloost me õpime, ja kui meil on kasutada mitu eri ajalugu, saame me neist õppida ja järeldada palju rohkem.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Mart: Mulle lihtsalt meeldis Tallinna ooperiteatri lugu ja kui tuli variant midagi kirjutada, ei mõelnud ma kaua. Ilmselt jääb see kogumiku kõige vähem "alternatiivseks" looks, aga nagu öeldud, ma ei taha kunagi peavooluga kaasa ujuda.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Mart: Rohkem fantaasiat!

Maniakkide Tänav, loo „Kolmanda Reichi triumf!“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Maniakkide Tänav: See on oluline, kuna ma kirjutangi ainult ulmet.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Maniakkide Tänav: Kõigis. Mulle meeldib vaheldus ja meeldivad kirjanduslikud väljakutsed, seetõttu ei põlga ma ära ühtegi ülem- ega alamžanrit. Olen märganud, et mida enam ma uusi asju katsetan, seda rohkem tahaks kirjutada, sest ideid igas erinevas vallas tekib aja jooksul järjest rohkem. Selleks, et neid ideid vähegi kontrolli all hoida, on hea vahepeal kirjutada eri žanrite segu.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Maniakkide Tänav: Loomulikult selleks, et huvitav oleks, ka see on omamoodi vaade tundmatusse. Ja miks ei saa muuta? Pigem väidetakse, et ajalugu käib ringiratast. Seepärast on enne ajalooratta täispöörde sooritamist ja uuesti samalaadset sündmust läbides ainult hea erinevaid stsenaariume läbi mängida ja mõelda, mida saaks seekord paremini teha.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Maniakkide Tänav: Sest seda on Eesti ulmes vähe käsitletud, ise aga olen viimasel ajal lugenud mitut „natsid võitsid“ romaani väljamaa autorite sulest. Nii et läks minu jaoks just parasjagu teemasse.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Maniakkide Tänav: Pikka iga, edu töös ja isiklikus elus :) Ja ikka hoida pilk pikalt tulevikus ning mõelda, et mida teha nii, et ei läheks naa.

Mihkel Seeder, loo „Ernst Meele Eesti“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Mihkel: Ulmekirjanikuks ma end ei nimeta. Aga õnneks saab ka näitekirjanikuna tegeleda üsna ulmeliste teemadega. Looja saab enesemääratlusega minna vaid teatud piirini (edasi tekib juba oht eneseparoodiaks). Seepärast ootan parem ära, kas kunagi tuleb mõnel kirjandusteadlasel mõttesse mind „ulme-” liitega pärjata ja kui see juhtub, siis võtan ma au tänutundega vastu.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Mihkel: Olen ulmežanris nii kirjutaja kui lugejana totaalne võhik. Vast kõige rohkem erutab mind alternatiivajalugu. „Mees kõrges lossis” on isegi läbi loetud. Olen uurinud pisut Harry Turtledove’i loomingut. Usun, et tõelised avastused ja äratundmised selles valdkonnas seisavad mul alles ees.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Mihkel: Küsimus ei ole minu jaoks mitte mängimises, vaid maagilises kui-s. Selle hapra sõnapaari najale toetub loomisprotsessi kõige ahvatlevam tahk – panustada oma mõttejõudu maailma olemuse analüüsimisse. Alternatiivajalugusid luuakse, et anda veel üks võimalus siinse reaalsuse mõtestamiseks.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Mihkel: Olen oma professionaalses elus veel õpipoisi faasis ja lood tulevad minu juurde, mitte vastupidi. Eesti teatrid otsustasid tähistada kodumaa juubelit suurejooneliselt, luues iga kümnendi kohta uue lavastuse. Indrek Hargla ning VAT Teatri kunstiline juht Aare Toikka panid pead kokku, et luua lavastus 1930ndatest. Meistrid otsustasid mind ka kampa võtta ja nii sündis „Sirgu Eesti”. Kuigi siin kogumikus olev lookene „Ernst Meele Eesti” ülesanne oli juhatada sisse lavastuse alternatiivne maailm, siis viis loomisprotsess lavastuse teistele radadele ja seetõttu saab „Ernst Meele Eestit” nimetada täna iseseisvaks miniatuurseks alternatiivajaloo-saarekeseks.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Mihkel: Antud olukorras on vist mõttetu endalt küsida, mida soovida 100-aastasele inimesele. 100-aastasele tammele tuleb aga alles tuult tiibadesse soovida, sest ta on viimaks jõudnud lapseeast välja. Riik vast ongi rohkem puu kui inimese moodi. Seepärast soovin Eestile palju päikest, hulganisti võsukesi ja et juured ikka peaks!

J.J. Metsavana ja Veiko Belials, loo „Piisab, kui seinale kritseldad B“ autorid.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

J.J. Metsavana: „Ulme-“ eesliide on mulle väga oluline. Mulle meeldib unistada ja oma reeglitega uusi maailmu luua, et neis huvitavate ideedega eksperimenteerida, ning ulme on ainuke žanr, kus ma seda vabalt teha saan. Seega on minu jaoks ulme näol tegemist kirjanduse kõrgliiga, mitte sabassörkija või vähemväärtusliku alamžanriga.

Veiko: On oluline. Ulme ongi oluline asi. Ja väidetavalt olla mina olnud üks esimesi, kes hakkas oma jutte kirjutama-avaldama teadlikult ulmena, mitte muude ambitsioonide kattevarjuna (see väide jäägu küll väitjate südametunnistusele), järelikult oli mulle algusest peale oluline määratleda end eelkõige just ulmekirjanikuna.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

J.J. Metsavana: Teaduslik-fantastikas. Täpsemalt küberpungis ning kosmoselugudes, aga ka õuduskirjandus pole mulle võõras. Kõige ebamugavamalt tunnen end ilmselt epic fantasy’s, ilmselt on siin süüdlaseks vähene lugemus ja vale peakuju.

Veiko: Olen kirjutanud vist igas alamžanris, kui aurupunk välja arvata (loodetavasti saab seegi viga kunagi parandatud). Ei oska ühtegi eelistada. Ulme on ulme on ulme...

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

J.J. Metsavana: Ilukirjandus ja ulme ongi suuresti mäng ja miks peaks keelama endale sealseid kõige vahvamaid mänguasju? Teiseks on neid „mis siis, kui…?” küsimusi väga põnev esitada. Pealegi, teisi võimalusi neid alternatiivseid ajaliine kogeda meil peale ilukirjanduse pole .

Veiko: Sellepärast peabki mängima.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

J.J. Metsavana: Tegelikult toimub minu ja Belialsi ühisjutu tegevus vist lausa neljal eri ajaperioodil. Valitud said need kõik puhtalt praktilistel kaalutlustel, et saaks võimalikult palju olulisi võtmesündmusi pea peale pöörata.

Veiko: Sest Metsavanal oli algne idee, mis kõlas piisavalt pöörase ja huvipakkuvana. Ja tänusõnad siinkohal kõigile, kes Õlleministeeriumis selle arendamisele entusiastlikult kaasa aitasid (Mann, Mairi, Weinberg, Rätsep).

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

J.J. Metsavana: Rohkem head eestikeelset ulmet ja uusi kodumaiseid ulmekirjanikke!

Veiko: Oh, õitse veel kaua, nagu laulusalm ütleb.

Siim Veskimees, loo „Valendab üksik prooton“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Siim: Üldiselt mitte. Kuigi ulme on kõige nõudlikum žanr, (ideekirjandus versus tavakirjandus) ja olen esmajoones ulmekirjanik, olen kirjutanud ka palju muud, mis ühtki otsa pidi ulme alla ei mahu, nii et ise eelistan selguse huvides laiemat mõistet – kirjanik.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Siim: Ütleme nii, et mulle meeldib ühiskonda modelleerida. Lasen harva fantaasia „niisama” kappama, enamasti võtan mõne idee, mõned olulised sündmused, arengud või leiutised, ja sealt edasi üritan, palju võimalik, jääda rangelt tõenäosuse, loogika ja psühholoogilise usutavuse piiresse. Eks see vist žanrimääratlusena hard-sf ole.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Siim: „Kes ajaloost ei õpi, on määratud seda kordama.” Ajalukku on võimalik suhtuda mitut moodi. Võib pidada seda tootlike jõudude ja klassivõitluse paratamatuses püherdamiseks marksismi vulgaarmaterialistlikus vaimus, ja võib märgata üldisi mustreid, trende ja meeme, mis korduvad läbi rabanduseni erinevate inimühiskondade. Miks ikkagi asuvad need, kel kõigi parameetrite järgi oleks võimalik muuta maailm ilusamaks paigaks, ühel hetkel tegelema ilmvõimatuid, ennasthävitavaid lollusi – ehitavad püramiide või laastavad end inkvisitsiooni või vasakliberaalsusega? Küsimus on ikka üks – mida meie – meie just praegu ja siin! – peaksime tegema, et meie mõtted ja väärtused ajas edasi kanduksid, mitte poleks vaid ajaloo uurimisobjekt lahtris „kurioosumid”.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Siim: Vastaksin W. S. Maughami lõpmatult korratud sõnadega – palju lihtsam on kirjutada sellest, mida sa tead, kui sellest, mida sa ei tea. Eks ma ikka mõista XX–XXI sajandi ühiskoda paremini kui mõnd teist ajalooperioodi.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Siim: Et tuleks ka 200-s, kuigi kõik märgid näitavad, et vat see on ebateaduslik ulme...

Pildi autor Sigrid Osa

Krafinna, loo „Elu jõud“ autor.

Heli: Kas ja miks on sinu jaoks oluline, et sinu kui kirjaniku ameti juurde kirjutatakse eesliide „ulme-“?

Krafinna: Ulme on nagu pisike vastik putukas – piniseb-piniseb, ära ei lähe ja teda on igal pool. Korralikus seltskonnas temast üldiselt ei räägita. Seega, tuleb luua pretsedent.

Heli: Millises ulmežanris tunned end kõige mugavamalt?

Krafinna: Õudus. Meeleolu tekitamine on õuduskirjanduses väga tähtis, ja see on teema, millega tegeled siis, kui kirjutad luuletust. Mugavustsoon mulle.

Heli: Miks peaks ajalooga mängima? Seda ei saa ju enam muuta.

Krafinna: Miks peaks üldse keegi midagi mängima? Mis mõtet on mängudel peale fantaasia rakendamise? Välja arvatud lapsed, neil on vabandus – nad ei pea makse maksma.

Heli: Miks valisid oma jutu teemaks just selle ajalooperioodi?

Krafinna: Minevik ei paelu niivõrd kui see, mis saab. Samas, ilma sisaliku jäljeta kaaren kivi ei toksi. Niisiis, tulevik tänapäevaga segi.

Heli: Eesti Vabariik 100. Mida sooviksid sünnipäevalapsele?

Krafinna: Vali uuesti.

Ursula – tark vana naine (Raul Veede)

22. jaanuaril lahkunud Ursula K. Le Guinist on eesti keeles kirjutatud omajagu, ehkki see kirjasõna on küllaltki laiali puistatud (väike bibliograafia). Entsüklopeediaartikkel on samuti olemas, seega ei ole eluloolise faktipuruga veebiliivatamisel ja teoste üksikasjalikul ümberjutustamisel mõtet. Olgu siis parem juba isiklikumat laadi mõtiskelu. Kellele miski hägusaks jääb, kuna ta Le Guini raamatuid lugenud ei ole – lugegu.

Eestis, nii nagu mujalgi, tuntakse Le Guini loomingust eelkõige kaht tsüklit kahest maailmast: Haini või Oikumeeni maailmast, kus ürgammu teadmata asjaoludel kosmosesse laiali puistatud inimkond oma sugulasi vähehaaval kokku otsib, nende veidrusi avastades ja võõristades, ning Meremaast, kus inimesed on samamoodi laiali mööda saari, kuid püüavad reaalsust taltsutada mitte tehnika, vaid nimemaagia jõul. Tegelikult on ta kirjutanud muudki, alates teismeliste fantaasiasarjast “Lääneranniku annaalid” (“Annals of the Western Shore”) ja lõpetades realistliku romaanisarjaga väljamõeldud Ida-Euroopa riigi Orsinia ajaloost viimasel paaril sajandil. Nende vahele mahuvad ka mõned raamatutäied luuletusi ja esseesid. Nagu mineval nädalal selgus, esitati ta viimane esseekogu, blogipõhine “Aega pole raisata” (“No Time to Spare”) USA PEN-klubi auhinnale. Ulmerahvast puudutavad rohkem muidugi tema võidetud Nebulad, Hugod ja Locused.

Raamatuid on tal Eestis ilmunud üheksa (mõni isegi kordustrükis), kaheksa neist Krista Kaera ja üks Eva Lutsu tõlkes – mõlemad oma teatud-tuntud kvaliteeditasemel. Kaks aastakümmet tagasi viitsis mõni veel “Meremaa” kallal nuriseda ja “Maamerd” nõuda, nüüdseks on vist Jürkagi käega löönud. Las kriitikud hauguvad, laevad liiguvad omasoodu edasi nii merel kui kosmoseski. Nüüd siis juba lõplikult, kaugeimast kaldast edasi.

Ursula Le Guini isa oli tuntud antropoloog ja see paistab tütre raamatutest välja. Tema kirjanikunimes Ursula K. Le Guin pesitsev K ei tähenda, muide, mitte Läbikäigu Kustit, vaid isalt päritud neiupõlvenime Kroeber. Essees “Indiaani onud” (“Indian Uncles”) on ta kirjeldanud, kuidas isa indiaanlastest töökaaslased-keelejuhid, mõni neist oma rahva viimanegi, jõnglasega suhtlesid: kes õpetas kõndimist, kes väärikust ja lauakombeid. Ursula kirjatöödest on näha, et isiklike kokkupuudete kõrval tutvus ta ka antropoloogia sisulise poolega. Suurem osa tema kirjutatust on tugevalt sotsiaalne ulme. Jah, ta on humanistlik ja peab iga mõistusega olendit väärtuseks omaette, ent valdava osa tema tähelepanust tõmbab endale ühiskond ning inimestki jälgib ja kirjeldab ta eelkõige ühiskonnas toimivana.

Mitmed Le Guini teosed põhinevad sarnasel üldskeemil: võõramaalane satub uude ühiskonda, kus tal ei õnnestu jääda vaatlejaks, kuid mida ta kirjeldab ikkagi võõristusega, üllatunult ja jahmunult. Tihti illustreerib kirjanik kvantmehhaanikast tuttavat tähelepanekut, et juba vaatluse fakt üks muudab vaadeldavat; nii jätab ka vaatleja ühiskonda jälje, olgu jutt siis mõne Meremaa võluri rännakuist või kauge planeedi diplomaatilisest esindajast. Võõristus toimib kirjandustehnilise võttena, mis lubab poetada teksti kirjeldusi värvikatest etnograafilistest detailidest – nii iseloomustab elu Talveplaneedil üsna kenasti tavapärane spetsiaalne söögiriist, millega joogisõõmude vahepeal kannule tekkivat jääkihti katki kõksata – kui ka filosoofilise vahendina, mis laseb iga ühiskonna eripära analüüsida mõnevõrra loomulikumalt kui ulmes tavalised passaažid, milles taksojuht selgitab teel kosmodroomilt hotelli, kuidas töötab kosmoselaeva mootor. Võte on muidugi vana ning kapitalismi veidruste kirjeldus “Varatutes” (“Dispossessed”) toob kiirelt meelde Ijon Tichy reisimuljed Ameerikast, kuid nõks töötab ühtviisi hästi nii Lemi kui ka Le Guini käes.

Vahel kaldutakse Le Guini asetama samasse ritta Doris Lessingu ja Margaret Atwoodiga, kes on samuti väljapaistvat ulmet kirjutanud, ent pidasid end siiski n-ö peavoolukirjanikeks ja väljendusid vahel ulme kui nn žanrikirjanduse suhtes üleolevaltki. Le Guin seevastu on ulmekirjandust oluliseks pidanud ja kohati suisa kaitsnud. Mulluses esseekoguski kirjutas ta: “Põgenetakse vabaduse poole. Nii et milles “eskapismi” õigupoolest süüdistatakse?”

Tõsi, nende “tarkade vanade naiste” vahel leidub ka sarnasusi. Kõik nad on kirjutanud sotsiaalulmet, kõik nad on enam-vähem feministlikud ja pigem vasakpoolsed või vasakanarhistid kui paadunud libertaarid või kapitalismiehitajad (Le Guin on küll teistest märksa leebem ja mitte nii apokalüptiline). Küllap on see üks põhjus, miks nende kõigi retseptsioon Eesti ulmeseltskonnas on jäänud suhteliselt entusiasmituks: kohalikul poliitulmeskaalal püsib Veskimees vaata et tsentris ning ega see üsna mõõdukas osa laiemastki ühiskonnast, kes kirjandust lugema vaevub (kui mu mälu ei peta, siis Eesti statistikaameti lugemusuuringuis on kõrgeim kategooria “10 või rohkem raamatut aastas”; täpsemalt seda ei lahterdata, sest tulemused jääksid allapoole veapiiri), pole erilist vasakpööret läbi teinud. Poliitikamängudest tulenenud valitsusevahetus kirjanduspildis ei kajastu. Sestap jääb näiteks eelnimetatud “Varatud” tõenäoliselt tõlkimata, kui kirjastust just ei spondeerita (vaevalt küll, Kulka silmis ei ole ulme vist endiselt päriskirjandus, pealegi tõstab kirjaniku surm mõneks ajaks autoritasusid).

Minul isiklikult on sellest kahju. Ehkki “Varatuid” on sageli turundatud utoopiana, kirjeldab Le Guin selles “ideaalühiskonda” nii kriitiliselt, et tekib küsimus, kas pole see ideaal ehk läbi kukkunud. Isegi sotsiaalulmes kirjeldatakse harva ühiskonda, kus ebaõigluse vastane revolutsioon on võitnud, kuid mitte verre uppunud või otseseks antiutoopiaks moondunud – ja ometi ka mitte selline õnnis rahuilm nagu nõukogude ulmekirjanduses (suuresti isegi Strugatskitel). Suuremastaabilist krahhi, vägivalda või kontrrevolutsiooni ei ole, on vaid väikesed häirivad pisiasjad, mis juurduvad inimloomuses ja lõpuks kuhjuvad lugejas tõrkeks: kas sellest kõigest pole meil tõesti pääsu, kuni inimene jääb inimeseks?

Teisalt muidugi ei suuda kodumaa puudustega liigagi hästi tuttav peategelane ühel hetkel kapitalismi siirdununa sealgi uuesti juurduda. Ei paelu see tavaline kolmekrossiooper, kus rikkad jätkavad rikastumist, vaesed jäävad vaesemaks, vargad varastavad ja litsid löövad litsi. Osa inimesi teab seda tunnet, et kahest alternatiivist ei ole kumbki suurem asi, peamiselt nõukogude läändehüppajate memuaaridest, vanem põlvkond siinkandis tundis seda aga omal nahal, terve riigiga läändeseilamise tulemusel. Nii et kelle jaoks ulme, kelle jaoks argipäev. (Samas: kui mõlema talumatus selge, valib “Varatute” peategelane ikkagi mässu ja maailmaparandamise, mitte leppimise ja sulandumise. Niipaljukest on Le Guinis revolutsiooni laulikut küll.)

Eks ole Ursula K. Le Guini teisteski teostes motiive, millega haakuda annab. Tema metsa- ja mererahvaste mõttelaadis võib eestlane end vahel ära tunda küll. Sõna jõud Meremaa võlukunstis on olemuselt sama mis Väinämöisel ja Vanemuisel, seepoolest võiks mõned Le Guini sõna, keele ja kirjutamise teemalistest esseedest eesti keelde kenasti mahtuda. Isegi kogu ta ime- ja tehnoulmet ühendav rändamine võõraste maade vahel ja vaatlevaks Teiseks kehastumine peaks sobima rahvale, kelle üks menukamaid raamatusarju räägib elamisest võõrana võõral maal. Tänapäeva Eestis kannaks “Pimeduse pahem käsi” vast pealkirja “Minu Gethen”.

Kui hea kirjanik ära sureb, kahetsevad lugejad tihtipeale just seda, mis niigi pikas raamatusarjas ikkagi teadmata jäi (kui ta mõnda raamatusse just päris KKK-d elik FAQ-t ei kirjutanud). Mõnele palgatakse postuumne abiline järgesid lõpetama, mõne puhul sumbub vastusteotsing fännikirjandusse. See on nüüd muidugi taas ülimalt isiklik maitse, ent Le Guini Meremaa tundub minu jaoks piisav, tema Haini-tsükkel aga, mis võiks haardelt olla ehk võrreldav Strugatskite Keskpäeva-universumiga, jätab tõesti kribeluse hinge. Kuidas sealne inimkond end külvama asus, miks ja mis neist nõnda edasi saab, jääbki nüüd teadmata. Teisalt: eks see lõpetamatus ja vastuste õhkujäämine häirib meid päriselus ka. Tuleb leppida.

Koondarvustus: Eepikute triloogia (Mairi Laurik)

Väga harva saab mõne sarja kohta öelda, et see on nüüd täies mahus tõlgitud ning esimesest viimaseni endiselt poelettidel saadaval. Pigem meenuvad kurvad kogemused, kus esimese raamatu ostmise järel selgub, et edasi ei tõlgita või viimase raamatu ilmumise järel, kui tahaks tervet sarja korraga hankida, on algupoole mõni osa nii lootusetult läbi müüdud, et pole mõtet üldse vaeva näha. Sandersoni Terassüdame sarja kohta võib aga öelda, et see on hetkel täies mahus saadaval. Ses mõttes on Pikoprint teinud head tööd ning kõik kolm raamatut mõistliku tempoga lugejani toonud.

Sari algab peategelase meenutusega ajast, mil kõik oli juba peaaegu käest ära. Eepikud olid juba ilmunud – ülivõimetega superkangelased. Enamik eepikuid olid tigedad, väiklased ja õelad, kuid väike David ja tema isa, kes pangas oma järjekorda ootasid, polnud lootust kaotanud, et peagi ilmub mõni eepik, kes kurjadele eepikutele pasunasse sõidab ja inimesed ikkest vabastab.

Päris nii see siiski ei läinud. Sel päeval tuli eepik Terassüda panka. Sel päeval suri Davidi isa. Sel päeval muutus Chicago linn teraslinnaks. Sel päeval sai David esimest korda kinnituse, et eepikuid on võimalik vigastada. Põhilugu algab kohast, kus Davidist on saanud noor mees. Ta elab endiselt linnas, mille majad on terasest, tänavad samamoodi ning päike ei paista kunagi. Seal, kus kunagi oli Chicago, on nüüd võimsa eepiku valitsetav teraslinn, ning David püüab linnas ühest küljest elus püsida, kuid teisalt ka oma unistust ja lootust elus hoida. Sest kunagi peab ilmuma kangelane, kes eepikute valitsuse purustab, kuskil peab olema eepikute nõrkus ning kuskil peab olema lahendus. Kui linna tulevad Kättemaksjad (grupp inimesi, kes kuulu järgi on üksjagu väheldasemaid eepikuid teelt kõrvaldanud), teeb David midagi kangelaslikku ja lolli ühekorraga ning seda vaid selleks, et Kättemaksjad ta oma ridadesse võtaks ja temaga koos Terassüdamele, võimsale eepikule, vastu hakkaks. Sealt edasi tuleb üks suur seiklus, millest ei puudu kiired masinad, kogemata pääsemised, hiiglaslikud plahvatused ja muu, mis ühe loo seiklusjanusele noorele ulmefännile meeldivaks muudaksid.

Davidil on usk, et kõik on võimalik, äärmiselt terav mõistus ning aastate viisi kogutud andmeid kõikide eepikutega seotud anomaaliate kohta. Kuidas ta selle kõigega Terassüdamele ja teistele eepikutele varem silma polnud jäänud? Väga lihtne! Tuli ainult olla veel targem. Kui sa olid koolitöödes liiga tark, siis sind võeti luubi alla, kui liiga rumal, jäi kool pooleli ja ees ootas töö relvatehases. Seega tulu iga koolitöö õppida ära nii hästi, et sa teaksid, millisele tulemusele su klass selle orienteeruvalt teha võiks, ning jääda siis keskmiste hulka. Ainult ühes on David äärmiselt ebaosav – metafooride mõtlemises. Lugedes on hästi tunda, millist naudingut Sanderson on tundnud nende absurdelt mitteklappivate mõtete väljamõtlemisest ning noor lugeja saab rohkem kui peotäie kordi naerma turtsatada. Täiskasvanud lugeja jaoks võib see ehk kohati tüütuks muutuda, kuid samas, milline elukogemus peaks olema poisil, kes on suurema osa oma elust elanud terasest linnas, töötanud relvatehases ning nohiku kombel haakinud enda külge spetsiifilisi teadmisi? Ja kui David ühel ilusal leheküljel oma armastuse suurust kartuliga võrdlema hakkas, tekkis täitsa hirm tema elunatukese pärast.

Eesti raamatumaastikul on ikka räägitud, et noortekirjandusest on tüdrukutel kõvasti rohkem valida kui poistel. See siin on aga särtsakas triloogia, mille esmase lugejana näen ma varateismelisi noormehi ning tüdrukuid. Samas on raamatutes piisavalt sisu, et meeldida ka nende noorlugejate vanematele või teistele noortemeelsetele.

Raamatuarvustus: Täheaeg 17, Päästa meid kurjast, ehk lõpetamata lood (Jakob Rosin)

17. täheaja lood koosnevad eranditult kirjastuse Fantaasia ning Eesti Ulmeühingu korraldatud neljanda ulmejutu võistluse 11 parimast tööst. Lugusid on siin nii teadusulme kui ka fantaasia vallast. Mõnes antakse üksteisele pikema jututa pasunasse, teises korraldatakse asju kohvi tassi taga istudes. Mõnes valitseb masendus, teises jällegi suvine päikesepaiste. Mõnes loos on taevas roheline, üks toimub pea täielikult taevas. Lisaks on kogumiku lõpus Raul Sulbi koostatud ülevaade neljandast jutuvõistlusest. 11 parimat tööd tähendab seda, et hulk oma ala professionaale on lugusid lugenud, analüüsinud, arutanud ja siis neile punkte andnud. Nüüd on aeg ühe mitteprofessionaali käes. Vaatame, kuidas läheb.

Lood on ära toodud samas järjekorras, mis raamatuski.

Heinrich Weinberg, Reidar Andreson. - Päästa meid kurjast

Ühe kolkaplaneedi kosmosejaama audiitorid avastavad jaama läbivast laevast hulgaliselt lapsi, kes seal ametlikult absoluutselt olla ei tohiks. Algab uurimine ning püüd lapsi päästa, kuid ootamatult laevast jaama põgenenud lapsed muudavad olukorra segaselt keeruliseks…

Kui panna ritta asjad, mis ühes heas loos kirjas peaksid olema, võiks enamikele selle loo puhul tärnikese ette märkida, kuid seejärel kirjutada koma ning jätkata sõnaga „aga”… Lugu on tegelikult kirjutatud hästi, selle tegelased on eriilmelised ja mõni isegi vannub rämedalt, kuid kõik situatsioonid, kus lugeja ootab, et nüüd juhtuks midagi ootamatut ja põnevat sumbuvad pehmelt või jäävad liiga pinnapealseks, et kaasa haarata. Loost jäi mällu kaks pilti – laua taga peetavad tulised vaidlused ning mööda koridoride rägastikku ekslevad inimgrupid, kes samuti olukorra lahenemist ootavad. Idee ja selle kulgemine on tegelikult hea, aga lahenduste ja infokildude skeleti vahele oleks soovinud veelgi rohkem liha, mis lugu terviklikumaks puhuks.

Ja tõsi, kui seda lugu alustades kohvi isu polnud, siis pärast lugemist on. Kohvi mainitakse loos kakskümmend korda. Lugesin üle.

Maniakkide Tänav. - Tsölibaadi lõpp

Kui Marki õde Coppa kehamodifikatsioone tootva KehaKorpi serveritesse sisse häkib ja seal peituvate turvaprotokollide tõttu ise enda pähe lõksu jääb, ei jää ülejäänud pereliikmetel muud üle, kui KehaKorpi kontorisse kohale lennata, seal veidi laamendada ning õige server peretütre lahti lukustamiseks vajaliku parooliga pihta panna.

Mõnus, kiires tempos lugu. Molli saavad pea kõik, kes ette jäävad, ja seda mitte ainult lihasmäest Markilt, vaid ka tema ootamatult sõjakalt emalt, kes vapralt oma tütre mõistust päästma tormab. Hea libe lugemine, kus kõva annus huumoritki. Boonuspunktid väljendi „koodipilastus“ eest.

Dani Adler. - Juhtmevaba armastus

Peaaegu hea krimiulme, kus uurija Lan, kes planeedile saabununa kedagi kohalikest ei tunne, asub lahendama jõhkrat mõrva kohalikus tsirkuses. Lugu on selles osas tipptopp, autoril on õnnestunud suurepäraselt tekitada lugejas kohaloleku tunne. Kõik kulgeb loogiliselt ja ootamatute tegelastega, kellede seast ei puudu ka kaks flirtivat tütarlast… Jah, et miks siis peaaegu? Loo lõpp läheb kuidagi rabistades ja allamäge. Järsku tekib jutustusse mingi armastuslugu ja üks surev vanamees ning seni kaalutletult ja loogiliselt töötanud uurija teeb järsku väga äkilisi otsuseid. Ja siis on kusagil veel mingi politsei eriüksus, kes teab mille pärast ringi trambib ja asju korraldab. Kui lõpp välja arvata, siis oleks tegemist väga hea looga.

T. K. Jürgens. - Jumala hingus

Lugu sellest, kuidas raha- ja rikkusehimus ärimees rändab kaugel planeedil tsivilisatsioonist eemale jäänud suguharu juurde, kus kuulu järgi sajab teemante ja seal üsna tobedal kombel lõksu langeb.

Jutt on tegelikult vahva, ülbest ja üleolevast mehest saab tema enda rumaluse tõttu tema poolt eelnevalt alandatud suguharu teener. Kui nüüd norida. Norida otseselt millegi üle ei tahakski, ehk vaid selle üle, et kosmoselendude, rakettide ja muu modernse kõrval on jalgupidi kuhugi auku kinni jäämine veidi vanamoeline apsakas.

Piret Frey. - Kõik kivide pärast

Keegi naisterahvas jääb kahe paralleelmaailma vahel reisima, alguses aru saamata, miks. Paralleelmaailmas õnnestub tal pälvida kurikaelade tähelepanu, kes tema elu suhtes just kõige sõbralikumad pole… nojah, siin jääb asi katki, sest lugu lõpeb taaskord üsnagi järsult ära. Kahjuks on peategelane liiga rumal, lugu liiga segane ning lõpuks ka lühike, et seda nautida.

Maniakkide Tänav. - Meie külas nähti imet

Mõnus, vihased vanamoorid ajavad külas laamendavat ning kõigile võimalusel kõrri kargavat põrgusigitist taga. Kõik on olemas: kadunud pension, haiged luud ja liikmed, kirvega vanamoorid, öine kirik ja paar jalgratast. Hästi kirja pandud õuduslugu, mis samas oma külarahva klišeelikkusega lugeja alatasa irvitama paneb.

Triinu Meres. - Rohelistest välisseintest plastakendeni

Planeedil, mil roheline taevas, on ühiskond langenud keskaega, või sealt isegi tagasi. Kohalikule seadusele vastavalt ei või ühtegi maja, peale feodaalide oma, värvida roheliseks ehk taevakarva. Kõik muu, peale Loa mahla, mis muidugi on roheline, kulub aga vihmaga maha, nii et majad mädanevad. Pärisorjast Leila värvibki oma maja roheliseks.

Lugu kuulub kindlasti kogumiku paremiku hulka. Loo jutustamisstiil haarab endaga ning paneb elama kaasa inimestele, kes elavad seaduste järgi, mis isiklikus kontekstis väga jaburad tunduvad, ning lõpplahenduse üle on siiras rõõm. Kui, siis oleks kusagil võinud peituda vihje planeedi laiemast minevikust - kust inimesed üldse sinna said ja miks nad nüüd järsku feodalismis viibivad.

Miikael Jekimov. - Tuulerändur

Ühe silmaga Uku, kel teatavad nõiavõimed, päästab ühe külarahva küla vette sattunud tõvest. Üks seiklus noore poisi elust, täis võitlust, aga samas ka arengust. Lugu on nõnda terviklik, et hea meelega loeks loo järge, või samas maailmas, sama peategelasega juhtunut.

Aleksander D. Lannes. - Enne kui lahvatab leek

Juhan satub sõpradega süstamatkal olles teistest eraldi ning leiab end ootamatult keset üle aegruumi ja läbi mitme universumi kulgevat erioperatsiooni.

Paistab, et lõpetamata lood võiks olla antud kogumiku alapealkirjaks. Kahjuks on siin taaskord tegu looga, mis on väga hea. Mõnusalt kirjutatud, heade ideede ja kulgemisega, kaalul on tervete universumite saatus… ja siis on keegi tulnud ja poolikule loole paar lõiku otsa kirjutanud ning asja lõpetatuks lugenud. Sellest on kahju, sest see jätab tühja tunde ja ootuse, et mis siis ikkagi edasi sai?

Manfred Kalmsten. - Raske vihm

Pimeduse kupli all on linn, milles on mõned peidetud tänavad. Sleiknir asub otsima kohatud tüdrukut, kes, nagu ta avastab, ühel säärasel tänaval elab. Lisaks elukohale aga selgub tema maailma kohta mitmeid paljulubavaid asju.

Taaskord on tegu ühe tasakaalukama looga kogumikus. Nii dialooge, kirjeldusi kui ka tegevust on piisavalt. Lisaks on loos seeni nii palju, et need kasvavad igal pool, kaasa arvatud inimestel. Seentest tehakse suitsu ja isegi kohvi. Ootamatud pöörded, parajalt tagaajamist.

Ja nüüd tuleb siis see kohustuslik osa, sest see lugu lõppes ka natukene liiga äkki ära. Liiga palju asju oleks võinud edasi juhtuda.

Kaisa-Liina Näär. - Mina, Kaitsja

Ühe taevasse sattunud ingli päevikud sellest, kuidas ta maapeal elavaid inimesi kaitseb.

Kahjuks pole aga ingli, kes inimesena olles teismeeas ära tapeti, kirjastiil tema inimkehast kaasa tulnuga arenenud. Tekst on täis ebakõlasid ja lamedaid lauseid, mida on kohati lausa piinlik lugeda. Lisaks on inglil kombeks omadussõnade rõhutamiseks kasutada eesliidet „kuradi“. Tema kaitstav beebi on kuradi nunnu ja lugeja saab sellest mitmes kohas kuulda. Kui see on taotluslik, on see autoril suurepäraselt õnnestunud, kui ei, siis kahjuks on tegu tekstiga, mis jätab nii sisult kui kirjutamisstiililt palju soovida.

Raamatuarvustus: Pool maailma (Ove Hillep)

“Pool maailma” on Joe Abercrombie teine saaga Purumere lugudest, mis viib lugeja Purumere kallaste müstilisse ning brutaalsesse maailma, kus võib elus püsida vaid õnne, kavaluse ja/või tugeva mõõgakäe abiga. Nõnda jõhkrast maailmast ei puudu ka maagia ning selle salapärase jõu kasutajad on sageli nii põlatud kui kardetud.

Raamatu tegevus toimub suuresti esimesest raamatust (“Pool kuningat”) tuttaval Göötimaal, kuid nagu pealkiri ütleb, viib tegevus lugeja ka kaugematesse paikadesse. Peategelased Astel ning Brant on mõlemad noored, hakkamist täis ning üpriski naiivsed, soovides saada vägevaks sõdalaseks. Saatuse viperuste läbi satuvad nad aga seiklustesse, millest õpivad, et eelnevalt romantiseeritud sõdalaseelu ei olegi nii lilleline nagu jutud pajatavad.

Nagu autorile kombeks, kohtume ka selles teoses eelmisest raamatust tuttavate karakteritega, kes on sattunud peategelasest kõrvalosatäitjaks. Samuti on raamatule omane Abercrombie verine, karm, kuid omal kombel poeetiliselt õiglane stiil. Pahad saavad karistada ning headus võidutseb, kuid nagu alati on kõigel oma hind.

Purumere maailm on omamoodi kütkestav ning meenutab kohati GRRMi “Jää ja tule laulu”. Jagatuna pisikesteks riikideks, kes üksteist kohati rüüstavad ning mõnikord ka lahinguid peavad, valitseb vähemalt nime järgi nende kõigi üle suurkuningas. Sarnaselt eelmainitule on neil pisikuningatel tsentraalselt väljaõpetatud ministrid, kes on loobunud perekonnast, pärandusest ja töötavad suurema headuse nimel formaalselt vanaema Wexeni käsu all. Loomulikult on kõigil neil omaenda soovid ning püüdlused, mis ei pruugi alati vanaema plaanidega kokku minna, mis põhjustab veelgi enam lahkhelisid ning intriige niigi uhkete kuningate, nende ministrite ning suurkuninga vahel.

Kogu lugu vürtsitab veelgi iidsete haldjate taak, kes tuhatkond aastat tagasi päästsid valla kataklüsmi, mida raamatus meenutatakse helge sõnaga “jumalapurustamine”. Üle maailma leidub nende iidseid linnu - kõrguvaid torne, plokke ja kuubikuid, siia-sinna ka sädelevat haldjaklaasi ning turritavaid terastalasid -, mille ümber lasub haudvaikus. Hoolimata rahvajuttudest ning suurkuninga seadustest, mis lihtrahvast varemetest eemal hoiavad, leidub siiski vapraid (või lolle) aardekütte, kes käivad muistsetes linnades varandust otsimas (ning, nagu selgub, ka leidmas). Lugedes neist tohututest ehitistest ning metallköitega sildadest tekib vägisi kahtlus ega Abercrombie ei ole oma peas kirjutanud postapo jutustust. Loodetavasti heidavad järgmised raamatud sellele müsteeriumile natuke rohkem valgust.

Minu suureks heameeleks on sellesse raamatusse (erinevalt eelmisest) lisatud õigele fantaasiakirjandusele kohaselt ka korralik kaart, mille abil saab lugeja rohkem aimu seikluste ulatusest ega pea vaid kirjeldustele tuginedes mõistatama, mis suunas tegevus liigub. Samuti tuleks esile tuua kohati raamatust vastukumav huumor. Eriti torkas silma hea kirjeldus seksistseenist: “Ta ei teadnud, mida ta teeb, aga ta teadis mitut täielikku lollpead, kes olid seda teinud. Kui raske see olla sai?”

“Pool maailma” on köitev ning fantaasiarikas seiklusromaan nooremapoolsele lugejale. Suurt tõde sellest raamatust ei leia, kuid häid mõtteid ning väärt meelelahutust kindlasti. Ootan huviga sarja kolmandat raamatut. Senised kaks on igati lugemisväärsed olnud.

Animeülevaade: Devilman Crybaby (Riho Välk)

Kas Netflix päästab anime? Seda küsimust on juba päris tihti esitama hakatud. Retooriliselt, sest vastus tundub olevat üsna ilmselge. Netflixi esimene originaalne anime, Castlevania oli lausa suurepärane. Lisaks on Netflix vägagi respektaabel (loe: nad annavad palju raha) levitamiskoht ka traditsioonilisele animele, mis ei ole nende tellimusel tehtud, see aga omakorda tähendab, et animetootjad võivad telekanalite kapriisidele vilistada ja rahaliselt riskida. Loodetavasti tähendab see, et varsti tuleb anime uus kuldajastu, kus anime põhirõhk ei ole roosamannavahu-iidolitel, sest nende piltidega mobiiliripatsid müüvad hästi.

Devilman ei ole tühja koha pealt sündinud Netflix Original, vaid legendaarse sarja uusversioon. Originaalne manga ja anime on aastast 1972, ning mangat on müüdud enam kui 50 miljonit köidet. Vaatamata populaarsusele ja kuulsusele, said Devilman’i fännid uut animatsiooni nautida aastal 1990.

Nagu võib sissejuhatusest arvata, siis Devilman on vägev hüpe eemale tänapäevasest mainstream animest. Kohe esimeses osas tõmbavad peategelased huvitavad tabletid sisse, korraldavad ööklubis väikesed tapatalgud ja seejärel hakkavad deemonid üksteist tükkideks rebima. Sealt edasi lähevad asjad ainult jõhkramaks ja umbes seitsmendaks episoodiks on kogu maailm kaoses, loobitakse tuumapomme ja suvalised vanamutid vehivad püstolitega tänaval.

Vana hea ja äraproovitud meetod – võta sind valesti vaadanud inimene kinni, süüdista teda mõnes koleduses ja kui ta peakski ilmsüütu olema, siis küll ta taevasse saab. Või midagi sellist.

Loo peategelaseks on mitte millegi poolest silma paistev Akira Fudou, keda vahel piripilliks kutsutakse, kuna ta hakkab teiste muresid nähes tihti nutma. Mängu tuuakse tema kasupere tütar Mika, kes on ilmselge heteroseksuaalne huviobjekt, ja Akira täielik vastand – külm ja kalkuleeriv lapsepõlvesõber Asuka Ryo, kes on vahepeal geenius-teismeliseks kasvanud, ning tahab maailmale paljastada, et deemonid on meie seas. Selle plaaniga suunduvad poisid ülalmainitud ööklubisse.

Lava on valmis seatud. Mis meil seal on? On deemonid, kes on inimkehadesse peitu pugenud, on inimesi, kes on nende sisse pugenud deemonid alla surunud ja superinimesteks saanud. Mis nüüd tulema hakkab? Enda naiivsuses arvasin, et eks peategelane läheb ja kütab pahadele deemonitele ja inimestele võrdväärselt pasunasse, samal ajal kui politsei teda kõiges kahtlustab, ning uudistekanalid kogu asja pehmelt kinni mätsivad, süüdistavad helkivaid ööpilvi ja purjus pealtnägijaid. Ja lõpus võitlevad peapaha ja Akira Tokyo kohal! Sellist lihtsat madinat serveeritakse meile ühe episoodi jagu, sealt edasi ei ole mitte midagi nii lihtsalt must-valget.

Kohe kindlasti ei saa öelda, et Devilman Crybaby oleks puhas rupski- ja madinamultikas. Vastupidi, Devilman’i muudab eriliseks just see, et igal tegelasel, igal tegevusel, arengul ja sündmusel on oma taust ja omad põhjused. On harukordne, kui pea kõik nimeliselt äramainitud tegelased on huvitavad, mitte klišeelikud mannekeenid taustal, et peade arvu suurendada. Kogu süžee on ülihästi kirjutatud, pakkudes aina uusi ja ootamatuid keerdkäike, konflikte ja üllatusi. Tegin Devilman’i vaatamisel erinevaid ennustusi, ning pean nentima, et mitte ükski nendest ei läinud täkkesse.

Ma ütleks, et Devilman Crybaby on turboülelaadimisega coming of age, mida tänu mõnusale huumorile ja ohtrale vägivallale saab ka veidi vanem põlvkond nautida. Ja coming of age on tõepoolest vägev – Akira ei ole ainus, kes alustab kergesti unustatava ja õrna tegelasena, ning lõpetab deemonina. Seda arenguhüpet rõhutatakse ka täiesti üle võlli keeratud tegelaste disainihüppega.

Enne ja pärast

Kõige tähtsama faktori olen jätnud viimaseks, kuigi mainisin kohe alguses, et midagi on mainstreamist teisiti. Mis teeb Devilman’i täiesti ainulaadseks, on selle audiovisuaalne kooslus. Palju animet kasutab kiirete stseenide jaoks äraproovitud taktikaid – efektjooned ja värelevad taustad ja mida iganes veel. Devilman on läinud vastupidist teed – tegelased näevad kohati välja nagu laste joonistatud, kuid iga üksik liigutus on eraldi joonistatud, mis annab kogu tegevusele enneolematu sujuvuse. Ja heliriba. Jah, 80ndate synthwave koos oma neoonvärvidega on jõuliselt tagasi kõikides värsketes filmides, mängudes ja nüüd ka animes. Kuid kui ma just kiitsin animatsiooni ülimat sujuvust, siis pea igal kaadril on kaasas ka ülivõrdeline heliriba, mis tõstab elamuse veel ühe astme võrra kõrgemale. Vahetevahel esineb animes meile ka üks väike hip-hop’i kooslus, mis ei kõla nagu räppiv vanaisa, kes tahab noortepärane olla, vaid siiralt hästi. Ja kui ööklubis mängib suvalise tränatümaka asemel tõeliselt hea 90ndate deep house, siis võib öelda, et ilu peitub detailides.

Aasta 2018 on alles värskelt alanud, kuid 5. jaanuaril ilmunud Devilman Crybaby on tõenäoliselt juba aasta parima anime tiitli noppinud.

Mänguarvustus: XCOM 2 (Jaagup Mahkra)

XCOM 2 ilmus 2016. aasta veebruaris ja lisapakett “War of the Chosen” 2017. aasta augustis, ent mina hakkasin mängima alles nüüd ja seetõttu puudub mul ainult tavamängu kogemus. Saan aru, et laiendus lisas mängule piisavalt materjali, et ilma selleta pole praegu nagunii mõtet mängida ja et põhilugu laiendusega ei muutu, siis ei hakka ma neid ka eraldi käsitlema.

