Peatoimetaja veerg 01/19 (Triin Loide)

Uuest aastast ja pikkadest pühadest pisut toibunud toimetus on teie rõõmuks valmis saanud selle aasta esimese Reaktoriga. Mulle on saanud harjumuseks iga uue numbri peatoimetaja veergu kirjutades teha mingit naljakate faktide või nimetuste otsingut iga kuu kohta - kui novembris võisin ma kirjutada, et sel kuul käiakse meie traditsioonide kohaselt kosjas, siis jaanuari kohta võib öelda, et traditsiooniliselt lahutatakse jaanuaris kõige rohkem abielusid, sest - uue aasta lubadused ja "Nüüd ma hakkan oma elu uueks looma!" suhtumine. Loodetavasti pakub Reaktor neil segastel aegadel kosutust ja muidugi aitame kõigil, kelle uue aasta lubaduseks oli, et "Hakkan kirjanikuks!" seda lubadust ka vaikselt täide viia.

Sulbi on aktiveerunud ning kirjutas ka sel kuul Reaktorisse mõtiskluse, seekord siis esitab ta argumente tõlkekirjanduse kaitseks. "Eesti ulme kirjutamise, avaldamise ja lugemise asemel võiks tõlkida head angloameerika ulmet!" on juba internetiringkondades nutuhõnguliseks meemiks saanud, aga suure osaga Rauli jutust jääb üle ainult nõustuda. Ma ei esinda küll kuidagi Reaktori ametlikku seisukohta, olgu see protokollis kirjas, ja väitega, et välismaine kirjandus on "paratamatult ja loogiliselt professionaalsem kui kodumaine algupärand" ei oska ma mitte midagi peale hakata. Argumenteeritud vastuvaidlemiseks jääb justkui elu- ja kirjanduskogemusest veelnapiks, nõustuda ei saa kuidagi, vaiki olla ka kuidagi mitte. Ehk sünnib sellest piredast vastumeelsusest selle seisukoha vastu kunagi mõni kirjutis, mille julgeksin ka avaldada? Õnneks on teisi ja julgemaid avaldajaid.

Jaanuarinumbris on kokku kolm juttu. Neist kaks lühijuttu - Joel Jansi "Parempööre" (mina panin selle nime!) ja Andres Mesikepi "Langevas joones tõusvate tähtede poole", mis väärib lisapunkti puhtalt poeetilise pealkirja pärast. Lisaks on pisut pikem jutt "Punase välja aare" Mihkel Vahtralt, kellele see on Reaktori debüüt. Loodame, et ta kirjutab meile veel! Kvaliteetset ja paratamatult & loogiliselt algupärandist professionaalsemat tõlkekirjandust kahjuks pakkuda ei ole, aga etteruttavalt võin sellesisulisi murelikke ohkeid ja hammastekriginat vaigistada sellega, et veebruarisse tuleb seda kindlasti. Juba kaks tõlkijat higistavad juttude kallal, neist ühes on ligi kaheksa tuhat sõna. Ehk lootus helgemale tulevikule vaigistab meelehärmi!

Miikael Jekimov arvustab "Punisheri" uut hooaega, seekord luges Jana koomikseid, Taivo hoidis Wikipedial silma peal ning õnnesoovid läksid Tobe Hooperile. Lisaks soovib Reaktor hilinenult õnne ka Meelis Krošetskinile, kellel oli hiljuti sünnipäev. Eesti kindlasti üks viljakamaid kaanekunstnikke on ka sellekuine ulmestaar. Jürka ja Tõnis karvustavad. Skarp laiskles see kuu ja ei kirjutanud mitte midagi, tuletan seda talle nüüd veebruari jooksul paar korda meelde, mängin süümepiinadel & loodetavasti jätkab ta ka uuel aastal endises loomepalavikus. Lõpetuseks anname lugejale väikese tiiseri (ma keeldun kasutamast sõna "õrriti"; see on mägi, millel ma olen nõus surema) - kirjastus Fantaasial ilmub varsti kogumik „Hirmu ja õuduse jutud II. Üleloomuliku kirjanduse antoloogia.“ ja Eva oli nii lahke, et andis meile William Hope Hodgsoni jutu "Koletise värav". Nii et tegelikult eksisin, kvaliteetset angloameerika ulmet siiski on, hurraa, kõik on päästetud!

Nagu alati - Reaktor ootab ka uuel aastal kaastöid tõlgete, algupäraste juttude, filmi-sarja-mänguarvustuste, illustratsioonide ja niisama mõtiskluste näol. Kirjutage meile julgelt toimetus@ulmeajakiri.

Märkus: kuna mul on oma eluga parematki teha, kui jutumärke toimetada, ja Reaktor on liberaalne & tolerantne ajakiri, mis ei lase ennast eriti millestki kõigutada ega häirida, siis jätan ma inimestelt laekunud tekstides jutumärgid just sellisele kujule nagu autor ise sobivaks peab. See on maitseasi, mõlemad versioonid on lubatud ja nii jäägu.