Laadimisekraanid on kunstiliselt väga stiilsed, meenutades päris propagandapostreid.

“XCOM: Enemy Unknown” sündmustest on möödas kakskümmend aastat. Hoolimata XCOMi ja selle komandöri pingutustest alistusid Maa liidrid ründavatele tulnukatele. Nüüd juhib inimkonda ADVENTi nimeline nukuvalitsus, sõda oli ametlikult üks suur eksitus ja tulnukad on meie sõbrad, ning XCOM on aetud põranda alla. Sina, komandör, istud staasis, kus tulnukad sinu muljetavaldavat aju strateegilisteks arvutusteks kasutavad. Seda kõike kuni hetkeni, mil järelejäänud XCOMlased sind ära päästavad ja sa taas neid juhtima asud, et ADVENT kukutada ja tulnukad Maalt minema kihutada.

No on madu!

Mäng koosneb üldjoontes kahest asjast nagu varemgi: strateegiline osa, kus sa tehnoloogiat arendad, oma laeva putitad ning sellega mööda maakaarti ringi lendad, ja taktikaline osa, kus su sõdurid tulnukatega lahingus rinda pistavad. Strateegiline osa on hea, lihtne ja loogiline, ent erinevaid võimalusi laeva ning tehnoloogia arendamiseks on piisavalt, et oleks huvi mäng ka teist korda ette võtta ja siis asju hoopis teisiti teha. Kõik, mis sa teed, on vajalik muidugi selleks, et su sõduritele lahingus rohkem eeliseid anda, parema varustuse ja muude asjade näol. Ja lahingud on minu arvates suisa säravad.

Kes läheb kpt. “Koletis” Harriselt korrektset vormiriietust nõudma, sina või?

Ükskõik kas sa toetad rünnaku all olevaid tsiviile, vabastad vaenlase käes olevat sõdurit või röövid tulnukate moonarongi, iga missioon (vähemalt seni, kuni nad korduma hakkavad) tundub oluline, vaheldusrikas ja väljakutset pakkuv isegi kergel raskusastmel. Sõdureid on algselt neljast klassist – snaiper, grenader, lähivõitleja ning droone lennutav spetsialist. Vastavalt tehnoloogia arengule lisanduvad neile veel psioonikud ja lahingrobotid ning kui sa oled astunud liitu konkureerivate vastupanuliikumistega, siis on sinu käsutuses veel kolm eriti tuusade omadustega sõdurit, kelle ma jätan mängijale avastada. Ükski klass ei tundu ei kasutu ega ülemäära tugev, vaid nad kõik võimaldavad rühma kokkupanekul suuremat paindlikkust, mis olevat kuuldavasti tähtis päris sõjas ning on kindlasti tähtis XCOM 2-s. Erinevaid vaenlasetüüpe on veel palju rohkem kui sinul sõdureid, alates ADVENTi jalaväelastest ja lõpetades hiiglaslike robotite ja psiivõimeliste tulnukatega, nii et paindlikkus kulub vägagi marjaks ära. Sellise magusate hetkede nimel, kui sa mõne eriti ohtliku vastase ühe käiguga maha võtad, kuna sa olid oma rühma õigesti kokku pannud ja varustanud ja neid lahingus hästi juhtinud, tasubki seda mängu mängida.

Autod lendavad imekergesti õhku, nagu filmis. Noid kolme tulnukat seal varsti enam pole.

Kui jutt vaenlasele läks, siis tuleb eraldi rääkida nn “Väljavalitutest”, keda on kolm ja kes aeg-ajalt ennast näole annavad. Tegu on eriti võimsate vastastega, kelle tulnukad saatsid sind enda rüppe tagasi tooma. Nad kummitavad teatud piirkondades ja kui sul on sealkandis mõni missioon, siis on võimalus, et Väljavalitu kõige halvemal hetkel läbi astub ja su elu palju raskemaks teeb. Kui sa ta maha lööd, ei ole hullu – ta tuleb järgmine kord tagasi! Nendest lõplikult lahtisaamiseks tuleb näha hulk vaeva ja kaasata teiste vastupanuliikumiste abi. Mõnes mõttes tundub mäng isegi tühjem, kui Väljavalitud maha on löödud – nimelt on neil nimi ja iseloom ja nad kommenteerivad strateegilisel kaardil pidevalt su tegemisi ja isegi kiidavad sind kui võrdne võrdset.

Iga XCOMi sõduri kohuseks on inimkonna eest võidelda ja pärast lahingut fotosessioonil osaleda.

XCOM 2 (koos lisapaketiga) on üks paremaid mänge viimastel aastatel ja erinevalt “Civilization”’i taolistest süvastrateegilistest ajaröövlitest on ta mängitav ka inimestele, kel aega töö või pere tõttu napilt – ühest-kahest missioonist ja kümnest minutist kaardil piisab, et päeva või nädala ainsat põgusat mängusessiooni õnnestunuks lugeda. Mängul on üks häiriv viga – strateegilises vaates on vahel raske midagi ettevõetut, näiteks ressursside kogumist, lõpule viia, kuna tulnukad lähevad iga paari minuti tagant kusagil kuradi Vladipovlovskis paha peale ja sa pead kohe hädasolijaile appi ruttama. Ka missioonides on tihti pidev tamp taga, mis pikaldasele minule alati ei sobi. Pikapeale harjub sellega ära ja järgmine nauditav missioon pühib ajamured peast. XCOM 2 pakub nii silmailu, ajutööd kui ka ootamatut sügavust ega nõua sult samas jäägitud pühendumust. Ja mida sa ühest mängust veel tahta oskad?

Mingil põhjusel on XCOMil ainult üks laev, mis peab igale poole jõudma.

Põhimängu treiler:

Lisapaketi treiler:

Mängu koduleht

9/10

Palju Õnne, John McTiernan (Kalver Tamm)

Lavastaja John McTiernan on sündinud 8. jaanuaril 1951. aastal ehk sai alles 67-aastaseks. Mõne sellesinatses rubriigis varemõnnitletu kõrval puhta poisike. Viimane Johni lavastatud film linastus aga juba nii palju kui 14 aastat tagasi ning üldse kokku on neid filme 11.

Üks number on nii suur ja sellest tulenev teine sedavõrra väike põhjustel, mida siin pikalt lahkama ei hakka. Ei tundu sobiv sünnipäevajutuks sobiv teema. Lühidalt kokku võttes jäi mulle endale mulje, et mees ei suutnud õigel ajal uhkust alla neelata ja käsi üles tõsta, et „tegin jah valede inimestega tegemist“, mille peale justiitssüsteem oma jõudu näitas.

Enne seda oli aga John õnneks jõudnud kogu maailmale näidata, kuidas teha filme, mis poistel rinna peal karvad kasvama panevad. Kindlasti on mingi hulk inimesi, kes ootavad jõule, sest siis saab süüdimatult terve maja mingeid kulinaid täis riputada ja kinkepaberiga krabistada ja piparkooke krõbistada. Ning siis on need teised, kes ootavad jõule, sest siis näidatakse telekast „Visa hinge“. „Die Hard“ (1988) on kahtlusteta Johni kõige kuulsam film ja iseenest juba täiesti piisav põhjus, miks teda sünnipäeva puhul meeles pidada. Aga kuna „Die Hard“ on puhas action, siis Reaktori suunitlusega arvestades räägime seekord veidi pikemalt hoopis paarist teisest filmist.

Kohe mehe esimene katsetus lavastaja (ja stsenaristina) oligi üleloomulike sugemetega õõvafilm „Nomads“ (1986). Pierce Brosnani kehastatud antropoloog avastab linnastunud nomaadide salagrupeeringu, kes ajaviiteks valel ajal vales kohas viibinud möödujal ajud sisse tagusid, samas ei pidanud paljuks ka kaamera ees poseerimist. Kuna aga nomaadid otsustasid, et neile tegelikult päris meeldib see salajas toimetamine, siis tekib antropoloogil reaalne oht mitte väga kõrge vanuseni elada. Gore'i tegelikult ülemäära palju ei ole, nurga tagant väljahüppamist ja „böö“ tegemist ka mitte, aga selline vaikne pinge kasvatamine ja mõnus rokitaust teevad filmi täiesti vaadatavaks.

Üks, kes filmi vaama juhtus, oli Arnold Schwarzenegger, kellele see piisavalt muljet avaldas, et organiseerida John lavastama „Predatori“ (1987). Tulnukas peab Val Verde džunglis jahti meestele, kes kusevad testosterooni. Kel huvi ja võimalust, soovitan kaaluda võimalust vaadata filmi 3D versiooni, annab päris mõnusalt sügavust juurde. See minut, kus mehed lihtsalt täristavad džunglisse ja lehed langevad ja hülsid kõlisevad ja püssirohusuits tuprub... Imeline.

Järgmine teemasse film tuli aastal 1993 - „Last Action Hero“. (Seal vahepeal muidugi see jõulufilm ja ka väga tasemel põnevik „The Hunt for the Red October“.) Väikse fantaasiaelemendiga möllukomöödia, kus Arnoldil õnnestub osaliselt esitada Hamleti monoloog ja Terminatori plakatil poseerib Sylvester Stallone. Minul filmisõbrana oli muidugi tore vaadata, et „oh, näed siin see näitleja“ ja „oh, siin sellele filmile viide“ (Die Hard, Lethal Weapon, Basic Instinct, ET mõne näitena). Seejuures jäi aga veidi segaseks, et keda selle filmi sihtgrupina nähti. Kohati natuke liiga tobe, et olla täiskasvanutele mõeldud ja teisalt natuke liiga vägivaldne ja seksikas, et perefilmina arvesse minna.

„The 13th Warrior“ (1999) läheb aga arvesse kui üks tore eepiline viikingid-kannibalihõimu-vastu fantaasiamöll. Kirjatsura Antonio Banderas saadetakse maailma otsa „suursaadikuks“ ning habemesse punutud patsidega viikingite™ toel saab temast endastki tõeline mees, kes oskab vihmasajus hullunult mõõgaga enda ümber vehelda ja põlvili langedes taeva poole ulguda. Kuradi eepiline film. Võib juhtuda, et osaliselt Michael Crichtoni teene, kes McTiernani valitud helilooja pikalt saatis ja enda valitud mehe heliriba eest vastutama pani.

Ning tegelikult võikski sellega mehe ulmeliste sugemetega filmide nimekirjale joone alla tõmmata, sest kuigi „Rollerball“ (2002) on oma žanrimääratluselt ulme ja ma ta heauskselt ära vaatasin, siis ulmega ei olnud seal midagi pistmist. Kui mina kunagi 1975. aasta originaali vaatasin, siis mulle tundus see maailm seal huvitav ja mängu enda osa oleks võinud vähe kärpida. John ilmselgelt arvas aga, et suva see taust, ja keskendus uusversioonis mängule. Filmile PG-13 reitingu saamiseks tuli aga sealt julmemad kohad välja kärpida ja tulemuseks on üks äärmiselt õnnetu käkk. Ei liha ega kala.

Mis iganes aga Johni filmide stsenaariumite kohta öeldakse, siis isegi selle õnnetu „Veerepalli“ kohta ei saa öelda, et seal mingi kudemine oleks toimunud. McTiernanil oli see osa ikka väga kenasti paigas, et kui action, siis action, mingit kuradi sisekaemust ei toimu, kütame aga edasi. Kuldaväärt lähenemine. Nii et kui stsenaarium natukenegi kandis, siis oli klassik sündinud. Või siis vähemalt normaalne ajaviide.

Ning et lõpetada eriti positiivsel ja lubaval noodil, siis kui 2017. aasta alguse poole tuli välja Ghost Reconi uue mängu treiler, mille John lavastas, siis praegu käivad jutud, et mees on Hiinas lavastamas üht täispikka filmi. Palju õnne ja jaksu selleks.

Lugejakiri: Kes keda müüb? (Iti Tõnisson)

"Ta on ju luuuuu-uuuuletaja," ütles keegi Vestmannide peres ("Pisuhännas"), "kunstnikuhärra!" Halvustav või kiitev? Aktsepteeritav või ühiskonna ääreala nähtus? Tootev või mittetootev? Äge või out? Mul on kaks teismelist hõimlast, kes ei ole võimelised lugemist nautima (ka ettelugemist mitte), neile ei müü ühtki autorit ega raamatut mitte kuidagi. Ja samas ma käin iga nädal Ilmamaa uusi raamatuid tutvustamas Shakespeare’is Vanemuise seeniorite kohvilauas (algus kell 12, kõige lärmakam seltskond saali peal), kus kõik loevad, enamus ostavad raamatuid või lasevad oma lastel endale kinkida ehk tellivad. Veel tunnen käputäit lapsi, kes loevad nagu hullud igal vabal hetkel, neile pole vaja müüa, nad otsivad ise kas või maa alt välja.

Aga teisiti öeldes. Eesti turg on nii väike, et turul käib kogu aeg äge kaklus. Grafomaan annab oma raamatu ise põlve otsas välja ja on sellegagi rahul, et kohustuslikud eksemplarid raamatukogudesse lähevad. Mõni arukam autor hangib isegi toimetaja, see ka tõstab veidi taset isegi keskpärasel autoril, heast autorist rääkimata, sest too läheb lihtsalt veel paremaks. Iseenda kui autori müümine algab juba idee valikust ja stiili väljatöötamisest – vikipeedialik Dan Brown kirjutab nutipõlvkonnale, kellele tema sõnavara on 100% arusaadav ja tempo piisavalt kiire, klik-klik!, ja ta müüb. Eesti kirjanikud mõtlevad idee ja stiili müüdavuse peale väga harva. Ühed ei küündi, teised ei viitsi ja kolmandad emotavad niisama, mõne erandiga, kes on professionaliseerunud ega hakka oma puudujääke hobi-jutuga välja vabandama. Näib, et kõige parem on kirjutada, nagu endale kõige rohkem meeldib (see ei käi Tartu ülitöökate laiskvorstide kohta juhul, kui nad arengusse panustavad), sõbrad kiidavad niikuinii.

Jah, “Reaktor” ruulib müügipoolel, sest see on ikka kõva sõna, kui mingi rasvaste juustega vinniline solge karjub Lutsu raamatukogu arvutitoas: “Maisaapraegu, ma loen REAKTORIT Lutsus, muendatahvelkukkusmaha, katkinoh, amismasullelollileikkaseletan, tsau!” Luuletajatel on Tarslämm, Ehini-tüdruk (mis ta enam nüüd tüdruk, aga noor ikka) sooritas ka loovkirjutamise tube. Aga kas mõni baar või pubi oleks nii julge ja kas mõned autorid oleksid püsivalt, nädalast nädalasse, ka ilma ainult Prima Vistale mõtlemata nii julged, et hakata oma katkendeid või lühijutte ette lugema mingil nädalapäeval mingil õhtul avalikus kohas, ilma räuskavaid rullnokki kartmata? Äkki saaks mõne karvase seltskonna kaitseks organiseerida igaks juhuks, et ei hakataks kohe pudelitega loopima? Tartus on Utoopia ja Arhiiv, veel mõni koht pealekauba. Pole tähtis, kes kuuleb või kas kuuleb, aga kõrva jääb ikka. Sest lugeda ja vaadata on netist niigi, aga elusat häält enda kõrval kuulda on vahel päris huvitav. Kas “Reaktor” saaks teha audionurga oma lehele? Umbes nii, et ma tegelen parajasti küll millegi muuga, aga tagataustal loeb keegi uuemat ulmet?

Nii et küsimus jääb, kuidas kiskuda endale lugejat ja kellelt? Kirjutada paremini kui teised kaasaegsed, mitte jääda alla klassikutele (õppida nende vigadest ka), kasvatada lugejat-huvilist (sest see on investeering autori tulevasse rahakotti). AK-aega ja Delfi-ruumi saab tõesti osta ja skandaaliga krabada, kuid seda kõike on seal niigi ülemääraselt palju. Koht-olukord, kus oma kõri puhtaks köhida (piltlikult), peab olema nähtav ja ligipääsetav, aga samas meeldivalt üllatav, rabav, meeldejääv. “Krt! Ta ütleb ju päris hästi!” – see ei tohi käia reklaamteksti kohta, see peaks käima autoriteksti kohta. PR ja marketing on nii läbipaistavalt läägeks läinud, et ajab oksele. Ma ei lähe enam õnge, sest olen ise reklaamtekste kirjutanud, see on ju omaette žanr, võlupulber, mida puistada kaanepildi failile, et ostja-zombi tähelepanu nõutada. Ostutehinguks ei piisa, kui teadvusel viibiv lugeja ütleb “käib kah”. Lugeja ei tee kohmakusele hinnaalandust, ta ostab Gaimanit (kui on tõesti hea tõlge), aga mitte omakülapoissi, sest Gaiman on lihtsalt nii paganama hästi kirjutanud. Nagu ei usu reklaami, nii ei usu enam pimesi autori sõbrakamba haipimist.

Samas, kui ei ilmuta neid meie pooletoobiseid ja “noori” autoreid, siis neil puuduks motivatsioon edasi harjutada. Äkki mõnest ikka saab asja? Nad ei oska kirjeldada karaktereid, neil puudub tempo, rütm, diktsioon, nad on oma stampides mõõdutundetult tuimad. Aga püüda lugejale selgeks teha, et vot see on tase ja paremat ära loodagi, võta seda, mis on – see on hale. Ei näkka kergesti ka muutumatut "taset" hoidnud kogenud autoril. Jah, oma pundi, oma sõbra raamatu ju ostan, aga sisimas ikka nurisen, et oleksin võinud selle raha eest osta hoopis ... ja ... .

Nii et mida me siin küsime? Kas: "Kuidas müüa arenguvõimelist, lootustandvat noort autorit (toda potentsiaalselt suure esitähega tüüpi)?" Või: "Kuidas müüa heal või väga heal tasemel Autorit teiste samasuguste kõrval?" Legendid pajatavad, kuidas nutvad noored autorid on kogenud toimetaja kõrval põrandal vähernud nagu jonnivad sülelapsed, kui nende telliskivi mõõtu debüütromaanid ribadeks tõmmatakse, ümber sõnastatakse, lisatööd ja ümbertöötlust nõutakse. Aeg on raha, midagi sellist lähitulevikus enam ei juhtu. Kellelgi pole aega või jõudu hakata andma autoriharidust iduhakatisele, kellest võib-olla võiks asja saada. Talle jäävad käsiraamatud (osta, lae alla!) ja koolitused (maksa!), õpitoad (otsi üles!). Ning ainsa kasvatajana, hindajana turg: kui su teksti ostetakse, kui tiraaž kaob, siis oled õigel teel. Sa pime, koba julgelt edasi! Mõnel lumehelbekesel on olnud juhust kohata toda väljasurevat liiki, Big Bääd Toimetajat, kuid nad põgenevad kabuhirmus töö eest, mis neid ümbertöötamise osas ootaks. See on liiga suur, aeganõudev, ajusid kurnav. See pole meeldiv hobi ja sõpruskonna ühistegevus. See on kõige tavalisem madalapalgaline (kirjaniku)töö. Omamoodi lõks varitseb õpitubadeski. Ükski õpituba pole universaalne, õpitakse kindlat stiili, kindlat vormi, žanrit, loovkirjutamist. Kirjanikuks ei õpetata. Stiili või žanri tundmine ei taga veel kirjanikuks saamist. See müütiline omadus tuleb kas pärilikult kaasa, tekib mingi trauma tagajärjel või “avaneb” ühiskondlike muutuste toimel. Kirjanikuks teeb sind lugeja, kui ta naudib seda, mida loeb. Kirjutamisnaudingust üksi ei piisa.

Nüüd tagasi heal või väga heal tasemel autori juurde. Teosed pole vennad, üks kukub paremini välja, teine kehvemini, katsetagem ikka (kui rahakott lubab). Teatud east või kogemustasandist alates enam arengut ei toimu, Autor on küps ja ta ongi kas hea või keskmine autor, kehvapoolne sureb välja või muteerub ebasoodsate olude tõttu toimetajaks. Mõnes asjas on Autor kuradima hää, teises osas jälle paganama tüütu ja korduv ega aita siin ka DNA-molekulist kloonitud värskem Big Bäädi väljalase. Siin aitab ainult marketing, promo, aktiiv, suhtlemine, fännid. Noort kohmikut värske salatilehena meie turul ei müü, krõmpsub küll, aga mõru. Vana peer läheb õigesti vormistatuna, garneeringus ja glasuuriga peale küll. Nõnda mõtlevad ka kirjastused. No mida sa lapsega teed, kui ta tuleb, mälupulk hambus, kraabib ukse taga, niutsub. Sellesama ukse taga, millest hetk tagasi lendas välja vihane Autor, saatjaks soovitus pista oma järjekordne käkk tead-küll kuhu. Nunnule kutsikale on ebaõiglane öelda “kehv!”, ta on lihtsalt “noor”. Aga nagu jutuks oli, “noor” praegu ei müü. Ja siin tuleb mängu taimelava, doteeritud esinemisplats, mis pakub ka autoriharidust. Ma ei imesta üldse, et Reaktor on popp. Warp speed!

Ulmkonnakroonika 01/18

Ulmestaar

Manfred Kalmsten oli kunagi kõhn punkar, kes sisustas oma jõudeaega blogimisega. Tänaseks on temast saanud priske karvane, kes kirjutab ulmejutte. Tema viimane jutt „Raske vihm“, sai esikümne hulka ka 2017. aasta jutuvõistlusel.

1. Mida praegu loed?

China Miéville "Perdido tänava jaam"

Oli juba ilmumisest saadik lugemistvajavate nimestikus, aga kuna viimasel ajal on Miéville siin-seal jutuks tulnud, siis otsustasin kiirkorras järgi vaadata, millega on tegemist. Prooviks. Erilist kirgastumist ei ole veel esinenud.

Roger Zelazny "Valguse isand"

Sest head mälestused vajavad tolmust puhtaks pühkimist.

Roger Zelazny "Amberi veri."

"Kaose kojad" hirmutasid mind omal ajal nii ära, et Merlini elu ja tegemistest pajatavatele raamatutele lõin käega. Nüüd siis tagantjärele loen. Pole üldse nii hull kui kartsin, samas "Printside" ja "Püsside" tasemele ikka ei küüni.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Selleks, et mind otsapidigi raamatu külge aheldada on tavaliselt vaja vähemalt kahte kolmest vaalast, milledeks on: tegelased, lugu, tehnika.

Hästi väljajoonistuvad tegelased veavad ka kõige uimasemalt algava loo käivitumiseks vajaliku distantsini.

Lugu ise – ma arvan, et ei pea kirjaoskajale inimesele selgitama, miks lugu ühe raamatu jaoks vajalik on.

Tehnika on halvimal juhul nagu libesti. Sellesse ei pea alati saama armuda või lugedes õhata, aga halvimal juhul aitab see näiteks tõbisema käiguga raamatul paremini vaimset seedekulglat läbida. Küllalt igast hästi kirjutatud jama loetud ning tuleb tunnistada, et vähemalt alla on see läinud kergemalt kui halvasti kirjutatud jama.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Üldiselt mul lemmikkirjanikke pole. On pigem lemmikraamatud ja nendest esikolmiku koostamine on suhteliselt lootusetu üritus. Aga ma proovin, ehkki tean, et mõnel teisel päeval oleks see esikolmik suuremal või vähemal määral teistsugune.

Clifford D. Simak "Linn"

Mida selle kohta paari sõnaga öelda? Seda näiteks, et kui oled lugenud, tead isegi, miks ja kui ei ole lugenud, siis - kurat küll! - loe, sest tea, et kunagi pead oma tegemata jätmiste eest kõiksevägevamale aru andma.

Vennad Strugatskid "Inetud luiged"

Kindel laks, et siin esikolmikus peab olema ka üks Strugatskite teos ja kuna meeleolu on vastav, siis olgu selleks täna "Inetud luiged". Aastaid oli lugemata, siis hakkasin pika hambaga lugema ja kohe peale lõpetamist ostsin endale ka ühe eksemplari. Nüüd kaunistab see minu raamaturiiuli nimelist korralagedust.

Poul Anderson "Murtud mõõk"

"Murtud mõõk" on minu jaoks fantaasiaromaani etalon. Kristalselt karge lugu, karmis põhjamaises atmosfääris ja samas pole see raamat ülekaalulise tellise paksune ning ei koosne sajaühest (veel kirjutamata) järjest.

Kogumiku "Chtulhu kutse" esitlus

13. detsembril toimus Tartu kirjanike majas Raul Sulbi koostatud õuduskogumiku „Cthulhu kutse“ esitlus. Koostaja pidas maha pikema vestluse ühe tõlkija Priit Kenkmanni ning ulmeajakirja Reaktori toimetaja J. J. Metsavanaga.

Veiko Belials Vikerraadios

13. jaanuaril käis tuntud ulmekirjanik Veiko Belials tutvustamas Vikerraadios oma uut kogumikku „Me armastame maad 2“. Temaga vestles Peeter Helme.

Link saatele

Kuu arvustus

Indrek Rüütel

Jaanuar 2018 BAASi arvustustes.

29. jaanuari õhtul kella poole kümne eelse seisuga oli BAASi sisestatud jooksva kuuga kokku 66 arvustust, millest 19 tk on postitanud Erki Toht; 12 tk on kirjutanud Andri Riid. Avaldati ka päris mitu pikemat arvustust, millest pikimate kirjutamise au oli Joel Jansil. Kohalikele autoritele tänuväärselt on võetud arvustada nii värskeimat Täheaega kui eraldiseisvaid teoseid ja ka mõnd juba nö vanemat juttu.

Andri Riid paistab silma nii oma terava, kuid argumenteeritud kriitikaga, kui ka just eeskätt kodumaiste tekstide arvustamisega. Seega läheb kuu arvustuse tiitel sedapuhku tema kommentaarile Manfred Kalmsteni jutule „Raske vihm“:

Ega ma ei tea, kuidas see lugu oma alguse ja kuju sai, aga täiesti võimalik, et seda kirjutati mõnes etapis n.ö vanvogtilikul meetodil, s.o mõne nihkes loogikaga unenäo baasil, nihkes nagu unenäod ikka kipuvad olema.

Nii võib välja tulla täielik jama, aga võib välja tulla midagi hoopis teistpoolselt iseäralikku, nagu seda on Kalmsteni jutu tegevuspaigaks olev määndunud linn, kus pidevalt sajab, ühes veega ka kahjulikke ühendeid ning igal pool, ka inimeste organismis, ajavad oma niidistikku laiali erinevad, kasulikud ja kahjulikud seeneliigid.

Sellel taustal ajab loo peategelane teda poissmehekorteris aeg-ajalt külastava ja endast mitte rääkiva noore naise jälgi; naise, kes on tema jaoks ilmselgelt liiga hea.

Kui sama antoloogia kaante vahel, kus see jutt (esma)ilmus, juba on üks pätiperekonna lugu, siis "Raske vihm" kangelane, hoolimata sellest, et ta midagi kuritegelikku neil lehekülgedel otseselt korda ei saadagi, mõjub märksa autentsemalt ja ähvardavamalt kuritegelikuna kui Maniakkide Tänava kujutatud perekonna liikmed kokku ja viiega korrutatuna.

Viimati, kui mind mõni Ulmeühingu ja Fantaasia jutuvõistluse lugu tõsiselt ja positiivselt üllatas, oli selleks eelmainitud Maniakkide Tänava "Ajudega töötajad". "Raske vihm" on isegi veel parem.

Andri Riid

Tartu ulmikute kogunemine

Pildistas Jaana Muna

Uudiskirjandus 01/18

David Mitchell: Luukellad

Viieteistaastasel Holly Sykesil on suur tüli emaga, ta hakkab sihitult astuma, teadmata, et teda ootab ees üsna kummaline elu. Kunagi olid temaga ühendust võtnud veidrad hääled, keda ta ise lapsena nimetas raadiorahvaks. Hiljem hääled lakkasid, kuid nüüd ootavad teda ees nägemused, mis tunduvad liigagi reaalsed.

Holly on nimelt sattunud ohtlike müstikute ja nende vaenlaste huviorbiiti ning selles võitluses ei saa ta ise kaasa rääkida. Peagi tabab tema perekonda ränk kaotus ning sellest hoobist ei toibu ta päriselt kunagi.

Elu viib Holly kokku mitmete inimestega, kellel kõigil on oma roll tema saatuse kujunemisel. Cambridge’i üliõpilane, kes ihkab jõukust ja kindlustunnet, Holly elukaaslane, kes tunneb end elusana üksnes sõjast reportaaže saates, keskealine kirjanik, kes kardab tunnustuse kaotamist – nende elud põimuvad ootamatutes olukordades ja saatuslikel hetkedel.

Selles mahukas teoses on David Mitchell asunud ehitama omaenda maailma, tuues mängu juba oma varasematest teostest pärit tegelased ja luues uusi seoseid ja tähendusi. See on suurejooneline ja paeluv kaleidoskoop, mille mustrid ja pildid on pidevas muutumises.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Krista Kaer

Neil Gaiman: Põhjala müüdid

Põhjala müüdid jutustavad kõledast paigast, kus talveööd on pikad-pikad ja suvepäevad lõputud, need on rahva müüdid, kes ei usaldanud oma jumalaid täielikult ja kellele need jumalad täielikult isegi ei meeldinud, kuigi nad austasid ja kartsid neid.

Nii paljud vanade põhjamaade lood on puudu, nii palju on teadmata. On vaid mõned müüdid, mis on jõudnud meieni rahvalugude kujul, ümberjutustatuna, luule või proosa vormis. Ma püüdsin jutustada neid müüte ja lugusid ümber nii täpselt, kui suutsin, ja nii huvitavalt, kui suutsin. Ma loodan, et olen jutustanud need ümber ausalt, kuid nende jutustamises oli ikkagi rõõmu ja loovust.

Just seda rõõmu müüdid pakuvadki. Tore on neid ise jutustada – ja seda soovitangi ma teil, kes te seda loete, soojalt teha. Lugege jutte selles raamatus, tehke need enda omaks ning mõnel pimedal ja jäisel talveõhtul või suveööl, kui päike ei taha kuidagi loojuda, jutustage sõpradele, mis juhtus, kui varastati Thori vasar, või kuidas Odin sai jumalate valdusse luulemõdu.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Allan Eichenbaum

Diana Wynne Jones: Kindlus õhus

“Kindlus õhus” (1990) on järg romaanile “Howli liikuv kindlus”, mille põhjal tehti aastal 2004 tuntud animefilm. Selles kohtume uuesti nii Howli, Sophie, Calciferi, Lettie, prints Justini, printsess Valeria kui võlur Sulimaniga.

Äsja on lõppenud sõda, millest Ingary on väljunud võidukana. Kuninglik Võlur Howl hoiatab kuningaperet, et printsess Valeriat ähvardab hädaoht, ning kaob salapärasel viisil koos oma perekonna ja liikuva kindlusega. Samal ajal aga elab kaugel Rashpuhti Sultanaadis unistajast vaibamüüja Abdullah. Tema armastatu röövitakse, ja selgub, et sama hädaoht, mis ähvardab printsess Valeriat, ähvardab ka neid.

Eelmise raamatu tegelased hakkavad sündmustikku sekkuma esmapilgul varjatult, mitmed neist ka võimsatest jõududest äranõiutult, kuni selgub, mis neid kõiki mõjutanud on.

Kirjastus Fantaasia, tõlkinud Eva Luts

Ransom Riggs: Hingede raamatukogu

Seiklus, mis algas romaaniga “Miss Peregrine’i kodu ebaharilikele lastele” ning jätkus “Tontide linnas”, leiab oma põneva lõpu “Hingede raamatukogus”. Loo alguses avastab kuueteistaastane Jacob uue vägeva võime ning peagi sukeldub ta läbi ajaloo, et päästa oma ebatavalised kaaslased hästivalvatud kindlusest. Sellel teel saadavad Jacobit Emma Bloom, tüdruk, kellel leegid alati käeulatuses ja Addison MacHenry, koer, kellel on nina ebatavaliste laste välja nuuskimise peale. Nad rändavad tänapäeva Londonist Vanakuradi aakri, Victoria-aegse Inglismaa näruseima aguli teederägastikku. See on koht, kus kõikide ebatavaliste laste saatus lõplikult otsustatakse. Nagu eelkäijad, ühendab “Hingede raamatukogu” põneva fantaasia avaldamata vanade fotodega, et luua ainukordne lugemiselamus.

Kirjastus Tiritamm, tõlkinud Lee Kärner

Dmitri Lipskerov: Sellest ja liblikatest

Ilus, kuulus ja rikas 50. aastates arhitekt Arseni Iratov teeb ühel hommikul ärgates hirmsa avastuse: tema meheau on haihtunud. Kadunud kallisvara ilmub aga välja viletsa Vene külakeses 13-aastase Aliska ja tema joodikust vanaema juures, kasvab ja kosub ning sirgub imekauniks noormeheks.

Intrigeerivas, üheaegselt naturalistlikus ja sürreaalses uue Vene kirjanduse üheks suunanäitajaks nimetatud romaanis talutatakse lugejat apokalüptilise finaalini otsekui läbi labürindi, kus igal käänakul varitsevad vihjed Gogolile, Bulgakovile jpt.

Kirjastus Tänapäev, tõlkinud Erle Nõmm

Allikas: ulme.ee

Jyrka karvustused 01/18 (Jüri Kallas)

Kõigepealt pean alustama vabandusega. Viimastes karvustustes rappisin ma omajagu Risto. J Juvaneni juttu «Vii mind kus palju valgust»... ei, kriitika jääb üldiselt samaks, aga vabandan just kõige selle osas, mis puudutab pentsikku kirjastiili. Selgus, et see oli pigem kivi toimetuse kapsaaeda, et erinevad tekstiprogrammid ei teinud omavahel koostööd ja sealt siis...

Ka sain ma jaanuaris esimese n-ö fännikirja ühelt autorilt... pean silmas, et autorilt, keda ma siin rubriigis omajagu kritiseerisin... vastata pole ma veel jõudnud, olin raskelt haige, aga kindlasti vastan.

Tormi Ariva - Deduktiivne meetod

Kohutavalt puise algusega lugu. Lause "Uudishimu klaasistus tema pilgus." Pani mu õhku ahmima ja klaasitas ka minu pilgu korraks, et ma olen aga karastunud lugeja siis pilk sulas ja ma lugesin edasi. Telegrammistiil(itus) säilis... loe: autor on pannud lolli ja mitte nii lolli rääkima ning vuristab siis tegelaste dialoogi kaudu lugejatele vajalikku infot ette, et saaks lõpuks jõuda selle mõtteni, mis autoril pähe kargas ja mille tõttu ta jutu üldse kirjutas. Võõrad nimed, palju planeete, suur kosmos – lugejal peaks hinge kinni lööma. Minul oli üldiselt igav...

Samas, väga kurjal noodil ei tahaks lõpetada. Lender Maranthe mõtted on päris hästi välja peetud. Näiliselt asjalik ametnik on hoopis keskendumisraskustega ohmu, vabandust lurjus.

5/10

Heinrich Weinberg - Helisev muusika

Pajatuslik lugu, mis pisitasa tuure kogub ja lugeja endasse haarab/neelab. Selline fantasy-kriminull või pigem siiski põnevik. Sisust ei tahakski midagi rääkida, lugema peab. Räägiks pigem n-ö petetud ootustest, et ma olen Weinbergi tekste lugedes alati hädas olnud autori liigse lobisemisega, et sageli on tunne, et lühiromaan oleks parem jutuna ja pikk jutt oleks parem lühiloona. Vaat seekord ma liigset lobisemist ette heita ei saa. Võib-olla fantasy, kui ulme alaliik on lobisemise või jutu heietamise asjus kuidagi soosivam? Samas, tüüpilisest fantasyjutust on see tekst ikka kõvasti särtsakam ja läbimõeldum. Peaksin jutustust kindlasti autori suureks kordaminekuks ja soovitaksin julgelt lugeda. Iga asja kallal saab ka viriseda, kriitikuna ma justkui peaks seda tegema. Ütleks, et kui lugeda kriminullina, siis sain ma mõnest asjast vist liiga ruttu aru. Kuid võib-olla olen ma oma elus lihtsalt palju lugenud, sest neid mustreid ja käike on siiski lõplik hulk. Aga midagi jäi lugedes ehk kripeldama. Teisalt, maailm on paigas ja autor oskab ning ta võiks vabalt samasse maailma veel portsu tekste teha... ei, kindlasti mitte samade tegelastega, sest see lugu on valmis, aga teised tegelased, teised ajastud, teised kohad...

9/10

Jaagup Mahkra - Venuse sünd

Ma olen ikka mõelnud, et kas ma saan wõrguajakirjas lugeda mõnd juttu, mille puhul ohkad/hõiskad, et siin pole mul enam midagi viriseda, et siin on kõik paigas. Aeg-ajalt selliseid kohtab, aga mida aeg edasi, seda harvem. "Venuse sünd" on just selline tume pärl, et loed ja esimestest ridadest on mõnus... ei, selline kirjeldav-pihtimuslik proosa pole mu lemmikkirjandus, kuid ega ma siin rubriigis lemmikutest... kindlasti võib toimetades-norides leida sellest jutust mõne asendatava sõna, kui norida, siis leiab alati.... Kuid ka ilmunud kujul on see kindlasti saavutus, nii autori kui ka eesti ulme skaalal.

10/10

Helen Käit - Pilv

Ulmelis-olmeline lembe- ja misiganes-lugu. Ulmeosa on alamõõduline ja hale, aga sellest pärastpoole. Jutu alguses, õigemini esimeses pooles, matab autor lugejat olmeliste kirjeldustega ühe rumala ja mõtlemisvõimeta naisterahva tegemistest. No ei ole ju mõtlemisvõimet, kui naisterahvas arvab, et mees peab nädalavahetuse seksiorgia vastu vaid paari karbi salati ja pudeli veiniga. Olgu, ma mõistan, et selliseid inimesi on ja taoline kirjeldav kraam on kõva tegija naistekates. Kuid siiski on mul raske mõista naist, kes taipab minikleidi ja pitskorseti teemat, aga peegel magamistoa laes jääb talle arusaamatuks. Umbes samamoodi ligadi-logadi on ka jutu loogika, et miks see naine sinna onni üldse üksi ja varem läks? Ma saan aru, et autoril oli seda vaja, aga mitte ju tegelasel. Olgu, tegu on moodsa ajastu mõtlemisvõimeta poolinimesega... vähemasti selline mulje jäi. Iseküsimus, kas ma lugejana tahaksin taolise isiku tegemistele kaasa mõelda/elada. Märksa nukram on aga olukord ulmerindel. Jah, ulme on, aga see on ka samamoodi, et autoril oli ulmet millegipärast vaja, sai oma asjad kirjeldatud ja jutt sai ka kohe läbi. Mis toimus, miks toimus, seda lugeja teada ei saa. Lihtsalt üks tegelane tuias läbi jutupilve. Positiivsema poole pealt, et kirjeldused olid korralikud... suurt sõnailu polnud, aga midagi karjumapanevalt halba ka mitte. Tundub, et kerge fantastilise varjundiga naistekas oleks just see ala, kus autor võiks tegija olla. Ulmejutuna on see tekst ikka üsna alamõõduline.

6/10

Kui plussid-miinused kokku lüüa, siis polnud detsembrinumbris ju üldsegi mitte halb jutusaak. Kaks algajalikku teksti ja kaks väga head teksti. Algajalikud tekstid olid otsekui kui mõõtkava eri otstest: et üks nii ulmeline jutt, aga samas kirjanduslikult abitu ja siis teine suht-koht kobedalt kirja pandud, aga ulmena mõtetu. Ja siis otsa väga kõva ja ehk ootamatu sooritus Weinbergilt ning eestikeelse ulme absoluutsesse tippu pürgiv hommaaž Mahkralt.

Juttudest 01/18 (Tõnis Hallaste)

Deduktiivne meetod

Tormi Ariva

Rotnar Kahe valitseja Leander Maranthe juurde astub tema peanõunik Paul Adernak paari murega, mis päevakorral ja vajavad lahendamist. Peamine probleem seisneb ühes perifeeriast (Kafo sektori ääremailt) saabunud laevas ning nende palves – nad vajavad vett. Mida otsustab Leander Marathe?

Tegemist on väga lühikese looga – pisike dialoog valitseja ja tema nõuniku vahel, mille kestel maalitakse hädasoleva laeva olukord piisavalt selgelt välja, et olukorrast tekib üleüldine aimus. Kahju on ainult sellest, et mingit suhtumist ei jõua tekkida ühessegi tegelasse ega ole üleni aru saada, kuidas suhtub autor neisse tegelastesse.

Adernak kirjeldab situatsiooni ja arvad, et asi piirdubki selle maailma maalimisega ühe elemendi kaudu. Üks koloniseerimiskatse, mis luhtub, ning sellega kaasnevad tagajärjed – materjali terve eepilise romaani jagu. Loo lõppu tuleb aga midagi puändi taolist – Leander Maranthe otsustab, et olukord, millesse laev on selle reisijate sõnul sattunud, näib kahtlustäratav, ning otsustab jätta nad kuivale. Mingit otsest loogikat selles teos pole või kui, siis väga äraspidist loogikat – kuna tema kraanist tuleb vett, siis vaevalt, et ühel laeval saaks olla veeprobleeme?

Maranthe otsus on ilmselt pigem mõeldud olema negatiivne lahendus, sest selle jõustamiseks otsustab ta seadust rikkuda. Õigemini, ta otsustab toimiva seaduse tühistada ja ümber kirjutada. Ühtäkki on kirjeldava terraformimisõnnetuse loo asemel tegemist looga ühest psühhopaadist ainuvalitsejast – loo sisuline muudatus toimub ent natuke järsult ja kogu asi jääb lihtsalt liiga poolikuks. Justkui, vaid justkui annab endast aimu potentsiaal esitada lugusid selles maailmas – lugusid janu käes vaevlevast laevaseltskonnast, kes jääb meeletu kuninga ebaratsionaalsete otsuste küüsi. „Deduktiivne meetod” ei anna ent sellise loo mõõtu välja. Ei anna õieti üldse loo mõõtu välja, jääb lihtsalt üheks dialoogiks.

Kõige amatöörlikumad on ent järgnevad katked, mis lähevad rubriiki „ebaloomulik dialoog ulmejutus”. Esimene: “Kas olapivill on see kergelt punakas pehme ja kiuline materjal?” “Ei, see on sarbide vill. Olapivill on valge.” “Ah nii,” jäi Maranthe mõtlikuks, “sellisel juhul pole ma kindel, kas mul on olapivillast valmistatud riideid.” Teine: “Vabandage mind, auväärne, kuid kas te olete juhtumisi tuttav OVS-i, Optimaalse Veekasutuse Seadustikuga?” “Värskenda mu mälu, Paul,” lausus Maranthe. (Ja siis ta räägibki.) Kui dialoogi abil välja öelda selles maailmas elementaarset, siis oleks vaja tegelast, kes teab sama vähe kui lugejad, muidu hakkab lugejal veider – nagu näitlejad laval lehvitaks publikule kõigil neil hetkedel, mil teksti loevad teised näitlejad.

Raske oleks midagi kiita, ent võib ikkagi öelda, et asi saaks halvem olla ja see tekst pole siiski päris allpool arvestust. Esiteks asjaolu, et probleem, millesse laev satub, on omamoodi huvitav (ehkki „seened on nii peened, et tungivad läbi filtri” kõlab kuidagi uskumatult – esiteks, mida selline filter üldse kinni peaks, kui mitte bioloogilist (ma veidi võhik neis asjades, aga mulle on jäänud mulje, et elusrakud on suuremad kui mis tahes keemiline või metalliline võõrplaneedipahn, mida üks korralik filter kinni peaks) ning teiseks, kas keetmine ei aitaks?). Ja iseenesest on olukord selgelt edastatud – ei aja kulmu kratsima selle osas, kas on üldse mingit probleemi või milles tekst õieti seisneb jne. Probleeme on, aga mingi info edastamise selgus on vähemalt olemas.

Ometi tegemist sellise kohmaka mitte-päris-jutuga. Mõjub nagu põhikooliõpilase arusaam sellest, mida võiks sisaldada ulme. Võib-olla Jürkale meeldib rohkem.

3/10

Pilv

Helen Käit

Hanna ja Peeter otsustavad veeta romantilist nädalavahetust ühes majakeses keset metsa. Hanna jõuab ees ja ta helistab Peetrile, et see tooks kõik, mida üks noor kihku täis paarike võiks vajada. Hanna jääb ent ootama, sest Peeter hilineb aina rohkem – ja ta telefon ei tööta. Ning mis on see must pilv, mis aina lähemale jõuab?

Helen Käidu nimi on tuttav – mu mäletamist mööda on tegemist nimega, mis käis korduvalt läbi ühe jutuvõistluse järel. Need jutud pääsesid päris headele kohtadele, vist olid mõlemad esikümnes, aga üleüldine retseptsioon näis pigem olevat negatiivne. Ma ise polnud lugenud, aga mingi uudishimu jäi sisse.

Olles nüüd lugenud, võin ma umbes ette kujutada, kuidas see nõnda sündis. Käidu kirjutamislaadil on midagi, mis võimaldab seda sujuvalt ja voolavalt lugeda. See pole kohmakas. Tundub nagu, justkui, peaaegu... oleks nagu tegemist hea jutustajaga?