Tervitades

Triin & toimetus

Kaanepildi autor on Toivo Tooming

Palju õnne, Tobe Hooper (Kalver Tamm)

Willard Tobe Hooper oleks mõned päevad tagasi tähistanud oma 76. sünnipäeva. Tulevane žanriikoon sündis 25. jaanuaril 1943. aastal Austinis, Texases. Esimesed lavastajakogemused sai poisikesena isa 8mm kaameraga toimetades, ametlikult alustas kuuekümnedatel dokumentaalfilmidega. Kes soovib, siis Tobe esimene täispikk film Eggshells (1969) on vaatamiseks sinutorus üleval. Tõeliselt olulised sündmused leidsid aset mõned aastad hiljem,'73. aasta kuumal suvel kui noored algajad näitlejad ja filmimeistrid võtsid üles The Texas Chainsaw Massacre (1974).

Minu enda jaoks oli huvitav vaadata erinevaid intervjuusid selle pilguga, et palju üldse mehe teistele töödele neis tähelepanu pööratakse. Mitte just väga. Poltergeist (1982) loomulikult saab oma jao ja Lifeforce (1985) mainitakse ära ning Texas Chain Saw Massacre 2 (1986). Teletöödest Salem's Lot (1979) ka. Eks ta selline õnn ja õnnetuse ühekorraga võis Tobe jaoks olla, et teed kohe oma karjääri alguses kõige olulisema töö ära ja seda latti enam hilisemate töödega ületada ei õnnestu. Suuresti muidugi õnn. On küllalt kultusfilme, mida fännid üha uuesti ja uuesti vaatavad, millest omavahel silmade särades räägivad, aga millest müütiline keskmine kinokülastaja midagi kuulnud ei ole. Mõnevõrra vähem on aga žanrifilme, mis on mõjutanud žanri tervikuna. Usinatele jääb siinkohal koduseks ülesandeks üles lugeda kõik need õudusfilmid, kus taparelvana kasutatakse mootorsaagi. Leatherface ise seisab võrdsena kõrvu Freddy Kruegeri, Michael Myersi ja Jason Voorheesiga. Lavastajad Wes Craven, Alexandre Aja ja Rob Zombie on suhteliselt täpselt ära maininud, millist osa nende endi filmidest Mootorsaemõrvad mõjutanud on.  Lugematud poodiumikohad tähtsamate, vastuolulisemate, õudsamate, parimate filmide nimistus. Ja mis kõige tähtsam, siiani mõjuv film. Eriti tähelepanuväärne, et mõjub ta palju räigemalt, kui tegelikult ekraanil näidatakse. Mul endal suhteliselt värskelt Gunnar Hanseni sünnipäevaga seoses nähtud, et ei hakanud nüüd üle vaatama, aga kõik osalised viitavad sellele, kui vähe tegelikult filmis näiteks voolavat verd näeb. 2003. aasta uusversiooniga seoses räägib Gunnar muide lugu, kuidas talle helistatakse ja räägitakse, et uus tuleb pigem selline psühhololoogiline thriller mitte verepulm nagu originaal. Gunnari küsib vastu, et olete ikka originaali näinud?

Tobe ise aga räägib, et kuna rahadega oli väga kitsas, siis ei saanud mingit laristamist endale lubada, kõik võtted pidid esimese korraga tehtud saama.  Et ta olevat pidevalt reitingukomisjoni „hüpoteetiliste küsimustega“ pommitanud, et kui nad mingi konkreetse stseeni mingil konkreetsel viisil üles filmivad, kas siis saavad PG reitingu? Aga kui konksu mille otsa ohver riputatakse näha ei ole? Ja selle uusversiooni kohta ütleb lihtsalt, et no midagi pole parata, Draculast ja Frankensteinist tehakse ju ka pidevalt...

Üks põhjus oli mul nende intervjuude vaatamiseks aga veel, ma nimelt jäin täitsa hätta sellega, et leida tema filmides ühisosa. Texas Chain Saw Massacre on dokumenaatlfilmilik, Eaten Alive (1977) psycholik, The Funhouse (1981) väga klassikaline rümbarebu, Poltergeist eriefektidest tiine, Lifeforce ulmelise elemendiga vampiirifilm, Invaders from Mars (1986) 1953 aasta filmi vaimus uusversioon, Texas Chainsaw Massacre 2 komöödiasse kalduv jaburdus. See on muide see punkt kuhu Tobe ühes 2006. aasta intervjuus ise oma filmidest rääkides pidama jäi. Uuemast kraamist sai veel ka hauakambrilugude konkurendiks planeeritud Body Bags (1993), kurjast voodilinade pressmasinast The Mangler (1995) ja ameerika teismeliste raskest kevadvahejast pajatav Crocodile (2000) vaadatud. Unenäolisus olevat see võtmesõna millele tähelepanu peaks pöörama. Olgu siis otseselt – väga mitmes filmis ongi konkreetne unenäostseen, millest keegi tegelane üles ärkab ja selgub et reaalsus on veelgi koledam või kaudselt – mitmeski filmis on vaataja see, kes vaadates jõuab võibolla sellesse seisu, et tahaks loota, et see mida ekraanilt näeb on lihtsalt halb uni. Minu enda jaoks ehk olulisem neid filme vaadates aga see, et kõikuvast kunstilisest tasemest hoolimata on neis kõigis vähemalt üks stseen, mis jääb meelde. Olgu see siis Poltergeistis peegli ees näo koorimine või Invaders for Mars õpetajanna suust turritavad konnajalad või Lifeforce naisvampiiri hoolimatus enda riietega katmisel. Muide lihtsalt ühe toreda faktina, kolmik Lifeforce, Invaders from Mars ja Texas Chainsaw Massacre 2 on produtseeritud legendaarse Cannoni stuudio poolt.