Ent see ladusus on ühtaegu õnnistus ja needus. Sageli on noorkirjanikel häda, et ei osata täita lünkasid, ei osata olemasolevale kirjutusmaailmale anda liha luudele – antakse mingi konflikti piirjooned või mingi situatsiooni skelett, aga keegi ei saa sellest midagi, loodud on vaid loo vundament või raamistik, aga mitte lugu ise. Mõnel teisel juhul (ehkki seda tundub olevat neetult vähem) on autoril ideid ja väljendust ja siis aina kirjutab ja kirjutab väikesed hetked paksult täis, takerdudes oma sõna imetlemisse ja unustades, et kuskil on keegi, kes peaks seda justkui lugema.

Helen Käidu tekstis „Pilv” on kolmandat sorti probleem. Üksikuid tühiseid sündmusi lisandub aina veel ja veel ja veel, Hanna mittemidagitegemine on kenasti ilmestatud ja kõik kulgeb loomuliku tempoga, aga mingil hetkel hakkab selle tegevuse mittemidagisus kuidagi vastu. Tahaks nagu otsida näidet, aga siit ei oska leida ühtki konkreetset, mis kontekstiväliselt paneks ütlema: „Jaa, see on tõesti natuke liiga tühine asi, mida välja kirjutada!” Miski ei pidurda lugemishoogu, aga ma jäin veidi lugema mõttega, et seda võib vist suht diagonaalis...?

Võib-olla on asi selles, et sisu oli natuke kitsa ja igavavõitu. Kuidas kirjutada põnevaks seda, kuidas tüdruk igavleb hütis ja mõtleb, kuna ta peika tuleb? Ja seda, kuidas ta läheb aina rohkem närvi? Võib-olla kuidagi saaks – aga see nõuaks kas väga huvitavaid tegelasi ja nendevahelisi suhteid (mispuhul tekstist saanuks kas rida flashbacke või ühe paanitseva naise paranoiatsemine ja üksiksündmuste üleanalüüsimine) või ülimalt vahedat psühholoogilist taju (kus hoidutakse tagasivaadetest, aga olevikuhetke põimitakse väga peeni nüansse, mis näitavad Hanna hetkeseisu muutumist). Võib-olla sisu ja stiil ei mänginud omavahel kokku.

Ma ei kannaks autorit maha, aga see tekst ei olnud suurepärane. Midagi nagu häda ka polnud. Tavaline.

5/10

Helisev muusika

Heinrich Weinberg

Loo tegevus toimub iseäralikus anakronistlikus maailmas, kus ühelt poolt on fantastilised olendid nagu nõiad ja päkapikud, teisalt on tegemist millegi justkui tänapäevasega – muuhulgas kasutatakse arvuteid. Peategelane on poeomanik hr Sootamm, kelle äriasutust külastavad kolm päkapikku, kellel on pakkumine, millest tal on raske keelduda.

Veidi on kiusatus lihtsalt öeldagi, et see on Weinberg nagu Weinberg ikka – stabiilne sümpaatne tase, mis otseselt ei hüppa kuskil üle teatava taseme, aga ei lähe ka allapoole seda. Anakronistlik maailm oli ilmekas ja lõbus ning lugu on hästi jutustatud oma korrektse lõpuni.

Ja samas... Mine tea, kas annabki seda nimetada niisama „korrektseks lõpuks” - ehkki Weinbergi jutud, kui ma neid püüan silme ette manada, ei lõppe üldjuhul ülimalt lapsesõbralike kõik-võidavad-stiilis õnnelike lõppudega – peategelane ei kipu ratsutama õnnelikult päikeseloojangu suunas -, siis selles oli lõpp minu jaoks mõnevõrra üllatav. See oli temast peaaegu et õel ja mingis mõttes on see mulle sümpaatne. Väikesi õelustükke tuleb proovida, et ei tekiks kiusatust lahendada kõik nõnda silutult, nagu lapsikum tahk lugejas sooviks.

Iseäralik maailm pakkus väikesi meeltlahutavaid hetki igal hetkel, mil ilmnes mõni järjekordne väike element, selline maailma aeglane avanemine oli tore. Võib-olla tundus peategelane mõnevõrra liiga edukas oma ettevõtmises – justkui tavaline poeomanik ja tegutseb jamesbondiliku osavusega. Samas, sellises maailmas peabki poeomanik olema otsapidi bondiliku võimekusega, nii et see pole ka ebaloogiline.

Mul on tunne, et püüan mis ma püüan, ikkagi jään oma rahuloleva stabiilse mulje juurde. Proovin midagi kriitilist öelda, pean nentima, et ikka toimib. Püüan esile tuua sümpaatset, siis seegi tundub nagu enesestmõistetav. Nii et andestatagu, kui mu hinnang jääbki natuke mittemidagiütlevalt: Weinberg oma headuses. Et tal jaguks indu kirjutada neid toredaid tekstimaailmu.

7/10

Venuse sünd

Jaagup Mahkra

Jutustaja on akadeemik, kujutava kunsti vaatleja ja analüüsija, kes võtab omale uurimisobjektiks Boticelli kuulsaima teose „Veenuse sünd”. Hiljem läheb ta seda oma kuludega teist korda vaatama – ja ta näeb, et kõik on valesti. Kõik selle elemendid on loomulike ilu- ja kunstiseadustega vastuolus ja ükski teine isik ei taju seda... Midagi tuleb ette võtta.

Mahkra jutt oli ka Estconil jupikaupa loetav, aga ma ei tea, kas keegi korjas kõik jupid kokku. Võib-olla mõjutas see asjaolu teksti kirjutamise asjaolusid – pikkust, intensiivsusastet, vahest ka teemavalikut. Ma küll ei tea, aga sellised kontekstid üldjuhul ikka mõjutavad. Nüüd on ta avalikkusele kättesaadav, täiel kujul ja ilma „aardejahita”.

Tekst on lühike, aga sobivalt intensiivne – idee on tekstina mu meelest terviklikult teostatud, kuivõrd kõik peategelase hetkeseisud ja olukorramuutused on kergesti ning nauditavalt järgitavad. Samas ei jää ükski hetkeseis tugevalt püsima, pigem on neist kiiresti aimu antud ja edasi kapatud. Seetõttu mõjub tekst veidi liiga lühikesena, mõne terviklikuma lookogemuse õgvendatud versioonina, ja ilmselt tahaks rohkem viibida selles situatsioonis ja selles maailmas, aga sisuliselt on võimalusi selleks mujalgi, kuivõrd tegemist on Lovecrafti-žanriga (Mahkra viitab pea otsesõnu, pannes peategelase pomisema üht väga konkreetset salakeelt, aga selletagi on žanritruudust tajuda).

Lugedes kangastusid teised mu kogemusruumis sarnasesse auku langevad tekstid – tor.comis ilmunud Max Gladstone'i novell „Crispini modell” (https://www.tor.com/2017/10/04/crispins-model/) ning... olgu, teist ma ei leia. Raske on säilitada optimismi selle leidmise osas, kui guugeldamiseks on mul sõnad „lovecraft”, „art” ja „nightmare” (sest usun, et tekst leidus Nightmare Magazine'is). Oli mis ta oli, sealgi tegeldi mu mäletamist mööda kunstiteostesse laetud üleloomulike deemonlike vägedega.

Lovecraftilik õudus on küllaltki visuaalne – suur osa sellest seisneb millegi nägemisel ja selle alateadlikul mõjul. Pinnaaluste virvenduste varjus tegutsev Reaalsus muudaks meid hulluks, kui me puutuks sellega kokku ilma oma igapäevatavalisuse filtrita ning kunst, õigemini Kunst, on teisel pool igapäevatavalisust. Kunstiotsingud tähendavad Tõe ja üldjuhul ka lihtsalt Tõeliselt Raputava otsinguid, seetõttu on lovecraftilik motiiv peaaegu et enesestmõistetav. Ja seda moel, mis ei muuda seda veel sugugi labaseks. Hea teema, ühesõnaga. Ja teema hääduse tõttu on mingi element temas jäänud minu kui lugeja sisse. Õigemini, mitte temas, vaid selles. Tekstis. Ei maksaks teda isikustada. Seda.

7/10

Jutt: Pokkeriöö (Miikael Raun)

Unine Archibald heitis pilgu köögilaua alla.

Ühel pool väikest lauakest istus Kass veidralt tagumiku peale toetudes, roosakas põll ees. Hiir Chester istus tema vastas. Mõlemal oli käpas väike tass teega.

„Kas tunneksite huvi veel ühe aurava tassitäie vastu, härra Chester?“ pakkus Kass.

„Miski ei teeks mind õnnelikumaks, mu sõber,“ vastas hiir.

Kass tõstis lauakeselt pisikese teekannu ja valas hiire tassikese täis.

Arch jäi nähtuga rahule ja krõmpsutas röstsaia edasi. Tal oli mõttes üles võtta lustakas laulujoru. Kahjuks segas selle soovi ära Miranda, kes aknalauale istuma oli asunud, nõudlik pilk külmkapil asetseval köömnekotil.

Laua all sebinud Kass ja hiir olid võpatanud, kui varblane nokaga köögiaknale koputas. Hiir pillas maha taaskord tühjendatud tassikese. Kui Arch akna avas ja läbi selle köömnekoti ulatas, saades vastu tavapärase tasu, pöördusid uudishimu kaotanud sõprade pilgud taas teekannule.

„Sõber Kass, kas võiksin teilegi pakkuda veel üht tassitäit teed,“ oli pakkuja seekord Chester.

„Sellele on ainult üks vastus, härra Chester,“ muheles Kass läbi vurrude, „ja te teate isegi, mis see on.“

Archibald kõndis köögis ringi ja liigutas sihitult asju, mõeldes samaaegselt, mida päevaga ette võtta.

Otsest viitsimist kodust lahkuda tal ei olnud. See tekkis tal üleüldse haruharva – tavaliselt oli kas liiga palav, jahe, pilvine... Kuid köögiakent avades oli sisse puhunud nõnda õrn ja mõnus kevadtuuleke ning köögi eredaks muutnud päikesevalgus oli meelierutav. Archi valdas meeletu teotahe. Ainult tegevust, mis rahuldaks tema põnevusejanu, keha füüsiliselt kurnamata, oli keeruline välja mõelda. Ta võttis otsustava sammu ja pani vee keema.

„Vabanda mind korraks, sõber Chester,“ kostis Kass ja hülgas hetkeks lauaaluse. Järgneva minuti jooksul oli kõrvaltoast kuulda liivakastis kraaplemist. Viimaks naasis ta, et tõsta taas kann ja küsida:

„Veel üks tassitäis, härra Chester?“

Härra Chester vastas:

„Aga muidugi, mu rohesilmne seltsiline.“

Ka mujal joodi nüüd teed.

Archibald istus laua taga, ühes käes poolde kooritud banaan, teises aurav tass. Vasaku jalaga togis ta regulaarselt lauajalga. Tema puhul oli see märk tõsisest mõttetööst, kuid lauaalustele käis komme närvidele. Kass oleks tahtnud käratada, kuid teadis, et teda ei võetaks tõsiselt. Archi jalg lõpetas ajutiselt tonksamise, et võtta oma parem paariline ja viia peremees kahekesi külmkapini. Peremees võttis sealt muna ning pani keema. See oli vaid pisike osa tema lõplikust eesmärgist – võidukas hommikusöök.

Archibald pani pooleldi kooritud muna lauale ning lülitas sisse väikese köögiteleka. Käimas oli film. Kamp mehi istus laua taga, harrastades tegevust, mis paistis kaardimänguna. Mängus oli raha, nahktagide ja sigaritega mehed meenutasid kangesti mafioososid ja pitsides oli midagi koolasarnast.

POKKER! Arch ei olnud kindel, millised nägid välja pokker või blackjack, turakas või isegi doomino, kuid esimesed pähetulevad sõnad ei olnud teda kunagi alt vedanud. Sel hetkel võis ta vanduda, et tegemist on pokkeriga. Mitte väga eriline asi, mille peale vanduda, ütleksid mõned. Kuid Archibaldi jaoks tähendas see ideed. Veendunud, et paariminutilisest pokkeristseenist filmis, mis ei räägi pokkerist, piisab, et ära õppida terve mäng, koostas ta tegevusplaani.

Esmalt tuli teatada mõnele lähedasemale sõbrale, et tema juures toimub täna pokkeriõhtu. Nende kohaletulek ei olnud isegi oluline. Tähtis oli leida paar väga head ja erakordselt usaldusväärset sõpra. Kes teab, ainuüksi nende teavitamine võib olla piisavalt kurnav tegevus. Isegi kui lõppeesmärk jääks sellega saavutamata, oleks Archi päev edukalt täidetud.

Teatavasti on kavatsus pool võitu, kuid sellise päevaga jääks ta igati rahule. Loomulikult oleks võinud küsida, kas ehk Chester ja Kass soovivad kaarte mängida, kuid Archil oli sellega juba mõrusid kogemusi.

Ta teadis, et vastus tuleb alati ühesugune:

„Kas võiksime Sind veenda meiega koos teed jooma?“

Viisakusest pressiks ta ennast koos nendega laua alla ja jooks teed tassist, mille kõrv talle ümber väikese sõrmegi ei mahu. Seejärel vabandaks ta end millegagi, mida ilmtingimata laua peal peaks tegema. Ei, nii see ei läheks. Archil ei olnud küll midagi köögis elavate kasside ega hiirte vastu, kuid ta pidas vajalikuks ka inimkontaktide loomist.

Ehk siis läpakas lahti ja Google ette. Otsigusse „blogi + sõber“. Otsingusse „otsin sõpra“. Sadade vastete seast köitis Archibaldi tähelepanu veebileht palgalised.ee. Lapsest saati oli tal määratu austus kõigi vastu, kes millegi eest palka said. See austus võis pärineda ta vanematelt, kellele mõlemale korra kuus töö eest tasuti. Arch oletas, et säärast sõpragi oleks tore omada. Ta uuris palgaliseks pakkujate profiile. Nood olid pannud üles oma pildid ja isikukirjeldused.

Kommuun ei olnud suur. Kasutajaid oli neli. Lehel olid sisselogimis- ja registreerimisvõimalus. Proovides viiendaks kasutajaks registreeruda, hüppas Archibaldi ette kiri:

„Sisestage oma EPK kood.“

Koodile oli määratud kümme väikest ruudukujulist lahtrit. Igasse oleks pidanud käima number. Arch proovis neid suvaliste numbritega täita. Tulles kiiresti järeldusele, et see tegevus teda lähisajanditel kuhugi ei vii, võttis ta kõrvalbrauseris taaskord lahti Google'i ning pani otsingusse „EPK“. Otsingutulemuste rohkusest võinuks arvata, et teised täheühendid on keeleteadlaste poolt veel leiutamata. Mõistliku tulemuseni jõudmiseks oli vaja asjasse süüvida. Archibald asus surfama.

Peatselt jõudis ta Eesti Põllumeeste Keskliiduni. Archibald pidas täiesti tõenäoliseks, et „palgaliste“ foorum kuulus just põllumeestele. Eesti on maarahvas ja matsid ei ole teatavasti tänapäevalgi mingi haruldus. Ta sulges Google'i ja naasis põllumeeste lehele kavatsusega lehekülg põhjalikult läbi uurida.

Põllumehed on kahtlemata üks suurte põhimõtetega isamaaline, armastusväärne, kuid samas valestimõistetud inimgrupp. Archibald suhestus kõigi nende isikuomadustega, mispärast tundus talle, et ta juba tunneb neid. Muheda oleku ning lühikeste krussis vuntsidega, kuid mitte liiga karvased piipu popsutavad vanad, kelle ainuke elueesmärk on maa rikastamine väetisega, mida pärandada lastele ja lastelastele.

Nüüd, kus ta oli veendunud, et tegemist on põllutöösturitega, oli ta loonud eksklusiivse veebilehe kohta usutava teooria. Nimelt eeldas ta, et leht on peaasjalikult mõeldud tavainimeste ja Eesti põllumajanduse suurkujude vahelise suhtluse loomiseks. Kes need suurkujud on, Arch ei teadnud. Sellegipoolest tekkis ta peas kujutlus saidist kui eriskummalisest portaalist, kus võib võtta ühendust ebamaiste vägevate olenditega. Ekstaasi põhjal, mille see temas tekitas, võinuks arvata, et Archibald on saavutanud kontakti Olümpose jumalatega.

Tema erutuse taga peitus isekas kavatsus. Esimesel võimalusel kavatses ta neile tähtsatele inimestele külje alla pugeda. Kindlasti oleksid prestiižsed härrasmehed rõõmsad, leides enda kodulehele logides kirja noorelt hingesugulaselt – kelleltki, kes hindab nende saavutusi ja püüdleb ise samasugustesse kõrgustesse. Ehk tekiks Archibaldil lõpuks võimalus täide viia oma lapsepõlveunistus. Tahtmata oma mõttekäiku endalegi tunnistada, erutus ta üha enam võimalusest saada sõbrad, kes on ühtaegu nii põllumehed kui palgalised. Ta hakkas lausa haiglase uudishimuga isikukirjeldusi lugema.

2.

„Härra Chester, te ei peaks võtma seda solvanguna, kuid hiired lihtsalt ei ole loodud tassist jooma. Palun ära saa minust valesti aru – muus osas olete te igati lahedad seltsilised ja mõneski eluküsimuses peaaegu andekad.“

Pahanduse tegija tõmbas tagumendi alt välja kühvli ja harja ning pühkis tekitatud killud kokku. Prahi heitis ta hoolimatult laua alt välja. Seepeale istus ta taas kohmakalt, jalad pilla-palla, põrandale. Kühvel harjaga läks tuldud teed tagasi. Nüüd tõmbas ta kusagilt välja uue tassikese. Hoides seda veidi värisevas käpas, valas ta kannukesest auravat jooki nii endale kui sõbrale.

„Ma saan sinu väitest täiesti hästi aru, sõber Kass. Tean, et ei pillanud tassi sugugi esimest ega teist korda. Nendin, seda juhtub vähemalt korra päevas. Tunnistan viga. Mis on aga anded, mida Sa usud mul olevat?“

„Oi, seltsimees, andeid on sul kindlasti mitmeid. Lihtsalt laua all istudes ja teed juues ei teki sul võimalust neid rakendada. Mina näiteks arvan, et välismaailmas ootaks sind küllaltki suursugune karjäär poliitiku või diplomaadina,“ arvas Kass

„Sul võib õiguski olla, Kass – laua all ei saavuta me tõesti palju. Me peaksime selles suhtes kunagi miskit ette võtma.“

„Peaksime,“ nõustus Kass ja rüüpas mõtlikult teed.

Vestluse katkestas ärritunud Archibald, kes oli pea laua alla pistnud ja käed puusas kummardudes pahaselt aru päris.

„Miks on minu põrandal jälle klaasikillud!?“

„Arch, sõbramees – ole nüüd...“ Chester seisis püsti ja laiutas Archibaldi hiiglasliku näo suunas nõutult käsi. „Kui sinu põrandal on killud, ei saa selles ometi meid süüdistada? Me elame globaliseerunud maailmas, kus kõik on võrdsed ja kõigil on võrdsed õigused. Kui killud on nõuks võtnud lebada sinu põrandal, ei ole kellelgi õigust nende eelistust maha teha.“

„Kuule, Chester,“ lausus Kass vaikselt, nii et ainult hiir teda kuulis. „Ma ei usu, et Arch kildude eelistustes kahtleb. Ma arvan, et ta on lihtsalt vihane, kuna on sel kuul juba kolm korda sinu klaasikillud endale jalga astunud. Ja täna on alles 3. märts.“

„Chester, ma vannun – kui see korduma peaks, võtan ma köögist laua ära ja viin enda tuppa. Kas on selge?“ nõudis hääl.

Vastust ei tulnud, kuna Kass ja Chester tegelesid selleks ajaks juba millegagi, mis ainult liiga tiheda baariskäija rikutud silmale tantsimisena tunduks – mõlemad komberdasid veidralt vingerdades tagajalgadel ja kihistasid tobedalt naerda. Arch mõtles, kas midagi oli taaskord teesse sattunud.

Võimetu loomi korrale kutsuma, ajas ta end laua alt pahuralt püsti ning võttis kraanikausi alt oma kühvli ja harja, pühkis killud kühvlile ning tühjendas kühvli prügikasti. Seekordne killukriis veretult lahendatud, vedas ta end tagasi laua äärde ja istus läpaka taha. Ta avas esimese palgalise profiili.

Põllumehe nimi oli Mikki. Nimi ei riku teatavasti ühtki meest, olgu ta siis põlluta või ilma. Seda meeles pidades üritas Arch leppida asjaoluga, et Mikki ei olnud sama mis Kalevipoeg või Suur Tõll.

Ka Mikki isikukirjeldus oli pettumustvalmistavalt sisuvaene. „Olen kergemeelne ja kiirustav, minu töötulemustele ei leia iial tõendeid. Saan töö tehtud miinimumajaga.“ Archi arust jäi see pehmelt öeldes nõrgaks ja saatis segase sõnumi. Pole midagi imestada, et meie põllumehed ei suuda korralikult maisi kasvatada, kui nende hulgas niivõrd laisa töödistsipliiniga isendeid leidub. Õlgu kehitades võttis ta ette järgmise profiili.

„Tunnistan, et tekitan aegajalt korraliku segaduse, kuid minu eriliseks spetsialiteediks on selle täiuslik kaotamine. Töötan jäljetult,“ pani Lontkõrv oma trumpideks. Teksti üle, mis seegi kord tähelepanuväärse saamatusega silma paistis, Archibald enam ei juurelnud.

„Kust tulevad need nimed!?“ imestas ta endamisi. Paistis, et tegemist oli mingi põlluhuumoriga, mis talle arusaamatuks jäi.

Loomulikult ei lasknud ta end algsest ebaedust heidutada ega hüljanud lootust leida saidilt hingesugulasi – mis sest, et kandidaadid olid omapärased, et mitte öelda nupust nikastunud.

Järgmisena võttis Arch ette Adrenaliinihipi. Lisaks veel ühele ebatraditsioonilisele hüüdnimele oli nähtavasti tegu ühega neist põllumeestest, kellele meeldivad härjavõitlus ja traktorivõidusõidud. Säärase oletuse tegi Archibald tolle senistest lühima tutvustuse põhjal, kus põllumees väitis:

„Meeldib töötada ekstreemsetes olukordades.“

Tekkivat pahameelt alla surudes üritas Arch sellegi killu juurde mitte pidama jääda. Ta lootis tulihingeliselt, et järgmine põllumees on mõelnud välja paremat kui seosetu lühilause oma kummaliste töömeetodite kohta. Täpselt sellised olid Archibaldi arust olnud seninähtud laused. See masendas teda.

Järjekorras neljas põllumees oli kirjelduselt aga pigem posija kui põllumees, mis pani Archi oma senises teoorias tõsiselt kahtlema.

„Minuga võib konsulteerida erinevate ravimite ja ainete ning erinevate keemiliste elementide kasutamise või koostoime küsimustes,“ oli mees kirja pannud.

Seni oli Arch püüdnud loetud tekste seostada põllumehenduslike iseärasustega, kuid seekord oli see enneolematult keeruline. Tahtmatult kerkisid mõtteisse teadus-seosed. Luitunudrohelise kübaraga trakspükstes põllumehe asemel tekkis kujutluspilt sassis juustega hullust professorist, kes laboris katseid teeb. Ei aidanud, et professor kutsus ennast Doktoriks. Ootamatud ebakõlad oletustes põhjustasid Archis segaduse. Ühtaegu uskus ta oma teooriat edasi, teisalt hakkas juba unustama, mis see üldse oli.

Üks oli selge. Doktor on auaste, mitte nimi. Olgu ta põllumees või mõni muu asjapulk, kuid oma tegelikku identiteeti ta palgalised.ee lehel ei avaldanud. See omakorda tähendas, et teisedki nimed lehel võisid olla välja mõeldud. Archile mõjus see teadmine ootamatult kergendavalt. Pettumus, mida olid tekitanud võõrapärased nimed, kadus ja asendus lootusega, et tegelaste taha olid peidetud päris põllumehed korralike nimedega. Ülemõtlemisest hoidumiseks otsustas Arch edaspidi ignoreerida märke, mis ta teooriatele vastu räägivad. Enesestmõistetavalt tekkis tal kahtlusi – korra mõtles ta isegi, et ehk panidki kellegi vanemad lapsele nimeks Doktor – see on igati võimalik maailmas, kus leiduvad nimed nagu Barack või Kanye, kuid oma vaimse tervise nimel lükkas ta need mõtted kiiresti kõrvale.

Sellegipoolest oli ta kahevahel. Tal oli võimalus jätta asi sinnapaika, riskides paari järgneva öö jooksul näha õudusunenägusid Nipernaadit meenutavatest põllumeestest, kes kõik ta üle halastamatult irvitavad, ise traktoriga sõites ja lõbutsedes, samal ajal kui tema neid toast jälgib. Samas võis ta jätkata pimedas usus, et kolm eriskummalist tüüpi, kelle ta internetist leidis, moodustavad Eesti põllumeeste eliidi. Ta otsustas viimase kasuks.

3.

„Mis sa arvad, Kass, kas meie jätame praegu märki maha?“

„Missugust märki?“ ei saanud Kass päris täpselt aru.

„Tead küll, tulevaste põlvede jaoks. Ajalukku,“ selgitas hiir.

„Siia laua alla? Mis küsimused.“

„Aga mõtle, Kass, kui kunagi kauges tulevikus leitakse see teeplekiline vaip, mida me oma lauaga praegu ilustame. Seda uuritakse ja puuritakse ning järeldatakse, et siin istusid ja arutlesid kunagi Chester ja Kass, 21. sajandi kaks suurimat filosoofi,“ jätkas Chester mõttekäiku.

„Suurimat? See tähendab... filosoofi??“

„Muidugi! Selleks ajaks on kahtlemata leiutatud vidinad, millega esemete elulugusid lugeda ja nende kuuldu kirja panna. Võib isegi olla, et vaip on meie jutuajamistest nii palju tarkust kogunud, et tegutseb juba iseseisvalt.“

„No ma ei tea, hiir... varahommikuti oled sa veel täitsa mõistlik seltsimees, kuid mida rohkem päeva poole, seda veidramaid teid pidi su mõtted uitavad. Tee mõjub hiirtele vist nagu palderjan tsiviliseeritud rahvale,“ vangutas Kass pead.

„Mu semu, miks küll alavääristad sa mind? Ja ka iseennast? Hommikuti olen ma lihtsalt uimane ja targad mõtted ei kipu pähe. Olen kindel, et tuleb aeg, mil mõistetakse minu geniaalsust. Ja ka sinu. Me kumbki oleme mõttehiiglased, sellele sa ometi vastu ei saa vaielda.“

„Võimalik, võimalik... Ma pigem ei laskukski sellisesse vaidlusesse. Muide, kas ka sina tunned kärsahaisu?“

Tõepoolest, nende laua kohal võitles Arch enesehävitusliku arvutiga. See arvuti oli oma eksistentsi jooksul teinud igasuguseid sigadusi ja põhjustanud talle muret rohkem kui korra, kuid kunagi ei olnud ta läinud kõrbema. Kõigist päevadest siis just täna, kus ta polnud märkimisväärselt kaua avatudki olnud ja kui Arch oli parasjagu läbimurdeni jõudmas. Ta oli juba avamas viimast, viiendat profiili, kui arvuti sulgus. Alles siis märkas Archibald, et masina korpuse vasak nurk oli laua külge sulanud. Ta kaalus valikuid.

Ühendus netiavarustega puudus ja linnas, kus ta elas, valitses tühjus. Kaaslaste otsimisel oleks mõistlik alustada naabritest. Võib-olla nõustuksid Murumaad temaga pokkerit mängima. Kes teab, ehk nad isegi oskaksid. Õpetaksid ehk tedagi.

Iseenesest tundus mõte loogiline. Teoks takistas seda tegemast Archibaldi kohutav eelarvamus perekond Murumaade suhtes. See oli niivõrd äärmuslik, et õigusega võib väita, et Archibald lausa kartis oma ainsaid naabreid. Ta üritas neid iga hinna eest vältida.

Nagu maakler enne korteriostu kinnitas, elas peale tema majas vaid üks perekond. Tänu sellele toimisid seal ühena vähestest linnaosa majadest täiesti korralikud vee- ja elektrisüsteemid, mis oli mõjuv argument Archibaldi jaoks.

Kolmeliikmeline Murumaade perekond elas tõepoolest Archibaldi, Chesteri ja Kassiga ühes majas, kuigi kaks trepikoda eemal. Leibkond koosnes inimestest, kuid oli vähemalt sama ebatavaline ja Archi arust vaat et kriminaalselt imelik. Nõnda järsu hinnangu ajendas ainuke kord, kus ta oma naabreid – üht nende esindajat – oli kohanud.

4.

See juhtus paar nädalat pärast kolimist. Elu uues kohas oli üllatusterohke – esimesel päeval avastas ta korteris teed joomas rääkiva kassi ja hiire. Järgmisel päeval tilkuva kraani. Kõiki sellelaadseid üllatusi üles lugeda oleks võimatu. Ühel hommikul otsustas Archibald oma harjumuste vastaselt käia väljas posti vaatamas. Ta ei olnud seda kunagi varem teinud, kuid oli kuulnud inimestest, kes lausa linnast väljas käisid, et spetsiifilist posti, mida linnas ei leidunud, üksi või perekonnaga vaatamas käia. Arch reisima minna ei kavatsenud. Talle oleks piisanud oma tänava piires hulkumisest, kuni leiab vähegi kõlbuliku posti, et seda siis mõne minuti jõllitada. Ta avas luugi esimesele korrusele ja laskis redeli alla. Redel oli lühike.

Liiga lühikest redelit oli ta märganud juba enne kolimist. Üpris leidlikul moel laskis ta ehitusmeestel köögi ümber tõsta. Köök oli nüüdsest seal, kus varem asus esik, ja esik köögis. Köögilaud asus täpselt luugi all. Ruumi nihutamine nõudis küll mõningast ümberplaneerimist ja muuhulgas ukse, paari akna ja elutoa ümbertõstmist, kuid asi oli seda kahtlemata väärt. Redel maandus nüüd täpselt laual, mille kõrguse ta oli parajaks lasknud teha. Niimoodi saavutati korrustevaheline ühendus.

Arch ei vaevunud ettevõtmiseks välisriideid selga panema, vaid väljus majast ruudulises pidžaamas. Oli see nüüd kahe Udulinnas elatud nädalaga tekkinud enesekindlus või laiskus, kuid varem poleks ta olnud nii hoolimatu. Kaks nädalat olid talle aga kinnitanud, et siin linnaosas ei ole peale ta enda peegelpildi ega paari rääkiva looma kellelegi muljet avaldada. Tänavad olid sama tühjad kui neid ääristavad majad.

Nii-öelda naaberlinnaosade ja Udulinna vahele jäi kilomeetrijagu sood. Kuid ka rohelusest lugupidajatele ei saanuks paik sobida. Terve Tudulinn projekteeriti kellegi tarkpea poolt ning kiideti heaks veelgi targema poolt sellisel kujul, et linn oli viimase ruutsentimeetrini asfalteeritud. Inimtühje tänavaid oleksid ära saanud kasutada rallimehed. Linna pääsemiseks pidi endale aga kirka ja mootorsaega läbi tihniku tee rajama või lennates saabuma.

Seekord ootas Archibaldi majast väljudes ees midagi ootamatut. Välistrepi kõrval asuvast prügikastist turritas välja must sassis juuksepundar, millega ühendatud räpaste riietega kaetud keha küürutas prügikasti kohal. Puntrast välja ulatuvad kaks karvast kätt tegutsesid usinalt – üks soris prügikastis ja teine sügas omaniku selga.

Archibald tegi otsekohe järelduse.

„Murumaad!“ pomises ta põlgliku ja piisavalt valju häälega, et elukas kuuleks. Prügikastis olnud pea tõusis ja vaatas Archi poole:

„Ommik!“

„Teilegi,“ vastas Arch, sunnitud naeratus suul.

„Kuidas err-läheb?“ Eluka kõne kõlas pigem urina kui inimkeele moodi.

„Umbes nagu metsistunud piraat – piraat-tarzan“ mõtles Arch – kuid ei, piraadid on tunduvalt tsiviliseeritumad.

„Hästi! Tulin vaid vaatama, ega lennuk parasjagu hädamaandumist soorita!“ Arch teadis ette, et lause läheb rappa. Sotsialiseerumine ei olnud ta tugev külg: iga kord, kui ta üritas kõneleda ilmast, tulid suust välja „rakett“, „plahvatus“ või midagi muud kohatut. Tal oli sellepärast alati väga piinlik ning ta lootis, et teised tema vääratusi tähele ei pane.

Elukat ei paistnud tema sõnad üht- ega teistpidi kõigutavat. Kahe käega prügikastiservast kinni hoides ajas ta kaela pikaks ja vaatas uurivalt taevasse.

„Err. Ei... Ei paista,“ vastas ta hooletult.

„Nojah. Eks ma vaatan siis hiljem jälle.“

Arch suundus kiiresti tuppa tagasi. Tal oli selle isiku suhtes halb tunne.

Et Archist ei jääks mulje kui kellestki, kes juba esmakohtumisel negatiivseid hinnanguid jagab, peab mainima, et eelarvamus Murumaadest oli tal varasemast. Sisse kolides oli talle neist rääkinud kinnisvaramaakler Artur MacArtur. Archibald kutsus teda isekeskis tabavalt Libesell MacArturiks.

„Muus osas on siin superrahulik – rahulikumat kohta leida pole lihtsalt võimalik – ja rahva pärast ei tule sul siin muretseda. Küll aga elab siin peale sinu veel perekond Murumaad. Nad on vaiksed ja tagasihoidlikud inimesed. Perekonnas on keskealine naine ja mees ning kahekümneaastane poeg, kes väljas ei käi. Pereisa tunned sa kaugelt ära tähelepandava rinnakarvastiku järgi. Jah, seal on tal korralik metsiku Lääne džungel.“

Viimasele killule, mis Archibaldi arvates ei olnud naljakas ega loogiline, järgnes MacArturi maniakaalne tenorihäälne naer. Seljas oli tal õhuke ülikond ning silme ees suured päikeseprillid. Ilmselt pidas ta seda enda ametile sobivaks riietuseks ning tõenäoliselt ei olnud keegi talle maininud, kuivõrd ebausaldusväärse mulje ta sellega jättis.

Vastupidi maakleri ootustele ei naernud Archibald temaga viisakusestki kaasa, vaid muutus surmtõsiseks. Teda kohutas jutt kohevast karvastikust.

Archi elus leidus palju väikesi hirme, kuid kõigist tugevaim oli kahtlemata hirm karvaste inimeste – konkreetsemalt karvaste meeste – ees. Nagu paljudel maailma lastel, mõnel tugevamalt, mõnel vähem, oli ka Archibaldil Jõuluvanaga seotud lapsepõlvetrauma.

Kui ta viieaastaselt teada sai, et ta isa ja Jõuluvana on sama inimene, langes Archibaldi väike maailm kokku. Olukorda ei parandanud seegi, et proovides pojale tõestada muinasjutumaailma ja tegelikkuse vahet, paljastas isa väikesele Archile, et ka lumeinimene, kellest ta juba pikemat aega on unejutte rääkinud, on müüt. Ta tegi seda lootuses päästa oma autoriteet maailmas kahtlema löönud lapse ees, kuid selle asemel rikkus suhted pojaga igaveseks. Mõnda aega ei uskunud Archibald enam millessegi – ei Jõuluvanasse, lumeinimesse ega isasse.

Aja möödudes asendus uskmatus hirmuga. Archi ja isa suhted ei taastunud kunagi, paaniline hirm isa ees päädis lõpuks vanemate lahkumineku ja Archi kolimisega ema juurde. Lapse vaimne seisund sellega ei paranenud. Kümneaastaselt diagnoositi tal kaetofoobia, hirm karvaste inimeste ees. Kui Archibald oli seitsmeteistaastane, isa suri.

Iseseisvat elu alustades kasutas ta isalt saadud kopsakat pärandust, et end maailmast isoleerida. Raskesti ligipääsetav ja peaaegu kõigile huvipakkumatu Udulinn paistis olevat parim elupaik. Kuni praeguseni.

Enda õnneks oli MacArtur, ise Archibaldi probleemist teadmata, maininud karvast naabrit uuele majaomanikule alles pärast ostumüügilepingu jõustumist. Palavikuliselt üritas Archibald libesell MacArturit veenda, et ta on ümber mõelnud ja Udulinna kolimine oli eksitus. Ta oli valmis vahetama koha mõne veidi odavama vastu. Arch seletas maaklerile oma foobiat ja selle põhjuseid. Kõik asjata. Leping oli sõlmitud, MacArthur oma kümme protsenti vahendustasu kätte saanud ja muu ei olnud talle oluline.

„Kindlasti hakkab see koht sulle kiiresti meeldima. See on tõesti superluks, tegid õige valiku,“ lohutas ta lahkudes Archi. Arch vaatas järele, kuidas ettesirutatud rinnaga kitsas ülikonnas lühike mees majast kaugenes.

Maakleri sõnadest lohutas Archi aga palju enam esimesel õhtul uuest korterist köögilaua alt leitud rääkivad Kass ja Chester – asjaolu, mille mainimist libesell MacArtur vajalikuks ei pidanud. Seltsimatusest hoolimata oli tal rõõmus meel, et ei pea edasisi päevi veetma täielikus üksinduses. Veel parem oli, et seltskonnaks ei olnud inimesed. Sellegipoolest jäi hirm karvase naabri ees Archi hinge kriipima.

Mittekaetofoobid võivad vaid ette kujutada, millist rahutust tekitas temas kardetud naabriga kohtumine. Pärast seda tema hirm naabrite suhtes kasvas. Sagedaseks muutusid unenäod tema poole prügikastist vaatavast karvasest peast, mis sealt vaikselt välja tõuseb, paljastades prügikasti külge kasvanud karvase kaela. Seejärel liigub pea koos prügikastiga Archile ligemale – Arch põgeneb, äkitselt on päid mitu ning nad piiravad ta ümber. Sadakond meelalt keelega üle pruunikate huulte tõmbavat prügikast-pead suruvad täiest kõrist karjuva Archibaldi enda vahele.

Ärkvel olles tunneb ta pidevat ebamäärast hirmu. Igaks juhuks väldib ta seinte ligi minemist. Ta tajub, et läbi seinte jälgib teda seesama karvane pea, olles sealt iga hetk valmis läbi sööstma.

Möödub paar tundi, enne kui Archibald saab enesekindluse tagasi ning suudab ratsionaalselt mõelda. Ta otsustab duši alla minna. Maja ees juhtunud seik on ajutiselt meelest läinud. Arch toetub pead pestes hajameelselt vastu vannitoaseina. Ta avab silmad, mis olid senimaani suletud. Seinast ründavad teda korraga kolm suurt koletut karvast pead. Nad liiguvad tema poole avatud suudega, paljastades pruunikad kihvad. Enne, kui kihvad Archisse tungivad, mattub terve ta keha paksude rasvaste karvade alla. Arch tunneb, kuidas karvad tema külge haakuvad ja loetud sekunditega on ta isegi karvane. Seejärel ärkab ta päriselt, ise higiga kaetud ja värisev.

Pärast intsidenti karvase naabriga hakkas unenägu korduma. Higisena ärkas Arch ka hommikul, mil tal tekkis mõte hakata otsima pokkerikaaslasi.

5.

Arvuti oli ta reetnud, mis käivitas vanad ärritajad. Ta üritas end rahustada sellega, et ka Jeesus Kristusel oli habe. Kas ta jookseks hirmunult nurga taha, kohates seda küllap väga lahket ja miljonite poolt palavalt armastatud inimest tänaval, tavatses ta endalt küsida. Jah, ilmselt küll. Archibaldi lemmiknaksitrall Muhv oli ülepeakaela karvane. Sellestki mõtlemine ei rahustanud teda sugugi. Muhvi muhv oli vaid kasukas, mille all pesitses täiesti sile kääbus.

Kätte oli jõudnud otsustav hetk. Kas Archibald suudab astuda vastu oma suurimatele hirmudele ja viia alustatud projekt lõpuni või varjub ta oma korteri sügavustesse nagu hambaharja eest põgenev bakter hambaauku?

Lühikese mõtlemise järel otsustas Arch, et teeb esimest.

Ta leidis, et ei ole piisavalt hulljulge koputamaks karvase naabri uksele. Ohutum on arvuti korda saada ja kutsuda külla netist leitud võõrad. Ohtlike karvaste inimestega läbikäimine toob teatavasti kaasa ainult jama. Ei tasu oma mõistust rindejoonele saata.

Archibald proovis sulanud arvutit taaskäivitada. Kõrbelõhn köögis oli hajunud või olid sealviibijate ninad sellega ära harjunud. Esimesele nupuvajutusele masin ei reageerinud. Arch mõtles paar sekundit oma tegevuse üle järele ja vajutas siis kindlameelselt nupule, seekord sõrme sellelt eemaldamata. Kostus tasast undamist. Arvuti oli ärganud. Arch tõusis rahulolevalt püsti, lükkas kaks saiaviilu rösterisse ning pani vee keema. Poole kõrvaga kuulis ta Kassi ja Chesterit taas millegi üle arutlemas. Ta oli pideva sumina ja lauaaluse teelürpimisega juba nii harjunud, et ei viitsinud isegi uurida, mis parasjagu teemaks oli. Mõnikord igavledes oli nende vestluste jälgimine päris lõbustav ajaviide. Teinekord ütles ta isegi sõna sekka ja tõmmati sellega kaasa lõpututesse vaidlustesse. Hetkel olid ta mõtted aga mujal ning pealegi oli ta seda kassetti juba liiga palju kuulnud.

Enamasti ei pööranud ta kassi ja hiire tulistele vaidlustele vähimatki tähelepanu. Viisakuse pärast küsis ta aeg-ajalt, kas neil on ehk millestki puudust, kuid sedagi aina harvemini, sest laua alt tuli alati viisakas eitav vastus. Loomad paistsid ohtralt tarbivat mingit imeteed, mis kunagi otsa ei saanud. Samuti oli alati puhas kööginurgas pliidi kõrval asuv liivakast, kus Kass harva, ilmselt pigem viisakuse kui vajaduse pärast püherdas. Arch, kes sai vaevu hakkama enesegi järelt koristamisega, oli sellise lihtsustatud asjakorraldusega enamgi kui rahul ja ei hakanud igaks juhuks küsimusi esitama. Ka loomad tundsid olukorra üle ilmselget rõõmu ja said oma tagasihoidlikud vajadused enam kui küll rahuldatud.

Nüüd aga kuulis ta eksimatult mainitavat oma nime ja äkiliselt tekkinud uudishimuga otsustas ta vee keemist, arvuti laadimist ja röstsaiade jahtumist oodates laua alla ronida. Ta oli üsna edev ja lootis enda kohta midagi head kuulda. Kassi ja Chesteri arvamusi neis asjus austas ta väga – nemad moodustasid ju kogu ta suhtlusringkonna. Samuti tulid neilt tihtipeale äärmiselt leidlikud ja vägagi südamlikud komplimendid.

„Millest jutt, sõbrakesed?“ küsis ta peaaegu lipitsevalt. Ta ei saanud midagi parata, ent oli end juba meelitusteks valmis seadnud.

„Sinust mitte, Arch... ära endast liiga palju ka mõtle,“ pilkas Chester ühele hiirele kohaselt. Ta sai juba mehe ilmest aru, mille pärast too nii sügavale oli raatsinud kummardada.

„Rääkisime siin Chesteriga just Cary Grantist,“ avalikustas siiski Kass. Temagi muigas.

„Cary Grantist?“ imestas Arch.

Ta ei teadnud, kes Cary Grant on, kuid ei soovinud end ka rumalana näidata.

„Jah, arutasime, kas ta võib ehk olla sinu sugulane,“ itsitas Chester nüüd juba veidi ärritava jõulisusega. Archibald kortsutas kulmu ja vaatas siis seletust otsiva pilguga Kassi poole.

„Loomulikult ei teinud me midagi niivõrd nõrgamõistuslikku. Mul tuli vaid meelde üks kunagi raamatust loetud fakt, et Granti algupärane nimi oli Archibald. Archibald Leach, kui ma ei eksi. Ja siin me oleme, elame ühes majas veel ühe Archibaldiga. Elu keerdkäigud on ikka hämmastavad. Ega sinugi nimi äkitselt Leach ei ole?“

„Ei...,“ vastas Arch, tuju loodetud kiidusõnadest ilma jäädes silmnähtavalt langenud.

„Sellegipoolest, hämmastav kokkusattumus, kas pole,“ ütles Kass ülemäärase tõsidusega, andes mõista, et tegelikult ta seda absoluutselt tõsiselt ei võta.

„Hämmastav,“ vastas Archibald ja otsustas end vestlusest taandada, tõustes taas jalule. Vesi oli ära keenud; pealegi ei olnud tal aimugi, kes on Cary Grant või miks kuradi pärast talle nimi Archibald ei sobinud.

Archibald arvas, et saab elus hakkama ka end Caryks või Kariks või Karinaks nimetamata, ning otsustas kohvi kasuks. Liigne teetarvitamine võib (vaadates korterikaaslasi) kahjulikult mõjuda, kofeiin võiks ta eesmärgi saavutamisel aga kasulikuks osutuda. Arvuti oli lõplikult käivitunud ja pettumus ootamatult kulgenud vestluse suhtes hajumas. Kõik oli lõpuks laabumas.

Kergendus kestis täpselt nii kaua, kuni Arch märkas, et oli hajevil peaga sirutanud käe valesse kotti. Röstsaia asemel oli juba kolmandat korda sel nädalal läinud masinasse rukkileib. Proovides organiseerida kõiki oma mõtteid, mis aatomite kombel ajusoppide vahel ringlesid ja vahel ka kokku põrkasid, oli selline eksitus kerge tekkima. Seda enam, et ta polnud harjunud majas leiba hoidma.

Veel nädal varem ei olnud tal kavatsust kodus leiba röstida ega mõelnud ta isegi sellise teo võimalikkusest. Nädala eest ta leiba ei tarbinud. Nagu iga väiksema või suurema intsidendi puhul Archibaldi elus, sai seegi kord kaudseks põhjuseks tuua foobia.

Ta oli süveneva naabri-paranoia tõttu otsustanud abi otsida. Lühikese guugeldamise järel avastas ta Udulinna ainukese psühhiaatri. Kuigi tal ei olnud „ajurottidesse“, nagu ta ise neid juba lapsest nimetas, vähimatki usku, olid unenäod ja pidev ängistus muutnud ta meeleheitlikuks. Lisaks ei olnud tal tol päeval midagi etemat teha.

6.

Tudulinn, kuhu mitte just väga kaua aega tagasi oli kolinud Archibald, oli mitmes mõttes eriline. Linnas, mis oli pindalalt peaaegu sama suur kui Tallinn, elas paikselt vaid alla saja inimese. Archi linnaosas võis elanikke kokku lugeda lausa kahe käe sõrmedel. Autot omada polnud siin mingit mõtet, sest kuigi linnaosad olid niivõrd põhjalikult asfalteeritud, et rohealad puudusid täielikult, jäi nende vahele kilomeetrite viisi sood ja võsa. Korra nädalas käisid linnaosades kaubahelikopterid vähestele elanikele toitu ja tarbekaupu müümas. Lisage kupatusse paar rääkivat looma ja saate üsna korraliku tohuvabohu.

Eriskummaline projekt loodi ekstravagantse ärimehe Johannes Tudu visiooni järgi. Räägiti, et mees on poliitikutele heldelt altkäe maksnud, et riigilt osta tohutu sooala ning luba sinna linn ehitada. Ajendasid teda kihlvedu või igavus või soovis ta niisama naljatada, kuid 60-aastane, täiskasvanud laste, piiramatu ego, suure varanduse ja massiivse soolapiga mees nägi Tudulinna loomises oma uut hobi.

Linn valmis rekordkiirusel ja jättis häbisse riigiprojektid, mis polnud poolt nii mastaapsed, kuid võtsid rohkem aega. Arhitektid, kellele maksti heldelt, harjusid rikkuri pööraste mõtetega kiirelt, isegi kui too teatas:

„Maanteed on ületähtsustatud. Minu linnas saab olema viis sümmeetrilist linnaosa ning mitte ühtegi autot.“

Olgugi et pool tundi varem oli ta väitnud, et tema linna aluseks saab:

„Soo tsementeerimine ja asfalteerimine ning sinna tekib Tudulinn.“

„Linn“ jagunes viieks ühesuuruseks ümmarguseks linnaosaks, mille kaugus üksteisest oli viimse sentimeetrini mõõdetud. Nende vahel laius kilomeetrite jagu soomaastikku. Algse plaani järgi pidi linna keskele tulema teistest veidi suurem ring, millest oleks saanud kesklinn. Ehitusfaasis jäi see kulutus siiski tegemata.

Parke ega haljastust linnas ei olnud. Hallid asfaltlinnaosad olid täis ehitatud tühje büroohooneid, kortermaju ja üksikuid kaubanduskeskusi. Ebaselgel põhjusel oli igas linnaosas kaks parkimismaja. Kuid ühelgi linnaosal ei olnud teid, mis oleksid ühendanud neid ülejäänud maailma või linnaga.

Archibald oli sellest kolides teadlik. Enne sissekolimist guugeldas ta info oma uue elukoha kohta. Ta sai teada, et ärimees tõmbus pärast projekti valmimist avalikkusest tagasi. Ta elas nüüd üksi koos mõne kodulooma ja ustava töötajaga ühes oma vanadest maamõisatest. Mõisa ümber olid paksud müürid. Tema sealviibimises oldi siiski kindlad paari aerofoto järgi, mis häbematud kollased ajakirjanikud aias jalutavast Tudust saanud olid.

Ebasotsiaalne, kuid majanduslikult kindlustatud Archibald oli üks väga vähestest, keda see koht lummata võis. Ta romantiseeris asjaolu, et saab tühjadel tänavatel käia midagi kartmata. Uskumatult paljud linnamehed kasvatavad veel tänapäevalgi habemeid. See mood oleks pidanud jääma inimarengu pimedamatesse aegadesse. Miks tahab keegi, kes enam koopas ei ela ja saab külma vältimiseks kanda salli ning mütsi, veel karvu kasvatada?

Archibaldile sümpatiseeris asjaolu, et linna majanduslik mõju oli olematu. Ei leidunud teenuseid ega sellest tulenevalt ka töökohti, ei olnud oodata tööotsijaid ega töölkäijaid. Kuigi raha oli tal piisavalt, ei teinud paha, et Tudulinna korterihinnad olid riigi odavaimad ja üle linna oli tasuta wifi. Korra nädalas käis post.

Ehkki linn elas isolatsioonis, oli üks linnaosa välismaailmaga ühenduses. Jobulinnast viis lähima asulani ühesuunaline autotee. Seda oli piisavalt, et muuta linnaosa rahvaarvu teistest kordades suuremaks. Jobulinnas elas 38 inimest, kellest enamus oli sinna ümber kolinud paarikümne kilomeetri kaugusel asuvast Malluka külast.

Peamiselt oli tegu pensionäride või inimestega, kes töötasid samas külas. Neile oli Jobulinna kolimine soodne võimalus. Ülejäänud Malluka elanikud käisid tööl külast väljas ning neile oleks töökohast veel kaugemale kolimine tekitanud liigset ajakulu. Archibaldi tulihingelist soovi elada välisilmast võimalikult eraldatuna näitas seegi, et kuigi linnaosadel sisulist vahet ei olnud, otsustas ta kaalutletult kolida Udulinna, mis asus rahvarohkest Jobulinnast täpselt teisel pool linna.

Arch ei olnud aga loomulikult inimvihkaja. Vahel harva otsis temagi inimseltsi. Kuigi kodus olid tal Kass ja Chester, täiuslikud kaaslased antisotsiaalsele inimesele, vajas ta aeg-ajalt enamat.

Võib-olla oli seegi üks põhjustest lisaks tema viletsale meeleseisundile, miks tal ühel hommikul teed juues ja röstsaia tehes tuli mõte hakata psühhiaatrit otsima.

Nagu ikka, pöördus ta esimese asjana Google'i poole. Ta oli veendunud, et Udulinnast ega isegi mitte Tudulinnast ei leia ta ühtegi ajurotti. Siiski pani ta otsingusse „psühhiaater + tudulinn“. Vaimusilmas oli ta juba valmistunud mitmepäevaseks matkaks Jobulinna. Sealt edasi oleks ta liikunud Mallukasse, ja kui sealtki ühtegi ajurotti ei leia, siis mõnda suuremasse linna.

Nagu Tudulinn oli Archibaldi üllatanud esimesel päeval, andes talle seltsilisteks rääkiva kassi ja hiire, üllatas see teda nüüdki. Õigemini tegi seda Google. Esimene link, mille otsing talle andis, viis ta M. Tsura kodulehele.

M. Tsura oli esilehel leiduva keskpärase kvaliteediga profiilipildi järgi moodsate paksuraamiliste prillide ja pikkade tumedate säbrujuustega viiekümnendates aastates tädike. Midagi ebasümpaatset Archibald selles ei leidnud.

Kodulehel reklaamis naine end kui psühhiaatrit, „hingetohtrit“ ja inimest, kellel oli praksis Udulinnas. Arch guugeldas Tsurat. „Tsura“ osutus populaarseks vasteks ja kui M. Tsura kohta midagi peale tema saidi ka leidus, ei viitsinud Arch seekord niivõrd kaugele internetisügavustesse kaevuda. Lõbu pärast otsis ta hoopis andmeid psühhiaatriameti populaarsuse kohta ja sai teada, et Eestis on umbes 13,5 säärast tegelast 100 000 inimese kohta. See teeb vähem kui 175 terve riigi peale kokku ja vastupidi kõigile ootustele ning statistilistele tõenäosustele leidis tema ühe siitsamast Udulinnast.

Archibaldi täitis meeletu võidujoovastus. Tal oli äkitselt tunne, et kõik ta ettevõtmised on määratud õnnestuma. Kõigist linnaosadest oli ta kolinud just Udulinna ja just Udulinnas tegutseb psühhiaater, kui tal teda vaja on. Arch oli enda otsusekindla iseloomu üle määratult uhke. Esimese asjana otsustas ta selle tähistamiseks küsida lauaalustelt, kas nad ehk midagi vajavad. Nii tähtsal päeval peaksid nemadki olema tavapärasest erinevalt meelestatud ning andma Archibaldile jaatava vastuse.

„... kuid võib-olla tõlgendame vaid meie seda niimoodi, kuna...,“ Chester peatas arutluse, kui nägi Archi pead laua all.

„Hei teie seal, ega teil juhuslikult millestki puudust ole?“

„Ei, meil siin kõik täiesti korras,“ vastas hiir põgusalt, kuid lisas sõbralikult:

„Tänan küsimast, Arch, meeldivalt lahke sinust.“

Tegelikkuses Archibald teistsugust reaktsiooni ei oodanudki. Tema head tuju ei kõigutanud see põrmugi. Ta tõusis püsti ning asus jooma viimast teed enne teeleasumist.

7.

Ehkki teoreetiliselt elas psühhiaater Udulinna piirides, sai Archibald kaardile vaadates kiirelt aru, et kohalejõudmine võib osutuda väljakutseks. Udulinna ja tema kõrval asuva Sugulinna vahele jäi kümme kilomeetrit sood ja võsa. Mingil põhjusel asus M. Tsura praksis täpselt nende linnaosade vahel. Sinna jõudmiseks tuli Archil kõndida – jalgratast tal ei olnud ja juhtida ta seda niikuinii ei osanud – ligi kuus kilomeetrit linnaosa piirini, sealt omakorda rühkida kolm kilomeetrit metsikus looduses. Retk ei saanud tulla kergete killast.

Varustatud kummikute, GPS-i ja vihmajopega, oli Archibald sellegipoolest enesekindel. Ta avas välisukse, astus välja, mõtles korra järele, keeras ringi, hüüdis korterikaaslastele: „Tšau!“, astus välja ning keeras ukse lukku. Kevadõhk oli mahedalt värskendav, tühi linn kõle ning hirmutav. Pärast kurikuulsat kohtumist Murumaaga oli Archibald väljas käinud vaid selleks, et tuua koju esmatarbevahendeid. Väljas kartis ta paaniliselt oma elu pärast.

Ta kartis naabri rünnakut. Ta teadis, et selleks oli tegelikult vähe põhjust, kuid ei suutnud hirme kuidagi alla suruda. Liikudes vaatas ta närviliselt ümberringi. Kodus oli ta välisilmapelgus ainult süvenenud. Vastu tahtmist lõi aju fantaasiarikkaid kujutlusi sellest, kuidas naabrimees teda õues jälitab. Arch kujutas ette metsikut põgenemist ja erinevaid stsenaariume puhuks, kui verejanuline naaber ta kätte saab. Nagu tihtilugu ikka, lõppesid kujutluspildid kujutlejale mõne kangelasliku vägitükiga, kus too päästab lisaks endale ka mõne hättasattunud võõra.

Kui pärast veerandtunnist jalutamist ei olnud keegi Archibaldi rahu rikkunud ja polnud märke jälitusest, kergenes Archi hingamine. Naabruskond oli selja taha jäänud; ohutase paistis olevat langenud. Ilmgi oli veebruari kohta erakordselt ilus. Tunnike varem oli sadanud, kuid nüüd paistis päike ning väljas oli kevadiselt soe. Linn lõhnas märja asfaldi järele, mis Archile väga meeldis. Kõndides vaatles ta kortermaju ja büroohooneid, mis särasid päikese käes niiskelt. Päike oligi ainuke värviandev element. Kui päikesesära kõrvale jätta, olid kõik hooned ja ümbruskond ühtlaselt hallid ning igavad. Jah, sel hetkel soovis isegi Archibald, totaalne pohhuist sentimentaalse ja romantilise suhtes, näha veidi rohelust. See oleks teinud päeva veel ilusamaks.

Alati kõike ei saa ja asfaldil lilled ei kasva. Hea oli vähemalt see, et jalutades õppis ta tundma oma kodulinna. Tavaliselt ei olnud Archibaldis huvi otstarbeta jalutuskäikudeks. Tema ainuke marsruut linnas oli kodust helikaplatsini ja tagasi. Igal esmaspäeval maandus helikopter kõige eluks vajalikuga, mida päeva jooksul sai osta.

Võib-olla hoidis Archibaldi koduse ja mittehuvitatuna vähene kujutlusvõime, mis ei lasknud näha asjade sisemist eripära. See hoidis ta mõttemaailma musta ja valge piires, isegi kui ta ise oleks aeg-ajalt soovinud mõelda hallide varjunditega. Nüüdki ei avaldanud linnas nähtu talle mingit muljet. See oli kivilinn ilma ühegi puu ja rohututita. Esimest korda Udulinnas viibimise ajal tundis Arch klaustrofoobiat kohas, kuhu ta nõnda varmalt elama oli asunud.

GPS-iga teed otsides täheldas ta, et majad hakkasid kindla mustrina korduma. Üsna pea sai ta aru, et kui tänavanimed erinesid, siis välimused mitte. Kes iganes oli planeerinud linna ehitust, ei olnud end liigse mõtlemisega vaevanud. Olles loonud ühe eriilmeliste majadega tänava, kopeeris ta seda kõikjale. Seejuures ei olnud ükski maja ühelgi tänaval sarnane teise majaga samal tänaval, kuid minnes järgmisele tänavale, leidsid eest samad majad, mis eelmisel täpselt samas järjekorras. Rägastikus orienteerumine tekitas suurt peavalu. Liikleja sattus sürreaalsetesse olukordadesse, kui ümber nurga keerates tekkis tunne, et oled sama tänava alguses, mille just läbisid. Kaardi või navigatsiooniseadmeta olnuks eksimine vältimatu. Taas sai Arcibald oma ettenägelikkuse üle uhke olla.

Lõpuks jõudis Arch sinna, kus sile asfalt järsult lõppes ja algas soo. Siin joonistus Tudulinna eripära välja selgemalt kui mujal. Linn oli täiuslikult vormi valatud. Seistes linnaosa äärel, soost meetri võrra kõrgemal, nägi Archibald vasakule ja paremale vaadates, kuidas äär enne silmapiiril kadumist sujuvalt kumeraks muutus, andes aimu linnaosa ümarusest.

Linn oli soost kõrgemale ehitatud ilmselt selleks, et ära hoida üleujutusi. Arch liikus mööda serva edasi, otsides pehmet kohta, kuhu maanduda. Linna ümbrus ei olnud sisemusest rohelisem. Nähes ümbritsevat elutut loodust ja kunagiste puude nüüdseks surnud tüverootsusid, taipas ta, et sood oli kuivendatud. Soo muutis see kahtlemata läbitavamaks, kuid soovitud rohelus jäi jätkuvalt unistuseks. Laskamata pisiasjadel end ülemäära häirida, hüppas Archibald alla.

Nõndanimetatud soo oli nii kuiv, nagu pärast kevadist vihma üldse võimalik. Kui välja arvata üksikud maast väljaulatuvad paarimeetrised toikad, oli tegemist lagendikuga. Taimkate oli surutud linna ehitusest tekkinud tsemenditolmu alla, mis andis kõigele hallika varjundi. Kummastavale pildile tähelepanu pööramata võttis Archibald navigatsiooniseadme kindlamalt pihku ning asus liikuma sellel märgitud suunas.

Edasi liikudes avastas ta arvukalt sohu visatud ehitusprahti. Lisaks tsemendijääkidele leidus katkisi tööriistu, räpaseid kindaid ning tsemendiauto segisti. Peagi hakkas inimtekkeline mateeria vähenema ja kõnnumaa muutus põõsastikuks. Silmapiirile ilmusid puud. Archibald hakkas jõudma sinna, kuhu ehitustegevus polnud tunginud.

Kodust lahkudes oli Archibald enesekindlalt eeldanud, et saab võsast jagu käte ja kavalusega. Rääkides Kassile ja hiir Chesterile plaanist minna kahe linnaosa vahelisele metsikule maale psühhiaatrit otsima, sai ta naerupahvaku osaliseks. Chester soovitas tal kaasa võtta hekikäärid. Arch keeldus jonnakalt, kinnitades, et ei leidu võsa, mis temast jagu saaks.

Esialgu ei põhjustanudki põõsastest läbiminek suuremaid raskusi. Pikkamisi läks võsa aga tihedamaks ning Arch pidi tungima üha paksemasse tihnikusse.

„Kuradi soo selline,“ kirus ta iseloomuvastaselt, kuid jätkas siis veel suurema teotahtega teed.

Tavalises soos on inimestele rajatud laudteed. Isegi kui neid ei ole, saab kõndida mööda sissetallatud radasid. Tavalises soos ei ole loodus maad niivõrd metsikult endale tunnistanud, et inimesel jääb üle vaid abitult kõrvalt vaadata. Ilmselt ei vaja märkimist, et Sügavsoo ei olnud tavaline Eesti soo. Enne Tudulinna ehitamist oli siin tiheda võsaga ümbritsetud paks mudane mülgastik, kuhu inimjalg harva sattus. Vedela sopa sügavus oli kohati mitu meetrit. Mitte igaüks, kes siin jala maha pani, ei tõstnud seda enam. Uskmatute eestlaste seas oli Sügavsoost pikkade sajandite vältel tekkinud arusaam kui neetud kohast. Rahva seas teati teda kui veriste ning müstiliste ajaloosündmuste juhtumispaika.

Sohu minek oli omamoodi vägitükk, millega said hakkama vähesed. 1990. aastatel ja hiljemgi käis maffia seal vaenlasi kõrvaldamas.

Uuematelgi aegadel on Sügavsoo nõudnud endale vähemalt korra kvartalis mõne teadlase või uudistaja. Viimaste aastate traagilisemaid seiku Sügavsoos juhtus ühel suvel, kui sohu jäid kadunuks kolm meest, kuigi nende kaks sõbrannat pääsesid. Järgnenud avaliku kriitika ja meediakajastuse tõttu laskis valitsus soo ümber tara ehitada. Sooturismile tegi see lõpu. Sellegipoolest leidus aeg-ajalt uljaspäid, kes üle tara ronisid, et end neetud kohas proovile panna, selfie'sid teha ja hiljem sõprade ees uhkustada.

Teadlikuna soo ajaloolisest taagast, jäi Archibald rahulikuks. Aastaid tagasi oleks see olnud matkamiseks tunduvalt ohtlikum koht. Archile meeldisid armid. Tagasihoidlikud katsumused muutsid teda ainult sihikindlamaks. Ta kavatses soost läbi murda, maksku mis maksab. Seepärast oleks Archibald võinud Sügavsoo metsikus looduses kauemgi viibida. Vaikselt mõtiskles ta juba, kuidas kojujõudnuna Kassile ja Chesterile oma käigust pajatab. Mõtteid mõlgutades ei pannud ta tähelegi, et seni stabiilselt paks võsa hakkas hajuma. Ta oli jõudnud lagendikule – hoopis teistsugusele, kui oli olnud soo äärel.

Siin laiutas ilus rohuplats, täis valgeid lillekesi. Taamal üksikud lopsakad kuused. Millestki sellisest oli Archibald tund aega tagasi unistanud. Vahepeal oli aga taevas muutunud pilvisemaks ja päike kadunud pilve taha ning unistused rohelusest meelest läinud. Sellegipoolest oli kontrast morbiidse soomaastikuga kirjeldamatu. Vihma lõhn, mis võsas oli kadunud, tuli kümnekordse võimsusega tagasi. Arch seisis hetke paigal, et seda sisse hingata.

Koht oli ilus ja hooldatud. Ringi vaadates märkas ta kahe suure kuuse vahel aga hiiglaslikku risuhunnikut. See näis sihilikult kokku aetuna – hunnikul lasus kolmnurkne katus. Katusel korsten. Korstna otsast rippus värviline silt, mis kattis neljandiku majaseinast.

Suurte punaste tähtedega seisis sellel:

SUUREPÄRASE MADAM TSURA TEMPEL.

Kokkuvarisemise äärel majal ei paistnud ühtegi akent. Arch tegi ümber maja tiiru peale, enne kui leidis sama seina seest, mille juurest tulnud oli, väikese puust lingi. Skeptiliselt koputas ta seina sisse sulanduvale uksele. Vastust ei tulnud.

Ta koputas veel kord. Ikka ei midagi. Ta koputas uuesti ja jõulisemalt. Kindlasti ei kavatsenud ta pärast läbitud matka ja kogutud arme koju tagasi kõmpida Tsuraga kokku saamata. Kui vaikus jätkus, hakkas ta kahe lahtise käega korraga vastu ust taguma.

„Rahu! Kohe tulen! RAHU!“ karjus hääl majast. Arch kuulis kopsikute kolisemist ja põranda pühkimise sahinat. Peagi avanes uks.

Uksel seisis padja nägu vanem naisterahvas, prillid viltu ninal. Ta nägu õhetas koristamisest. Üritades näida sõbralik, kutsus ta Archibaldi sisse. Nähtavasti oli ta kutsumata külalisest häiritud – naeratamine nõudis talt pingutust ja silmad vilasid peas kindlale punktile keskendumata.

„Kelle poolt sind saadeti?“ küsis ta mõõduka viisakusega.

„Ee... Vaadake, internet... Mu nimi on Archibald, sõbrad kutsuvad Archiks, ...“

Madam Tsura nägu selgines.

„Ahah. Oled siin minu teenuste osas?“ katkestas ta Archi.

„Jah,“ hakkas Archibald seletama, „vaadake, mul on...“

„Võta jalanõud ära ja mine istu elutuppa. Ma tulen kohe ise ka,“ segas Tsura vahele, näidates peaga toa poole, ja kadus ise maja sügavusse.

Maja oli Archi imestuseks seest sama suur kui väljast. Ta oli eeldanud, et lohakas ehitusstiil nõuab ohvreid maja sisepindade arvelt. Sisemus ja välimus ei olnud siin aga üldsegi kooskõlas. Väljast paistis Madam Tsura tempel korrapäratu ning jättis ebameeldiva mulje. Ehkki seestpoolt ei paistnud maja sugugi korrapärasem, ei olnud tunda ebamugavust. Kõikjal valitsev segadus oli organiseeritud. Akende puudumise tõttu päikesevalgus tuppa ei jõudnud, kuid laelambid andsid mahedalt rahustavat valgust. Sisenedes oli Arch tundnud viirukilõhna, mis muutus elutoas intensiivsemaks. Trepp andis mõista, et korruseid on mitu.

Ta istus luitunud elutoadiivanile ning vaatas uudishimuga ringi. Kõikjal vedeles pooleldi või ära suitsenud viirukiküünlaid. Diivani kõrvalt toanurgast avastas ta bongi. Tuhmunud põhi tunnistas, et seadet oli palju kasutatud. Riiulitel leidus väikesi purgikesi ja raamatuid. Toas oli ka suur LED-televiisor. Teleri kõrval öökapikesel asus väike altar, kuhu oli laotud kujukesi õigeusust, budismist ja religioonidest, mida Archibald ei tundnud, ning ka paar väikest kivi, mis ei olnud tõenäoliselt ühegi usuga seotud. Keskel troonis pikajuukseline võimsa habemega Jeesus Kristus.

Archi võdises. Ta suunas pilgu kiiresti raamaturiiulile, mis oli täis erinevat kirjandust eneseabist voodooni, ilukirjandust, enstüklopeediaid. Vastu vaatas isegi „Sipsik“. Enamik raamatutest olid eesti keeles. Leidus ka venekeelseid. Vähemalt üks oli inglise keeles – just seda, „Storming the Heavens: The Soviet League of the Militant Godless“, hakkas Arch parasjagu sirvima, kui perenaine tuppa astus, käes kann aurava vedelikuga. Ta tiris enda järel kott-tooli, mille lasi diivani ees oleva lauakese kõrval põrandale kukkuda.

„Niisiis. Mis mureks, kullake?“ küsis varasemast hoopis rõõmsama näoga Madam ning lisas:

„Minu nimi on Luula Sereoon d'Sura. Ei jõudnud end ennist korralikult tutvustada. Tervenenud kutsuvad mind ka Madam Tsuraks,“ selgitas ta, saades Archibaldi segaduses näost valesti aru. Archis põhjustas hämmeldust asjaolu, et naine jõudis vähem kui kümne sekundiga öelda neli lauset.

„Meeldiv. Olen Archibald. Sõbrad kutsuvad Archiks,“ oskas Arch vaid vastu panna, saates sõnu kõvera naeratusega.

„Teretulemast hinge pühamusse, Archibald. Täna saad terveks,“ kinnitas Madam Tsura, istudes Archibaldi kõrvale diivanile.

„Sina istud nüüd aga kott-toolile. Siin istun mina.“

8.

Sa lähed muudkui edasi ja edasi. Sul on kindel siht. Äkitselt ilmub otse sellele joonele, mida mööda sa juba pikemat aega kindlameelselt rühid, värviline segapuder. Mida lähemale sellele jõuad, seda kõrgemaks ja laiemaks too muutub, kuid kindlat kuju ei omandagi. Oled juba niivõrd kaua teel olnud, igavus on sind kurnanud ja kuumus painanud, et mõelda sa enam ei jõua ja miski sind ei hämmasta. Samas oled siiski ratsionaalne mees ja saad aru, et see on...

„Miraaž,“ pomises Archibald, ega kavatsenudki hoogu maha võtta. Ta oli nüüd vaid mõnekümne meetri kaugusel, kuid värviline kogu keset kõrbe seisis ikka sama kindlalt ja virvendavalt omal kohal. Arch võis vanduda, et näeb värvilise udu taga kilomeetrite viisi musta asfalti, mida ta juba tunnikese kündnud on. Asfalt peegeldab taevast, nagu oleks märg. Tegelikult on ta lihtsalt läbipaistev ja taevas ongi selle all. Ilmselt on miraaž saadetud Tudulinnast, et teda eksitada. Aga varsti-varsti ta jõuab sinna. Varsti. Ta lihtsalt peab. Tagasi minnes läheks ta hulluks.

Nüüdki ei ole ta kindel, et on täie mõistuse juures. Archi käed lõdvenesid korraks ning ratas muutus ebastabiilseks. Sekundi pärast on nii ratas kui ka Archibald saanud harmoonilise meelekindluse tagasi. Rühk jätkub. Vaid hetkeks, kuna taas ratta ette vaadates näeb ta värvilisele kogule piirjooni tekkivat ning otsustab lõpuks pidurit tõmmata. On viimane aeg, sest hetk hiljem põrutaks ta kogusse sisse ja selle vähimagi kahtluseta põrmustanud, hävitades ka kõik ümbritseva, sealhulgas iseenda.

Udu oli võtnud kindlad piirjooned ning muutunud risuhunnikuks. Hunniku keskelt vaatab välja prillidega naine, kellel sarnane risukogu üsna õnnetult seljas. Archibald saab läbinägelikult aru, et naine on tegelikult meeskilpkonn ja risuhunnik on liiva sisse ehitatud mustlasputka. Meeskilpkonnast naise näkku hakkab kasvama habet. Archibald tahaks, et ta selle ära ajaks, kuid ebaviisakas oleks talle seda öelda. Seega võtab ta taskust raseerija ning hakkab seda ise tegema. Üritades ohjeldamatust karvakasvust kiirem olla, murrab ta oma raseerija hoopistükkis vastu habet pooleks. Ta võtaks järgmise, kuid meeskilpkonn-naist pole enam näha. Selle asemel on habe nüüdseks juba putka täitnud ja soovib sealt agaralt väljuda. Archibald mõistab oma täbarat olukorda. Ta pöörab ümber ja jookseb. Habe ajab teda hämmastava järjekindlusega taga. Archibald põrkab vastu teist samasugust putkat nagu see, mille juurest ära jooksnud oli. Seest vaatab talle vastu sama naine, kes eelmisestki putkast, end seekord ei ole ta meeskilpkonn. Tal ei ole ka habet.

Archibald saab äkitselt aru, et tegu ei olegi üksiku kõrbes kliente ootava naismeeskilpkonnaga. Tegemist on kommuuniga. Ringi vaadates näeb ta, et värviline kogu, millest ta mööduda soovis, ei olegi möödutav. See on suur ja lai, koosnedes umbes saja neljakümne seitsmest väikesest putkast. Kõik nad ümbritsevad hiiglaslikku klaaspüramiidi, mida pole piisavalt pestud ja mis seetõttu on rohekas. Klaaspüramiid on keskpunktiks tervele külale, ilmselt ka universumile.

„Te... te... te... leidsite... Te ostsite,“ ahhetab Archibald, vaadates teda putkast jälgivale mustlasnaisele pingsalt otsa. Seejärel taganeb ta õudusega putka juurest. Juhtunud on halvim – mustlaskilpkonnad on avastanud odavad Tudulinna krundid ning ära ostnud terve linna. Archibald vaatab paaniliselt GPS-i. Tühjus. Mustlased on vallutanud maailma. Ta viskab kasutu seadme minema. Võtab välja punase lipu ning surub asfaldisse. Mõtte korraldada mustlastele riigipöörde ning kuulutada välja Archi vabariik naeravad Kass ja hiir välja. Archibald jookseb hiiglasliku neoonsildi suunas, mis lapiteki-ehitiste vahelt ainsana välja paistab.

„MADAM TSURA – PSÜHHIAATRIM kui Vene Kristus!“ loeb ta sildilt. Jalgratas on tal taas käekõrval. Ta jookseb sellega läbi turu, mis tegelikult on välikelder. Jalgratas kukub täpselt Archibaldi jalge ette maa alla. Archibald kukub sellele otsa, kuid jääb maa peale. Püsti tõustes vaatab ta vigastused üle – kõhust jookseb verd ja vasak jalg on puudu. Õnneks jääb verejooks sekunditega pidama. Ka jalg näitab tagasikasvamise märke. Kõht on aga täis arme.

Ta jõuab Madam Tsura putka ette. See sarnaneb eelmistele, kuigi on palju suurem ega meenuta neid kuidagi. Putka on kohtlaselt ehitaud ja räpane, jättes kuningliku mulje. Majesteetlikkust suurendab putkast viis korda suurem hiigelsilt. Silt paistab sama suur olevat nagu klaaspüramiid, mis kaugelt paistab väiksem.

Archibald on vapustatud tohutust kokkusattumusest leida Madam Tsura, tema ihalduste objekt, viisteist kilomeetrit enne Tudulinna. Ühe jala peal hüppamine on teda väsitanud. Ta tahaks siseneda onni ja võtta turgutavat teed.

Tudulinnas leidub suurepäraseid psühhiaatreid, kuid Madam Tsura ei ole vaid psühhiaater. Ilma liialdamata on ta psühhiaatrim kui Vene Kristus. Muuhulgas on ta Vene Kristusem kui Vene Kristus. Arch on temaga eelmistel toast väljumistel kokku puutunud. Ta loodab vaid, et Tsura ei ole vahepeal pöördunud mustlaseks. Mustlashinges on kokku liidetud karvaste meeste karvane olek, mentaliteet ja üleüldine karvasus. Arch ei ole rassist ega diskrimineeriks kärbestki. Talle lihtsalt ei meeldi mustlased, härjapõlvlased ega muud elukad. Kuigi Arch saab aru, et selline mõtteviis on vale ning solvab ta iiri päritolu, ei suuda ta sinna midagi parata. Madam Tsura ülesanne on probleem tema jaoks lahendada.

Pelglikult taob Archibald jalaga putka ust, milleks on narmastega kardin. Vastust saamata marsib ta ettevaatlikult sisse, vedades oma kaherattalist lohakalt järel. Koridoris jääb ta sellega järjest kinni vidinatesse, otsustades need kaotada. Koridoriks on väike kahe kardina vaheline laudtee, mis katab metsikut raba. Kidurates põõsastes leidub kahvleid, nuge, naelu, kuivatatud konni, uksesange, valik erineva suurusega konkskäsi, karvaseid ja karvatuid ikoone, sõrmuseid, maale ning üle mõistuse suur päikeseprillide valik. Arch silmab paaris kohas Rolexeid, mis tõenäoliselt on seal vaid külaliste teelteksitamiseks. Siin-seal vedeleb turbakihis raamatuid. Üritades segaduses mitte ära eksida, astub ta järgmise kardina juurde. Viisakusest koputab ta sellele oma olemasoleva jalaga. Seegi kord ei vasta talle keegi, kuid toast kostab õrn merekohin. Ta siseneb.

Sisse astudes tungib Archibaldi ninna soise muda, räpaste parmlejate, prügimäe ja paljude muude lõhnade kooslus. Ta on sattunud suurde tuppa, mille kõrgus kaob lõpmatusse. Vastupidi koridorile siin asju ei ole. Haisu paistab levivat toa keskel asetsevast tugitoolist. Seda katab valjuhäälselt norskav tekikuhi. Kuhi norskab bassihäälselt. Archibald jätab ustava jalgratta seina najale ning läheneb tugitoolile. Iga sammuga muutub hais väljakannatamatumaks. Archi nina hakkab valutama ning tahab otsast kukkuda. See-eest on vasak jalg otsustanud paremast peenemal kujul tagasi kasvada.

Lähemale jõudes mõistab ta, et teki asemel tuleb vali norskamine Madam Tsura paksude lillemustriga juuste alt, mis katavad täielikult tugitooli. On see siis peadpööritav hais, mehelik norskamine, lahtikinnituv nina, kasvuraskustes jalg või Madam Tsura karvane nägu, kuid Archibald tunneb, et ta sisikond valmistub saltosid tegema. Tema meeli valdab segu kõhklusest, jälestusest ning abitusest.

Mida edasi teha? Räpaka välimusega Madam Tsurat ta puudutada ei söanda. Samuti ei saa ta häält teha, üritades kõigest väest hinge kinni hoida. Õhus levivate aroomide sissehingamine viiks parimal juhul teadvusekaotuseni. Võtta ratas ja onnist lahkuda, lahkuda tervest mustlaspesast ning liikuda edasi Tudulinna, kus juba oodatakse? Niimoodi täidaks ta ka oma algse eesmärgi.

Kuid Arch oli liiga kaugele tulnud. Erakordne saavutus liikuda onni sissepääsust Madam Tsura diivanini tähendas, et Arch pidi jääma seansi lõpuni. Seansi, mis polnud veel alanud.

Ta ei suutnud teha midagi peale kahel jalal tammumise, klaasistunud pilk suunatud üle laua tugitoolil lamavale Tsurale. Ehkki rattasõiduväsimus oli kadunud, oli tal putkas paha hakanud. Suutnud ennast veidike koguda, märkas ta diivani ja tugitooli vahel oleval laual suure klaaskuuli kõrval kollast märkmikku ning sellel lebavat pastakat. Archibald kõndis käega nina kinni surudes ümber laua ning krabas pastaka. Kiiresti jooksis ta ümber diivani, et selle taga kükitades paar korda sisse hingata. Põranda ligi oli õhk talutavam.

Madam Tsura eritatud hais oli tugevam kui miski muu, mida Archibald iial kohanud. Tsura haises hullemini kui trollis istuvad parmud. Oleks aroom tugevam olnud, oleks see ületanud kõik haistmismeelte piirid. Õnnetuseks jäi see täpselt piiride taha.

Archibald torkis üle diivani seljatoe küünitades Tsurat pastakaga kõhtu. Esimene torge ei avaldanud mingit mõju. Teise mõjul hakkas Tsura tugevamalt norskama. Kolmanda torkega otsustas Archibald muutuda jõulisemaks ning pastaka tugevalt Madam Tsura makku suruda. Madam Tsura turtsatas ja pööras end kõhuli. Arch oli taaskord sunnitud sisse hingama. Naise asendimuutus tegi leha hullemaks. Archibald hakkas naist pastakaga ribidesse pussitama. Madam Tsura karjatas ja tõusis kiiresti istukile, kuid ei avanud silmi ja vajus järgmisel hetkel norsates tagasi pikali. Jõuetult vajus Archibald diivani taha ja mõtles tegevusplaani üle järele. Ta ei olnud kindel, kui kaua ta suudab haisvas urkas viibida. Ta lootis südamest, et ei ole sattunud muinasjuttu, kus mees peab magavat naist saja-aastasest unest äratamiseks suudlema.

Archibald hakkas kiiresti ning korrapäraselt pastakaga Madam Tsura õlga togima, otsustades, et kui Tsura minuti jooksul ei ärka, võtab ta ratta ning lahkub.

Naine hakkas nagu ta mõtteid lugedes kätega õhku rapsima ning avas silmad. Tema huulilt tuli üksik sõna:

„Mida?“

Madam Tsura jälgis diivanilt, kuidas maas lebav Archibald õhku ahmides kätega näo ees vehib.

„Hommikust,“ oli kõik, mida Arch öelda oskas.

„Kes sa oled? Ja mida sa tahad?“ küsis Madam Tsura tusaselt. Tema hääl oli sama mehelik kui norskamine. Selles oli kuulda vaoshoitud raevu.

„Arch... Archibald olen. Sattusin siiakanti ja märkasin silti. Mõtlesin, et mul just psühholoogilist abi olekski vaja. Äkki saate teie mind aidata?“

„Saan. Muidugi saan. Sul raha ikka järelikult on?“ Madam Tsura ajas selja sirgeks, pani käed enda ette kokku ja võttis sisse nii väärika poosi, kui välimus lubas. Tsura nägi välja täpselt nagu vanem koopia naistest, keda ta ennist mustlaskülas oma putkasid valvamas oli kohanud.

Jättes kohutava mälestuse sinnapaika, kobas Archibald värisevate kätega teksaste taskust rahatähte. Enne teeleasumist oli ta hulga sularaha hooletult taskusse pistnud. Tulutult üritas ta nüüd sõrmedega kompides kupüüride suurustest aimu saada. Viimaks sai ta raha pihku nii, et sai kindel olla, et sellega teisi kaasa ei tule. Enne, kui ta sellele ise pilgu jõudis visata, sai ta Madam Tsura pärani silmadest ja näole valgunud naeratusest kinnitust oma ebaõnnele.

„Just viiskümmend euri minu seanss maksabki. Haara nüüd tool – seal nurgas on üks.“

Arch kahetses, et ei olnud naist pastakaga mõrvanud, kui selleks hea võimalus oli. Nurga pimeduses asus hall kolletunud tumba. Ta lohistas selle toa keskele, Madam Tsura vastu.

„Niisiis, Aarne...“

„Ar-chi-bald,“ parandas ta, hääldades igat oma nime silpi aeglaselt rõhutades. Füüsiliselt oli tal parem, kuid meeleolu muutus iga minutiga halvemaks.

„Sõbrad... kut-su-vad... mind... Archiks,“ lisas ta, kaotades iga sõnaga valitsust oma hääle üle. Lause lõpp kõlas peaaegu vihaselt. Selleks oli mõistetav põhjus. Viimase veerandtunni jooksul oli teda ehmatatud, taga aetud, ta oli rattaga kukkudes jala kaotanud, tema lõhnameeli oli mürgitatud. Hetk tagasi teda sisuliselt rööviti ning nüüd solvati ta nime. Isegi temasuguse rahuliku kuti kannatus oli mingil hetkel määratud katkema.

„Niisiis, Artjom,“ jätkas Madam Tsura täie rahuga Archibaldi õiget nime eirates, „Mis meid vaevab?“

„Noh...,“ Arch mõtles korraks, kas parandab veel kord oma nime, kuid kartes, et ärritab sellega ennast liialt, jättis teema rahule.

„On üks selline imelik foobia... See on väga imelik – võib-olla te polegi sellisega kunagi kokku puutunud...“

„Oot-oot! Oota palun, Artjom, las ma vaatan ise,“ segas Tsura jutule vahele nagu oleks tal täielikult puudunud usk, et Archibald talle oma probleemi arusaadavalt selgitada suudab. Ta haaras kahe käega klaaskuuli, tõstis silme ette ning lausus sügava kergelt ragiseva häälega:

„Ma näen kartust, Archibald, palju kartust sinu elus. On hiljuti juhtunud asju... asju, mis kartuse tagasi toonud. Kuid see kartus, see ei peida ennast tänapäevas. Sa pöördusid kõrgeaulise Madam Tsura poole, et kõrgeauline Madam Tsura võtaks sinult ära... Hirmu!“

Kõrgeaulise Madam Tsura esitusest täiesti kõigutamatuna üritas Archibald, kulm kortsus, oma foobiat lähemalt selgitada:

„Nojah, igastahes see nii-öelda hirm ja kartus, millest te räägite...“

Kaugemale ta ei jõudnud. Vahepeal oli Madam Tsura kuulikese lauale asetanud, koukinud tugitooli alt pruuni üleõlakoti ning haaranud sealt märkamatult musta kamaka. Archi jutule tähelepanu pööramata sirutas ta kamakat üle laua tema poole.

„Võta,“ käskis ta salakavalal ilmel.

„Mida? Mis see on?“

Archile jäi arusaamatuks, miks talle musta pätsi näkku topitakse. Tegu oli suure koduküpsetatud leivaga. Ta üritas Tsura käe ja leiva – üks krobelisem, kui teine – eest ära põigelda ning keeldus kätt ulatamast, et pakutav vastu võtta. Nõnda vingerdades oleks Archibald tumbalt peaaegu maha kukkunud.

Madam Tsurat tema reaktsioon ei heidutanud. Küllap oli ta kõike näinud.

„See on kõige parem must leib, mis siinmail saadaval,“ lausus Tsura magusa naeratusega. Archibaldile ei oleks mingisugust muljet avaldanud seegi, kui mustlastädi leib tõepoolest tolle mustlasküla parim oleks.

„Vaatasin sinu hinge massikeskmesse ja mulle on sinu mured selged. Palju selgemad, kui sulle endale. Ainuke asi, mis sind aidata saab, on see leib. Seda pead sa sööma ohtralt, niimoodi oled varsti terve poiss.“

Archibaldis käis siseheitlus. Ta ei olnud eile sündinud. Üks pool temast mõistis, et saanud kätte kopsaka summa, üritab tädi temast nüüd kähku vabaneda. Samaaegselt üritas leplikum hääl suunata Archibaldi vaoshoitusele, veendes teda, et ilma Tsura meetodit proovimata ei saa teda petiseks mõista. See pool temast tahtis uskuda, et Madam Tsura rääkis tõtt. Lõppude lõpuks ei olnud tal klaaskuulide ja mustlastega mingeid kogemusi, häid ega halbu. Elu oli talle õpetanud, et eelarvamused osutuvad üldjuhul valeks. Et rahagi oli juba makstud, oleks selle tagasinõudmine liiga tülikaks võinud osutuda.

Sellegipoolest soovis ta oma viiekümneka eest vastuseid.

„Mis... mis see leib mulle annab?“ päris ta ettevaatlikult.

Madam Tsura naeratas lahkelt ja üleolevalt, nagu räägiks mudilasega.

„Archibald, läbi kõikenägeva kuuli nägin sinu olevikku, minevikku ja tulevikku.“

Archi liigutas asjaolu, et juba mõnda aega oli Madam Tsura tema poole õige nimega pöördunud.

„Kas pole tõsi, et sa oled mees, kes armastab süüa seda kohutavalt-kohutavalt ebatervislikku saia, leiba aga haruharva?“ küsis ta kavala naeratusega.

Archibald punastas. Madam Tsura ei eksinud. Saiakesi armastas Arch tõepoolest, leiba ei olnud aga aastaid ostnud. Naise kavatsused ei pruukinudki nõnda isekad olla, nagu ta etteruttavalt kahtlustas. Ta vaatas Madam Tsurale jätkuvalt otsa mõistmatu ilmega, kuid nüüd oli ta pilku lisandunud teatav annus andumust. Tsura oli suutnud Archil ühe lausega pea sassi lüüa. Tuba täitnud hais oli asendunud meeldiva viirukiaroomiga. Nii vähemalt tundus Archile.

„Võta mu käsi“ lausus Madam Tsura sosinal, kummardudes üle laua. Arch võttis ulatatud käe vastu. Madam Tsura nägu oli peaaegu Archi oma vastas, vaid mõne sentimeetri kaugusel.

„Archibald, su sopid on täitsa umbes. Näen seda selgemalt kui su nägu praegu. Hirm ei ole midagi muud, kui et ebatervislikud eluviisid ja stress. Pingelistes olukordades tekib sul ärevus. Seda juhtub kõigiga, kuid mitte kõik ei parane. Selleks tuleb süüa leiba, kuna leib on organismi jaoks hapnik. Praegu ei vilise õhk sinust piisavalt läbi, taipad?“ Seda viimast küsis ta lausa paludes, jättes meeleheitliku mulje. Arch oli kindel, et temast üritatakse võimalikult kiiresti vabaneda.