Kui mina oma retrospektiivi alustasin krokodillifilmiga Eaten Alive ja Crocodile selle lõpetas, siis tähelepanuväärsem osa Tobe kinofilmidest algab ja lõppeb Mootorsaemõrvadega. Sellele järgenud tegemistest on teleprojektid oluliselt huvitavamad. Freddy's Nightmares, Tales from the Crypt, Night Visions ja muidugi Masters of Horror – selle esimese hooaja kolmas osa Dance of the Dead on ikka väga raju vaatamine.

Õnnitlus tundub aga paslik kokku võtta sooviga, et kui järgmine kord metsas telkides mootorsae hääle peale endal kõhu lahti ehmatate meenutage hea sõnaga Tobe Hooperit.

Tallinn-Tartu ühiskirjutamine 10. jaanuaril (Laura Loolaid, Riho Välk)

Kuuldused Tartu kirjutustoa Tallinna-dessandist hakkasid levima millalgi vana aasta viimases  veerandis. Detsembri keskpaigaks oli sõjaplaan paigas: minnakse vähemalt ühe autoga jaanuari algupoolel ning ilm ja inspiratsioonilätete kokkukuivamine kedagi ei heiduta.

Laura: Startisime tuttavalt kirjutustoa-territooriumist Geenivaramu lähistel. Sõitu saatsid elavad arutelud aatomite ja krahvide teemal; samuti said üles tähendatud märksõnad õhtuse teemavaliku tarbeks. Kui Tartu rahvas “Lontinenti” jõudis, olid ulmikud juba õllejoomisega algust teinud. Sättisime end laua veerde, ootasime hilisemad saabujad ära, päälik pidas instrueeriva kõne ning kirjutamine läkski lahti.

Riho: Enamuse rahva jaoks oli tee Lounge Vintage Factory juba ammu sissetallatud, ning usinamad jõudsid kohale enne ürituse ametlikku algusaega, mina ise laekusin tubli kolmveerandtunnise hilinemisega ning ehmatasin aknast sisse vaadates päris ära - selline rahvahulk sai tähendada ainult seda, et tartlaste dessant on maandunud ja kirjutamine on täies hoos. Aga veel positiivsem oli avastus, et kogunenud summ koosnes kohalikest ja dessant oli talviste teeolude tõttu viibinud. See aga tähendas, et usinaid kirjutajaid oli pea samapalju kui mõnel lahjemal kolmandal reedel.

Kirjutamine

Laura: Praeguseaja Tartu ulmekirjutamise töötubades tegeleb igaüks reeglina oma materjaliga ja arutelud ning tagasiside toimub jooksvalt-spontaanselt. Kuid Suure sõpruskirjutamise puhul kasutasime n.ö. klassikalist kirjutustoa formaati: välja pakutakse teemad, rahvas kirjutab valitud teemal piiratud aja jooksul; pärast kella kukkumist loetakse valminud palad ette ja avaldatakse nende kohta arvamust ning arendatakse konstruktiivseid mõtteid. Sedasorti lähenemine annab (eriti pikema vinnaga ja mittelineaarselt-loojatale) võimaluse mugavustsoonist välja astuda ja oma temperamendierisuste kiuste harjutada kiirkeskendumist ja sõnaseadet pingeolukorras. Ühisarutelud aga aitavad arendada kriitikataluvuse oskusi ning annavad aimu, kuidas erinevate hoiakutega lugejad eri asjadele reageerivad.

Riho: Tallinna kirjutamistoad said alguse sellest, et ma käisin Tartus kirjutamas ja torisesin tükk aega, et miks pole Tallinnas sarnast asja. Aga eht-mitte-eestlaslikult võtsin hoopis asja kätte ja tegin ära, ning lükkasin kirjutamistoad Tallinnas käima. Formaadiks võtsin eeskuju oma ainuvisiidist, ning nii ongi tallinlased kirjutanud “vanemas” formaadis, ehk iga kord on alguses erinevad teemad-märksõnad-inspiraatorid õhku heidetud ning igaüks on saanud sealt endale meeldiva haarata. Üldjuhul oleme kirjutisi ka ette lugenud ja hinnanguid andnud. Siiski tuli seekord paratamatult formaati kärpida - kui üldjuhul on 2 tundi kirjutamiseks ja umbes tunniga jõuab kõik kirjutised ette kanda ja läbi arutleda, siis rahvarohkuse tõttu anti kirjutamiseks kolmveerandtund, mis õnneks venis täispika tunnini. Selle eest võttis aga tagasiside andmine ja arutelu päris suure osa õhtust enda alla.