Kohatu hääletoon ja veider jutt ei olnud ainukesed Madam Tsura vead. Kui ta Archile ligemale kummardus, nägi too naise suitsetamisest ja kohvijoomisest pruune auklikke hambaid. Viirukilõhn asendus Tsura suuhaisuga.

Ehkki taas oli tal tekkinud kannatamatu kihk mustlasputkast lahkuda, jäi talle miski siiski piisavalt arusaamatuks, et küsida:

„Aga... Kuidas puutuvad siia sai ja leib?“

Archibald vajus aeglaselt tumbalt maha. Tsura monoloogi lõpuks värises ta laua all. Ainult kukal puudutas veel tumbat. Meeleheitlikult ahmis ta õhku. Tõustes märkas ta selja taga diivanit, mida varem polnud. Oleks võinud vanduda, et tuba oli muutunud suuremaks.

„Niisiis...,“ pühkis Arch laubalt käega higi. Ta pea tuikas ning ta oli segaduses.

„Nii et siis nüüd on läbi?“

Madam Tsura naeratas lahkelt:

„Arvan küll, Archibald. Kas lubad, et lõpetad selle ebatervisliku saia tarbimise ja hakkad edaspidi ainult leiba sööma?“

Archibald noogutas vastutulelikult.

„Siis peaks kõik su mured meie seansiga kaotatud olema. Kas lubad? Muid toite võid loomulikult edasi süüa,“ lausus Tsura suuremeelselt, otsekui sõltuks Archibaldi edasine elu täielikult temast.

„Luban,“ lausus Arch kergendunult. Vähe asju oli ta elus nõnda paaniliselt soovinud kui sel hetkel tollest majast väljuda. Pärast seda saanuks ta juba selgemalt otsustada, kas ja kui palju leiba sööma hakkab.

„Tore! Ainult üks asi veel. Palun ära pahanda, aga ma siiski kontrolliks, et sa ikka ostad leiva ära,“ kilkas Madam Tsura teravat valjuhäälset naeru, mis Archi kõrvad valutama pani, ja tõusis. Võib-olla oli asi Archibaldi silmades, mis ei suutnud siiani kindlale punktile keskenduda, kuid naine paistis õrnalt taaruvat.

Archibald tõusis ja järgnes Tsurale, kes seadis sammud väljapääsu poole. Tema nina ei tuvastanud majas enam ühtegi lõhna ega haisu. Teda valdas põhjendatud kartus, et nina on halvatud. Tsura järel kõndides mõtles ta endamisi, mida too kontrollimise all silmas pidas. Naine oli ometi viiekümneka kätte saanud.

Naine jäi välisukse ees seisma. Ta pöördus nõudlikult Archibaldi poole. Parema käe sõrmedega tegi ta liigutuse, mis pidi tähendama, et ta soovib raha. Vasakuga hoidis ta endiselt tumedat leivapätsi.

„Aga ma ju andsin...“ püüdis Archibald meenutada. Ta pea valutas. Ta ei mäletanud viimast tundi oma elus.

„Jah, Archibald, kuid andsin sulle raha tagasi. Kas sa ei mäleta? Ütlesin, et annad mulle seansi lõpus.“

Archibald hõõrus segaduses pead. Ta ainuke mõte oli välja pääseda. Selle saavutamiseks oli ta valmis ka topelt maksma.

„Kui sa tõesti ei usu, kontrolli.“

Archibald võttis taskust välja kogu seal leiduva raha ning hakkas seda üle lugema. Ainuke kaasavõetud viiekümneeurone oli tõepoolest olemas. Jõuetult ulatas ta selle Madam Tsurale, kes ukse eest ära tuli.

„Nonii, seanss on läbi. Koju jõudes söö veerand leivast kindlasti kohe ära. Sul hakkab parem,“ soovitas naine.

Archibald pomises jõuetud tänusõnad ning võttis leiva vastu.

Ta sattus rohumaale. Seekord oli päike väljas, kuigi pooleldi loojumas. Ehkki värske õhk muutis Arcibaldi segaduses meeled erksamaks, valdas teda väsimus. Oli juhtunud midagi imelikku. Tsuraga veedetud ajast oli palju vaja selgeks mõelda. Ta oli kindel, et teda oli petetud. Metsast ostetud viiekümneeurisest leivast saab ta veel palju aastaid rääkida.

Tundus, nagu oleks ta vahepeal majast eemal, mõnes hoopis teises kohas olnud. Ähmaselt meenusid mustlasputkad ja põgenemine hiiglasliku habeme eest. See ei tundunud unenäona. Archibald ei suutnud samas uskuda, et see päriselt juhtus.

Meenutamine tekitas värinaid. Ta otsustas istuda niiskele rohule ning süüa leiba. Mitte et ta oleks uskunud selle erakordsetesse raviomadustesse. Pikk päev oli tal lihtsalt kõhu tühjaks teinud. Kodus viskas Archibald kallihinnalisest leivast järelejäänud kaks kolmandikku külmkapi tagumisse nurka ning vajus rahutusse unne.

9.

„Sinu viga, seltsimees Chester, on selles,“ sõnas Kass tähtsalt, „et sul on vajadus seisukohti teistele peale suruda. Sa pead õppima rohkem teistega – ja teiste all pean ma eeskätt ennast silmas – arvestama.“

„Täiesti võimalik,“ möönis hiir, „kuid sina jällegi lähed iga asja peale ülemäära närvi.“

Kass mühatas.

„Ma ei teinud muud, kui konstateerisin oma seisukohta. Sinule see ei sobinud, sina nägid selles sinu oma sõnade järgi „pealesurumist“. Võin kinnitada, et sellised mu algsed kavatsused ei olnud. Avaldasin vaid enda arvamust,“ põhjendas hiir ennast peaaegu solvunult.

Kass mühatas taaskord, seekord kraadikese leplikumalt kui varasemalt.

„Kuule Kass,“ ei jätnud hiir teemat, „mida ma siis sinu arust õigupoolest valesti tegin? Ütle mulle – mida ma ütlesin, mis sulle nii ekslik tundus?“

Kass avas vastamiseks suu, kuid hiir vastas juba tema eest.

„Ütlesin,“ alustas ta, „et minu arust – rõhk sõnale minu – ei saa ükski endast lugupidav kokk teha oma tööd ilma kartulialase vilumuseta. Minu arust on kartul iga toidu alustala. Kartulist ei saa üle ega ümber. Kui sa suudad mulle tõsimeeli silma vaadata ja öelda, et see nii ei ole, kutsun sind selleks üles. Kuulan sinu vastuväiteid.“

„Meeleldi, Chester. Esiteks, sa väitsid muuhulgas, et kartul on inimkonna suurim leiutis ratta kõrval, mis minu arust...

Kass oleks soovinud hiirele selgitada, et kartul ei olnud mingi leiutis, vaid parimal juhul avastus, mis suudab ka inimese abita vabalt kasvata ning et võrdlused rattaga on täiesti kohatud. Sama sobimatuks pidas ta Chesteri austust inimkonna saavutuste suhtes. Kassi arust pidanuks iga liik hoidma au sees omaenda võimeid. Niimoodi tõusnuks nemadki inimkonnaga võrdsele jalamile.

Hiir Chester oli aga sel päeval juba ohtralt teed lürpinud. Nagu ikka, sattus ta sellest niivõrd hoogu, et Kassil jäi üle vaid kuulata kaaslase heietusi ning mõne tobedama väite peale silmi pööritada.

Hiir Chester jätkas Kassi lauset katkestades:

„Paranda mind, kui ma nüüd valetan, sõber Kass, kuid kartulid vastava soustiga,“ hiir peatus korraks, et keelega üle huulte limpsata. Kassile ta siiski vahelerääkimise võimalust ei andnud ning jätkas kiiresti:

„Enam paremat rooga pole võimalik välja mõelda. Kartulitest saab teha lõpmatus hulgas vägevaid roogasid. Kartulipuder võiga, kartulikrõpsud, praekartulid, vokiroad... Ja keedetud kartulid sobivad paljude toitude kõrvale.“

Hiir ohkas õndsalt. Kass vangutas teemast tüdinult pead ning torises vaikselt.

„Kes kartuli-kunsti valdab – vot see on peremees!“

Kass lootis, et säärase avaldusega paneb Chester oma monoloogile punkti. Seeasemel hakkas too loetlema souste, mis tema arust kartulid maailma parimaks roaks pidid muutma.

„... majonees, seenesoust, hakklihasoust, hapukoor ja heeringas... isegi sinep,“ hiir mõtles korraks, kas oli midagi mainimata jätnud.

„Kui nüüd päris aus olla, siis mulle majonees eriti ei meeldi... Kuid kartulitega –,“ Chester vaatas unistavalt kaugusesse, lauaalusest väljapoole jääva köögiakna suunas.

„Nad justkui täiustaksid üksteist,“ lisas ta.

Esimest korda pika jutu vältel võttis hiir Chester kruusist lonksu auravat teed. Kass tabas paraja hetke vahepeal tekkinud mõtete väljendamiseks.

„Nõustun sinuga, et maitse üle ei vaielda ja sinu jutus võib isegi iva olla, kulla Chester. Kuid lõppude lõpuks, mida tead sina toidust? Mida teab kumbki meist toidust!? Olgu selleks siis kartulid, majonees, seenesoust või hakklihahautis. Kas me oleme kunagi oma väärika eksistentsi vältel maitsnud ühtegi neist? Kas me oleme joonud või söönud midagi peale tee, tee, veelkord tee ja paari kärbse? Kas oleme? Mina igas tahes ei ole.“

Kuid enne, kui Chester jõudis avaldada, et oli korra elus saanud proovida kaeraküpsist, ilmus laua alla suur tige inimpea ning käratas neile mõlemale:

„Jääge juba – kurat – vait!“

Poolsurnuks ehmatatud Kass ja hiir jäid vait. Ainsa häälena kostus Archibaldi tänitusele järgenenud klirr-prõksti, mis tekkis hiire kruusi ja põranda kokkupõrkel.

„Sel nädalal juba neljas,“ täheldas Kass, samal ajal kui hiir tagumendi alt kühvlit ja harja otsis. Archibald tõmbas pea vapustatult minema.

Ta taipas, et on ületanud piiri. Vihas, mis teda valdas, ei saanud süüdistada tema korterikaaslaste jutulembust. Raev oli kogunenud pikemalt. Säärase kulminatsioonini viisid meenutused koledast käigust Madam Tsura juurde, mustlastest, karvastest meestest ja paljudest muudest jubedustest. Siiani tema kodus lebav jupp leiba, mis kõiki neid asju meelde tuletas, muutis Archi lausa plahvatusohtlikuks. Lisaks tõrkus ka arvuti ja telekast ei tulnud midagi huvitavat.

Eelkõige vihastas Archibald aga kõigi põhjendamatute hirmude peale, mis tema elu mõjutasid. Hiir ja Kass juhtusid seejuures olema ainsad, kelle peale Arch oma pahameelt välja sai elada. Ta heitis neile ette, et nad on kaks tühist pudulojust, kes oma mõttetut aega vaid arulageda sädistamise ja keelepeksu peale raiskavad. Seda tehes ei teinud nad kunagi midagi kasulikku. Nende panus maailma paremaks – või kasvõi halvemakski – muutmisel puudus.

Nõnda mõeldes andis Archibald endale aru, et kaks lauaalust korterikaaslast olid tema ainukesed vestluskaaslased ja kõige lähemal sõpradele. Ta oli neile liiga teinud. Samamoodi sai ta aru oma mõtteviisi silmakirjalikkusest. Enamik tema süüdistustest kehtivad tema endagi kohta. Kõige suuremat süütunnet tundis Archibald aga selle üle, et hetkeline enesevalitsuse kaotus oli tal tuju paremaks teinud. Äkitselt tõusis temas hirm, et tal on tekkimas käitusmishäired, mis ajapikku kahtlemata halveneksid.

Väljavaade Kassile ja Chesterile kallaleminekust või millestki hullemast ei meeldinud talle sugugi, seega asus ta enese rahustamiseks kummeliteed tegema. Arch istus laua taha maha ning üritas Mõnumsõnumi ristsõnasid lahendada. Õige pea läksid ta mõtted uitama lapsepõlve, peamiselt taadile ja nende ühisele reisidele. Just siis, kui talle meenusid Bosnia palmid, suutis Arch ennast pärismaailma tagasi lülitada. Poleks ta seda teinud, oleksid mälestused ta ilmselt hirmutavatesse kohtadesse viinud. Seda juhtus tihti.

Vähem kui poole tunniga oli Archibald üle poole ristsõnast ära lahendanud ja vastus oli tal käes. Edust innustatuna otsustas ta avada arvuti, et edasi uurida nõndanimetatud põllumeeste kohta. Ta tõmbas läpaka üle laua ning tõstis kaane.

Uksele koputati.

10.

Archibald võpatas. Ta ei suutnud oma kõrvu uskuda. Õigemini lootis ta, et kõrvad kuulsid valesti. Kutsumata külalised polnud talle kunagi meeldinud. Olles kolinud inimtühja Udulinna, oli ta enesestmõistetavalt lootnud, et ei pea neid enam iial kohtama.

Käis järgmine koputus välisuksele. Arch pani tähele, et pidev lauaalune sumin, mis teda veel mõni aeg tagasi ärritas, oli asendunud vaikusega. Ilmselt olid Kass ja Chester sama pinevil nagu temagi, teadmata, mis saama hakkab või mida edasi teha. Archi peas sündisid kiiruga teooriad. Põllumeeste kutsumiseni ei olnud ta jõudnud. Kui neil just telepaatilisi võimeid polnud, oli nende tulek välistatud. Archibald ei uskunud paranormaalsetesse nähtustesse.

Ülejäänud võimalustest oli üks hullem kui teine. Sugulased, keda ta iial näha ei tahtnud. Alatu kinnisvaramaakler, kes kahtlemata teataks, et mingil põhjusel on aeg välja kolida ning pakuks uut kallimat korterit. Kõige tõenäolisemalt seisis ukse taga karvane naaber või mõni tolle hõimlane.

Kõik, mis valesti sai minna, valesti ka läks. Niimoodi tundis ennast vähemalt Archibald, kes sattus juba mitmendat korda nädala jooksul lootusetusse olukorda.

Koputati kolmandatki korda. Koputus ei olnud tugev, kuid jõulisem kui varem. Kahjuks ei olnud välisuksel piiluava, mis kutsumata külaliste tuvastamise mugavaks oleks teinud. Arch mõtles, et peab sellega mõni päev tegelema. Praegu otsustas ta aga liikuda köögiakna äärde, kust sai vaadelda majaesist.

Kui palju ta ka aknast välisukse esist näha ei üritanud, jäi vaateväli liiga kitsaks. Arch nägi küll majaesist treppi, kuid ukse ees seisev isik jäi talle nähtamatuks. Kaalunud hetkeks oma võimalusi, otsustas ta akna vaikselt avada.

Akna avanedes vabanes aknaraamide ja akna vahele jäänud vaakum. Potsatust meenutav heli oli piisav, et haarata trepil seisja tähelepanu. Seda märkamata sirutas Archibald end aknast välja parasjagu piisavalt, et jõuaks end vajadusel tagasi tuppa tõmmata ning akna kiirelt sulgeda. Kui Archibald ettevaatlikult trepi poole piidles, tõusis sealt pilk temagi poole.

Archibaldi pilk ristus noore sihikindla blondiini omaga. Märtsipalavus tõi Archibaldi põskedele nõrga pune. Sama juhtus naisegagi. Õrn meigikiht varjas seda tal pisut. Kuid neil ei olnud mahti teineteise kohmetust märgata.

„Tere... ee, päevast?“ sai Arch suu lahti.

„Tere. Olen Kateetina Tuvi Viru Nädalateatajast. Teie olete härra...“

„Härra Arch... Tähendab lihtsalt Arch, palun.“

„Väga meeldiv, lihtsalt Arch“ naeratas ajakirjanik.

„Mida te siin teete?“ küsis Arch endale ootamatu ägedusega.

„Hea küsimus. Järgmisesse Nädalateatajasse reportaaži elust Tudulinnas. Räägin elanikega.“

„Ja soovite nüüd mind küsitleda?“

„Kui lubad. Olen käinud juba Lugulinnas ja Pudrulinnas sealseid küsitlemas. Ja palun ütle mulle sina,“ lausus naine niivõrd ilusa naeratusega, et Archibaldi veel enam kohmetus.

„Jah. Muidugi luban. Tule sisse,“ vastas ta paarisekundise viivitusega, viibates parema käega enda poole. Kateetina pahvatas armsalt naerma, kuid ei liikunud.

„Hea meelega. Aga kas uks ei käigi lahti? Või peab tingimata akent kasutama?“

Kui naise sõnade mõte Archile kohale jõudis, tõmbus ta aknalt kiiresti tagasi, et joosta ust avama. Ähmis Archibald kohmerdas võtmeid otsides köögis. Ta leidis need hoopis riidest rippriiulilt ukse kõrval. Uksel jätkuvalt naeratavat ajakirjanikku nähes valdasid teda üheaegselt kergendus ja äng.

Alateadlikult oli ta lootnud, samas kartnud, et naine vahepeal lahkub. Paigalejäämine tekitas Archis seletamatult mõnusa tunde. Samas ei olnud ta kindel, kas talle see meeldis. Tal hakkas seest soe. Tal oli tunne, nagu oleks ta ülekeha pehmesse vatitekimerre sukeldunud. Taevas hõljumine ja paksus pilves ujumine oleksid sellega ainsad võrreldavad tegevused olnud. Kõhus oli tal meeldiv kihin, umbes selline, mida teeb vastavatud limonaad. Samas tundis ta end õõnsalt. Tekkisid ka õrnad külmavärinad. Naise lähedust tundes käis tal pea ringi. Madam Tsura leib, mida ta äsja jälle söönud oli, tahtis tagasi üles tulla. Archil oli tunne, et tema organism lõpetab tegevuse. Jaladki läksid nõrgaks ega kandnud enam nii hästi kui mõni minut varem.

Vastakate tunnete najal sattus Archibald üha suuremasse segadusse, mis teda hirmutas. Olukord paistis nii unenäoline, et Arch polnud oma ärkvelolekus sugugi kindel. Varemgi oli juhtunud asju, mille kohta ta hiljem avastas, et nägi neid unes. Praegust meeleseisundit nendega siiski kõrvutada ei saanud.

Suur osa Tsura juures nähtust oli talle ju viirastunud. Veendunud, et Tsura söötis talle sisse midagi hallutsinogeenset, kahtlustas ta nüüd, et naiselt saadud leibki kutsub esile meelepetteid. Ta lubas endale, et viskab leiva pärast ajakirjaniku lahkumist minema.

Pole ehk üllatav, et Archibald oli armastuses sama kogenematu nagu sõpruseski. Ta mõistis neid sõnu üldlevinud ideedena. Elulistes situatsioonides ei osanud Arch ära tunda kumbagi. Lapsest saati oli temas süvenenud usaldamatus inimeste ja välismaailma vastu. Kaetofoobia algete tekkimisest alates üritas ta inimestest igal võimalusel eemale hoida. See oli Udulinna kolimise tõeline põhjus.

Kui teised lapsed koos mängisid või kinos käisid, luges Archibald raamatuid hälvetest ja haigustest, mis seondusid inimmõistuse ja -vaimuga. Lõpuks olid tema sellekohased wikiteadmised laiad ning vähimagi pealehakkamisega oleks ta võinud omandada psühholoogi eriala. Kuid Archibaldi kaks suuremat nõrkust olid laiskus ning saamatus. Teadmiste mõistliku rakendamise asemel suunas ta potentsiaali iseenesele lõpmatute diagnooside määramisele. Paberitega psühholoog oleks tõenäoliselt leidnud, et enamik Archi muresid on kujutluslikud.

Valitud eluviis viis Archibaldi elust üha kaugemale.

Arch üritas kõigest väest edasi lükata hetke, kui ta endale tunnistab, et on armunud. Et ta seda sisimas taipas, oli säärane mõte viimas teda paanikasse. Ühtäkki muutus Archibald äärmiselt eneseteadlikuks. Ta kaalus iga liigutust hoolega ning muretses isegi oma välimuse pärast, mida juhtus haruharva. Tavaliselt piirdus Archibaldi enesehoolitsus igahommikuse hammastepesuga. Habet ajas ta korra nädalas. Duši allagi ei jõudnud iga päev. Archibald tänas õnne, et täna ei olnud üks nendest päevadest.

Muuhulgas kartis Archibald, et kaotab naise juuresolekul enesekontrolli. Hirmuga ootas ta hetke, kui ei suuda enam mõelda ega arusaadavalt rääkida. Lolli mulje jätab ta endast niikuinii.

Nõnda oma peas kinni olles ei märganudki ta, et naine oli vahepeal rõõmsalt tuppa astunud, jalanõud koridori jätnud ning vaatas nüüd uudishimulikult korteris ringi. Arch ise oli enesele märkamatult istunud üksikule toolile köögilaua taga ning jälgis klaasistunud pilgul naise kulgemist. Kui ta oma taktitusest lõpuks aru sai, kargas ta kiiresti püsti, vajutas läpaka kiiruga kinni ning oleks tormakalt ettepoole astudes parema jalaga peaaegu lauajala taha komistanud.

„Võtke ometi istet. Palun,“ osutas Arch käega toolile, millelt tõusnud oli.

„Aga kus sina siis istud?“ küsis preili ajakirjanik, kelle nime Archibald suureks piinlikkuseks ära oli unustanud. Naine vaatas rääkides Archile otse silma. Archi süda tahtis selle peale kohalt minema tantsida ning mööda hingetoru üles galopeerida. Teda valdas iiveldus. Ta ei suutnud rääkida. Seega tõstis ta nimetissõrme, andes mõista, et tal on tekkinud probleemile lahendus ning jooksis magamistoa poole. Jooksu pealt osutas ta sama nimetissõrmega köögitoolile, üritades naisele sisendada, et selleks ajaks, kui ta tagasi jõuab, peab too sellele tingimata istuma.

Umbes minuti pärast Archibald saabuski, kahe käe vahel kummut.

„See paistab raske,“ poetas ajakirjanik. Näol oli tal jätkuvalt armas naeratus, mille ilu Archibaldis kannatamatut ängi põhjustas ja mis talle seetõttu tasapisi närvidele hakkas käima.

„Pole hullu,“ vastas Arch tagasihoidlikult, üritades kõigest väest teeselda, et asju täis kapi kandmine temalt mingisugust pingutust ei nõua. Ajakirjanikupreili naeratas kaastundlikult, jälgides läbitungiva pilguga, kuidas Arch kummuti teisele poole lauda seab ning sellele istub.

„Sa elad siin siis üksinda?“ küsis ta lõpuks, kui nad vastamisi istusid.

„Mm... Võib ka nii öelda,“ vastas Archibald, üritades välja mõelda, kuidas naisele kahte eriskummalist korterikaaslast tutvustada. Ootamatu külalise saabumisest alates oli laua all valitsenud vaikus, mis tähendas, et seal oodati seda hetke vähemalt sama palju.

„Keegi käib sul siin külas?“

„Tavaliselt mitte.“

Kateetina vaatas teda arusaamatu pilguga.

„Elab sul siin keegi, keda ma tähele ei pannud?“ küsis ta järjekordse naeratusega, mis seekord oli eelnevatest ebakindlam ega põhjustanud, kuid suutis Archile sellegipoolest hingelisi kannatusi põhjustada.

„Võib ka nii öelda...,“ kordas ta, hoides tahtmatult tekkinud pinevust. Ta märkas naisel kaelas rippumas äratuntava Viru Nädalateataja logoga nimesilti, kust luges välja Kateetina Tuvi.

„Kus ta siis on? Tutvustad sa teda mulle?“ päris Kateetina ebasiira õhinaga, lisades siis läbimõtlematult:

„On ta ikka päris?“

Torge ei tekitanud Archis solvumist, vaid pani ta naise sõnade üle hoopis tõsiselt järele mõtlema. Ehkki ta uskus, et Kass ja Chester olid päris, sai ta alles nüüd aru, kui hullumeelselt kõlab mõte kahest filosofeerivast loomast köögilaua all. Ilmselgelt istus ümberlükkamatu tõestusmaterjal vaid paarikümne sentimeetri kaugusel tema jalgadest, kuid mingil põhjusel tekkis Archibaldil tõrge seda näidata. Seega vahetas ta teemat.

„Mis põhjusel te... Sa...“ parandas ta end kiirelt, märgates naise kulmukergitust, „siiski tulid?“

Kateetina naeratas:

„Käin Tudulinna inimesi küsitlemas. See on põnev koht, millest pole seni kirjutatud.“

„Millest siin siis nii väga kirjutada on?“ küsis Archibald edasi.

„Ohh... Väga paljust. Inimestest, kes siin elavad, kuidas nad elavad ja mis põhjustel nad siin elavad. Linna lugu on väga huvitav. Aga kindlasti tead seda isegi.“

„Nonoh, kindlasti teed oma artikliga ajalugu,“ ühmas Archibald. Nähtavasti oli Kateetina segaduses. Ta ei vastanud midagi.

Archibald tegi pingutusi, et teemat hoida.

„Aga... Kust sulle selline idee üldse tuli?“

„Pikem lugu,“ ohkas Kateetina. „Läksin kuu aega tagasi Viru Nädalateatajasse kooli kõrvalt praktikale. Seal on lahedad inimesed ja tahan seal jätkata. Mul on vaja vaid ägedat reportaaži, et ennast tõestada. Ideid oli mul palju, aga jäin endale lõpuni kindlaks, et Tudulinnast kirjutamine oleks mulle endale ja lugejatele kõige huvipakkuvam. Lisaks oli mu vanaisa Johannes Tudu venna hea sõber.“

Kateetina oli Archibaldi rõõmuks sattunud jutuhoogu.

„Oli?“ küsis Arch.

„Jah, nüüdseks on vanaisa läinud. Aga sõbrad olid nad tema surmani.“

„Tunnen kaasa,“ lausus Archibald kohmetunult.

Taas vaikusehetk. Ehk kujutas Arch ette, kuid naise olekus oli püsivalt enesekindlast naeratusest hoolimata ebakindlust. Ta oli pikk, sale ja väga ilusa kehaga. Tema haavatavus ei muutunud see aga sugugi häirivaks. Archile see lausa meeldis. Naine oli palju vaeva näinud, et oma nõrkusi veetlevana näidata. See avaldas muljet.

Archibaldi pilk liikus mööda põrandat, otsides vestlusteemasid. Naine haaras initsiatiivi:

„Äkki sa räägid, kaua siin juba elanud oled ja miks üldse Udulinna kolisid?“

„Ega seal teab kui palju öelda olegi. Kolisin siia kolm kuud tagasi, jaanuaris. Tahtsin linnaelust rahu saada. Inimeste pidev käratsemine ja rabelemine muutusid tüütuks. Maaelu mulle samas ei istu, seega otsustasingi siia tulla.“

„Korterid on siin vist üpris odavad?“

„Eks võib ka odavamaid leida, kuid linnas elamine on kindlasti palju kallim.“

„Raha mängis siiatulemisel rolli ka?“

„Seda mitte. Mu isa... Temalt sain suure päranduse.“

„Ohoh. Kes su isa siis oli?“ tundis ajakirjanik huvi.

„Margus Sinipirn. Tead teda?“

Kateetina silmad läksid suureks.

„Muidugi tean. Isiklikult loomulikult mitte. Aga kes siis Margus Sinipirni ei teaks. Sa oled tõesti tema poeg? Selle Margus Sinipirni?“

„Kui neid just mitu ei ole, siis ma väga tõenäoliselt olen.“

„Vau! Vapustav. Ma ei suuda seda praegu uskudagi,“ erutus Kateetina.

Archibald oli isa saavutustega kursis. Ta jäi rahulikuks, olles õnnelik naise huvist.

„Kas võin sinule ja su isale eraldi loo pühendada? Loo Margus Sinipirni poja elust Tudulinnas.“

Archibald sai justkui puuga pähe.

„Tegelikult eelistaksin ma, kui sa seda väga ei reklaamiks.“

„Miks? Kas oled tagaotsitav?“

„Ei-ei... Aga tegelikult tulin siia, et inimestest eemale hoida. Ja ma ei taha ka väga, et mind minu isaga seostataks.“

„Väga intrigeeriv. Võime ehk sellest rääkida?“

„Kateetina,“ lausus Archibald endalegi üllatava tõsidusega, „Ma tõesti ei taha meediasse sattuda.“

Ajakirjaniku särav naeratus tuhmus ja kulm läks kortsu. Küll hetkeks.

„Olgu nii. Väikese loo ikka teeme?“

„Jah, aga ainult Tudulinnast.“

„Kahju. Äkki saame sellest rääkida mitteametlikult?“

„Ma arvan, et praegu ei ole selleks kõige õigem aeg,“ vastas Archibald.

Tal tekkis ootamatult idee, kuidas naisega veelkord kohtuda:

„Aga mõni teine kord sobiks hiilgavalt.“

Kateetina näo vallutas lai siiras naeratus. Seekord tekkis ta põskedele silmnähtav puna. Archibaldi süda võpatas.

„Archibald Sinipirn, kas te kutsusite mind hetk tagasi kohtingule?“ küsis naine särasilmse otsekohesusega, mis pani Archi seitsmendat korda lühikese aja jooksul kohmetuma.

„Võib-olla kutsusingi. Mis sai sinatamisest?“

Kateetina itsitas.

Naisega vesteldes märkas Archibald tolle pilgust kiirgavat hullumeelsust. Seda oli tajuda õige õrnalt, kuid ühegi kahtluseta oli see olemas. Arch ei pidanud tõenäoliseks, et see kuidagi naise vaimset seisundit iseloomustab, mistõttu ei häirinud see teda karvavõrdki. Pigem oli tegemist mingi päriliku iseärasuse laadsega. Naise kõhna nägu vaadates mõtles ta tolle vanematele ning üritas neid ette kujutada. Talle oleks meeldinud nendega kohtuda.

„Hakkan sindki edaspidi teietama,“ naljatas Archibald. Seegi kord Kateetina vaid naeris ning vaatas Archile tulisel pilgul silma.

Mõlemad vaatasid teineteist mõnda aega säravi silmi. Oli, nagu oleks nende vahel räägitud palju olulisi jutte, kuigi kõvasti välja ei öeldud ühtegi sõna. Vist. Arch ei olnud milleski kindel.

„Võin ma sult nüüd midagi küsida?“ palus Kata.

„Võid.“

„Mille eest sa siis Udulinna, siia inimestest ära lõigatud kohta põgenesid?“

„Ma ei põgenenud... Ja siin on inimesi, lihtsalt mitte väga palju“ vastas Archibald. Taaskord tundis ta nõrkust.

„Suhtled sa neist kellegagi?“

„Olen suhelnud.“

„Archibald. Vasta mulle palun ausalt.“

„Ma vastangi,“ kinnitas Archibald nii tavapärase häälega, kui vähegi suutis.

„Mis on siis nende nimed, kellega sa suhtled?“ päris Kateetina, võttes õlakotist märkmiku. Archibald vaatas seda peaaegu õudusega.

„Madis, Karl, Joosep, Triin, Sigrid,“ tulistas Archibald nimesid, kui Kateetina märkmikku lappas.

„Huvitav, mul polegi neist ühtegi. Kus nad elavad? Arvasin, et sain kõik elanikud riiklikust andmebaasist kätte, kuid selgub, et neid on vaat et poole rohkem.“

Naisel oli Archibaldis kohmetuse esilekutsumises eriline anne. Seekord sai Arch süüdistada vaid iseennast, olles häbematult valetanud. Paari-kolme elaniku, kes Udulinnas peale tema ning perekond Murumaade veel elasid, nimesid ta ei teadnud. Ta oli neist igatpidi üritanud eemale hoida. Kateetinale oli seda millegipärast raske tunnistada. Archibald ei olnud hea valetaja. Ometi takerdus keel tõtt rääkimast.

„Arvatavasti sellepärast, et paljud elavad siin niiöelda illegaalselt, kolides ühest tühjast majast teise – ilma sissekirjutuseta. Kahjuks ei oska ma sulle öelda, kus nad parasjagu on, kuna nad liiguvad pidevalt ringi,“ mõtles ta kähku välja, laiendades ulatuslikult oma hädavalet.

„Kuid kas Tudulinnas ei ole nii,“ imestas Kateetina, „et igas linnaosas käib korra nädalas helikopter, mis müüb elanikele tarbeesemeid?“

„On,“ vastas Archubald, kes aimas, kuhu naine jõuda kavatseb ning valmistus.

„Kuid kas see ei käi just sissekirjutuse alusel?“

„Käib, kuid sissekirjutatud elanikud aitavad vahel illegaale.“

„Sina nende seas?“

Archibald punastas teadmatusest, mida vastata. Kateetina võttis seda jaatusena.

„Seega käivad nad vahel sinu juures asju ostmas?“ küsis ta erutudes. Hullumeelne pilk, mida Archibald varem täheldas, oli nüüd kordades tähelepandavam. Veidral põhjusel paistis ajakirjanik Archibaldi lugu uskuvat. Kateetina oli üleni keskendunud sellele, mida Archibald ütlema hakkas.

„Jah, kord iga paari nädala tagant, kuna siin on teisigi, kelle juures käia. Viimati käisid nad eile,“ päästis Archibald end napilt keerulisest olukorrast. Ta eeldas taiplikult, et naine kaheks nädalaks tema juurde ei jää. Archil poleks selle vastu küll midagi olnud. Igal juhul andis vabandus hingamisruumi, mille jooksul leida umbes viis inimest, kes oleksid nõus ebaseaduslikke linlasi mängima.

Läks paremini, kui Arch oodata oskas.

„Väga kahju, nädala pärast peab leht juba väljas olema,“ ütles noorik pettunult. Lühiajalise erutuse ning sellele äkilise eufoorialanguse tagajärjel paistis ta väsinud. Tema nägu oli norgu vajunud. Archibald sai aru, et naine seab end lahkuma. Ta lootis seda aega kuidagi venitada. Sisimas lootis ta, et naine mõtles temaga uuesti kokkusaamist tõsiselt. Kateetina niheles.

„Olen sind juba oodatust pikemalt tüüdanud. Peaksin edasi liikuma, rääkima ka natuke Murumaade perekonnaga. Nad peaksid siin ligidal elama. Ehk tead neid?“

„Natuke,“ pomises Arch vaevukuuldavalt. „Said sa ikka kõik, mis tahtsid?“

„Loo jaoks piisavalt, jah. Aitäh, Archibald.“

„Arch.“

Kateetina pani mantlit selga. Archibald tõttas avama. Naine pööras ümber, vaatas Archile söakalt otsa ning lausus:

„Varsti näeme jälle, Arch. Olen selles kindel,“ ja astus oma teed.

Archibald vaid lehvitas lahkuvale ajakirjanikule järele.

Seejärel sulges ta ukse, jalutas roidunult magamistuppa, viskus voodile ning vahtis järgnevad 45 minutit tuimalt lakke, mõeldes elu, inimeste ja esmakordsete tundmuste peale. Siis jäi Archibald Sinipirn magama.

11.

„Tead, kallis sõber, armastus on ikka kummaline asi,“ sõnas Kass pärast mitmetunnist meditatsiooni vaikuses.

„Kas tõesti?“ küsis hiir Chester, teeseldes üllatust.

„Usu või ära usu, kulla Chester, aga ka kõige täiuslikum armastus jääb tihtipeale vastuseta,“ lausus Kass sügava aeglase häälega.

„Kuid sel juhul pole see ju ometi täiuslik armastus, mu Kass. Kõik need armastused, mis on kahepoolsed, on sel juhul täiuslikumad,“ arutles Chester.

„Hiir Chester, üritan siin sinuga jagada enda eksistentsi suurimat saladust, kuid sina üritad vastuseks tervet maailma kahtluse alla seada,“ pahandas Kass.

„Mitte sugugi kogu maailma. Ainult sinu mõttekäiku, auväärt Kass.“

Kass raputas ärritunult pead ning pööritas laualae poole silmi.

„Kuid mis on siiski su saladus?“ küsis hiir hetke pärast.

„Olgu, eks ma võin selle siis avaldada, kui nõnda peale käid. Oled valmis, seltsimees?“ küsis Kass.

„Alati valmis.“

„Naerma ei tohi sa hakata, Chester.“

„Vaatame.“

„Olgu nii. Saladus on selline, et ka mina olin kord armunud.“

„Ongi kõik?“ turtsatas hiir pettunult.

„Jah. Minu jaoks on see väga piinlik lugu, kuna tema minust nimelt ei hoolinud. Õigemini, ta lausa kartis mind. Suudad sa seda uskuda, seltsimees Chester?“

Taaskord pidi Chester teesklema üllatust.

„Iga kord, kui tema puuri juures käisin, pages ta oma urgu peitu.“

„Puuri?“ imestas Chester seekord siiralt.

„Jah. Milvi oli pere küülik.“

Sellest piisas, et hiir taipas sõbra hingepiinu.

„Tunnen sulle siiralt kaasa, sõber Kass. Sellist kogemust ei sooviks ebameeldivaimale kodukassilegi. Kahetsusväärne. Tõesti väga kahetsusväärne,“ sõnas Chester toetavalt.

„Ma tänan. Iga päev Milviga samas majas viibida oli piin, teades, mida ta minust arvab. Samas olid need minu elu kõige vaimustavamad päevad. Mäletan neist igat hetke sama selgelt kui seda lauaalust.“

Chester, kes romantilist heietamist ei nautinud ning oli oma pika elu jooksul armunud korduvalt, üritas teemat kõrvale juhtida.

„Oh jah. Miks sa üldse sealt majast lahkusid, armas sõber?“

„Oh Chester, see on veel piinlikum lugu kui minu armastus küülik Milvi vastu ja sellest ma kahjuks veel rääkida ei suuda,“ lausus Kass kurvalt.

„Visati sind välja?“ proovis hiir tögada.

„Palun sind, Chester, räägime sellest kunagi hiljem. Iga asi omal ajal.“

„Ma ei soovi sulle kuidagi ebamugavust põhjustada, Kass. Ootame paar kümnendit ja tuleme loo juurde tagasi. Luban, et suhtun sinu nooruspõlve ulakustesse mõistvalt,“ pakkus hiir Chester.

„Ootame.“

12.

Järgmisel hommikul ärkas Archibald harjumuspärases varavalges. Tavaline ei olnud aga, et tal olid juba ärgates jalas teksad ja seljas kampsun. Eelmisel õhtul uinumist ta ei mäletanud, küll oli tal väga selgelt meeles kõik, mille üle ta lamaskledes oli mõtisklenud. Praegugi õhetas Archi nägu eilsest külaskäigust. Peas valitses tal korralagedus.

Kooskõlas meeleoluga oli väljas tõsnud tuul – kevadiselt pungas puud õõtsusid raevukalt akna taga, lajatades iga paarikümne sekundi järelt okstega vastu majaseinu. Vajaduseta riietuda liikus Archibald voodist tõustes otse kööki, kontrollis hajameelselt, kas aken on hoolikalt suletud, ning asus teed tegema.

Aknale koputati.

Arch võpatas ning pöördus kiiruga hääle suunas. Ta polnud kindel, mida näha ootab, kuid leides vaid Miranda, kes maruilmast hoolimata oli otsustanud tulla hommikusööki nõudma, ei suutnud Arch pettumust varjata. Pahuralt haaras ta külmkapilt pooltühja köömnekoti ning avas järsult köögiakna. Otsekohe lendas Miranda hooga tuppa, põrgates äärepealt kokku külmkapiga.

„Sööd ära ja lähed välja,“ lasusus Archibald, kes lindu üldjuhul sisse ei lasknud. Erandi tegi ta halva ilma, natuke ka eelmise päeva sündmuste mõjul. Tasunud tavapärasel moel, lendas Miranda minema. Archibald vaatas, kuidas too tuulega võideldes õgujooneliselt kaugenes. Seejärel pani ta televiisori käima ning tegi arvuti lahti.

Parasjagu käivad hommiku-uudised Archibaldi ei huvitanud. Ta keris edasi, kuni jõudis enam-vähem vaadatava sarjani, kus vihased mehed üksteist tulistasid. Seda jälgides mõtles ta pingsalt, kuidas uut päeva sisustada. Käimasolev krimisari võinuks talle mõne mõtte anda.

Kuigi mitu korda oli idee tulemas, läksid mõtted otsustaval hetkel laiali. Archibald mõtles millelegi, millele mõtlemiseks tal tavaliselt tungi ei olnud – eelneva päeva poolteist tundi ajakirjaniku seltsis.

Juhe koos, pöördus ta oma kahe ustava korterikaaslase poole.

„Archibald! Mõtlesime juba, et sa ei soovi meile tänagi tere hommikust!“ hüüatas hiir Chester rõõmsalt, kui Archi pea laua alla ilmus. Hiir ja Kass olid rahulikus olekus ja jõid teed.

„Ei soovigi. Nii uskumatult, kui see ka kõlab, tahtsin teilt nõu küsida. Mida teete teie, kui pea on tühi ja tahab järjekindlalt mõelda mõttetuid asju? Teie peaksite seda ometi teadma.“

„Joome teed!“ vastasid Kass ja hiir ühest suust ning puhkesid oma täiusliku ajastuse üle hüsteeriliselt naerma. Archibald tõmbas end pettunult laua alt tagasi. Tema lõbusad korterikaaslased väänlesid samal ajal naerukrampides maas, ajades kõikjale enda ümber laiali kuuma teed.

Laua alt lahkudes märkas Archibald, et televiisoris käis jutusaade. Keegi mees rääkis saatejuhile koju ehitatud baarist, mida juhib tehisintellekt. „ROBOTBAAR!“ välgatas Archibalil leidlik idee. Ta asus internetist robotite ehitamise kohta lugema.

Jutt: Tundmatu surm (Manfred Kalmsten)

Aestes, nüüd:

Ta ärkas kusagil kangialuses.

Kogu tema keha tundus olevat otsekui läbi pekstud, tühjaks väänatud. Läbi. Vaevaliselt ajas ta end seina najale istukile. Pea vajus vägisi rinnale. Kontroll liigeste üle peaaegu et puudus.

Kivisillutis tema all oli külm, võlvkaar tema kohal kauge ja justkui udune. Kuskilt tilkus vett otse talle ninale. See oli häiriv. Ta raputas pead ning vajus uuesti külili.

Siis kuulis ta kuskilt kaugelt mingit ühtlaste vahedega kuminat. See tundus olevat tornikella heli, mis löök löögi järel läbi udu tema teadvusesse tungis. Otse pähe, ent hullemaks see olemist ei teinud. Vähemalt mitte oluliselt. Lihtsalt ta tajus, et see kumin on miski, mis on tema jaoks ülioluline ja külm kahtlusevine puges tema hinge. Iga löögiga aina enam ja enam. Ta mäletas justkui oleks keegi teda lämmatanud ... teda vee alla surunud ... Mingit tunnet, et keegi oli .... Keegi oli teinud ... Teinud mida? Ta ei mäletanud ning ka mõttekild ise pudenes tolmuks.

Ta sundis end rahulikuks. Ettevaatlikult liigutas ta oma käsi. Järjekindlalt. Kui tundus, et käed on kontrolli alla saadud, masseeris ta oma jalgu, justkui tasahaaval enda liigestesse eluvaimu sisse kutsudes.

Mõne aja möödudes üritas ta uuesti istukile tõusta. See õnnestus, ehkki pea oli endiselt raske. Ja tühi.

Seal ei liikunud ainsatki tõelist mõtet, ei vähimatki kõrvalpõiget sellelt, et saada püsti, et saada teada ... mida?

Püsti, et minna, aga kuhu? Ta ei teadnud.

Miks? Tal polnud aimugi

Lihtsalt... vaja... minna... kuhugi ...

Piirialal, veidi rohkem kui kaks nädalat varem:

Mida lähemale, seda madalamaks ja kiduramaks muutusid Sehvalki soo äärealale iseloomulikke rohekaskollaseid lehti kandvad puud-põõsad. Veel siin-seal lokkavast rohust paistsid juba silma esimesed hallikaspruunid laigud. Sitikad muutusid aina pealetükkivamaks ja teerada Egerini ja tema kaaslaste jalge all aina mudasemaks.

Üha hägusemaks muutusid ka seljataha jäänud kuningriigi läänepoolseima vahiposti Fort Osinari kontuurid. Seal ristus Oloksläi pealinnast Aestest algav tee Alaaniasse ja Holmi viivate teedega, suubudes iidsele impeeriumiaegsele kaubateele, mis ühendas kõiki kuut Tormiranniku kuningriiki ja nende kaubavahetust.

Egerin peatus ja andis Steinarile märku sama teha. Õhtu oli käes ning nende ees kõndivast rajaleidjast hoolimata ei julgenud ta vastu hämarat nende ees laiuvasse sohu minna. Vähemalt mitte esimesel õhtul. Hiljem võib-olla, aga mitte veel.

"Lööme tänaseks laagri püsti," ütles ta Steinarile, kes talle äraootavalt otsa vaatas. Steinar hüüdis rajaleidjale, et see peatuks ja piirimaalasest rajaleidja pöörduski nende juurde tagasi ning lausus irvitades.