Laura: Mõned jututeemad tulid “dessandiga” kaasa, mõned tuletati kohapeal. Fikseerida õnnestus niisugune nimekiri:

“Kes kurat sina oled?”

“Jänkuonu, sul on siirik rasvane”

“Rahurobot - ehk meie prooton pole paha”

“Üllus üle külluse - ehk krahvid meie seas”

“Valguse Jaagu hämar sünd”

“Tuumakrahv Veenuse soodes”

“Kõlleste lääniisandade sekeldused Orioni metsades”.

Rangelt ühe teema väljavalimise asemel jäi lõpuks töösse viis - kuid mu mälu tõrgub tuvastamast, millised just. (Tunnistan ka, et tegin kirjutades rängalt sohki: vähe sellest, et rahuroboti teemat sai sõidu ajal juba mõeldud ja arutatud, pinnalekerkinud mõte ise pärines ammusest naljaviskamisest ulmeloba-kanalis ja oli seega taga-ajus üksjagu haududa saanud.)

Riho: kui mul ei tule muud head mõtet, siis ma hakkan alternatiiv-NSVL tööstust genereerima ja tõstan selle ka igaks juhuks teisele planeedile. Mind lummavad suured vabrikud, võimsad aga lihtsakoelised masinad ning muidugi ka (vähemalt minu ettekujutus) sovietlikust mõttemaailmast.

Arutelud

Laura: Kirjutustoa meeleolukam osa - ettelugemised koos aruteludega - kujunes osalejate ja juttude rohkuse tõttu õige mahukaks. Ka arvamusi, ettepanekuid ja näpunäiteid kõlas iga kirjatöö kohta üksjagu: mida öelda lühemalt, mida pikemalt lahti kirjutada, kuhu oleks pikemat arendust tarvis, kust saaks kordusi vähemaks võtta, kus on liiga otse kõik välja öeldud, kus jääb tagamõte segaseks, kus lugejat korduste abil järje peale aidata, kus juttu hoopis teisest kohast alustada; kas tegevus toimub Pariisis, kas see on Kopli suure tähega, kas see ikka on ulme…

Siinkohal lisan konstruktiivse arutelu vaimus ka ühe mõtte tagasiside-formaadi enda  edasiarenduseks. Nimelt tundub mulle, et praegusel kujul ei toeta ülesandepüstitus ja tagasiside teineteist nii tõhusalt kui võiksid: piltlikult öeldes saavad kirjutajad instruktsiooni “tulistada puusalt”, aga tulemuste ülevaatamisel jääb hinnanguna kõlama “miks sa paremini ei sihtinud”. Selline lähenemine tekitab kirjutajas tahtmatult kaitsehoiaku ja kaitsehoiak omakorda takistab uute ideede omaksvõttu. (Meeldetuletus “ei ole vaja vabandada,” mõjub selles seisundis ka rohkem nagu kassi selga vesi.) Alternatiivina pakun välja sama sisu esitamist pisut teise mudeli alusel: jutu ettelugemine ja arendusmõtted jäävad samaks, aga tagasiside sõnastataks põhimõttel “kui mina seda jututoorikut edasi arendaksin, siis muudaksin seda ja seda, lisaksin seda ja seda”. Sel moel jääb ettepanekute rõhuasetus tsooni “kuidas juba tehtut edasi arendada” ning seda arendusvastutust jagavad nii kirjutaja kui arvajad. Julgen väita, et  niimoodi kasvab hüppeliselt  kasulike juhiste kohapeal kuuldavõtmise tõenäosus, mis omakorda aitab kaasa kollektiivsele oskuste edenemisele.

Riho: Raske on isegi öelda, mida saaks paremini teha, peale ilmselge - rohkem praktikat, rohkem kogemust ja rohkem julget pealehakkamist. Kõrge trükkimiskiirusega grafomaanina ei olnud minu jaoks eriline probleem peaaegu terviklik jutt algusest lõpuni valmis kirjutada, aga olles isegi mitmel kirjutamistoal tühja ekraani põrnitsenud ja kolm sissejuhatust järjest maha kandnud, siis ei üllata mind üldse, kui inimesi tabas korraga nii tähtajapaanika kui ka kirjutamisblokk. Ja eks ennekõike andis lõpuks ikkagi kogemustepagas tunda - Metsavana, Veskimees ja Agur, kes on aasta(kümneid) kirjutanud, suutsid ka sundasendist, käsu peale ja lühikese ajaga miskit asjalikku kirja saada. Teiste puhul oli näha, et kas ei olnud idee lendama hakanud, ei olnud osatud kuskilt alustada või ei osatud kuskile välja jõuda. Lisaks ei saanud kasutada ka tavapärast õlekõrt, sest rahvast oli palju ja aega oli vähe - kui meil kirjutamistoas tekib küsimusi, alates “ütle üks eriti maavillane poisslapse nimi” kuni “kuhu need tüübid välja võiks jõuda?”, siis oleme mõnikord seda kasvõi veerand tundi omavahel arutlenud, mis kindlasti on aidanud nii mõnestki kitsaskohast edasi jõuda.