"Kohe näha, et kindlamaa mehed. Juba soo piiril lööte kõhklema."

"Ma eelistan mitte ainult teada, vaid ka näha, kuhu ma astun," vastas Egerin, ehkki pidi tunnistama, et Sehvalki soo tekitas tema hinges tajutavat kõhedust. Liiga palju oli ta kuulnud lugusid pinna all varitsevatest soomadudest, kes võivad aastaid söömata jahti pidada või rändavatest surmalaugastest, mis hooletu astuja hetkega endasse imevad.

"Sedand küll, aga kindla pinnani on veel jupp maad ning ma eelistaks võimalikult kippelt oma pere juurde naasta. Mitte, et ma mõistaks, mida teie masti mehed sealt täpselt leida loodavad," selgitas rajaleidja ning istus nende kõrvale maha.

"Kui ei tea, pole järelikult vaja teada, eks ole," vastas Egerin.

Mitte et nende ülesanne oleks väga salajane olnud. Vähemalt mitte siinkandis, sest mis muu võis Oloksläi sisemaa mehi ikka piiri äärde ajada, kui huvi naabrite vastu. Huvi saigõnite vastu.

Aastasadu olid mõlemad vaenupooled teineteisest eemale hoidnud, ent nüüd...

Kõikjal oli tundmust, et ajad on muutumas. Seda kuulutasid Kuue kuningriigi elanikud, kes justkui rändlindudena aina enam ja enam üle Halli ookani uuele maale rändasid. Seda kuulutas kõik - rahutused Alaanias ning kuulu järgi piiri ääres nähtud saigõnite salgad, mis väidetavalt sohu teede jaoks radasid märgistasid ja piiriäärseid forte uurimas käisid.

Kuni Egerin mõtteid mõlgutas, olid rajaleidja ja Steinar juba veinilähkri avanud ning seda ka omavahel jagada jõudnud. Steinar otsis kotist kaardid ja viskas pilgu rajaleidjale. See noogutas ning Steinar asus kaardipakki segama.

Egerin jäi piipu süüdates nendevahelist kaardipartiid jälgima, ent uitmõtted viisid ta hetkest eemale.

Nende eesmärk oli tõepoolest uurida, kas teated sellest, et saigõnid aktiivsust üles näitavad või sohu teid märgistavad, vastavad tõele. Seega ei olnud tõesti vähimatki põhjust, miks rajaleidja poleks võinud nende eesmärgist teada, aga Egerin oli lihtsalt loomult kinnine. Talle ei meeldinud rääkida asjadest enne, kui see vajalik oli, ning praegu veel ei olnud. Kõigepealt vaatab, kas neil õnnestub leida saigõnite märgistatud radu või leegionite liikumiseks tehtud sooteid, siis organiseerib ta Fort Osinaris midagi maakaitseväe sarnast, mis Sehvalki soos patrulliks.

Fort Osinaris nähtu oli süvendanud tema kahtlusi piirialadel valves olevate sõdalaste kvaliteedi osas, ent paremaid tal polnud. Garnisoni komandant oli keelitanud teda täiendust saatma ja ehkki Egerin oli sellega mõttes nõustunud, tahtis ta ennem näha, kas selleks tõesti põhjust on... ning siin ta nüüd oli.

Ta viskas end Steinari poolt üles seatud asemele, tõmbas mantli üle pea ning üritas end magama sundida.

See aga ei õnnestunud, sest mõtted kandsid ta ikka ja jälle tagasi oma kodulinna Aestesse, tagasi Mirreni juurde.

Aestes, veidi vähem kui kuu aega varem.

"Miks kooljapäralt just sina?" lajatas trotsist täidetud küsimus ja mitte esimest korda.

Mirren oli seda juba korduvalt lausunud. Ikka ja jälle see küsimus – "mispärast just sina ja sinna?"

Nagu leiduks mingi ümberlükkav põhjus, miks ükskõik kes peale Egerini minema peaks. Nagu ei oleks Egerin ise selle peale mõelnud. Nagu poleks olnud vastus ammugi teada.

Egerin sai sellest iseenesest ju aru, keegi ei oleks tahtnud enda armastatut kuskile läänes laiuva Saigõnimaa ja Olokläi piiril laiuvasse Sehvalki mädasohu saata.

Veel enam siis, kui kuningas Agonil on õigus ja kuulujutud saigõnite tegevusest tõele vastavad. Nende käest juba elavana ei pääsenud. Mitte et keegi kadunuid taga otsima oleks läinud, aga liikus lugusid.

Saigõnimaa ja Kuue Kuningriigi vahel oli valitsenud rahu. Lepinguta ja igasuguse kokkuleppeta rahu ja nii oli see kõigile sobinud.

Ja nüüd jälle vaatasid Mirreni kaks trotslikku pruuni silma talle otsa ja valgust kiiskavate hõberõngastega kaunistatud huuled vormisid küsimuse - miks just sina?

Sest. Sest. Lihtsalt sest, sest Agon oli...

"Tead ju, mis seisus su isa on...," vastas Egerin. Kes teab juba mitmendat korda. Nad olid kuninga haigusest rääkinud. Võimalik, et rohkem kui keegi teine terves Olokläis. Ent ometigi.

"Aga sa oled talle ju nii poja kui väimehe eest, kas ta sinu pärast hetkekski ei muretse?" vastas Mirren.

Egerin ei vastanud. See oli uus küsimus. Solvav küsimus.

Nagu ei suudaks ta hakkama saada. Küsimus polnud ju selles, vaid... Seal polnud vahet. Nad olid sel teemal juba korduvalt vaielnud ning kuna tegemist oli olnud kuninga esitatud palve, mitte ainult käsuga, siis ei võimaldanud see Egerinil sellest kuidagi kõrvale põigelda.

Seni oli Egerin olnud Agonile nagu hoolealune või pigem kasulaps. Kuningas oli vastanud pea igale ta soovile ning nüüd ... Egerinil ei sobinud, eriti veel kuninga haigusele mõeldes, talle ära öelda.

Egerin lihtsalt pidi minema, ent Mirreni mure oli siiras ning ta sai sellest aru. Ka Egerin ise ei tahtnud ju minna.

Ta juurdles, mida ta siis oleks teinud, kui ülesanne oleks antud kellegi teise kui Agoni poolt ning jõudis tõdemuseni, et kui palujaks ei oleks olnud just Mirren ise, poleks ta palvele vastanud.

"Ma pean minema, mõistad ju isegi. Ma ei saa talle kuidagi ära öelda. Sa saad sellest paremini aru kui keegi teine." sõnas ta peale pikaks veninud vaikust.

"Ma saangi, aga ikkagi.... Võib-olla kui paar päeva venitada ehk mõtleb ta siis ümber," vaidles Mirren vastu, ent tema sõnades kõlasid talle omase tulisuse asemel hoopis esimesed leppimisnoodid.

"Mira, kallis, me oleme seda juba proovinud. On aeg tõele näkku vaadata ja tunnistada, et tal ei lähe paremaks."

Mirren vaikis ja Egerin jätkas, justkui endale rääkides.

"Reetmisest räägib ta juba ammu, aga ometigi pole sellele miski viidanud. Vähemalt mitte siiani, aga vähemalt on ta suutnud mind mõtlema panna vandenõu võimalikkusest. Võib-olla on ta haigus nakkav, aga võib-olla on tal lihtsalt õigus."

"Ma ka ei tea, kuid ma olen mõelnud, et ehk on isal seda konflikti piiri ääres vaja. Miski ei konsolideeriks kalevaseid kiiremini uuesti tema ümber kui sõda saigõnitega."

"Usud sa võimalust, et saigõnid kavatsevad meid tõesti rünnata?" päris Egerin.

"Tõsi on see, et peale kokkupuutumist meie püssirohuga tõmbusid nad tagasi, aga... Kes teab, mis nad kolmesaja aasta jooksul välja on suutnud mõelda. Ma ei usu, et nad lihtsalt käed rüpes passisid. Samas, isegi kui nad on püssirohu kasutusele võtnud, seisavad nad ikka silmitsi sama probleemiga, mis Tormiranniku väed kolmsada aastat tagasi - raskerelvi juba läbi Sehvalki ei vea."

"Võib-olla õppisid nad tuld purskama?" proovis Egerin tuju tõsta. Katse oli mannetu, ta taipas seda isegi, aga siiski oli see veidi helgem noot ning Mirreni naerupahvaku järgi tundus, et ka talle oli seda vaja. Teeseldud kergendust, midagigi, mis kogu selle sitasevõitu päeva natukenegi helgemasse valgusse seaks.

"Pigem tuletasid meelde, kuidas seda teha," märkis Mirren ühtäkki oma tavalisel ninatarga toonil. See oli juba üdini temalik. Piiramatu teadmistepagasiga inimesena oli tal närviajav komme alati ületäpsustada, kuid seekord ei pannud Egerin seda pahaks. Vähemalt ei rääkinud nad otseselt retkest ja see oli hea.

"No keegi peale nende enda ei arva, et nad draakonitest põlvnevad. Pigem mingist sisalikust, arvan ma."

"Ka sisalikud põlvnevad lohedest."

"Olgu, kui sa nii ütled, siis ma usun."

Vaikus. Nad lihtsalt seisid ja üritasid üksteisele mitte otsa vaadata.

"Ütle midagi, ütle, kuradile. Ükskõik mida," mõtles Egerin, ent mida tungivamalt ta seda eneselt nõudis seda vähem tuli tal midagi pähe. Pealegi, oli juba hilja.

"Sa lähed?" küsis Mirren Egerini reisipaunale pilku heites.

"Jah, lähen."

Nad suudlesid. Põgusalt, kergelt.

"Sellest ei piisa. Me ei saa lihtsalt nii lahkuda. Võib-olla peaks tõesti.... Ah - kooljad! - ma ei jää ju, kurat, kauaks," mõtles Egerin käega üle Mirren seljale langevate punakaspruunide kiharate libistades, võttis siis reisikoti ja lahkus kambrist.

Steinar ja Agelber ootasid teda sisekindluse õuel saduldatud hobuste juures. Egerin vaatas veel korra kambriakende poole, ent ei näinud seal kedagi.

Nii olid nad üksteisest lahkunud.

Soosaarel, Sehwalki soos. Kaks nädalat varem.

Nad olid sumbanud soos juba kolm päeva, üksikute põõsaste ja siugjasoksteliste puude vahelises mudas, saatjaks öökimaajav mäda- ja roiskumislehk.

Rajaleidja teatel pidid nad ülehomseks Sehvalki mõttelisse keskpunkti jõudma, kuid peale soos veedetud päevi oli isegi Steinaril seda raske uskuda. Egerinist rääkimata. Ta poleks iial uskunud, et maailmas on nii palju kasutut pinda. Nii palju vastikuid sitikaid, kes end kuuekrae või üle näo veetud riideribade vahelt sisse pressisid ning kipitavaid-mädanevaid haavu jätsid. Nende hulluksajavalt tüütu kimin täitis terve soopealse.

Kui hakkas hämarduma, suunas rajaleidja neid järjekordsele soosaarele.

See oli kidurate põõsastega kaetud küngas, mis oli tekkinud rändrahnu ümber. Selle keskel kasvas uhkes üksinduses igerik puu justkui hüljatud vahimees ja saare kohal sumises veel paksem putukatepilv kui nende pea kohal.

Saarele astudes ei jõudnud nad veel hingegi tõmmata, kui silmasid liikumatult lamavat kapuutsmantlis inimkeha, mis põõsaste vahelisel lagendikul otse puu all lebas. Egerin lükkas pistodaga kapuutsi mehe näolt ning tundis ära kaubateeäärses kõrtsis kohatud rändaja.

Ta mäletas teda ainult häguselt. Nad olid istunud kolmekesi. Rändaja oli sisenenud kohe peale seda, kui kõrtsipidaja neile esimesed toobitäied lauale tõi.

Tema lahkumine oli Egerini jaoks unustusse vajunud. Ta mäletas vaid mingit sõnelemist Agelberi ja rändaja vahel ja seda, et kui nad lahkusid, olid kõrtsi lasila küljes vaid nende hobused. Sedagi mäletas ta sellest peavalusest hommikust vaid seetõttu, et Agelber oli hobuste joogiküna kõrval oksendanud. Siis olid nad lahkunud, et kohtuda kõrtsmiku soovitatud rajaleidjaga ning Agelber jäi hobuseid valvama.

Nüüd oli ta aga siin, koos nendega nimetul soosaarel.

"Tunned ära," küsis Steinar, Egerinile irvitades otsa vaadates.

"Jah, ta oli koos meiega kõrtsis. Rohkem ma ei mäleta."

"Kõrtsimoor ütles mulle, et palju ei puudunud, et ta oleks meie hea Agelberi peajagu lühemaks teinud...“ seletas Steinar, samal ajal Egerinile äraootavalt otsa vaadates. Nähes aga, et Egerini näolt peegeldub vaid mõistmatus, jätkas ta grammijagu vähem entusiastlikult:

„ ...Või siis kõrvade võrra vaesemaks. Kuulsin, et neil pidi siinkandis säärane komme olema."

"Millest nad kiskuma läksid?" päris Egerin, kelle mälestustest mingi ebameeldiv mälestuspilt vormuma hakaks.

"Sa ei mäleta, jah. Ei millestki, nagu ikka. Agelber vist kukkus ta lauale. Ma hüppasin ka kohe jaole, aga sina olid juba omadega..."

"Ma nagu midagi mäletaks..."

"Noh, kõrtsiemand lahutas meid, enne kui relvad käiku läksid ning pärast rääkis mulle, et tema vaist ütles, et see rändur oleks meid kõiki võinud teise ilma saata ja ta ei tahtnud korraga kolmest kundest ilma jääda... Arvestades piiriäärsete kogemusi, siis võis tal selle sisetundega õigus olla. Midagi vastikult külma oli selles tüübis," vastas Steinar ja võdistas end tahtmatult.

"Võib olla, et oligi siis..."

"Nojah, mis sest nüüd enam. Mis temaga, huvitav, juhtus?" jätkas Steinar laibale osutades.

"Minu arust on ta..." lausus Egerin peale pisikest pausi, uuris siis tähelepanelikult ümbrust ja jätkas:

"Tundub, et ta lihtsalt suri. Haavu pole, võitluse jälgi ka mitte... kukkus selili ja suri või suri une pealt, ehkki une pealt surnu kohta lamab ta natuke imelikult."

"Eskjä," pöördus Egerin rajaleidja poole." Mida sa sellest mehest tead?"

"Ei midagi, esimest korda näen."

"Oskad sa öelda, mis ta maha võis võtta?"

"Ei, es oska," vastas Eskjä ning mähkis end mantlisse.

"Nojah, siis jääb see mõistatus lahendamata ning hoolimata teievahelistest erimeelsustest, Steinar, peaksime me ta maha matma."

"Jätaks niisama...." pakkus Steinar ning haigutas, tehtult.

"Ei, me matame ta maha, sest ... Sest me lihtsalt teeme nii, pealegi, pinnast arvestades ei tohiks see eriti raske olla."

"No kõigepealt otsime ta läbi, ehk on tal midagi, millest ta ise enam ei hooli." ütles Steinar ning pilgutas Egerinile silma.

"Seda muidugi..." vastas Egerin ning nad asusid rändaja kallale. Peale vööl oleva kukru ja pistoda ei leidnud nad midagi väärtuslikku, kui nahkpaelaga rändaja kaelas rippuv puust medaljon välja arvata. Seegi oli lihtsalt puust latakas, millesse oli graveeritud silm.

"Tunned seda märki?" küsis Egerin rajaleidjalt. Too raputas pead.

Steinar võttis vöölt noa, et ehe ära lõigata, ent Egerin takistas teda

"Jäägu see, sul pole seda vaja."

Steinar nõustus, ehkki näha, et vastu tahtmist, puistas siis kukrus olnud mündid peopesale ning hüüatas tajutava pettumusega:

"Pole ime, et kõrtsiemand meist ilma ei tahtnud jääda. See vaene sell suri ju puruvaesena."

Kolmekesi vedasid nad kangestunud surnukeha rajaleidja juhatusel lähima laukani ning lükkasid selle sinna. Egerin murdis põõsastest mõned sirgemad oksad ja tegi neist kaks kolmnurka.

"Pole just sama, mis tuleriit, aga abiks ikka," mõtles ta, torkas ühe kolmnurga püsti ja teise asetas lihtsalt laukale, teenäitajaks, et rändaja hing irdudes Hingede Alasile oskaks siirduda.

See tehtud, läksid nad soosaarele tagasi, mässisid end keepmantlitesse ning peagi kuulis Egerin Steinari ja rajaleidja norskamist. Ta ise ei suutnud magama jääda. Midagi näris teda. Miski tundmatu rändaja laiba juures oli olnud valesti. Midagi.... miski...

Alles hetk enne uinumist tabas teda teadmine – laip oli olnud putukatest puutumata.

Aestes, nüüd

"Istu, lihtsalt istu veidike aega!" sisendas ta endale vaikselt nagu üritades oma jonnivaid kehaosi kuulekusele kutsuda. Ja hoolimata sellest, et kogu mõistus selle vastu protestis, sundis ta end istuma. Lihtsalt ootama tornikella kuminas, mis aina hoogsamaks muutus.

Ta teadis, et kella lüükse pidustustel. Näiteks pulmades ja ... või kui Aestet rünnatakse.

"Aeste, muidugi," lahvatas äratundmine ta peas. Ta ju teadis seda kangialust nagu ka kõiki teisi kohti kogu linnas.

Aga, hoolimata teadmisest häris see kell teda... Kuskil temas loitvele lööv sisetunne ütles, et seekord pole see pulmakell. Ei, see pidi olema midagi muud.

Kummalisel kombel tundis ta, et peab sellest kuminast midagi välja lugema. Mingi teabe. Teabe, mida ta istudes kuidagi ei suutnud välja mõelda. Ta vaagis omaette, kas proovida püsti tõusta või istuda veel veidi, kui täisteadmine nagu terav noahoop tema teadvuse vallutas.

"Seda... lüüakse... temale," ütles see talle.

"Ta on surnud!" kisendas kogu tema teadvus ning jõuetult ja alistunult vajus ta uuesti külili...

Soosaarel, Sehwalki soos. Kaks nädalat varem.

Nad ei saanud magada väga kaua. Mingi teadmine tungis järsku Egerini unenägudesse ja ta ärkas. Mitte lihtsalt halva unenäo peale, ei, see oli ohutunne, mis ta hetkega jalule ajas. Ta virutas jalaga end mantlisse mässinud rajaleidjale, hetk hiljem raputas ta Steinari.

"Üles," sisistas ta ning tundis alles nüüd teravat kipitust kaelal. Mingi putukas, mõtles ta esmase hooga ning kobas käega hammustusjälge otsides.

Ta leidis selle, ainult et see tundus paise kohta liiga tahke. Nagu mingi imelik puuk.

Mõtlemine muutus raskemaks. Põlved muutusid nõrgaks ning alles siis, kui ta sulisotsaga puhkpüssinoolt enda näppude vahel hoidis ning neist tormina ülevoolavat saigõnite sõjakisa kuulis, taipas ta, millega tegu on.

Ta haaras asemelt harjumusest valmis pandud püstoli, tulistas, üks ründav kogu kukkus. Kusagilt ööhämarusest tuleva löögi eest suutis ta kõrvale põigata.

Eemalt kostis temani Steinari röökimist, veel üks kärgatus. Maapind Egerini jalge all oli libe ning järk järgult pistodaga lööke pareerides tundis ta, kuidas mingi imelik väsimus aina rohkem ja rohkem üle tema hakkas laskuma. Kaks ründavat saigõnikogu tema ees virvendasid. Ta astus kiirelt kaks sammu tagasi, et Steinarini jõuda, ent viimast sammu ta enam teha ei jõudnud. Põlved andsid alla, ta vajus külili kaldamutta ja silme ees hakkas kõik pöörlema...

Tume kogu kummardas tema kohale. Helide ja öövärvide virr-varr. Rusikahoop vasarana silmnäkku sadamas. Kellegi jalg maandumas ta ribidel, justkui üritades teda veel sügavamale mutta suruda. Püstolipauk ja ere valgusesähvatus kusagilt Steinari poolt lõhestamas õrnas kuupaistes ööhämarust, saateks kellegi kurguhäälne röögatus ja püssirohuving. Uduselt nägi ta, kuidas kogukas saigõn Steinari maha virutas. Ta kuulis veel sohu jooksnud rajaleidja surmakarjet ning vajus siis sügavale teadvusetuse rüppe.

Aestes, palju aastaid varem

"Löö, löö nüüd!" käsutas Egerin.

"Mis siis, kui see katki läheb?" kostis Agelber, kes Steinari isa, relvameister-kalevase Karenäideri laoruumist näpatud oganuia käes hoidis ning tema nägu virildus.

"Siis paneme selle tagasi ja teeme näo, et ei tea midagi. Ma ütlesin, kedagi ei huvita enam need saigõnite turvised," seletas Egerin kannatlikult. Steinar noogutas ning Mirren lisas:

"Vaevalt et sellega midagi juhtub, jah. Saigonite turvised on tehtud erilisest metallist. Seda me ju järgi proovida tahamegi."

Agelber ei tahtnud juttu erilisest metallist küll uskuda, ent samas olid nad kõik Mirreni teadmistes kahtlemise eest rohkem kui korra kõrvetada saanud. See plika lihtsalt ahmis endasse kogu maailma teavet, et seda talle endale sobival hetkel välja paisata ning poisid pidid sellega lihtsalt leppima.

"Kui sa, Mirren, nii hästi tead, siis miks mina pean esimesena lööma?" proovis Agelber diplomaatilist lähenemist. Steinar, kes erilise metalli peale peaaegu et naerma oleks puhkenud, seletas kannatlikult:

"Mina võtsin nuia, Mirren ja Egerin tõid turvise... On loomulik, et sina oled see, kes esimesena katsetab."

"Pealegi oled sa meist ainuke, kes on piisavalt tugev, et seda korralikult kasutada," õhutas Mirren.

Agelber kõhkles veel, ent nähes, et üksikasjad ja jõuvahekord on tema kahjuks, astus uuesti sammu teiba otsa pistetud turvisele lähemale ning virutas.

See oli nõrk hoop, meelega nõrgalt löödud, nii et turvis küll kolksatas ja lõi kõikuma, ent mingit vigastust sellele ei tekkinud.

"See ka mõni löök, ma arvasin, et sa oled palju tugevam," õrritas Mirren, nii et tugeva kondiga ja suurt kasvu Agelber punastas. Tema kollastest juuksesalkudest raamitud nägu tõsines. Uuesti võttis ta hoogu ja lõi.

Turvis kolksatas õnnetult ning kukkus kolinal sepikojatagust katvale kivisillutisele.

"Noh," ütles Agelber, põski punni ajades.

"See saigõniramp oleks surnud olnud," kiitis Steinar, kes maha kukkunud turvist vaatama oli tõtanud.

Ka Egerin kalpsas Steinari juurde ja noogutas heakskiitvalt pead. Turvises oli korralik mõlk ning selles laiutas ogast tekitatud auk.

"Sa valetasid," ehmatas Agelber ning näitas süüdistavalt näpuga Mirreni suunas.

"No ega mina ka kõike ei tea, eksole... Pealegi, ma ütlesin..." vingerdas Mirren, ise vaevu naeru tagasi hoides.

"Sa ütlesid, et need on tehtud erilisest metallist!" ei lasknud Agelber tal lõpetada. Steinar ja Egerin vaatasid pealt ning irvitasid varjamatult.

"Aga ongi ju..." kaitses end Mirren ning võttis üleoleva hoiaku. "Need on soorauast, seepärast sinusugune koba sellest läbi lõigi."

Tüli oli taas õhus. Agelber tahtis juba midagi teravat vastata, kuid ühtäkki kostsid kuskilt linnaväravate suunalt sarvede hüüded. Selle järgnes tornikella kumin.

See mõjus lepitavalt.

"Vahele jääme," kahvatas Egerin ning haaras abiotsivalt Mirreni poole vaadates turvisest.

"Aita mind, viime tagasi," kähistas ta üksinda metallkobakat lohistades.

Mirren tõttas Egerinile appi, ent kabjaplagin möödus juba sepikojast.

Mirreni isa, noor kuningas Agon, oli naasnud tasumisretkelt Averdeeniasse paar päeva varem kui oodati. Ilmselt oli ta jätnud sõdalased vooriga järgi tulema ning ainult kalevastega edasi ratsutanud. Nüüd olid nad aga igal juhul kohal ning Egerini, Mirreni ja kindlusest näpatud turvise jaoks äärmiselt valel hetkel.

"Ehk jõuame," pigistas Mirren vapralt turvist tassides, ent ka tema näol oli maad võtnud ärevus. Ta mäletas veel hästi, mis oli juhtunud peale seda, kui nad Steinari näpatud arkebuusi katsetasid ja ta ei tahtnud lasta sel korduda.

Pealegi oli neil ju veel aega. Kuid ei, sepikoja tagauks läks lahti ning seal seisis Averdeenia retkelt naasnud Steinari isa, relvameister-kalevane Karenäider.

"Ahaaa, aimasimegi, et te kõik siin olete. Igal juhul, noor Raudskvard, kuningas Hagen on naasnud ja soovib sind näha. Kiirusta." Seejärel langes ta pilk turvisele, mida Mirren ja Egerin parasjagu sündmuskohalt minema olid lohistamas.

Esmapilgul paistis, et ta vihastab ja Steinar, kes oli isa tagant näpatud oganuia varmalt tagatrepi alla visanud, tõmbus juba äraootavalt kössi, ent ju siis mõistis Karenäider, et turvise näol pole tegemist tema tagant näpatud varaga ning ta nägu selgines taas.

"Noh, mida sa ootad, kiiresti-kiiresti. Las see metallikolakas jääda. Ma võtan panen selle enda juurde ja teinekord viite ära. Nüüd aga... Ma usun, et kuningal on hea meel ka oma tütart näha," lausus ta ning lisas veel juurde:

"Kiirustage nüüd, noh-noh...."

Kahekesi jooksid Egerin ja Mirren relvameistri kojast sisekindluse värava juurde. Sealt said nad segamatult läbi, sest vanaldane väravavalvur oli juba kindluseõuele kogunenud kalevaste summa uudistamas.

Egerin nägi kohe, et kuningas on tõusnud kuningakoja trepile ja räägib midagi kalevane Kivasteriga.

Ta nihutas end tasapisi sõdalastesummast läbi aina ettepoole ja ettepoole. Esiritta jõudnud, otsis ta pilguga kalevaste seast enda isa, ent teda leidmata koondas ta tähelepanu kuningale. Noor kuningas Agon, kes oli alles kolmekümnendate eluaastate alguses, oli kõigi aegade noorim Oloksläi kuningas ning hoiakult oma kadunud isa vastand. Uhkelt kui sirge tammepuu seisis ta kojatrepil ja seletas midagi rohkete žestide saatel teda kuulavale Kivasterile.

Kui ta lõpetas, libises tema pilk üle sõdalastesumma ning Egerini märgates kutsus ta poisi käeviipega enda juurde.

Egerin aimas, et midagi on juhtunud. Veel korra heitis ta pilgu üle õla, et kojalippu näha, ent seda ikka veel märkamata vallutas sünge eelaimus tema meeled. Ta kõndis kuningani, Agon ütles talle midagi. Egerini jaoks läksid need sõnad kaotsi. Ühtäkki tajus ta maailma nagu läbi udu. Agon raputas teda ja Egerin tuli taas täisteadvusele.

"Kuula nüüd. Sa oled nüüd kalevane.... " alustas Agon, katkestas viivuks, justkui tahtes Egerinile veel hetke kogumisaega anda, ent jätkas siis:

"...Mu lipu alla koguneb kolm- ja poolsada sõdalast, minu käsu all on kakskümmend üks kalevast ja sina oled nüüd üks neist kahekümne ühest. Su isa surnukeha saabub homseks. Tema tuleriit tuleb mitme mehe kõrgune ja tema hing naaseb suitsupilve saatel Hingede Alasile."

Egerin ei vastanud midagi. Ta oli ikka veel löödud. Puretud aimdusest, muserdatud teadmisest, ent vähemalt suutis ta nüüd aru saada, mida talle räägitakse.

" Me elame ajal, mil me ei suuda säästa ka kõige ustavamat ja väärikamat..." jätkas Agon ning vaatas Egerin otse silma. Tema helepruunide silmade aus ja otsekohene pilk puuris end Egerini teadvusse, hajutas udu ning raputas poisi lõplikult hetke tagasi.

"...ent sulle tahan ma olla mitte eestkostja, vaid venna eest. Vanema venna, kes su eest hoolt kannab. Nii nagu oli sinu isa mulle. Saagu kõik, kes siin seisavad, tunnistuseks minu lubadusest, hei kalevased, olge te tunnistajaiks." lõpetas Agon, peatas korraks, tõstis tähelepanu nõudes käe, ja kui õuele kogunenute pilgud olid temale koondunud, lausus ta kätt Egerini õlale pannes:

"Nüüdsest on Valdeni poeg Egerin Raudskvard minu kalevane ja kuni meheikka jõudmiseni ka minu hoolealune ja täieõiguslik kojaliige. Vannun sõjaretkel surnud Raudskvardi nimel, et minu juures ei saa tal olema millestki puudust."

Egerin seisis tummana ning ehkki kuningakoja liikmeks tõusmine oli õnn, mis vaid vähestele osaks sai, ei suutnud ta suust silpigi kuuldavale tuua.

Ta polnud oma isaga kunagi lähedane olnud, kuid ometigi tundis ta end täiesti üksi, sest tema ema oli surnud raskesse kopsukatku juba aastaid tagasi, õe oli kaetanud toonatõvenõid nii, et see paari päevaga teise ilma läks ning nüüd siis oli surnud ka tema isa.

Ta tundis end hüljatuna hoolimata kuninga öeldust ning ainuke isik, kellega ta rääkida oleks tahtnud, oli Mirren. Tema oli aga juba kotta lipsanud.

Ja ehkki kuninga käsi oli tema õlal ja tervelt kakskümmend kalevast teda enda tervitushüüdega innustamas, ei suutnud ta mõelda isegi oma kuulsusrikkast isast.

Pealegi, seda, et Valden Senigsen oli tagasiteel hobuse seljast kukkudes kaela murdnud, sai Egerin teada alles hiljem ja ega sel tähtsust oleks olnudki.

Sehwalki soo, Saigõnimaa. Vähem kui kaks nädalat varem

Egerin ei teadnud, kaua ta teadvuseta oli olnud. Kui ta ärkas, oli päev ning ta oli alatasa oigava Steinariga selg-selja vastu okstest punutud lavatsile seotud. Lavatsit vedas jässakas punakaspruuni- ja valgelaiguline Saigõnimaa hobune.

Tal polnud aimugi, kus nad olla võiks, kuid ta eeldas, et saigõnid toimetavad neid edasi läände, Mott Elphsadeni mäe, läänekaare kaugeima teadaoleva punkti suunas.

Ta proovis saatjatega rääkida, ent saigõnite suud püsisid lukus ja kui hobuse tekitatud helid ja lavatsi lohistamiskrigin maanteel välja arvata, siis liikusid nad vaikuses.

Vahepeal möödusid neist voorid palkide ja vitstest punutud mattidega, millest Egerin järeldas, et kuuldused sellest, et saigõnid alles sohu teid märgistavad, on juba aegunud.

Saigõnid ei rääkinud ei omavahel ega ka mitte möödujatega, ning ööseks tegid nad asemed eemale, nii et Egerini kõrvu, kellele lisaks Tormiranniku dialektidele ka natuke saigõni keelt oli õpetatud, ei kostnud mitte silpigi.

Hommikul edasi liikudes päästeti Egerin lavatsilt. Ju pidasid saigõnid teda piisavalt terveks.

Üks saigõnitest puhastas Steinari peahaava ning siis liikusid nad edasi. Egerin kõndis lavatsi ees ning märkas sageli, kuidas nende sisalikunägudes paiknevad hallid inimsilmade sarnased silmad teda vaenulikult jälgivad. Või ta vähemalt arvas end nende pilkudest vaenulikkust välja lugevat. Tal polnud saigõnite miimikast aimugi. Polnud ta ju enne kallaletungi ühtegi neist päriselt näinud ja pildid, mida raamatukogu raamatutes hulganisti leidus, kujutasid kõik saigõneid irevil hammastega inimsisalikena, nii et näoilmete osas polnud neist väga abi.

Nii ta siis kõndis, jälgis ümbrust ja oma saatjaid, üritades välja mõelda, milleks teda vaja võiks olla.

Ta ei üritanudki plehku pista. Sellist mõtetki polnud, sest ta teadis, et isegi juhul, kui ta sooni jõuaks, ilma rajaleidjata ta sellest läbi ei pääseks. Ööseks seoti ta aga jälle Steinari külge lavatsile ja hommik tervitas teda järjekordselt kangestunud liigestega.

Nii liikusid nad aina kivisemaks muutuval maastikul edasi ja nende teele ei jäänud ühtegi märki muust asustusest kui sooteede rajamiseks materjale vedavad voorid.

Alles kolmanda õhtu hakul kohtasid nad midagi jahmatavat. See oli leegion.

Vaatepilt oli nagu pildid vanades raamatutes. Ilmatu voor saigõneid möödus neist. Nende kilbid olid suured, ovaalsed ning kollaseks võõbatud ja nad kandsid kõik kolla-punasekirjusid tuunikaid, mis nende halli nahaga terava kontrasti moodustasid.

Nende sitketes käsivartes hoitud kahe mehe pikkused odad särasid päikesekiirtes ja pilgud puurisid teeservale tõmmanud Egerini ja tema eskortijaid varjamatu uudishimuga.

Egerin taipas alles nüüd, et tema saatjate hulgas polnud ühtegi saigõnite leegionäri.

Ei, kellegil tema eskortijatest polnud kilpi või pikkoda, ainult lühikesed laia teraga mõõgad ning nende tuunikad olid erinevad ning peamiselt matthalli- ja rohelisekirjud.

Selle järgi oletas ta, et tegemist oli soopatrulli või millegi sarnasega ja nii nagu teeehitusvoori silmitsedes, nii leidis ta jälle end mõtlemas, et kui palju Agoni jutust oli tõsi ja kui palju lihtsalt haigushoost põhjustatud luul. Vastumeelselt pidi ta tunnistama, et enamus vastas vist siiski tõele ning nüüd kahetses ta sügavalt, et kuninga üksi oli jätnud.

Enda saatuse kohta valitses tema peas endiselt teadmatus ning tasapisi loobus ta imestamast, et teda ikka veel tapetud pole.

Kolmanda päeva õhtul, peale järjekordse palgivoori möödumist, suri Steinar. Egerin tundis kuidas viimanegi vastupanutahe ja elujõud temast lahkus. Nad olid tundnud teineteist nii kaua kui Egerin mäletas. Ja nüüd...

Kogu oma lonkavat saigõni keelt ja viimaseid energiaraase veenmisele kulutades üritas ta saigõneid veenda, et nad laseksid tal Steinari maha matta ja hauale oludekohasegi tuleriida rajada. Ent tema vangistajad lohistasid Steinari lihtsalt maantee kõrval kasvavate hallikarva põõsaste vahele ning kui Egerin vastu pani, seoti ta kinni ning veeti teda jälle lavatsil.

"Jää hüvasti, sõber," lausus ta vaid vaevukuuldavalt, kui Steinari surnukeha silmist kadunud oli.

Järgmine päevateekond kauguses kõrguva Mott Elphsadeni suunas möödus apaatselt. Egerin lihtsalt kõndis kuhu vaja ning tema mõtetes valitses hall ükskõiksus tema ümber toimuva vastu.

Viienda päeva hommikul märkas Egerin saigõnite olekus muutust ja peagi sai selgeks, et niipea nad teele ei asugi. Selle asemel korjasid saigõnid kidura põõsastikuga kaetud lähiümbrusest punaselehelisi oksi ja ladusid need kokku kolmeks hiidsipelgapesa sarnaseks kuhjaks. Seejärel sidus üks neist Egerini uuesti kinni ning istus koos teistega keskmise kuhja ette.

Nad langetasid oma pead. Üks neist tõusis püsti ja süütas kõik kuhjatised. Seejärel istus ta teiste juurde maha ja nad hakkasid kõik koos laulma. Saigõnite kurguhääle ja susihäälikuterohkes laulus oli midagi kaasahaaravat, nii et Egerin seda märkamatult kuulama jäi.

See algas aeglaselt, ent mõne aja pärast tajus ta üllatusega, et laulu tempo oli natuke kiirenenud. Ja siis tabas teda sama üllatus uuesti ja uuesti. Kuidagi märkamatult paisus laul järk-järgult kiiremaks ja võimsamaks.

Egerin oli saigõnite laulust nii haaratud, et ei märganudki esiti, kuidas üks neist tasahilju lõkkest eemaldus ning tema poole hiilis. Kui saigõn Egerinini jõudis, kähistas ta madalal sosinal saigõni keeles:

"Kas sa mõistad mind?"

"Jah," pigistas üllatusest keeletu Egerin endast välja ja tabas end tobedavõitu mõttelt, et õnneks on saigõni keelt tänu ohtratele susihäälikutele lihtne vaikselt rääkida.

"Siis tee, nagu ütlen," ütles saigõn, võttis vöölt laia teraga kõvera noa ning lõikas Egerini kammitsevad köidikud läbi.

"Saad sa liikuda?" susistas ta uuesti, samal ajal üle õla enda kaaslaste poole pilku heites. Egerin noogutas.

Saigõn viipas käega ning koos jooksid nad saigõnite seljataha jääva põõsastiku poole. Võsani jõudes tormasid nad peatumata edasi, ehkki Egerin märkas, et nad tegid poolkaare, suundudes uuesti soo suunas.

Egerin, kellele saigõnid olid teel olles vaid mingeid kohalikke juurikaid söögiks andnud, oli vormist väljas, väsis kiirelt ja palus saigõnil oodata. Ta polnud saigõnite näoilmete lugemisel endiselt väga osav, aga ilmselgelt vihastas tema palve teejuhti. Siiski ta seisatas.

"Olgu kõnnime, aga liigume. Mida kiiremini me sooni jõuame, seda suurem on võimalus läbi lipsata."

Kuna saigõni keele oskus oli olnud tema meistri arust poolsurnud oskus, läks Egerini jaoks osa lausest kaotsi ja ta küsis:

"Oskad sa meie keelt?"

"Loomulikult oskan, aga proovi sa sellise keele ja selliste häälepaeltega seda arusaadavalt rääkida. Pole just kuigi mugav," vastas saigõn katkendlikult.

Egerin, kes mõistis vaid nii palju, et saigõn saab aru, aga ei saa rääkida, lausus:

"Kes sa oled ja miks sa mind vabastasid?"

"Sest sa oled ainuke elusolev hing, kes teab, kus olen mina," vastas saigõn inimkeeli ja sõnad omandasid tema häälduses võika ja ebardliku kõla.

"Ma ei mõista," vastas Egerin "....Ma ei tea rohkemat, kui et sa päästsid mind... ma ei tea millest, mõnele jumalale ohverdamisest?"

"Ohverdamisest? Ei, saigõnid ei too inimohvreid. Sind oleks Mott Elphsadeni viidud. Nii on nad viimasel ajal inimestega teinud, aga edasise kohta ei oska ka mina midagi täpsemat öelda." Ta peatus hetkeks ning uuris Egerini oma matthallide silmadega, justkui mõlgutades mõttes, et kas Egerini ikka saab usaldada või mitte, kuid Egerini oli miski saigõni öeldus närima hakanud.

"Sa ütlesid ‚nemad.‘ Kes sa ise oled?" päris ta.

"Inimene, peaaegu nagu sina... Ma olen see, kelle keha te soosaarelt leidsite. Sealt, kus me teid kinni võtsime. Mis te mu kehaga tegite? Ära valeta, et põletasite, me jälgisime teid lõunapealsest saadik ja oleks lõket näinud."

"Selle me viskasime laukasse, kuna me ei saanudki ju keset sood tuld teha. See oleks paistnud kilomeetrite kaugusele."

"Aga medaljon... Medaljon, mis oli kaelas?"

"See on sealsamas... laukas," kogeles Egerin kimbatuses.

"Olgu, oskad sa selle lauka mulle kätte näidata?"

"Ma arvan küll.." vastas Egerin ja taipas, et on kas viimaste päevade väsimusest, Steinari surmast või teab millest, oluliselt vähem üllatunud kui oleks pidanud olema. Oli ju ka tema kuulnud lugusid salapärastest hingeränduritest, ilma et ta oleks kunagi lootnud mõnda näha, aga nüüd, kui üks neist tema ees seisis, taipas ta, et tal on sellest siiralt ükskõik. Justkui oleks see kõige tavalisem asi millega kokku puutuda.

"Nii, nüüd räägi mulle, kes sa oled. Sa jäid silma juba Viimase teeviida kõrtsis, kus sinu sõber minuga tüli üritas norida. Sisemaalasi siiakanti väga tihti ei satu, seega - mida sa siin teed?" jätkas saigõn laskmata Egerinil pikemalt olukorda vaagida.

"Ma olen kalevane Egerin Raudskvard ja ma olen siin kuningas Agoni ülesandel." lausus Egerin reflektoorselt. Nii oli ta harjunud end tutvustama.

"Nii et sa oledki kalevane," nentis saigõn ning tema tuhmis silmavaates oleks justkui kaval leek lahvatanud. Mingi huvi ilmus tema silmadesse justkui leek sügavikust, aga Egerin ei pannud seda tähele.

Seejärel andis saigõn märku ja nad liikusid edasi, kummargil õlakõrguste erkpunastes õites põõsaste vahel, mis imalat lehka eritasid.

Peagi mõistis Egerin saigõni häälitsuste järgi, et too polnud nende tempoga sugugi rahul ja ta üritas kannul püsida. Vangistuses oldud päevadel olid nad liikunud rahulikus tempos. Nii et ta ei kujutanud ette, kui kiiresti nad kahekesi sooni jõuaksid. Ta taipas ainult, et mida kiiremini, seda parem, kuid hoolimata enda pidevast tagant-sundimisest ei jäänud tal peagi üle muud, kui uuesti peatust paluda.

Saigõn ajas end korra sirgu, vaatas tuldud teed tagasi, siis jälgis natuke aega taamal jooksvat maanteed, millega paralleelselt nad senini jooksnud olid ning sisistas nõustuvalt.

"Mis su nimi on?" küsis Egerin, kui oli hingamise uuesti kontrolli alla saanud.

"Ephes, aga ära lase sest end segada. Teinekord on nimed üks suur pettus. Kutsu mind - Askuriks."

"Ma ei mõista, aga see selleks. Miks sa mind päästsid ja miks su keha soos oli?"

"Kehade vahetamine on minu viis asju korda saata. Senini on see paremini õnnestunud, kui sinu moodi mööda sood rühmamine."

"Ma kahtlustan, et meie eesmärgid on sarnased, ainult et erinevate isikute antud."

"Võib ka nii olla," vastas Askur, kuid ei lisanud vastu Egerini ootusi midagi täpsemat, nii et ka Egerin otsustas oma keelt rohkem vaos hoida.

"Mis sa nüüd minuga teed?" päris Egerin, kui nad mõnda aega vaikides hinge tõmmanud olid.

"Viin su tagasi teisele pool sood, aga enne aitad mul medaljoni üles leida. Me peame selle sealt kätte saama ja soovitavalt enne, kui saigõn minus esile tõuseb. Ma olen siin kehas juba liiga pikalt olnud ning ma saan peremeesteadvust maha suruda vaid loetud ajaks. Nii et katsu tähele panna, kui ma vahepeal veidi imelikult häälitsen, räägin või käitun. Veel parem, ma räägin edaspidi vaid tormiranniku keeles, aga vaevalt, et keha tõeline omanik seda oskab. Seega, kui ma räägin inimkeeles, olen ma mina ja kui mitte, siis... siis palveta, et ma kontrolli tagasi saaks, enne kui Ephes sulle otsa peale teeb."

"Olgu, katsun valvel olla."

"Sellepärast on ka kuradi oluline, et ma enamus ajast ärkvel püsiks. Kui ma magan, siis seo mind kinni ja valva. Me jõuame sooni kõige rohkem kahe päevaga... peame jõudma, veel parem, kui kiiremini. Päev soosaarele jõudmiseni ja... sellest peab piisama. Nüüd aga liigume. Kui õhtu tuleb, siis puhkame veel, aga mitte enne. Meil vedas, et saigõnite jumala, Põhjatuule Vardja, sünnipäev täna oli. Nad palvetavad õhtuni ning siis avastavad nad sinu ja minu kadumise. Ja ehkki nad on oma lõkkeis põletatud seemnetest uimas ja üldse laisad jälitajad, peab meil olema selleks hetkeks tugev edumaa."

Aestes, veidi rohkem kui kuu aega varem:

"...Enamus kalevastest on marus, et ma ei keela inimestel ookeani taha uuele maale minemast. Ja oleks nad ainult marus, nad plaanitsevad mu kalli onu õhutusel midagi. Sina oled veel üks vähestest, keda ma usaldada saan," lausus kuningas Agon põlevil silmil, kummardas korraks küdeva kamina ette, justkui selleks, et käsi soojendada, kuid marssis juba hetkejagu hiljem kojalippe täis riputatud seinani ja taas Egerini ette tagasi. Nad olid kuninga kambris kahekesi. Egerin ja kuningas.