Kuna ma oskan kritiseerida ainult äärmustes, et “see on päris hea” ja “see on ikka päris halb”, siis enamuse kritiseerimisvoorust olin ma hoopis strateegiliselt vait. Sest mida annaks tunniajalise hoogtöö halastamatu materdamine? Aga siinkohal kiidaksin Agurit, kellel tuli tagasiside andmine väga kõrgel tasemel välja. Erinevad puudujäägid toodi mõistlikult ja argumenteeritult välja ja mis veelgi uskumatum, koos reaalsete parandussoovitustega.

Ideaalne lahendus oleks muidugi ühe neljapäevaõhtu asemel, kus inimesed jooksevad pärast tööd kokku ja uue tööpäeva hirmus varakult laiali, teha terve kirjutamislaupäev/pühapäev, kus alustataks mõnusalt aeglast arutelu kohvitassi kõrvalt ning pärast viljakat kirjutamispäeva saaks õhtul mõnusalt ja rahulikult kõike läbi arutleda.

Lõpetuseks

Suur linnadevaheline sõpruskirjutamine sai selleks korraks läbi. Täname autoreid-osalejad ja eestvedajaid ning kogume vaimujõudu järgmisteks kordadeks. Kirjapisikuga ulmikutele, kes kodus loevad,  tuletame aga meelde, et Tartu ja Tallinna töötustoad toimuvad regulaarselt - tulge koos kirjutama! Seda, kas ka igast eraldiseisvast kirjatükist elulooma saab, ei garanteeri keegi, aga korrapärase ühise harjutamise, katsetamise ja eksimise (ning sõbraliku nahutamise) käigus tekib kogemus ja arenevad oskused.

Ka edastame korraldajate julgustava üleskutse kohal käinud autoritele: viimistlege sõpruskohtumisel hakatatud toorikud valmis juttudeks ja saatke Reaktorile - teile on juba veebuarinumbris mõned kohad soojas!

Päeva materjal Wikipedias, detsembris 2018 (Taivo Rist)

KUU ULMEAJAKIRI: "Other Worlds, Universe Science Fiction, and Science Stories" (7. detsember)

Õigupoolest on tegu kolme ajakirjaga, mis ilmusid 1949–1958 ja mida omavahel seob toimetaja Raymond Palmer, kes oli 1938–1949 ajakirja "Amazing Stories" toimetaja. Palmer oli 4 jalga (1.20) pikk ja küürakas ning lohutust elus leidis ta ulmes. Ajakirjade likvideerimise ja uue nime all taasasutamise peamised põhjused olid Palmeri enda sõnul rahalised. Neist 3 ajakirjast ilmus 31+4+32=67 numbrit, paksus kõikus 96 ja 160 lehekülje vahel. Ühena vähestest ulmeajakirjadest oli Palmer lisaks toimetajale ka kirjastaja, mistõttu tal trükikojas nii palju probleeme ei tekkinud.

Kaanehind oli suhteliselt kõrge 35 senti, mistõttu Palmeri juures avaldasid lugusid kõik tollased USA tippkirjanikud. Kaanekunst kuulus samuti tollasesse paremikku ja kujutas sisuliselt alati kas kosmoselaeva või napilt rõivastatud naist, polnud haruldane, et koguni mõlemat. 1957 jättis Palmer ulme maha ja keskendus ufoloogiale, avaldades muuseas artiklisarja sellest, et Maa pole kera-, vaid sõõrikukujuline. 1970. aasta kaanepildil oli sõõrikukujuline planeet ja Palmer väitis selle olevat satelliidifoto Maast.

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: brahhiosaurus (9. detsember)

Elas juura ajastul ja teda saab näha "Juura pargis". Tema pikkust on hinnatud 18–21 meetrini, kõrgust 9–13 meetrini ja massi 28–58 tonnini. Ainuüksi tema süda võis kaaluda 4 tsentnerit. Erinevalt enamikust saurustest olid tema esijalad tagajalgadest pikemad. Nähtavasti pidi ta iga päev sööma 2–4 tsentnerit taimetoitu, põhiliselt okaspuid ja puusõnajalgu, sest lehtpuid polnud tollal veel arenenud. Tõenäoliselt ei suutnud ta end tagajalgadele püsti ajada.

KUU TEADLANE: Enrico Fermi (10. detsember)

Itaalia tuumafüüsik (1900–1954). Mussolini määras ta 1929 Itaalia Kuninglikku Akadeemiasse ja ta astus samal aastal Fašistlikkusse Parteisse.

Ta pälvis 1938 Nobeli füüsikapreemia töö eest uute isotoopide avastamise eest radioaktiivse beetalagunemise abil, aga ei naasnud auhinna kättesaamise järel Stokholmist kodumaale, vaid sõitis koos perega USA-sse, sest tema naine Laura oli juut ja lapsed pooljuudid. Fermi käivitas maailma esimese tuumareaktori 1942, veel enne USA kodanikuks saamist 1944. aastal.

Tuumareaktoreid organiseeris ja tuumakatsetusi korraldas ta üsna mitu. Vikipeedias on koguni loend asjadest, mis on nimetatud Enrico Fermi järgi (19 füüsika, 7 matemaatika, 11 tehnika ja 13 muud asja).

KUU ARVUTIMÄNG: "Sonic Adventure" (23. detsember, avaldamise 20. aastapäev)

Esimene täielikult 3D Sony platvormmäng. Seda on nimetatud üheks kõigi aegade parimatest videomängudest ja seda on müüdud 2½ miljonit eksemplari.

Mängija kontrollib üht 6 tegelasest, kel igaühel omad omadused. Nagu ikka, tuleb võita doktor Robotnik ja tema robotite armee, samuti kuri Chaos, kes just selles mängus esimest korda esineb. Mitmel tasemel leidub ülejäänud sündmustikust sõltumatuid minimänge. Kui varem keskendusid

3D-platvormmängud maadeavastamisele ja asjade kogumisele, siis "Sonic Adventure" juurutas lineaarse mängu. 2001. aastal järgnes "Sonic Adventure 2", millel aga nii hästi ei läinud.

KUU ASTRONOOMIA: Apollo 8 (24. detsember, apogee saavutamise 50. aastapäev)

Esimene kosmoselend, milles vabaneti Maa gravitatsioonist, ja esimene kosmoselend ümber Kuu. Astronaudid tegid ümber Kuu kümmekond tiiru ja jälgisid esimestena Maa tõusu. Peale selle lugesid nad raadio teel ameerika rahvale piiblit, mille eest ameerika ateistid nad kohtusse kaebasid. "Time" valis "Apollo 8" meeskonna aasta inimesteks.

KUU ULMEJUTT: "Jõulukoraal proosas" (25. detsember, tegevuse toimumise aastapäev)

Charles Dickensi ulmejutt ihnurist Ebenezer Scrooge'ist, keda viiakse minevikku ja tulevikku ning kes otsustab tulevikku muuta sel moel, et on edaspidi vähem ihne. "Jõulukoraalist proosas" on tehtud lugematul hulgal ekraniseeringuid, millest esimene valmis juba 1901. Nende tegelasteks on muuhulgas muppetid, Miki-Hiire seltskond, Bugs Bunny seltskond, Ränirahnude seltskond, smurfid, Blackadderi seltskond (paroodia – Scrooge muutub lahkest ihnsaks), Beavis ja Butthead ja nii edasi.

KUU KOSMOSEPILT: Rahvusvahelise Kosmosejaamaga põkkunud "Endeavour" (6. detsember)

Kõrgus maapinnast umbes 350 km. See oli "Endeavouri" viimane missioon. Pilt on tehtud "Sojuzi" pardalt, mis samal päeval naases Maale, viies ära 3 kosmonauti pärast 159 päeva pikkust missiooni.

KUU KIRJANDUSLOEND: H. Ryder Haggardi teoste loend (3. detsember)

Eesti keeles on Haggardilt ilmunud näiteks "Kuningas Saalomoni kaevandused" ja "Montezuma tütar", aga ta on kirjutanud veel hulga muudki, ainuüksi Allan Quatermaine'i seerias on 15 romaani ja üks lühijutukogu. Quatermaine'i seeria toimub enamasti Lõuna-Aafrikas, mida Haggard hästi tundis.

KUU ARVUTIMÄNGULOEND: "Mystery Dungeoni" videomängude loend (10. detsember)

"Mystery Dungeon" on "Rogue"-sarnaste käigupõhiste mängude seeria. Enamiku mängudest tootis Jaapanis 1984 asutatud firma "Chunsoft", aga mõnikord on "Chunsoft" ka mõnele teisele firmale mängu loomiseks litsentsi andnud. Esimene mäng ilmus 1993 ja kandis pealkirja "Torneko no Daibōken: Fushigino Dungeon", see ilmus ainult Jaapanis ja kuulus sarja "Dragon Quest". Seni viimane, 31. mäng ilmus 2018. Äriliselt edukaim ja arvatavasti ka mõjukaim neist on "Pokémon Mystery Dungeon", mida on müüdud üle miljoni eksemplari.

KUU AUHINNALOEND: "Mustale peeglile" antud auhindade ja nominatsioonide loend

"Must peegel" on briti teadusulme-telesari, mille esimene hooaeg algas 4. detsembril 2011. Teine hooaeg algas 2013. aasta alguses, kolmas 2016. aasta lõpus ja neljas 2017. aasta lõpus. Teise ja kolmanda hooaja vahel ilmus 2014. aastal "jõulu-eri", 2018. aasta lõpus järgnes film. Välja kuulutatud on viieski hooaeg. Tegevus toimub tavaliselt alternatiivses olevikus või lähitulevikus, õhkkond on harilikult tume ja satiiriline. Sageli käsitletakse tänapäeval vastuolusid tekitavaid teemasid ja ulme kasutamine annab võimaluse pääseda tsensuuri küünistest. Kriitika on olnud positiivne: "Hugo" nominatsioonid, "Saturni" nominatsioonid, "Emmy" ja BAFTA auhinnad, vaadake parem ise. 13 episoodi on kokku saanud 70 nominatsiooni, neist "USS Callister" üksinda 24.