"Mõistad sa? Ja siis veel need kuradi saigõnid. Ma tunnen sisimas, et need põrgulised plaanivad midagi. Nad tahavad meid merre kupatada. Ma vannun seda. Usud sa mind?"

"Ei, ma ei usu, et saigõnitelt üldse midagi oodata oleks..."

"Nad, nad teavad, kui nõrgad me oleme ja ma tean, et nende ajamõõde on teistsugune, ent usu mind - nad valmistuvad rünnakuks."

Egerini jaoks oli hiilgava koja ajalugu täis kirjatud seinte vahel kuninga hullumeelse jampsimise kuulamine õõvastav. Ta tundis, kuidas iga kuninga öeldud lause peale temast külmajudin läbi käis ja ta proovis kiiremas korras mõelda välja mõnda ettekäänet lahkumiseks.

"Mu kuningas, mul on raske seda uskuda," alustas ta.

"Jäta see tseremoniaalne lima pikka saali. Suhtle minu kui vennaga, kui sõbraga - kas ma pole seda sulle olnud."

Egerin noogutas vabandavalt ja Agon jätkas.

"Igal juhul ... ma pole sellest sulle rääkinud, aga ... pool aastat tagasi kohtus kalevane Kivaster nende saadikutega. Minu ülesandel. Ainult tema, ei kedagi teist.."

"Jah? Ja mida nad tahtsid?"

"Kaubanduslepet, mis oleks tähendanud, et me rajame kumbki omalt poolt teed Sehvalki sohu, vastutame omapoolsete teede korrashoiu eest ning lubame neile ligipääsu impeeriumi kaubateele." Ta katkestas korraks, samal ajal umbusklikult Egerini silmitsedes, ent jätkas siiski.

"Nagu ma ei saaks aru, mis selle taga on, hah. Sehvalki soo on kõik, mis meid nende eest kaitseb. Kui me sinna teed laseme rajada, on järgmisel hetkel nende leegionid siinpool ja kõik. Meil poleks aega jõude koondada ja asi võiks meile äärmiselt halvasti lõppeda. Oloksläi oleks esimene, mis löögi alla jääks, nii et mingid sooteed ei tule kõne allagi, aga ..."

"Aga ... kui asi on tõesti kaubanduses ..." alustas Egerin, kuid kuningas ei lasknud tal lõpetada.

"Siis oleks see vaid eelmäng peatsele sissetungile. Pealegi, ma kardan, toonitan, ma kardan, et nad on pöördunud mu kalli onu Erelini poole ja seetõttu... Ma tunnen, et seinad on kõrvu täis. Ma tunnen võõraid kõrvu öösiti enda kambri seintes. Ma tajun iga mantli alla peidetud pistoda ja sõrmenukke, mis on selle pigistamisest valgeks tõmbunud. Iga rõvedalt petlikku naeratust. Kuradile, ma võin sulle kõik vandenõus osalevad kalevased nimepidi ette lugeda – tahad?"

"Ei, ei ole oluline, aga ma usun, et neid, kes sinu vastu ka midagi plaanitseks, on vähe."

"Nad kõik! Kuradile, miks sa nii rumal oled. Loll loom! Erelin, mu kallis onu, on neist esimene ja pane tähele, veel enne selle kuu lõppu torgatakse mind läbi, kui ma midagi ette ei võta." raevutses Agon ning trampis justkui vihase tarvana Egerini ees edasi-tagasi.

Egerin vaikis. Ta teadis juba, et nüüd polnud enam mõtet kuningale vahele segada. Haigushoog oli haripunktini jõudmas ning ta ei hakanud isegi mainima, et sedasama oli kuningas öelnud juba eelmisel kuul ja ka üleeelmisel ning võimalik, et juba varemgi.

"Igal juhul, ma kavatsen nad kõik hammaste vahele võtta, enne kui nad midagigi teha jõuavad. Mul on plaan, aga sina kaod selleks ajaks linnast. Ma ei saa riskida, et sinuga midagi juhtub ja Mirreni saadan ma Alaaniasse sealsete meelsust välja uurima. See ei tohiks tähelepanu äratada."

"Mirren läheb Alaaniasse, aga mina?"

"Sina saad endale ülesande .... ohtliku, aga kurat ma olen su õpetajatele hiigelsummasid maksnud, nii et ehk oleks ka aeg, mil sa enda oskusi ka väljapool kahevõitluste ja kõrtside ulatust näitad."

"Ja kus ma seda teha saaks?" Mingi kahtlustunne oli teda tabanud. Ta aimas, et midagi meeldivat sealt tulemas pole.

"Minuni jõudis sugugi mitte minu kõrvadele mõeldud teave, et hoolimata minu keeldumisest märgistavad saigõnid juba Sehvalki soos radu tulevaste teede tarvis. Sellisel tegevusel saab olla vaid üks eesmärk. Sinu ülesanne on välja uurida, kas see vastab tõele."

"Mida? Andesta, aga kas ma pean tõesti ronima mädasohu lihtsalt selleks, et mitusada aastat vanu sooteede riismeid vahtida? Midagi muud seal pole ja kui ka on, siis... Kuula mind!"

"Ei, sina kuula mind!“ röögatas Agon põlevil silmil, hingas siis sügavalt sisse ja välja ning jätkas juba kraadivõrra rahulikumalt:

“Nagu ütlesin, ei tulnud see infokild minuni otse. See rabati vahelt mulle ustava inimese poolt ja võimalik, et minu teenistuses ei ole ühtegi maakuulajat, keda ma saaks usaldada pooltki nii palju kui sind..."

"Ikkagi... Noor Kivaster.... siis veel Steinar, näiteks?"

"Vait ja kuula!" katkestas Agon teda ja jätkas, ise samal ajal enda sõrmi mudides:

"Steinar tuleb sinuga kaasa. Üksinda ma sind ei saadakski. Ei lubakski. Kui tahad, siis võid terve rügemendi endaga kaasa vedada. Peaasi, et sa elusalt ja targemana tagasi tuleks. Ma tahan olla kindel, mis meid väljapoolt ootab, enne kui ma siin kalevaste hulgas puhastust läbi viima hakkan. Ega Mirrengi niisamagi Alaaniasse ei lähe. Tahan teada nende võimalikku positsiooni ning tema oskab meie agente juhendada ning ridade vahelt kuulata. Mul on kõik läbi mõeldud, mõistad?"

"Nii et minul jääb ainult üle kuuletuda?"

"Kuuled, seni kuni ma sinu jaoks siin trooni kindlustan, pead sa olema valmis üht või teist ohvriks tooma! Mul on vaja teavet, usaldusväärset teavet ja nagu ütlesin – lähed sina ja tood selle mulle. Kui sinust oleks Alaanias rohkem kasu kui Mirrenist, siis saadaksin ma sinna sinu, aga sa ju tead, et nii ei ole."

Egerin tundis, kuidas uhkus- ja kindlustunne temast kuuma lainena läbi voogab.

"Mitte kalevane Egerin Raudskvard vaid Kuningas Egerin Raudskvard," mõtles ta. Tal polnud küll lootustki, et Mirreni eluajal tema kui kuninga sõnal suuremat mõju oleks olnud, ent kuningas Egerin kõlas ikkagi uhkelt. Sellest õhkas siiski võimalusi.

"Ma tegin juba korraldused, pulmad toimuvad talvekuude alguses. Peale seda saab Mirrenist ametlik troonipärija, sest mingid kuivetunud tolmuahvid kusagilt minevikuhämarusest on leidnud, et printsessist troonipärija peab olema abielus ja ma tahan, et kõik käiks nii formaalselt kui võimalik. Et mu kallil onul ja tema jõugul poleks millestki kinni haarata."

Egerin oli ammu enda tuleviku üle mõtteid mõlgutanud ning teades, et tema isa varandus, mis oli olnud Agoni eestkoste all, on ammu kuningriigi laienemise kinni maksnud ja otsa lõppenud, ei veedelnud teda pennitu koja kalevaseks jäämine grammi jagugi. Mitte, et ta raha ära kulutanud Agoni peale vimma oleks kandnud. Ei, tal polnud sellest kahju, sest Agoni valitsemise ajal oli Oloksläi muutunud võimsaimaks Tormiranniku kuuest kuningriigist ning kaugel põhjas asuv Karholm ei kuulunud oma pidevate kodusõdade ja omastamisväärsuste puudumise tõttu konkurentsi.

Vaid Saigõnimaa oli tukkuv suurvõim, nagu seda nimetati ning suurvõimu olemasoluga tuli paraku arvestada ka kõige ükskõiksematel või üleolevamatelgi. Seetõttu ei imestanud ei Mirren ega Egerin, et kuninga paranoiad just peamiselt sellele olid kinnistunud.

Samas oleks tõesti piisanud, kui saigõnite leegionid kunagisest impeeriumi ajast käigus olnud kaubatee sulustaksid ning kõik kuus kuningriiki oleks vähemalt mõneks ajaks natuke rivist väljas. Lisaks oli alati olemas oht, et saigõnid on püssirohu kasutuse saladuse välja mõelnud või selle olemasoluga arvestama õppinud ega jookse enam kahuritule eest sohu tagasi.

Kuid samuti teadis ta, et kuigi kirjade järgi peaks Agoni lipu all kogunema üle tuhande sõdalase, ei olnud tegelikkuses seis enam sugugi nii kena. Kõik kuus kuningriiki kaotasid iga päev elanikke. Nii vaeseid, käsitöölisi kui ka sõdalasi. Nii naisi kui mehi.

Ookeanitagune maa ja jutud selle viljakusest ja võimalustest veristasid kuningriike rohkem kui mõni hiljaaegne taud seda teinud oli ning Averdeenias ja Holmis oli juba keelatud vähemalt talupoegade väljarändamine.

Oloksläis mitte ja peamiselt seepärast, et Agoni ainuke rivaal, tema onu ja kuni Mirreni abiellumiseni ka troonipärija Erelin, oli olnud esimene, kes selle mõtte Oloksläis avalikult välja käis. Poleks ta seda teinud Agoni juuresolekul, kalevaste seltskonnas, oleks Agon seda võib-olla ise teinud. Ent nii ei olnud juhtunud ja Agon oli oma kangekaelsele meelele omaselt võtnud täpselt vastupidise seisukoha ning otsustanud, maksku, mis maksab, sellele siiani kindlaks jääda.

"Kuulad sa mind üldse?" rabas kuninga röögatus Egerini uuesti hetke tagasi.

"Andestust, vajusin mõttesse.... et siis pulmad... ja mina kui..." kokutas Egerin ning tundis end nagu oleks tal just äsja kroon peast tõmmatud.

"Jajah, ning sul ei tohiks minna kauem kui kaks-kolm nädalat. Teele asud võimalikult kiiresti. Kui sa oled lahkunud, siis ma ootan natuke aega ja saadan Mirreni Alaaniasse. See ei tohiks niiviisi kahtlust äratada. Viimase asjana on mul vaja, et nad minu asemel teid sihtmärgiks võtaks. See, et juba ammu mehe-naisena elate, pole ju mingi saladus."

Kuningas vaikis ja istus pingile, mille taga seinal oli puna-sinisetriibuline kuningakoja lipp. Kuid kuninglikkust see temas esile ei toonud. Ta juuksed oli higised, laubale kleepunud ning silmad suurenenud pupillidega. Tema pilk puuris Egerini ja ta mudis oma sõrmi, nii et sõrmeluud ragisesid. Sellisena Egerin teda praegu mäletaski ja tal oli sest kahju.

Soosaarel, Sehwalki soos. Nädal varem.

Soosaarele astudes olid nad läbi. Egerinil valutas pidevast õlakõrguses põõsastikus küürutamisest selg ja ta saapad olid omadega õhtal. Tema teejuht ja päästja polnud pea üldse maganud, sest niipea, kui Egerin oli ta kinni sidunud ja Askur unne vajunud, tungis Esphes esile.

Kord lunis ta, et Egerin köidikud vabastaks ja tal minna laseks, vanduses, et ei juhi kedagi nende jälgedele. Teinekord üritas ta rändajat etendada ning terve selle aja vähkres kahe meele võitlustandriks olev saigõnikeha rahutult.

Lõpuks oli Askur üldse magamisest loobunud, kinnitades, et peale magamist tunneb ta end väsinumana kui enne ja Egerinil ei jäänud muud üle, kui vaadata, kuidas kurnatus aina rohkem ja rohkem tema reisikaaslast pures.

"Näita mulle, kuhu te mu keha viskasite," päris Askur kohe, kui nad olid natuke hinge tõmmanud. Ta hääl kõlas väsinult ning Egerin üritas paaniliselt meelde tuletada, kus see olla võis. Lõpuks meenus talle Teekonna kolmnurk, mille ta hauale oli püstitanud ning mõttes kõigi üheksa alasivardja poole palvetades kõndis ta mööda soosaare äärt, kuni see talle silma hakkas.

"Sinna," viipas ta käega. Tema taga komberdav Rändaja justkui virgus korraks ning võttis ümber oma kere keritud köie, mille ta Egerini vabastades kaasa oli haaranud.

"See on nii kalda ääres, et ei saa väga sügav olla. Selle eest tuleb teid tänada, et te mind kaugemale ei vaevunud lohistama. Igal juhul, nüüd teeme nii - sina hoiad ühest otsast, kui ma kolm korda sikutan, siis tõmba mind välja. Selge?"

"Ja... kui ma ei jõua sind välja tõmmata?" päris Egerin, kes tundis, et juba ainuüksi püsti püsimine õgib temast ressursse, mida ta kehal enam pakkuda pole.

"Pead jõudma, sest arvesta, et üksi sa siit soost eluga ei pääse. Meie jälitajad on meist heal juhul poole päevateekonna kaugusel... Ma isegi imestan, et neid veel näha pole. Pealegi on saigõnite patrulle terve soo täis."

"Mõistan ja teen mis suudan," vastas Egerin, keris endale kiiruga köie ümber kere ning otsis endale soosaare kaldalt kindlama jalgealuse.

Askur võttis teise köieotsa, mässis selle endale paar korda ümber käe ja sukeldus Egerini näidatud laukasse. Soolaugas väljastas plumpsatuse saatel lehapilve, nii et Egerinil silmad vett täis valgusid ja ta pidi kogu tahtejõu kokku võtma, et mitte oksendama hakata. Vankumatu vahimehena seisis ta ja ootas. Tema silmad tahtsid kinni vajuda ja vaid pingelise võitluse tulemusel suutis ta üleval püsida, ent ta teadis, et on seda võitlust kaotamas. Kui Askur kohe varsti välja ei ilmu, siis ta uinub, seistes.

Ent möödusid sekundid, üksteise järel. Siis juba minut.

Egerin märkas, kuidas köis järsku paigale jäi, pingestus. Askur pidi olema oma keha leidnud...

"...või surnud," mõtles ta ta ning jäi ootama.

Aeg tiksus aga edasi. Egerin teadis, et saigõnite kopsumaht on suurem kui inimestel, aga... Tal puudus igasugune arusaam, kui palju suurem.

Kui ta oli parasjagu juba valmis hakkama omaalgatuslikult köit tagasi sikutama, tundis ta kolme kiiret tõmmet. Jalgu vastu ligedat soopinda surudes hakkas ta aeglaselt taganema. Mõne aja pärast tuli tema üllatuseks välja mitte Ephes, vaid inimkeha. Egerin kiirustas tema juurde ja märkas, et mees hoidis peos medaljoni. Askur läkastas ja üritas laukast võimalikult kiiresti eemale roomata. Ta suust ja ninast purskus välja mudatükke ja kollakashalli soovett. Ta köhis ja öökis, kuni lõpuks ütles:

"Veel mõni hetk ja ma oleks sinna jäänud. Tänud sulle ja aitad mind ehk püsti?" küsis ta kui oli end enam-vähem kontrolli alla saanud. Egerin kummardus rändajani, et teda püsti aidata, kuid järsku muutus just uppumissurmast pääsenud ja kurnatud Askur kuidagi liigelusaks. Ta haaras Egerinil käest, väänas selle selja taha, teda vastu maad väänates ning surus midagi tulist talle laubale.

"Andesta tundmatule..." oli viimane mida Egerin kuulis ja siis vajus ta teadmatusse.

Aestes, nüüd

Tasahaaval ja seinale toetudes liikus ta edasi valguse suunas. Ta teadis, kus ta oli. Liigagi täpselt. Oli ta ju Aestes üles kasvanud ning teadis, et tal ei oleks vaja palju minna, et sisekindlusse, kuningakotta jõuda. Ta pidi teadma, mis oli juhtunud. Teadmine rõhus teda kogu karmusega ning ehkki ta pani mängu kogu oma vaimujõu, et seda kuskile alla suruda, olematuks väänata, tuhaks pihustada, kerkis see ikkagi pinnale ning ujutas üle kõik ta mõtted, tajud, instinktid.

Nii ta siis vaarus mööda külma kiviseina toetudes edasi, lootuses, et kohe-kohe saab kõik selgeks. Praegu olenes veel kõik sellest, kas ta jõuab välja kangialusest, välja tänavale. Siin teda tunti.

Samm sammu haaval liikus ta edasi. Silme ees virvendas, laup hõõgus nagu oleks ta palavikus ja ehkki ta tundis, kuidas iga kättevõidetud sammuga keha aina rohkem ja rohkem tema kontrollile allub, kerkis kuskilt tema teadvusest teadmine, et sel polegi tähtsust.

"Jõua peatänavale, jõua sinna ja lase end edasi aidata," vasardas tema peas.

Nõrkenuna vajus ta pea tühjale tänavale, tõstis pea ja hüüdis lähimale mööduvale inimesele:

"Aita mind..." See oli kõik, mis ta huultelt tuli. Ta lootis, et sõnum jõudis kohale. Kõik, mis tal vaja oli, oli vaja jõuda sisekindlusse, sealt kuningakotta ning saada tõestust sellele, et kõik on parimas korras. Et seal on endiselt kõik hästi. Et t e m a g a pole vahepeal midagi juhtunud.

Läbi udu kuulis ta hüüet – Raudskvard on siin! – ning teda valdas rahulolu. Ta oli ära tuntud. Nüüd saab kõik korda, nüüd läheb kõik paremaks. Kellegi abivalmis käed haarasid tast kinni. Teda toetati ning talutati edasi.

Tihke uduloor oli ta meeled vallutanud. Ta ei näinud, kuhu teda viidi, ent ta teadis. Sellest talle piisas.

Virgus ta alles siis, kui teda hakkasid tabama hoobid.

Temast haarati kinni. Teda lohistati. Kümned hoobid tabasid teda kõhtu, pähe ja selga.

"Kuningatapja!", kostusid hüüded.

Segaduses tõstis ta pea. Kuid ta virutati vastu sisekindluse külma kivisillutist. Ta tajus kuidas tema pihta sülitati.

"Kutsuge kalevane Erelin!", karjusid hääled tema ümber ja Egerini virgumine jäi ajutiseks. Kas hoobist vastu pead või kurnatusest vajus ta uuesti teadmatusse ning mõte - „Loodetavasti jõudis ta Alaaniasse...“ - katkes.

Jutt: Veni, vidi, vici (Tormi Ariva)

Lender Maranthe astus einestusruumist välja ning sulges silmad. Tal tuli läbida mitu koridori, minna üles kahest trepist ning viimaks mööduda suure valgusrikka galerii arvukatest kuulikindlatest akendest. Ta alustas oma teekonda.

Kohe einestusruumi ukse tagant algas esimese koridori põranda pehme vaipkate. Maranthe üritas hoida koridori keskele, et mitte põrgata vastu seinu või lahtisi uksi. Ta kõndis tasases tempos ja luges samme. Jõudnud 34-ni, pööras Maranthe paremale. Refleksi korras sirutusid tema käed kaitseks ette, kuid, nagu lugematuid kordi varemgi, ei tajunud Maranthe vibalike sõrmede vastas muud kui õhku.

Nüüd tundis ta kingataldade all pisut teistsugust vaipkatet. Kuigi tema silmad olid kinni, teadis mees, et selles koridoris on see punane ning ilma mustrita. Seekord luges Maranthe kokku viiskümmend sammu, viiekümne esimese sooritas ta ülima ettevaatlikkusega, sest kusagil sealmaal pidi algama trepp. Viiekümne teise, samuti ettevaatliku sammuga tabas valitseja jalg kivitrepi esimest astet. Astmeid oli trepil kokku 12. Tegelikult oli trepil ka kaks käsipuud, kuid Maranthe oli oma oskused rohke harjutamisega nii meisterlikuks lihvinud, et ei vajanud enam nende abi.

Trepist üles jõudnud, astus ta vaid paar sammu edasi ning pööras siis uuesti paremale. Maranthe teadis, et nüüd oli tema ees uus trepp ning asetas vasaku jala selle esimesele astmele. Sedapuhku oli trepp laiem ja astmed pisut madalamad. Teisel trepil oli neid rohkem kui esimesel - tervelt kolmkümmend kaks. Kui Maranthe oli umbes kolmandiku trepist ületanud, tundis ta kuklal sooja päikesepaistet. Mees teadis, et päike kuldas Taevatee - just nii valitsushoone suurimat treppi kutsuti - kõrgel selle kohal asetsevast ümarast aknast üle vaid siis, kui ta lõunaeinel käis. Õhtu- või hommikueinele minnes - või sealt tulles - paistis päike teiselt poolt ning Taevatee pidi leppima hämarama valgusega. Maranthe teada pidi päike periooditi erinevalt käituma, kuid praegune asjade seis oli kestnud juba piisavalt pikka aega, et sellega ära harjuda.

Maranthe parem jalg maandus trepi viimasel astmel ning järgmise sammu tegi ta teadliku rahuga juba otse edasi, jalalaba ülemäära kergitamata. Sellel korrusel asus rohkem valitsusametnike töökabinette, mistõttu oli seal ka rohkem sagimist ja üldist suma.

Nüüd keeras Maranthe taas paremale, näoga valitsushoone vasaku tiiva poole, sest just seal asus tema kabinet. Suurema osa hoone paremast tiivast võttis kolmandal korrusel enda alla enamjaolt paberraamatutega täidetud raamatukogu, ent seda majaosa ei tundnud Maranthe eriti hästi: ta oli seal väga vähe käinud ning sestap poleks ta olnud suuteline seal ka kinnisilmi liiklema nagu ülejäänud hoones.

Maranthe luges taas samme. Umbes kümnenda sammuga astus ta uude koridori, mille suhteliselt kitsast hoone vasaku tiiva lõpuni ulatuvat põrandapinda kattis tervenisti hall kandilistest kujunditest moodustuva mustriga vaip. Kuna muster vaibal oli õige pisut eenduv, suutis Maranthe seda kerge vaevaga teistest valitsushoone vaipadest eristada.

Olles jõudnud lugemisega kolmekümne kaheksani, keeras ta veel üks kord paremale, järjekordsesse koridori. Tema teekond hakkas lõpule jõudma. Mõnekümne - tegelikult täpselt 27, nagu Maranthe korduvad mõõtmised olid näidanud - sammu pärast jõudis ta koridori vasaku seina ainsa ukseni. See erines materjali poolest tavalistest valitsushoone ustest: uks oli valmistatud Toho planeedi okasmetsadest pärinevast kõrgelt hinnatud puidust ning selle peaaegu lumivalget pealispinda kaunistasid tumepunased sooned. Maranthe avas ukse ja astus valgusküllasesse galeriisse. Rohkem kui poole galerii parema seina pinnast võtsid enda alla suured aknapaneelid. Päike soojendas mehe nägu, kui ta rahulikult läbi galerii sammus. Siin ei olnud tal vaja samme lugeda, päike oli sama hea orientiir. Maranthe teadis, et sealt, kus suurtest akendest sisse tulvav päikesevalgus enam näole ei lange, oli tema kabineti ukseni jäänud vaid üksainuke samm.

Valitseja oli rahul. Laitmatud sooritused valmistasid talle rõõmu. Täna polnud ta teinud ühtegi ebakindlalt värisevat sammu ning tema silmalaud polnud viivukski võbelenud. Maranthe astus viimase sammu ja tõstis vasaku käe lingi juurde. Ent linki ta oma käe all ei tundnud. Häirekell tema peas hakkas helisema - midagi oli väga valesti. Mees taganes kiirelt mõned sammud ning avas siis silmad. Peale pikka suletud silmadega ringi kõndimist mõjus galeriiakendest sissepaistev päike pimestavalt.

“Kas teiega on kõik korras?” Ukse kõrval seisev nõunik paistis murelik.

“Ma tahan teada, miks minu kabineti uks lahti on!”

Paul Adernak vastas: “Mul ei olnud soovi teid ehmatada, auväärne. Mul oli vaja ühes tähtsas küsimuses teilt nõu küsida ning kui ma teie kabineti ukseni jõudsin, nägin ma teid mööda galeriid lähenemas. Ma avasin teile ukse.”

Maranthe polnud just rõõmus, et tema peaaegu täiuslik lõunasöögilt naasmine nii ebaväärika lõpu sai. “Ära rohkem nii tee.” Ta astus kabineti uksest sisse ja läks laua taha andes nõunikule käeviipega loa järgnemiseks.

Valitseja võttis istet ja nõunik alustas: “Just äsja saime me teate, et mitmed kosmosepiraatide rühmitused on ühinenud ja vallutanud Turu.”

Maranthet tabas tõsine jahmatus: turuplats oli valitsushoonest vaid paari kilomeetri kaugusel. “Turu…!?” Ta kargas püsti ning ruttas kabinetiakna juurde, kust paistsid turuhoone kõrged beežilt küütlevad tornid. Kuid kõik neli olid püsti.

Adernak mõistis oma viga. “Turg on tegelikult nimi, mida kannab suur tehisplaneet Vohelli sektori tipus, peaaegu galaktika keskmes,” asus nõunik selgitama. “See on suurim kauplemiskeskus tähtede vahel, samuti on seal hiiglaslikud laod ning igat sorti kullerid. Rahva seas ringleb ütlus: “Kui sa ei leia seda Turult, siis proovi mustast august.””

Maranthe hingas kergendatult. Kohene oht oli möödas. Ta tuli aeglaselt enda laua juurde tagasi ning istus maha.

Nõunik jätkas: “Üks vähestest sealt põgenema pääsenud laevadest ületas Rotnart kahe raadiosidesfääri piiri vaevalt kolmveerand standardtundi tagasi. Selle kapten, juba austusväärsesse ikka jõudnud Zavi Thaor edastas meile tolle kohutava teate - ja rahutukstegevalt palju üksikasju - esimesel võimalusel.

Too naisterahvas rääkis meiega väga raevukalt, ent tal ei õnnestunud selle käigus täielikult varjata oma hääles kätkevat hirmu. Just see hirm viis meie sideanalüütikud ja ühtlasi ka minu seisukohale, et kapten rääkis tõtt. Mis omakorda tähendab, et meie galaktika on vastamisi ühe kõigi aegade suurima kriisiga. Lubage, ma selgitan olukorra tõsiduse põhjuseid ning edastan teile proua Thaorilt saadud infokillud.”

“Ole lahke, Paul,” tuli kiire vastus.

“Turg on - või vähemasti on siiamaani olnud - kõikide sektorite logistika kesksõlmpunkt: sinna saabus iga päev määratult suurtes kogustes kaupa, mida seal siis sorteeriti, hoiustati ja õigel hetkel kõige erinevamatesse galaktika nurkadesse lähetati. Samuti oli see kaupmeeste keskus, kus sõlmiti iga päev loendamatu arv tehinguid. Ma olen kuulnud, et mõned neist tehingutest olid niivõrd mastaapsed, et mõjutasid sõlmimise ajal pea terve galaktika majandust, kuid samal ajal müüdi seal ka puuvilju. Kõigele muule lisaks oli Turg oma piiritult laia kaubavalikuga ka lihtinimestele tõhusaks tõmbenumbriks ning sestap tunglesid selle käikudes alati suured rahvasummad. Kuid kaupmehed, laotöötajad ja turistidest ostlejad tuli kusagile majutada ning selleks otstarbeks on sinna ehitatud suured hotellid. Ühesõnaga, ekspertide hinnangul viibib tehisplaneedil kosmosepiraatide mõju all praegu ehk viiskümmend miljardit inimest. Viiskümmend miljardit ohus inimelu!

See on kriisi üks, vahest hirmsam pool. Teine pool on majanduslik. Piraatide sissetung seiskas kauba sisse- ja väljaveo Turul. Kogu sissetungi hetkel seal viibiv kaup, mida on äärmiselt suures koguses ning mille hind küündib kujuteldamatutesse kõrgustesse on nüüd piraatide käes. Ning suure rahaga on võimalik teha palju halba. Teisest küljest on arvukad kaupmehed laostunud ja kaupade tellijatel üle kogu galaktika nahk üle kõrvade tõmmatud. On raske ennustada, mida kõike selline “varanduse ümberjagamine” endaga kaasa toob, kuid väga tõenäoliselt on meil peatselt tegemist kogu inimajaloo suurima majanduskriisiga.” Adernak tegi juttu pausi, et viimast lauset rõhutada.

“Oota korraks,” sõnas Maranthe ning tõstis parema käe lauale. Selle liigutuse tagajärjel libises tema rüü varrukas pisut tagasi, tuues nähtavale minimalistlikus stiilis käekella. Teise käega vajutas ta nuppu vkella küljel, misjärel ütles selge häälega: “Too meile teed ja šokolaadi, Aada.”

“Peale lõunasööki on minu meelest tükike šokolaadi ütlemata hea,” sõnas ta nõunikule, justkui selgituseks.

“Kas mul on luba jätkata?” küsis nõunik.

“Mul on üks küsimus. Kuidas on võimalik, et piraadid suutsid nõnda olulise koha lihtsalt vallutada? Kas Turu kaitse oli nõrk või olematu?”

“See küsimus on väga õigel kohal. Turu kaitsesüsteemid on ülimalt heal tasemel ja väga mitmekihilised. Võiks öelda, et see on… vabandust, oli galaktika turvatuimaid paiku. Selle üle, kuidas kosmosepiraatide ühinenud väed sinna sisse pääsesid, olen pead murdnud sellest hetkest alates, kui Zavi Thaor meiega raadioühenduse katkestas. Praegu pean ma kõige tõenäolisemaks, et sissetungi oli kaua aega - võib-olla kümme aastat või rohkemgi - ette planeeritud; arvukad piraatide käsilased olid Turu tööliskonda sisse imbunud ning tehisplaneedi turvasüsteeme oli oskuslikult häkitud.

Kapten Thaori jutt toetab seda teooriat. Teen teile sellest lühikokkuvõtte, et oleks kergem mõista: kapten magas oma laevas sellel ajal kui osa tema meeskonnast lastimist lõpetas. Laev seisis ühes kõrvalises väikekaupmeeste sadamas. Ta ärkas selle peale, et kuulis läbi Turu sisemuse poole kulgevate käikude kanduvat ohualarmi, mis kestis vaid hetke ja siis lakkas. Kapten on Turu kaudu kaubelnud juba pikka aega ning ta oli kindel, et kergekäeliselt või ilma mõjuva põhjuseta keegi alarmi tööle ei pane, seega muutus ta valvsaks ning otsustas igaks juhuks minna vaatama, kuidas tema meeskonnaliikmetel kauba pealelaadimine edeneb.

Lastimine tol hetkel veel lõpetatud ei olnud, siis aga sõitis sadamasse suure rutuga suur auto. Auto oli pungil täis Turu keskosast põgenevaid inimesi, kes rääkisid midagi piraatidest ja suurest segadusest, ning utsitasid kõiki kiirelt põgenema. Paar tükki neist pakkusid kaptenile korralikku tasu koha eest tema laeval.

Selleks hetkeks oli ka proua Thaor mõistnud, et kõige targem on jätta kauba pealelaadimine pooleli ja lahkuda viivitamatult. Ta saatis paar meest üles kosmosesadama kontrollruumi, kuna vaid sealt oli võimalik õhulüüsi kahekordseid uksi avada ja sulgeda. Sinna jõudes avastasid mehed aga, et kontrollruumis käis kähmlus Turu sadamatöölise ja tehniku vahel. Mehed lahendasid olukorra paari rusikahoobiga mõlemale osapoolele. Tuli välja, et “tehnik” polnud ei keegi muu kui piraat valeriietes, ta kandis muideks valget kääbust. Piraat seoti kinni ning sadamatööline turgutati üles.

Ühesõnaga pääses laev läbi õhulüüsi ning võttis kiiresti kursi Rotnart kah…”

“Oota, Paul,” segas Maranthe nõuniku jutule vahele, “mis kääbusest sai?”

“Kääbusest?”

“Noh, sa ütlesid, et maskeeritud piraat kandis valget kääbust. Albiinot. Mind lihtsalt huvitab, mida nad temaga tegid, sa seda justkui ei maininud.”

Nõuniku pilku sigines siira hämmastusega segunenud mõistmine. “Las ma selgitan, auväärne. Valgeteks kääbusteks kutsutakse… teatud seisundisse jõudnud tähti. Niisiis astronoomiline termin. Minust oli rumal oodata, et te sellega tuttav olete.

Kuid ma ei soovinud ka väita, et kosmosepiraat kandis oma turjal tähte. Tema riietusel oli valge kääbuse sümbol.

Paari viimase aastasajaga on kosmosepiraatluse kultuuris kujunenud välja väga tugev organiseeritus - ilmselt on täheldatud sellise korra jätkusuutlikkust vastasseisus valitsusjõududega ja ka üksteisega. Sellest tulenevalt on igal kosmosepiraatide rühmitusel oma sümbol, mille järgi on neid hõlpus eristada. Tavaliselt kannavad rühmituste liikmed sümbolit oma riietusel, mõnel juhul võib seda leida ka piraadilaevade keredelt. Kuna meil on kõikidest sektoritest paarikümne viimase aasta vältel kogutud andmeid piraatide rüüsteretkede kohta, siis me saame nähtud sümbolitele toetudes üsna täpselt oletada praegu tegutsevate rühmituste hulka ning seeläbi ka - tõsi küll, mitte nii täpselt - praegu tegutsevate piraatide koguhulka.”

“Enne tänast ei olnud ma juba pikka aega nendest midagi kuulnud. Oled sa ikka täiesti kindel, et nad on kuni praeguse rünnakuni pidevalt tegutsenud?” küsis Maranthe kahtlustavalt.

“Teie isa piraadipoliitika, mille rakendamist te olete edukalt jätkanud, on olnud väga tõhus. Tänu sellele ei rüüsta kosmosepiraadid galaktika keskosas, meie läheduses, enam ammu ning on taandunud kaugesse perifeeriasse. Ent kahjuks pole see nende tegevust lõpetanud ega isegi märkimisväärselt vähendanud: perifeeriasse kuulub üpris palju asustatud süsteeme. Varem rüüstasid piraadid lihtsalt rohkem meile lähemal asuvaid piirkondi, sest need olid rikkamad. Nüüd aga hoitakse perifeeria asukaid alaliselt rünnakute hirmus - ja nende all - ning elu on seal seetõttu vilets ja vaene - isegi kaupmehed ei taha üldjuhul sinna oma jalga tõsta. Tegelikult, auväärne, teie ise andsite natuke rohkem kui 20 aastat tagasi käsu mitte sekkuda galaktika äärealade konfliktidesse.”

“Perifeeria probleemid on nende enda lahendada, minul on kordades olulisemaid küsimusi, millega igapäevaselt tegeleda.”

“Ärge saage minust valesti aru, see otsus on toonud siiamaile… suure õitsengu, kuid seetõttu pole ma vaevaks võtnud teavitada teid nendest vähestest meile laekunud perifeerlaste abipalvetest. Algul tuli neid muidugi rohkem….

Kuid mu jutt jäi pooleli. Proua Thaori laev võttis kursi Rotnart kahele ning sõidu ajal rääkis ta inimestega, kelle ta oli nõustunud Turu kosmosesadamast kaasa võtma ja sai teada, et lisaks valgele kääbusele oli nähtud veel punase raketi, Kebalo sarviku, asteroidi, tumerohelise kolmnurga, kolme pisara ning veel vähemalt tosina vähem tuntud embleemiga piraate. Selline lai sümbolite sortiment lubab arvata, et tehisplaneedil viibib piraate kõikidest või peaaegu kõikidest grupeeringutest. Mis omakorda tähendab, et rühmituste vahel on sõlmitud midagi rahupakti laadset. Varem on esinenud kahe, äärmisel juhul kolme rühmituse ajutist koostööd, kuid midagi nii mastaapset on kosmosepiraatide senist sõjakat ja verist konkurentsi arvesse võttes võimatuks peetud. See oli üks põhjustest, miks Turg selliseks rünnakuks valmis ei olnud.

Peale raadiosideühendust kapteniga tulin kohe teie jutule, kuid ma usun, et tark oleks ka strateegidega nõu pidada: vähemasti mina ei näe tollele kriisile lihtsat lahendust. Piraadid on selle rünnaku väga peenelt korraldanud, nende käes on trumbid: ammendamatu hulk varandust ja ammendamatu hulk pantvange,” lõpetas nõunik mõnevõrra süngelt.

“Ütle mulle, kui palju kosmosepiraatide rühmitusi Turul viibib,” sõnas Maranthe.

“Lähtudes oletusest, et Turul on esindatud kõik grupeeringud on selleks arvuks 21, kuid on võimalik, et üks või kaks väiksemat on puudu või siis on seal teistele lisaks mõni uus rühmitus, mille olemasolust meil aimugi pole.”

“Ja palju, sinu hinnangul, seal piraate kokku on?”

Adernak jäi korraks mõttesse. Seejärel lausus: “Ma ei ole ekspert, kuid minu pakkumine oleks, et nende hulk jääb kusagile viie ja kümne miljardi vahele.”

Kümme miljardit piraati, see on ju peaaegu pool Rotnarti rahvastikust, mõtles Maranthe. Ta teadis, et koduplaneedil elab teiste planeetidega võrreldes väga palju inimesi. Oli ka paar suuremat asustatud maailma, ent ta oli kuulnud, et Rotnart kahe rahvastikutihedus ületab nende omi mitmeid kordi. “Kui kaugel too tehisplaneet meist on?”

Kaugust dikteerivad erinevad tiirlemistsüklid, ent lühiperspektiivis ei oma see suurt tähtsust. Praegu on kaugus ligikaudu 150 parsekit,” vastas nõunik ning, silmates Maranthe näos halvasti varjatud nõutust, lisas: “See ei ole tegelikult väga kaugel. Zavi Thaor läbis selle vahemaa umbes 13 standardpäevaga, sinu laevastiku parimad laevad on veelgi kiiremad.”

Nii lähedal! Maranthe oli kuulnud, et sõit mõne sektori kaugematesse piirkondadesse võis kesta ka mitu aastat. Tõsiasi, et piraadid olid julgenud tungida vaid päevade kaugusele galaktika keskmest tegi ta murelikuks. See võis tähendada ning kindla peale tähendaski, et nende pagendusaastad olid läbi. Ilmselt olid kosmosepiraadid kogu selle aja jõudu kogunud, et naasta perifeeriast ning taaskord alandada ja vaesestada talle kõige ustavamaid süsteeme.

Just nimelt ustavus oli Maranthe meelest kõrgeim voorus. Maksude maksmine oli üks asi, ent see oli niikuinii kohustuslik. Hoopis sügavamat lojaalsust ja vaimusuurust näitasid kingitused. Alles eile olid turbanites mehed Rehavi sektorist toonud talle uue majapidamisroboti mudeli. Nad olid tulnud planeedilt nimega Osol ning lubanud lisa saata, kui robot Maranthele rõõmu valmistab. Pärast oli valitseja nõunikult küsimise peale teada saanud, et Osol asub suhteliselt lähedal. See oli täiesti ootuspärane, kuna peaaegu kõik kingid olid pärit Maranthe koduplaneedile lähedal paiknevatest süsteemidest. Väga harva juhtus, et mõni kingitus saabus kusagilt kaugemalt ning perifeeriast polnud küll vist juba 20 aastat ühtegi toodud.

Kui ebaõiglane, et ustavad planeedid satuvad ohtu, mõtles Maranthe. Selle olukorra tekkimise vastu, piraatide tuleku vastu pidi saama midagi ette võtta!

Nõunik oli juba mitu minutit ühe koha peal seisnud ning vaheldumisi Maranthe mõtlikku pilku ja kella jälginud. “Vabandage mind, auväärne, aga ma pean küsima: on teil tekkinud ideid kriisi lahendamiseks? Mind muudab ärevaks mõte nondest piraatidest, kes Turu käikudes iga minutiga aina rohkem võõrast vara endale krahmavad ja süütutest hirmul inimestest, keda võib-olla iga hetkega aina vähemaks jääb.”

Piraadid Turu käikudes. Ühtäkki tuli Maranthele idee.

“Ma võin kutsuda strateegid, vahest on neil hea lahendus välja pakkuda,” tegi Adernak ettepaneku.

“Pole vaja, Paul, ma juba tean, mida teha.”

Nõunik kartis järgnevat. Ta oli lootnud, et tal õnnestub kutsuda kohale strateegid; et neil on mõni sobilik mõte, mida siis arutelu käigus valitsejale serveerida kui tema enda ideedest ammutatud inspiratsioonipuhangu tulemust või koguni tema enda ideede edasiarendust. Sedasi oli palju suurem tõenäosus, et Maranthe plaaniga nõustub. Valitseja suurim liitlane ja ühtlasi ka suurim vaenlane on tema leidlikkus, oli üks ajaloolane mitusada aastat tagasi öelnud. Lender Maranthe puhul pidas enamasti paika see vaenlase osa. Parasjagu terendaski silmapiiril uus ettearvamatus. “Ma kuulaksin huviga, mida te teha kavatsete,” ütles nõunik.

“Me laseme Turu õhku,” sõnas Maranthe lihtsalt. “Meil on vaja vaid paari superentroopiavälja pommi ja roboteid, kes need sinna sisse toimetaksid.”

“Kuid… mida see lahendaks? Elud… inimesed saavad ju surma ja… kaupmeeste vara hävib… ka.” Adernak ei saanud sõnu suust. Pärast kõiki neid aastaid suutis valitseja vaimuvälgatus ta ikka nii rööpast välja viia. Kuid vaadates, mis kõik seekord kaalul oli, ei pannud ta seda endale pahaks. Ehk on ümberveenmine veel võimalik.

Maranthe kortsutas kulmu. “Mulle tundub, et sa ei märka tõelist probleemi, seda, et piraatide rühmitused üldse veel olemas on. Turu kriis ja kaupmeeste ning lihtrahva kimbatus on vaid selle esimene tõsine tagajärg, teatud mõttes paratamatus. Kui me saame praegu kosmosepiraatidest lahti, siis ei tule selliseid kriise enam kunagi. See tähendab, et kokkuvõtteks me säästame kordades rohkem inimelusid kui neid kaotsi läheb.”

“Sellest hoolimata peab olema mingi võimalus säästa rohkemate inimeste elu,” ütles nõunik. “Me ei saa lihtsalt niisama otsustada, et mitukümmend miljardit süütut hinge peavad surema. See oleks ju mõrv, massimõrv.”

“Ei, see oleks ohverdus, et päästa nii paljusid.” Maranthe tegi õhus ühe käega ebamäärase žesti. “Teist taolist võimalust ei tule. Mõnikord näib mulle, et sa ei suuda - või isegi ei ürita - näha suuremat pilti.” Valitseja toon andis tunnistust sellest, et ta on kannatust kaotamas.

Adernak mõistis kibedusega, et tal jääb kauplemisruumi aina vähemaks. Ränk vastutusekoorem ja enesehaletsus rõhusid teda, kuid ta oli õppinud need vaimselt laastavad tunded lämmatama, need oma mõistuses tagaplaanile suruma. Nõunik asus oma viimasele kaitsele. “Aa…. Nüüd ma vist mõistan teie plaani, selle tarkust, auväärne. Sedaviisi talitada on tõesti ainuõige. Ma olen olnud pime, andestage mulle mu… ignorantsus. Ma arvasin, et lähtun nõu andes puhtinimlikest aspektidest, kuid tegelikult pimestas ja kannustas mind püüd teha kuulsusrikas kangelastegu, mis käesoleva kriisi lahendusena oleks kõike muud kui inimlik. Et heastada minu varasem enesekeskne lühinägelikkus, lubage mul soovitada viisi täiustada teie kavalat ja üllast plaani, teha seda siiski veel inimlikumaks.

“Muidugi, Paul.” Maranthel oli hea meel. Tal oli hea meel oma nõuniku üle, kes sai asjast aru ja rääkis mõistlikku juttu. Ta oli sellesse vanasse mehesse aastate jooksul tegelikult väga kiindunud ning tal hakkas kahju, et ta oli nõuniku peale äsja natuke vihaseks saanud.

“Me võime piraadid kosmosest pühkida ja sellest hoolimata ikkagi veel enne Turult inimesi päästa. Selleks oleks vaja saata õhkamise eel tehisplaneedi juurde suured reisilaevad - väheste sinu sõduritega pardal, kes aitaksid inimestel põgeneda ja kindlustaksid, et piraadid seda ei teeks. Ühtlasi saaks nendega kohale toimetada robot-detoneerijad, kellest te rääkisite.”