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU KOSMOSEPILT: Eesti virmalised (31. detsember)

KUU TULEVIKUVIDEO: Marsi koloniseerimine (1. detsember)

Vaadake, kuidas Marsil elama hakatakse. Vähemalt NASA arvates. Video kestab 6 minutit.

KUU OLEVIKUVIDEO: Kliima soojenemine (14. detsember)

Vaadake, kuidas Maa kliima on muutunud aastatel 1880–2017 võrreldes aastate 1951–1980 keskmisega. Video kestab 38 sekundit.

KUU VANAFILM: "Robinet, lühikest aega autojuht" (3. detsember)

1914. aasta itaalia film. Robinet tahab õppida autojuhiks. Ta istub autorooli ja sõidab mööda linna, põhjustades paljudele varalist kahju. Auto ei saa sealjuures kröömivõrragi kahjustada. Kõik inimesed, kelle asjadele Robinet on otsa sõitnud, tulevad tema koju kahjutasu nõudma. Kohati oli film naljakas ja kestab ainult 6½ minutit. Algust saaks veelgi minutijagu kärpida.

KUU VANAFILM: "Stella Maris" (18. detsember)

Mary Pickfordi üks hiilgeteoseid, võib-olla parimgi film. Pickford on topeltrollis, mängides korraga kaunitari ja koletist, ning mõlemas suurepärane. Soovitan vaadata! Pikkus 1 tund 23 minutit. Film valmis 1918 ja põhineb William John Locke'i 1913. aasta samanimelisel romaanil. Locke oli oma eluajal üks USA kõige populaarsemaid kirjanikke, aga tänapäeval unustatud – ja seegi film annab pisut aimu, miks. Näitlejad on väga head, kaasa arvatud koer, Marcia Manon kandideerinuks naiskõrvalosa "Oscarile", kui seda sel aastal jagatuks, teist korda üle vaadates täheldan eeskujulikku montaaži, lihtsalt lähtematerjal ... Juba 1925 tehti "Stella Marisest" uusekraniseering, seekord topeltrollis Mary Philbin.

Kuu lõpus tähistas Commons NASA 60. sünnipäeva NASA ajaloo videotega kolmel järjestikusel päeval, aga neid ma linkima ei hakka, sest neis kõigis on NASA enesepromo rohkem kui teadust.

Repliik: Pätiromantika kaitseks (Joel Jans)

Seda vastulauset ajendas mind kirjutama Raul Sulbi poolt eelmises numbris avaldatud repliik „Ulme maine ehk enesepettuse magus valu” ning seal esitatud kriitika punkarluse vastu. Ka on Raul eravestlustes varemgi avaldanud arvamust, et punkarlust on eesti ulmes liiga palju ning tema ootaks rohkem krahve, intriige ja suurejoonelisust.

Suureplaanilisuse ihalusele ma vastu ei vaidlekski. Küll aga pole ma temaga teps mitte päri punkarite ja krahvide teemal. Minule näiteks „Krahv Monte Cristo“ ei meeldinud. See, kui peategelane vanglas tegutses, oli isegi huvitav, kuid kõik sellele järgnev tüütu sahmerdamine ja intriigitsemine oli mulle surmigav ning praeguseks ma isegi ei mäleta, kas ma selle teose üldse lõpuni lugesin. Monte Cristoga paralleelselt loetud „220 päeva tähelaevas” või „Purpurpunaste pilvede maa” istusid mulle kirjeldamatult paremini ja võin neist tänaseni mitmeid lõike peast tsiteerida. Viimasel ajal ulmikute seas levinud kombe kohaselt võiksin nüüd minagi hakata virtuaalselt jalgu trampima ja küsima, et miks ei kirjutata hoogsat lihtsat kosmoseseiklust? Või kus on raske küberpunk? Rajaniemilikult tehnotiined tulevikunägemused ja värvikad häkkerid? Aga ma annan endale aru, et iga autor kirjutab seda, mis talle meeldib ja pole mõtet nõuda pagarilt seapraadi või oodata külmletist tulist jäätist.