“Et suured laevad… hmm…. Huvitav mõte, kuid sellel on üks nõrk koht. Mida suurem on laev - ja ma olen neid reisilaevu näinud, need on üüratud -, seda kergem on seda märgata. Ja kui neid laevu on palju, siis võivad piraadid hakata kahtlustama. Muide, mitmest laevast jutt käis?”

“Ma kardan, et paari päeva jooksul õnnestub meil kokku koguda ehk vaid viis tuhat laeva. Kauem te tõenäoliselt operatsiooniga oodata ei taha…. Kuid abi on sellestki.” Nõunik lõpetas oma sõnavõtu kurvapoolse noogutusega. Ta teadis, kui vähest osa nendest miljarditest inimestest oleks võimalik viie tuhande laevaga päästa.

Maranthe oli segaduses. “Viis tuhat… ei seda on liiga palju. Ma rääkisin ju sellest: kui laevu tuleb väga palju, siis hakatakse kahtlustama. Kõige rohkem võime me saata kümme ja isegi sel juhul on tegemist riskiga.

Aga, usu mind, see oli sul väärt mõte ning selle märkimiseks valin ma isiklikult kõikide laevade meeskondadele usaldusväärsed komandörid, et operatsioon võimalikult edukas oleks.”

Adernak oli täiesti löödud. Kuidas oli võimalik, et keegi on nii eluvõõras, et pakub pantvangikriisi lahenduseks massimõrva? Kuidas oli võimalik, et tema kui nõunik ei suutnud selle peatamiseks peaaegu midagi korda saata? Varem vaka all püsinud tunded mäslesid tema kivinenud näo varjus ja õgisid järk-järgult tema selget mõtlemist ning keskendumisvõimet.

Lisaks kogu muule olukorra traagikale tuli nõunikule pähe, et ainult kümne laeva saatmine teeb päästeoperatsiooni reisilaevade meeskondadele hoopis ohtlikumaks kui see mitmetuhande laeva saatmise puhul eales olla võiks, sest piraatide tähelepanu ei hajutata igale poole laiali, vaid nad saavad selle kontsentreerida vähestele ohukohtadele. Võib minna verevalamiseks, mõtles ta, ja tundis sõduritele kaasa.

Valitseja ulatas kavala naeratusega nõunikule üle laua käe. Jahmunult surus nõunik seda. Siis lausus Maranthe: “Õnnitlen, Paul Adernak. Sina oled inimene, keda ma usaldan rohkem kõigist, ja seetõttu saab sulle osaks au juhtida Turu evakueerimisoperatsiooni esimese laeva meeskonda.”

Üsna hädine “aitäh” oli kõik, mida nõunik kuuldavale tuua suutis, kuid selle summutas osaliselt kabineti uksel kõlav koputus.

“Sisse,” hüüdis Maranthe.

Kabinetti sisenes noor naine, käes kandik kahe teetassi, teekannu ja šokolaaditahvliga. “Vabandust, auväärne, et mul nii kaua läks. Maitsja polnud veel viimasest korrast taastunud ja oli tarvis leida asendaja. See aga võttis aega. Mul on tõesti kahju.” Ta asetas kandiku lauale.

“Proovi edaspidi selliseid olukordi vältida, Aada,” sõnas Maranthe šokolaadist tükki murdes ärevalt. “Ma juba mõtlesin, et midagi hirmsat on juhtunud.”

Järjejutt: Jäljekütt (Laura Loolaid, David Noë)

Reaktor hakkab tasahilju avaldama Laura Loolaiu ja David Noë jutu "Jäljekütt" eestikeelset mugandust. Sel kuul pakume lugejatele esimest osa sellest kosmilisest seiklusest.

1. Osa (ptk 1-4)

---------------------

Peatükk 1: Tervist, Tondihobu

Rystari hüppetsoon laius keset vaikset vaakumit süsteemi siseringi piiride taga, eemal kõigest elusast ja olulisest, nõnda et kellelegi saabuvate rändude hävitustööst häda ei sünniks. Nii polnud kedagi nägemas kõverpeegliks kummuvat tähesära ja reaalsusesse paiskuvate osakeste sillerdust, mis andsid märku, et miski murrab kohe-kohe läbi aegruumi. Nähtamatu torm vaibus, jättes endast maha üksildase pisilaeva, mille külgi ehtisid Ar-Kaose liitlasplaneetide tähised ning lihtne nimesilt: “Solitaire”.

Laeva sisemuses kõlasid paar piiksu ning juhtpuldi ekraanid valgusid teateid täis.

Aegruumihüpe süsteemi - RYSTAR - sooritatud …

Kohandan navigatsiooniteavet ---

Temporaalkalibratsioon - läks ---

Siseatmosfäär - optimaalne …

Termokontroll - stabiliseerub …

Kohalik külgetõmbeväli - läks ---

Pagas ja sisustus vajusid vaiksete naginate ja kriuksatuste saatel paika.

Keskkonnakontroll – valmis …

Reisijate majutamiseks valmis …

Reisijad - kaks vaikelukambritesse suletud inimkuju - pidid seiskunud aegruumi hoiule jääma, kuni laevuke asustatud maailmadele lähemale jõuab. Kambrites sähvivate välgatuste paistel ei pakkunud kumbki teab mis silmailu: üks oli vermeid ja sinikaid täis raudus kätega mees, nägu paksu karvakuhila sees peidus; teine kribupoolne naisterahvas, kelle näolapp paistis musta juuksetuti taustal sama kahvatuhall nagu ta tunked.

Temporaalkalibratsioon valmis …

Süsteemikontroll valmis …

Kalkuleerin kurssi ---

Reaktorid hakkasid unnates tööle ja Solitaire alustas teekonda süsteemi südamesse, kohalike inimasustatud planeetide poole.

--- Saabunud signaal - RyDiB 072 -

Alustan pidurdamist ---

Solitaire keeras sabaotsa sõidusuunda ja käivitas peapõtkurid. Piirimajaka signaal ei jäänud viimaseks elumärgiks: nüüd kui läheneti otsesignaalide levialale, pirises juhtimiskeskus uue info tulvas vahetpidamata.

Uuendan reisijate staatust … Kamber nr.2 - katkestan vaikelu, alustan elustamist ---

Vaikelukambri korpusel hakkasid vurinate ja klõbinate saatel tantsima värvilised signaaltulukesed ning kambri esipaneel sõitis aurupahvakuga eest. Kribu naisterahvas köhis end ärkvele. Tema tuhkhallikas nägu paistis vetikametsakarva silmade hõõguses korraga palju noorem. Keksinud õlgu väristades üle külma põranda, koukis ta kaubavõrgust ülisuure nahktagi ja keris end piloodipesas kerra.

Juhtimiskeskuse kontrollpaneel hakkas vilkuma.

--- Tervist, Tondihobu ---

--- Ootan käsku ---

Jäljekütt Tondihobu tsiviilnimi oli Jewel Harper, aga siinkandis ei teadnud seda peale ta enda mitte keegi.

“Rystar…” Jeweli pea selgines tasapisi. “Loo ühendus: Orbitaaljaam Rystar1, Jäljeküttide baas, sadamapealik.”

--- Ühendan: Ry-St-1 - Sadamapealik HAYNES ---

Ühenduspiiksu järel kostis kõlaritest kärisev naerupahvak. “Hmh, jajah. Tervitus! Kuidas jaht kulges?”

“Hästi.”

“Tore on! Saadan vastuvõtumeeskonna… hmh, terminal kaks, kai viisteist.”

“Sain.”

“Ega siis muud kui tere tulemast koju! Sadamapealik lõpetas.”

Jewel ajas end vastumeelselt püsti ja asus riietuma.

“Tervist, Tondihobu! Paluks pardale!”

Alati nii vastikult rõõsad, need vastuvõtu omad. Jewel tõmbas nahkjaki hõlmad koomale ja avas silmi pööritades lukud. Õhulüüsi luukide taga ootas üksus valvureid, kelle saapad polnud vist iial pori näinud. Üksuse ülem, tuustakas blond tüüp, astus luugist sisse, lai kofeiinist küllastunud irve näol. “Hommikust, kolleeg!”

Jewel tundis peavaluhoogu tärkamas.

“Vastuvõtuohvitser Zak, teie teenistuses!” Vaikelukambrite poole kiigates venis tüübi irve veel laiemaks. “Ongi meie linnuke, jah? Kas rabeles kõvasti?”

“Nagu nad kõik,” pomises Jewel kontrollpuldi kallale asudes. Ülejäänud valvurid kogunesid kambri ümber kobarasse ja hoidsid oimetut vangi püsti, kuni Zak tal sujuva liigutusega käerauad välja vahetas. “Töö kiire ja korralik. Sinu turvakood ka veel ja saadki meist lahti!”

Jewel pistis oma rauad tasku ja täitis formaalsused. Niipea, kui saabus signaal, et pearaha on talle üle kantud, vudis valvurite kobar koos vangiga minema. Jewel pakkis oma vähesed asjad ning suundus ka ise orbitaaljaama sügavustesse.

Peatükk 2: Küülikulasanje a la Rystar

Sadamaümbruse hämarduvad tuled andsid märku kohaliku kesköö saabumisest. Orbitaaljaama väliskest tumenes, samal ajal kui Hikari-plaatidest kõnniteed aitasid viimastel valguskiirtel jaama sisesoppidesse jõuda. Jewel lonkis hääbuva ehapuna kannul tsiviilsektorite poole.

Kui ta poolunisena võõrastemajast välja ronis, oli orbitaaljaam ikka veel videvikurežiimil. Veidi vaikust nautinud, hüppas ta magnetvagunisse ja lasi end sõidutada tillukesse kohvikusse nimega Jenevere - see oli üks väheseid kohti, kus sai rahulikult omaette istuda. Haigutades toksis ta menüüd, kuni köögiautomaat teda korraliku portsu küülikulasanje ja toobitäie puhta veega premeeris. Jewel sõi kiirustamata ning kui kõht mõnusasti täis, sirutas koivad välja ja lasi mõtte rändama. Väljaspool Solitaire’i piloodipesa ta naljalt oma tähelepanul hajuda ei lubanud, aga siit nurgatagusest ei teadnud teda keegi otsida. Pealegi oli kogu Rystar1 jaam talle ammugi kodusemaks saanud kui ta sünnipaik, äriintriigidest sumisev Ar-Kaos4. Jewel muigas endamisi võidukalt, mõeldes, kui puhtal tal oli õnnestunud koduplaneedi tolm jalgadelt pühkida.

Tema õndsat äraolemist segas uksele ilmunud vanem härrasmees, kes tema suunas kulmu kergitas ja siis vääramatult tema nurgalaua poole sammus.

Nagu ikka kahtlasi isikuid kohates, vältis Jewel otsest silmsidet, pannes samal ajal mõttes kütiportreed kokku.

Pikka kasvu, musklis; jume - tume tellis; silmad - mahagon; kullinina, kortsus nägu - noorendamise jälgi ei paista; riides nagu kaupmees, liigub nagu võitleja…

“Jäljekütt Tondihobu?” Võõras polnud ta varjatud piidlemist tähele pannud või siis ei lasknud end sellest häirida. Vastust ootamata asetas ta lauale paksu paberist toimiku. “See siin on eraviisiline juhtum, mille ainult teie saate lahendada.” Pataka otsa lisas ta poognatäie voldi-ja-murra infokiipe. Silmanurgast nägi Jewel rida realt kordumas kirja “10K-Strd-Krd”.

Kokku üle kuuesaja tuhande… Sa raisk…

“Ja see on ettemaks. Raha jääb teile, ükskõik kas võtate juhtumi käsile või mitte. Aga ma soovitaksin teil vähemalt toimikuga tutvuda.” Mees kummardas ja pöördus minekule. “Hüva päeva, Jäljekütt.”

Hea tuju viimasedki riismed lahtumas, põrnitses Jewel oma tühja taldrikut. Olukorra naeruväärsus hakkas talle tasapisi pärale jõudma - tavaliselt oli ju hoopis tema ise see, kes teiste eludesse hoiatamata sisse sõitis. Ärritunult nohisedes virutas ta nõud kogumissahtlisse, viskas altkulmu pilgu ümbrusele - õhk oli puhas - ja toppis krediitkiipide lehe sügavale taskusse. Siis kobas ta ettevaatlikult toimikut: krobe ja samal ajal siidiselt kutsuv...

Jewel raputas mühatades pead. Eikusagilt ilmunud vanamees, suured rahad, antiik söögilaual - kõik see lõhnas mingi kahtlase vandenõu järele. Korraga ei tundunud ka orbitaaljaam sugugi nii kodune ja Jewel otsustas oma laeva tagasi kiirustada. Endamisi pobisedes ja ümbrusele kahtlustavaid pilke heites noppis ta paberid laualt ja asutas end minema.

Toimik süles, laskus Jewel dokkide poole, kui kuulis, et teda hõigatakse. Kastivirna otsast kargas maha kütipagunitega hallipäine mehike, kes talle rõõmsalt lehvitas.

“Ülevaataja Pistrik.” Jewel noogutas napilt. Tavaliselt oli tal hea meel endist mentorit näha, aga Pistrik kippus pahatihti targutama ja praegu oleks Jewel teda tabanud imeliku olukorra üle parema meelega üksi juurelnud. Ka praegu paistis vanamees jutukas tujus olevat.

“Servus, paharet.” Pistriku silmis süttis ulakas tuluke ja ta lasi toimikukaane pihta nipsu. “Ja mis meil siin on? Huvitav-huvitav!”

Jewel kirus end, et polnud taibanud pabereid silma alt ära panna. “Ah see... Ei midagi erilist. Erajuhtumid pole ju keelatud,” lisas ta kõheldes.

Pistrik muigas. “Seda küll, ainult protsent on krõbedam. Ja siis veel see kõnekäänd, tead ju küll...”

“Mis kõnekäänd?”

“Öeldakse, et erajuhtumid toovad alati paksult pahandust.”

Jewel turtsatas. “Väga põnev. Mida sa tegelikult tahad?”

“Tulin vaatama, kuidas sul läheb.” Pistrik koukis taskust pläru ja pistis põlema. “Sind ei kohta just tihti. Tundub, nagu sa väldiksid meelega tavalisel tööajal toimetamist…” Pistrik puhus suitsu tuulutusaugu suunas ja libistas pilgu üle pooltühja terminali.

“No ja mis siis? Kõik toimib: võtan juhtumi ette, toon saagi kohale, saan palka. Kas keegi on vahepeal süsteemi muutnud?”

“Ja millal sa puhkad?”

See küsimus võttis Jeweli kokutama. “Oma asi, millal…”

“Pole täheldanud.” Pistrik lasi vilet. “Sa oled nagu väike pearaha-igiliikur.”

“Oleks sul kümme minusugust, ei peaks keskus nii palju sulisid ja munakotte palkama!”

“Aitab, aitab." Pistrik rehmas käega. "Ma parem ei tüüta sind rohkem. Aga pea meeles - erajuhtumid toovad ainult pahandust.”

“Ära muretse,” pobises Jewel, “ma ei kavatse seda lahtigi teha.” Ta ronis laeva, viskas toimiku juhtpuldile ja sättis end istuma.

--- Tervist, Tondihobu ---

--- Ootan käsku ---

Peatükk 3: Paksult pahandust

Solitaire’i pardal valitses pingeline vaikus. Tavaliselt leidis Jewel endale paari kilosekundiga sobiva juhtumi, pani laevale hääled sisse ja puges vaikelukambrisse, ära mõttetu molutamise ja liigse suhtlemise eest. Aga täna paistis pearahasalve valik eriliselt nadi. Jewel põrnitses viimase pakkumise üksikasju.

--- Juhtum: 1762c – kellelt: YUR-Gov, Kohtukeskus Zakaz – sihtmärk: mitu isikut ---

--- Grupp tundmatuid isikuid infiltreerus YUR kohtu- ja kinnipidamisasutusse ‘Zakaz’, vabastas mitu kõrgema taseme vangi ja põgenes alusel ‘Alexis’. Laev kuulub salakaubaveos ja vägivallas kahtlustatud Rystari tarneettevõttele ning vähemalt üheksa pardapersonali liiget…

Rida täiesti võõraid nimesid ajas Jeweli haigutama. Ta ei teadnud isegi, mis teda edasi lugema sundis - nagunii polnud tal mitme vangi hoidmiseks tingimusi. Võibolla kui neist üks sihtmärk välja valida-

… pearaha 16,5 Standardiseeritud Krediidiühiku väärtuses garanteeritakse kohaletoimetamisel…

“Misasja? Ainult kaks tonni nina pealt?” Jewel tundis, et peab masinast suttu eemale saama, enne kui riistvara pöördumatult kannatada saab. Ta haaras koti ja hüppas püsti, lendas saabastesse takerdudes äärepealt ninali ning - virutanud laevakerele jalaga paraja juraka - tormas orbitaaljaama sügavustesse.

Pesukookonite kärjestik küütles laisalt hommikuvalguse udus, eesridades kompaktsed kere-ja-kraam kiirputkad ning tagapool privaatsed minisanatooriumid. Jewel valis kompakthoolduse sektsioonist esimese ettejuhtuva putka ja puges sisse. End paljaks koorinud, toppis ta asjad puhastus- ja hoiulaegastesse, valis menüüst oma lemmikprogrammi ning nõjatus survepesu ootuses vastu seina.

Pärast viivukest lõõgastust hakkasid soovimatud mõlgutused taas peale tungima: saladuslik võõras koos imeliku toimikuga, ülevaataja Pistriku teravdatud huvi tema tegemiste suhtes… isegi vana hea pearahakataloog oli täna tema vastu pööranud.

Päästev aevastus tõi ta mõtteussituste küüsist reaalsusesse tagasi. Kookonisse kerkis sinine puhtusebakterite pilv - hoolega aretatud kultuuride kokteil, mis reklaamide kohaselt pidi täiskasvanud isiku seitseteist tsirkadiaantsüklit puhta ja värskena hoidma. Pehme udu silis ta ihukarvu ja pesuringi lõpuks oli Jewel peaaegu maha rahunenud. Ta korjas puhastatud riidekraami kiirustamata sahtlitest, nuhutades mõnuga neist õhkuvat Kaiseri luitelille hõngu.

Pesula valgustust oli vahepeal töisemaks ja teravamaks timmitud ning hommikused hooldustehnikud sebisid mõõteriistadega kookonite vahel. Käigu pealt oma turritavat tukka siludes seadis Jewel sammud jaama välissektori metsatunnelisse. Jalutades oli tal aega oma edasisi käike läbi mõelda. Pearahakataloogi valik ajas muidugi nutu peale, aga uusi juhtumeid lisati kogu aeg juurde, teine kord oli tarvis vaid veidi oodata. Lisaks jäi alati võimalus mõnda teise süsteemi hüpata ja sealses kütibaasis õnne katsuda. Nii või teisiti paistis, et kõige parem on end pikemaks reisiks ja erinevateks ootamatusteks ette valmistada. Kui sadamarajooni putkad paistma hakkasid, oli Jewelil plaan küps ja strateegiline ostunimekiri koos.

Solitaire’i haigutava ukseava nägemine ajas Jewelile uuesti une peale. Igatsusega võõrastemaja voodile mõeldes hakkas ta õhulüüsist läbi pugema, kuid tardus poolel sammul. Laeva sisemus säras täistuledes ning jahe tuuleõhk kandis tema kõrvu tundmatut krabinat. Ometi oli Jewel surmkindel, et oli kõik süsteemid sadamarežiimile lülitanud.

On siin sissetungija?

Jewel puges kotirihmadest välja ja laskus tasakesi põlvele. Püstol laskevalmis, hingas ta paar korda sügavalt, hüppas nurga tagant välja… ja jäi tühja interjööri jõllitama. Krõbinat tegid õhuvoolus tantsisklevad toimikulehed. Veendunud, et ta on tõepoolest üksi, keeras Jewel ventilaatori kinni ja asus pabereid kokku korjama, heites aegajalt tuulutusavale altkulmu pilke. Ta polnud isegi kindel, missugune väljavaade teda kõige rohkem vihale ajas - sissemurdmine, kaugmanipulatsioon või lihtne süsteemirike.

Patakas pabereid kaenla all, sukeldus Jewel järgmise portsu kättesaamiseks juhtpuldi alla. Seal hakkas talle silma leht, mis sarnanes tavapärasele kliendiprofiilile: nimed, koordinaadid, tellija portree…

Jewel võpatas.

Juhtumi tellija asukohaks oli märgitud üks suurlinnarajoon planeedil Ar-Kaos 4, aga seda oleks ta lugematagi teadnud - pildil oli tema isa Maxis Harper.

Peatükk 4: Taskupatrull

Jewel vahtis ainiti pilti. Ta põsed tulitasid ja ta selg kattus külma higiga, tema liikmed ei kuulanud sõna. Distsipliin, treening, tema kogemused Jäljekütina - kõik pudenes põrmuks ning ta meelt ja mõtteid kisti ajas tagasi hetke, kui ta Maxise ülearu maitsekas kabinetis endal suu puhtaks ja hääle kähedaks röökis. Iga ta keharakk pakatas uuest vääramatust teadmisest, et tal on vaja põgeneda, kaugele ära, eemale oma isast ja tema meelelaadist. Õige varsti ta põgeneski, sihiks Rystari süsteem ning seal pesitsevad legendaarsed Jäljekütid.

Rahuneda püüdes mässis Jewel end tihedamalt jaki sisse, kuid mälestustetulv ei tahtnud vaibuda ja ammu mahajäetud maailma hingus pitsitas ta kõri. Selle maailma keskpunktiks oli olnud Maxise kaubandusettevõte – väike, kuid edukas ning paljude Ar-Kaos 4 korporatsioonide ja ärihaide kiuste vägagi iseseisev. Sestsaadik, kui Jeweli ema pere juurest putket tegi, oli Maxis teda üksi kasvatanud, muutudes aja jooksul järjest rangemaks. Lõpuks oli ta Jewelile keelanud kõike, mida teised kõurikud normaalseks pidasid. Jewel leidis lohutust ainult võitlustreeningutest ja öistest salaretkedest linnamaastikule. Mida aeg edasi, seda julgemalt hiilis Jewel koduvalvurite nina alt välja, kuni viimaks lahkus koos isa seifi sisuga päriselt.

Tänavatel, hulguste ja peenrahasõdurite seltskonnas kuulis Jewel alatasa jutte Jäljeküttide uskumatutest seiklustest ja nii oli temas sirgunud kindel tahe kõike seda omal nahal kogeda. Kui ta lõpuks Rystar1 jaamas kütiks pühitseti, vaibus see imetlus ruttu. Ta leidis eest kahtlase taustaga kolleegid ja küsitavad tööotsad ning taevani kiidetud liikumisvabadus tähendas tegelikkuses pikki higiseid kosmoselende. Kui ta endale lõpuks tunnistada julges, et tema unistuste priius oli leidmata jäänud, paigaldas ta laeva vaikelukambrid - nii pääses ta vähemalt pidevast seinavahtimisest.

Õlgu võdistades viskas Jewel kliendilehe kõrvale ja asus ülejäänud paberikuhja uurima. Pärast pisukest paanikat hakkas pilt selginema. Ta ladus seotud sisuga lehed maha ridadesse, et tekst harjumuspärasem paistaks, ja püüdis mingitki korda luua. Loetu põhjal paistis, et ta oma isa soovib ta palgata kedagi kinni püüdma - aga misjaoks? Kuskil neis hunnikutes pidid püütava andmed kirjas olema. Jewel jätkas tuhnimist, kuni leidis lehe, mis kõige rohkem sarnanes sihtmärgiekraaniga.

... röövitud kinnipidamise sildi all … arvatav asukoht …

Eesmärk: vabastada ja turvalisse paika toimetada…

Maxisel on ta tööst vist väga roosiline ettekujutus, mõtles Jewel mõrult.

Lehe teiselt küljelt vaatas vastu veel üks portree - noor meesterahvas, tundmatu, aga ometi tuttavlik.

Nimi: Fortune Harper.

“Ah, mis?”

Lähedased: Trista Henning, Maxis Harper — vanemad.

Süda kurgus, uuris Jewel pilti lähemalt: pehmed lapseohtu näojooned, uje naeratus, porisinised vildakad silmad ja jõuline nina, täpselt nagu - Jewel haaras teise pildi järele - täpselt nagu isa Maxisel. Mälu pingutades tundis ta poisi näos ära ka oma ema.

Oli see mingi petuskeem? Või oli tal tõesti vanem vend? Ja mismoodi seda kõike tema eest salajas hoida oli õnnestunud? Jewel tormas uue innuga toimiku kallale.

Varsti oli kogu Solitaire’i sisemus paberlehtedega kaetud ning Jewel traalis andmeid jahtides ridade vahel ringi. Ta sai teada, et ammu enne tema sündimist oli ta vanematel poeg nimega Fortune. Täisikka jõudmise pidustuste ajal oli poiss ootamatult arreteeritud ning kinnivõtjad toimetasid ta planeedilt minema, enne kui perekond sekkuda jõudis.

Kukalt sügades istus Jewel piloodipessa puhkama. Nii et ta isa piirangupoliitikal oli oma mõte sees... Miks Maxis talle asjaolusid lihtsalt ära ei seletanud, jäi selgusetuks. Ja miks teda nüüd ühekorraga pere saladustesse pühendati...

Jewel ohkas ja põrnitses juhtpulti. Tema silmalaud muutusid raskeks ja poole mõtte pealt vajus ta norinal unne.

Ta ärkas hirmsa undamise peale - Solitaire’i häiresüsteem andis märku, et keegi toimetab laeva välisluugi kallal. Ta koperdas jalule ja suunas püstoli uniselt sissepääsu poole.

Luuk paiskus lahti ja sisse hüppas hästirelvastatud üksus, kes kiirelt laeva sisemuses positsioonid sisse võttis. Ainsa pilguga oli Jewelile selge, et nende tüüpidega oleks tulutu võidelda; teise pilguga sai selgeks, et võitluseks polnud vajadust - vormidelt särasid vastu erksad Ry-Sec turvateenistuse embleemid.

Kulmu kortsutades pani Jewel relva ära. “Milles asi?”

Turvapealik astus poolvabandava naeratuse saatele ette ja võttis valveseisangu. “Andestage meie äkiline sissetung! Ülevaataja Pistrik kutsus meid välja. Te ei vasta kutsungitele ja teie laev on lubatust palju kauem dokkides istunud. Meie kohus on standardperioodi järel aluseid kontrollida ning vajadusel uksed käsitsi avada.”

Jewel raputas pead. “Nagu näete, probleemi ei ole, ma saan ise hakkama.”

“Jah. Sellegipoolest. Meie kohus on tagada, et kõik laevnikud oleksid täie tervise juures.”

Jewel pani käed puusa. “Jajah, tänan väga. Ja kuidas ma teinekord sellist… arusaamatust vältida saan?”

“Aluse unerežiimile panek tagab teile lisaperioodi privaatsust,” teatas pealik tõsiselt.

“Seal väljas-” Jewel noogutas ebamäärases suunas, “-seal ma kasutan tavaliselt vaikelukambrit. Ei tulnud muu nagu meelde. Vabandan ebameeldivuste pärast.”

Mida teiesugused rotid ka kauglendudest teavad…

Pealik lõi kannad kokku; tema noogutuse peale kadus kogu üksus oma teed.

Kõik lukud uuesti kinni pannud, ronis Jewel silmi hõõrudes juhtpuldi taha. Ekraanil vilkuvaid märguandeid nähes ta juba aimas, mis teda ees ootab. Vähe sellest, et Pistrik tal silma peal hoidis, nüüd oli vaja temaga olukorra selgitamiseks veel ühendust ka võtta.

--- Neli uut sõnumit ---

Ta hingas sügavalt sisse ja välja ning asus vastumeelselt lugema.

“Siin sinu lemmikülemus; väike kontaktikontroll-”

- Edasi-

“Siin Pistrik; võta ühen-”

- Edasi-

“Oled teelt eksinud? Sul pole elus eesmärki? Sa ei tea, keda uskuda? Koroona Tunnistajad on valinud välja just SIND-”

- Edasi-

“Rystar1 orbitaaljaama turvateenistus alusele Solitaire! Olete ületanud teenistusdokkide ajalimiidi. Kutsungile vastamata jätmine toob kaasa sunniviisilise pardakontrolli. Turvateenistus lõpetas.”

“Kuradi ahvid!” Jewel virutas rusika toolipolstrisse. “Pole ju tipptund ega midagi...”

Ta tammus tigedalt nohisedes edasi-tagasi ja naasis siis vastumeelselt juhtpuldi taha. “Loo ühendus: Jäljeküttide baas, Ülevaataja Pistrik.”

--- Ühendan ---

“Ahaa!” Pistriku hääletoon oli kohatult lustlik. “Nii et sa oled ikkagi elus!”

Jewel suutis hakatuseks vaid uriseda. “Ma pole poolt orbiitigi üle aja ja sina saadad mulle taskupatrulli kaela? On see mingi seniilhuumor või?”

“Minu töö on kõigi Jäljeküttide heaolu tagada, meeldib see neile või mitte. See käib sinu kohta ka. Tuletan meelde, et sa jätsid järjest kolmele kutsungile vastamata.”

“Ma jäin magama!”

“Ahsoo, või magama? Kas ma pole öelnud, et laevast ei tohi kõiki mugavusi välja rookida. Vähemalt tudukapsel peaks igaühel olema. Ma saadan sulle tehniku-”

“Ei!” Jewel ei suutnud oma viha kauem talitseda. “Ära topi oma nina minu asjadesse!”

Kõlaritest kostis rõhutatult aeglane hingetõmme. “Kuula nüüd hoolega, Tondihobu. Sinu alus - teenistusalus, muide – pargib parasjagu teenistusdokkides. Kuni sa seal paigal istud, ei tee sa oma tööd. Niikaua kui sina ei tee oma tööd, ei laeku ka pearaha. Niikaua kui pearaha ei laeku, maksame meie dokkide hoolduse ja laevade varustuse eest peale. Sellesama hoolduse ja varustuse eest, mida sina praegu üle normaja kasutad. Need ei ole tsiviildokid. Ergo, see on vägagi minu asi.”

Jewel oli kuulamise poole pealt katki jätnud ja toksis pulti käsklusi, kuni Pistriku poolelt kõlas vastuvõtusignaal.

“Mis see veel peaks olema?”

“Protsent erajuhtumi pealt.”

“Või nii on lood, Tondihobu. Sa võtad selle juhtumi käsile, kuigi ma selge sõnaga hoiatasin, et sellest tuleb pahandust. Oled sa kindel, et suudad selle lõpuni lahendada?”

“Ma oskan enda eest piisavalt hästi hoolitseda! Ja mina lahendan alati juhtumid lõpuni... mitte nagu mõned!”

“Võta endale vähemalt keegi kogenum inimene kampa. Koos…”

Jewel toksis vastuseks juhtpulti järgmise rea käsklusi. Solitaire tõmbas end terminalist lahti ja hõljus tasakesi unnates orbitaaljaama välislüüside poole.

Raamatukatkend: Tormirinne (Jim Butcher)

Määrisin just šampooni pähe, kui välgusähvatused väljas muutusid hullemaks, kõuemürin valjemaks, vihm tugevamaks. Tormi haripunkt tabas vana maja, ja tabas seda kõvasti. Vägevad elektrilaengud olid peaaegu silmaga nähtavad. Üsna võimatu oli kuulda midagi muud peale kõue. Siiski tabasin silmanurgast liikumisvälgatuse, ühe varju, mis libises üle vannitoa poolenisti maa alla jääva akna. Keegi liikus mu korterisse laskuva trepi poole.

Kas mainisin juba, et mul pole naiste juures mäesuurust edu? Sellised juhtumid on põhjuseks, mispärast. Sattusin kõvasti paanikasse. Hüppasin duši alt välja, pea üleni vahune, keerasin käterätiku ümber piha ja suundusin tuppa.

Kiirustasin magamistoast ümber nurga esikusse ja nägin Susani kätt uksenupu poole sirutamas. Välk sähvatas jälle ja kõu ei lasknud mul kuulda uksenupu klõpsatust. Siiski kuulsin midagi muud, lõrisevat, turtsuvat heli, ja nägin kass Misterit nüüd jalul, selg kaarena küürus ja kõik karvad püsti, üldse mitte uniste silmade pilk kindlalt uksele suunatud.

Kui Susan ukse lahti paiskas, kärgatas kõu. Nägin tema nägu profiilis. Üks käsi oli puusas ning kenal suul mängles väike ohtlik lõbustatud naeratus.

Kui uks avanes, tajusin ma energiapilve, mis saadab vaimolendit, kui too surelikku maailma tuleb, ja mis siiani oli varjatud tormi taustamüraga. Ukselävel seisis üks üsna jässakas kogu, vähem kui viis jalga pikk, seljas tavaline pruun vihmamantel, ja teda valgustas pea kohal sinine välk. Selles kujus oli midagi valesti – midagi, mis lihtsalt ei olnud osake vanast heast Emakesest Maast. Tema „pea“ pöördus mulle otsa vaatama ja äkki süttisid selles kaksikleegid, sama sinised kui ülal tantsiv välguvalgus, ning lahvatasid eredaks, valgustades ebainimlikke nahkjaid jooni näos, mis kõige rohkem meenutas suurt tüükalist kärnkonna.

Susanil avanes deemoni silmadele ja näole kahe jala kauguselt hea vaade ja ta pistis kriiskama.

„Susan!“ röögatasin, juba sohva poole liikudes. „Mine eest ära!“ Viskusin sohva taha pikali, maandudes kõvale põrandale mürtsuga, mis põrutas mu ribisid.

Deemoni lõuad avanesid vaikse sisinaga ja kõri tõmbus imelikult kokku, kui ma sohva taha kadusin. Kostis suhisev heli ja südamesuurune osa sohvast lihtsalt lahustus udupilveks ja halvaks haisuks. Vedelikutilgad pladisesid minu lähedal põrandale ja seal, kus nad millegi vastu puutusid, tekkisid kahe sekundiga tillukesed augukesed. Veeretasin ennast sohvast ja deemoni happest eemale.

„Susan!“ karjusin. „Jookse köögi poole! Ära jää tema ja minu vahele!“

„Mis see on?“ kiljus ta mulle vastuseks.

„Üks paha tegelane.“ Tõstsin pead ja piilusin läbi suitseva augu sohvas, valmis hetkega jälle varju pugema. Deemon, jässakas ja inimesest kogukam, seisis ukseavas, mõlemad pikasõrmelised, tömbiotsaliste näppudega käed korteri sisemuse poole tõstetud. See peatus, nagu toetuks vastu kerget vaheseina.

„Miks ta sisse ei tule?“ küsis Susan kaugeimast nurgast ukse juurest. Tema selg oli vastu seina surutud, silmad pärani ja hirmunud. Jumal hoidku, mõtlesin, ära mul siin ainult minesta, Susan.

„Kodukorra eeskirjad,“ vastasin. „See ei ole surelik olend. Ta peab energiat koguma, et maja ümbritsevast barjäärist läbi murda.“

„Kas ta pääseb sisse?“ küsis Susan. Tema hääl habises. Ta esitas küsimusi, kogus infot ja andmeid, langedes tagasi ajakirjaniku elukutselisse käitumisse – sellepärast, et tema mõistuspärased ajuühendused olid lühisesse läinud, ma kahtlustasin. Nii juhtub inimestega, kes saavad deemonile esimest korda korralikult otsa vaadata.

Ruttasin tema juurde ja haarasin tal käsivarrest, tirides teda laborisse viiva luugi poole. „Mine sinna alla!“ karjusin, rebisin luugi lahti ja paljastasin kokkupandava redeli.

„Seal on pime!“ protestis Susan. „Oh issand!“ Ta pilgutas silmi, vaadates mu vöökohast allapoole. „Harry? Miks sa paljas oled?“

Vaatasin allapoole. Ja punastasin. Küllap oli käterätt maha kukkunud, kui ma ringi karglesin. Alla vaatamisel hakkasid ikka veel mu juustes pesitsevad šampoonikämbud silmadesse voolama, nii et tekkis torkiv ja kõrvetav tunne. Kas see õhtu saab veel hullemaks minna?

Ukse poolt kostis käristav heli ja kärnkonn-deemon astus koperdades sammu edasi. Nüüd oli ta mu kodus. Tema taga taevas tantsis ikka veel välk ja lisaks mulle lähenevatele suurtele ümmargustele jubedatele silmadele võisin näha üksnes inetuid küürakaid piirjooni. Tema kõri tegi kergeid lainelisi liigutusi.

„Raisk!“ ütlesin. Kriisiaegadel olen ma üpris sõnaosav. Lükkasin Susanit redeli suunas ja pöördusin ise deemonile vastu, pöidlaotsad koos, sõrmed harali, peopesad olendi poole.

Deemoni suu avanes jälle ja tekitas libedat sülgavat heli.

„Vento Riflittum!“ karjatasin, vormides oma hirmu ja mure käegakatsutavasse vormi, paisates selle oma kloppivast südamest õlgade ja käsivarte kaudu vaenlase suunas. Deemonihappe kera kihutas mu näo poole.

Mu õudus ja adrenaliin väljusid sõrmeotstest tuule kujul, kogudes piisavalt kiirust, et inimese peast juukseid kiskuda. See tabas happekera ja lennutas selle deemonile tagasi peente piiskadena, mis olevuse silmapilkselt peatasid ja isegi mõne jala võrra taanduma sundisid, küüniselised jalad mu siledal põrandal libisemas ja vaipadesse takerdumas.

Hape särtsus ja pritsis väikesi siniseid elektrisädemeid tema nahal, kuid see ei paistnud deemonile mingit häda tegevat. Kuid lahustas siiski silmapilguga tema vihmamantli ning rüüstas tohutult mu vaipu ja mööblit.

Deemon raputas pead, nagu üritades mõtteid koguda. Pöördusin kaugeima nurga poole ukse lähedal, sirutasin käe ja pasundasin: „Vento servitas!“ Mu heledast siledast puidust võlurisau helendas pimeduses, kui minu poole lendas, aetuna sama tuule õrnemast, peenemast puhangust. Püüdsin saua kätte ja suunasin deemoni poole, manades esile sügaval saua puidus peituvad pikad katkematud jõujooned. Sirutasin saua olendi poole, horisontaalselt nagu ust sulgevat latti, ja karjusin: „Välja! Välja! Välja! Sa pole siin teretulnud!“ Võib-olla oleks see mõnes muus olukorras natuke dramaatiline paistnud – aga kui deemon on parajasti sinu elutoas, ei tundu miski liiga ekstreemsena.

Kärnkonn-deemon tõmbas selja küüru, ajas lahmakad jalad laiali ja uratas, kui nähtamatu jõu laine mu sauast väljus ja luua kombel üle põranda pühkis. Tundsin, kuidas deemon mulle vastu pressis, pannes vastu saua väele, nagu oleksin surunud selle puidu vastu püstist terasvarba, ja üritades saua pooleks murda.

Pingutasime vaikides mitu sekundit, kuni mõistsin, et see olevus on minu jaoks lihtsalt liiga tugev. Ma ei suutnud teda nii kergesti eemale tõrjuda nagu väiksemat kuradikest või tüütut poltergeisti. Varsti oleksin kurnatud ning kui deemon on jälle liikumisvõimeline, siis ta kas lahustab mu happega või tatsab lähemale ja rebib mu lõhki. Ta oli tugevam kui mistahes surelik, põrgulikult kiirem ning ei kavatsegi peatuda enne, kui olen surnud või päike tõuseb või täitub veel hulk mõeldamatuid tingimusi.

„Susan!“ karjusin lõõtsutades. „Kas sa oled seal all?“

„Jaa!“ vastas ta. „Kas see läks ära?“

„Mitte päris.“ Tundsin, kuidas peopesad higiseks muutuvad, saua sile puit kippus libisema. Seebivaht silmades hakkas aina rohkem kipitama ja deemoni pilk muutus säravamaks.

„Miks sa teda põlema ei pane? Tulista! Lase see õhku!“ Tema hääles oli küsiv noot, nagu vaataks ta seal all laboris ringi.

„Ma ei saa,“ ütlesin talle. „Ma ei saa selle olendi sisse piisavalt väge pumbata, et talle viga teha, ilma et meid koos temaga õhku laseksin. Pead siit minema pääsema.“ Mu mõistus töötas tohutu kiirusega, kaaludes külmalt ja ratsionaalselt võimalusi, numbreid, energiavarusid. See asi on siin minu pärast. Kui ajan ta ühele poole, magamistuppa ja vannituppa, saaks Susan põgeneda. Teisest küljest, ta võib siin olla ka käsuga tappa mind ja kõiki tunnistajaid, ja hakkab pärast seda, kui on mulle otsa peale teinud, lihtsalt Susanit jälitama. Peab olema mingi muu viis, et Susan siit välja saada. Ja siis tuli see mulle meelde.

„Susan!“ karjusin. „Seal all mu laual on spordijoogi pudel. Joo ära, mis seal sees on, ja mõtle, et oled siit kaugel. Okei? Mõtle, et oled siit väga kaugel.“

„Leidsin!“ hõikas ta hetke pärast. „See lõhnab pahasti.“

„Kurat võtaks, see on nõiajook. See viib su siit minema. Joo ära!“

Kostsid lämbuvad helid ja hetk hiljem ütles ta: „Mis nüüd?“

Pilgutasin silmi ja vaatasin keldrisse viivat treppi. „See oleks pidanud mõjuma…“ Jäin vait, sest kärnkonnaolevus kummardus ettepoole, sirutas välja küüniselise käpa ja liikus selle pingutusega oma kolm jalga mulle lähemale. Suutsin ta hädavaevu jälle peatada, kuid ma teadsin, et juba mõne hetke pärast on ta mul kõri kallal.

„Midagi ei juhtunud,“ ütles Susan. „Kurat, Harry, me peame midagi tegema.“ Ja siis tuli ta hüpetega redelist üles, tumedad silmad hõõgumas ja minu 38.revolver käes.

„Ei!“ hüüdsin talle. „Ära tee!“ Tundsin jälle nihkumist. Deemon valmistus kõigist mu kaitsetest läbi murdma.

Värisevate kätega tõstis kahvatu Susan relva ja hakkas tulistama. A.38 Chief’s Specialis on kuus kuuli ja mina kasutan pigem keskmise kiirusega laskemoona kui soomustläbistavaid või plahvatavaid kuule või muud selletaoliselt peent. See jätab vähem võimalusi, et midagi võiks hulga võluväe läheduses viltu minna.

Püss on üpris lihtne masin. Revolver töötab väga lihtsalt. Rattakesed, hammasrattad ja lihtne kangilöök püssirohu süütamiseks. Enamasti on võluväel raske füüsikaga vägikaigast vedada.

Revolver möiratas kuus korda.

Kaks esimest lasku pidid olema mööda läinud ja midagi muud tabanud. Järgmised kaks tungisid deemoni rüüsse ja tekitasid sellesse sügavad rebendid, enne kui jätkasid metsikult oma trajektoori toas, nagu olingi kartnud, ohustades rohkem meid kui teda. Õnneks ei saanud kumbki meist rikošettidest surma ega haavata. Viies lask läks deemoni pikkade, kummalise kujuga jalgade vahelt läbi ega riivanud neid.

Kuues tabas olevust täpselt laternataoliste silmade vahele, lõi ta tasakaalust välja ja paiskas masendatud konnaliku sisina saatel pikali.

Ahmisin õhku ja haarasin Susanil randmest. „Keldrisse!“ lõõtsutasin, kui ta relva pillas. Rabelesime koos redelist alla. Ma ei vaevunud luuki enda järel kinni panema. Olevus kisub selle lihtsalt eest, kui tarvis. Praegu ma teaksin, kust ta alla võiks tulla, ilma et puuriks augu põrandasse ja mulle pähe prantsataks.

Minu tahtel hakkas saua tipp, mida ikka veel käes hoidsin, ruumi valgustades helendama.

Copyright © Jim Butcher, 2000

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Kirjastus Fantaasia

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 01/18 (Ove Hillep)

Arvustused alternatiivsest Eestist (Riho Välk)

Raamatuarvustus: Eestid, mida ei olnud (Kristjan Rätsep)

Intervjuud kogumiku „Eestid, mida ei olnud“ autoritega (Heli Illipe-Sootak)

Ursula – tark vana naine (Raul Veede)

Koondarvustus: Eepikute triloogia (Mairi Laurik)

Raamatuarvustus: Täheaeg 17, Päästa meid kurjast, ehk lõpetamata lood (Jakob Rosin)

Raamatuarvustus: Pool maailma (Ove Hillep)

Animeülevaade: Devilman Crybaby (Riho Välk)

Mänguarvustus: XCOM 2 (Jaagup Mahkra)

Palju Õnne, John McTiernan (Kalver Tamm)

Lugejakiri: Kes keda müüb? (Iti Tõnisson)

Ulmkonnakroonika 01/18

Uudiskirjandus 01/18

Jyrka karvustused 01/18 (Jüri Kallas)

Juttudest 01/18 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Pokkeriöö (Miikael Raun)

Jutt: Tundmatu surm (Manfred Kalmsten)

Jutt: Veni, vidi, vici (Tormi Ariva)

Järjejutt: Jäljekütt (Laura Loolaid, David Noë)

Raamatukatkend: Tormirinne (Jim Butcher)