Jah. kindlasti olen nõus, et kõigil on õigus enda arvamusele, aga kui see arvamus on sedavõrd fundamentaalne ja vastuvaidlemist mittesalliv ning a) sisaldab seisukohti stiilis: "Selline ongi kirjandus!" või "Selline peabki kirjandus olema!" siis asi pole enam subjektiivses maitses, vaid mingis üldises süstemaatilises mõtteviisis, mida püütakse ainuõigeks kuulutada ja sel juhul tuleks vastu vaielda küll. Näiteks mis otsast on realistliku elu või punkarite kujutamine nüüd kirjanduses vale? Minu arvates annab meid igapäevaselt ümbritsevate inimeste kirjeldamine kirjutamisaja ajastu õhustikku palju paremini edasi ning nende värvikatele külgedele või veidrustele keskendumine on eestlastele omane viis maailma näha. Meenutagem kas või laulusalmi: „Vabrikute kõrval, seal kus külamehed vankritega alla sõitsid mäest“. Selline Sõpruse Puiestee või Vennaskonna ultramelanhoolsus on minu arvates see õige ja meile omane teema, mitte angloameerikast laenatud ja lõpuni mõistetamatu kultuur või kauged krahvid, keda pole juba terve sajand väljaspool tolmunud raamatuid kohatud. Sest olgem ausad, mis krahve meil praegu tänapäeval on? Minul tuleb meelde vaid krahv Viktor Vassiljev ja Aivar Riisalu.

Kindlasti ei saa nõustuda ka Rauli väitega, et punkarluse ja jomkanduse on eestikeelsesse ulmesse toonud just Maniakkide Tänav ja „tema koolkond“. Kui mõelda üheksakümnendate ja nullindate ulme peale, siis päris paljud autorid olid ka toona niiöelda lihtsad inimesed (nagu Berg või Tarlap) ja kirjutasid lihtsatel teemadel. Ehk parmu-ulmet kirjutati sel ajal teps mitte vähem kui praegu. Mõne näitena võib siin tuua Marek Simpsoni "Igori surma", Abel Caini "Uisomäe", mis puhas (a)sotsiaalne hala "madalatel teemadel” ja mille kohta on baasis öeldud: "töömesilased on märjukese mõjul sumisevateks parmudeks muutunud." Ka Orlau ühe jutu minategelane oli joodik, kelle naine vahepeal imeliselt noorenes jne. Neid näiteid võiks tuua veel lehekülgede viisi, kuid milleks? Pigem toome vastupidiseid näiteid. Igast küljest aadellikud French ja Koulu, Mart Sandri targad mungad Lux Gravises, Triinu Merese kosmilised aadlikud. Aga eks mees, kelle käes on haamer, näeb igal pool naelu.

Kuid me ei pea piirduma siin ainult Eesti näidetega. Tarantino filme armastavad väga paljud ning kes on seal tegelasteks? Eks ikka eluheidikud, rumalad, kuid ennasttäis röövlid ja gängsterid või relvakangelased. Ka kogu Itaalia hiigelsuur spagetiwesternite-frantsiis kujutab endast vastandit ameerikalikele liiga puhastele westernidele, kus head tegelased riietuvad valgesse ning pahad musta ja kogu tegevusel on pealekasvavale põlvkonnale moraalne sõnum. Inimesed tüdinesid neist ning soovisid rohkem halle ja elulisemaid karaktereid, kes kõiguvad hea ning halva piiril. Ikoonilised tegelased nagu Tucho, Django või Thomas Milani mängitud El Vasco on pisipätid, kes üritavad leida ainult halbade valikute seast õiget ning aegamööda on sedalaadi tegelaste kasutamine muutunud juba kaanoniks. Ka hiigelsuure eelarvega tehtud mängus Red Dead Redemption 1-2 või hiljuti meiegi kinodes linastunud filmis „The Sisters Brothers” tegutsevad enam mitte mustvalged ja eksimatud kangelased, vaid lihtsad seadusega pahuksis inimesed. Ikoonilistest filmidest, kus sedalaadi tegelased, võiks rääkida veel lehekülgede viisi, aga piirdun siin veel vaid ühe viimase näitega – Big Lebowski – film, mille peategelane oli nii inspireeriv, et tema ellusuhtumine on praeguseks muutunud jäljendusobjektiks.

Kokkuvõtteks tundub mulle, et see, mida pätiromantika ja jomkanduse üle nurisevad ulmikud tegelikult tahavad, on klassikaline seikluskirjandus ulme kujul ja eks ma mingis mõttes ka mõistan seda, kuna lugesin ka ise väiksena ahnelt seiklusjutte. Aga lapsepõlve pole mõtet ülemäära kinni jääda ning nõuda kogu elu üht ja sedasama söökla kaerakilet koos krahvide ja moosiga tundub minule pisut küündimatu :)

Meil on algernonlased, täheaeglased, mantlased, siis on veel keegi tundmatu Hargla ja hirmus President – kõik nad teavad täpselt, kuidas hea tekst lõhnama ja maitsema peaks, aga läbivat šedöövrit, mis kõigile sobiks, ei ilmu ja ei ilmugi. Erinevatele gruppidele meeldivaid asju ilmub aga kõige kisa kiuste ning võikski sellele keskenduda, mitte üritada kõike stiile, ideid ja tekste ühte nõukogude vormi suruda. Aga kui kivi on saapas, ega siis aita, et lilleväljal seisad.

Repliik: Tõlkekirjanduse kaitseks (Raul Sulbi)

Seoses Fr. R. Kreutzwaldi ennemuistsete juttude ainelise ulmeantoloogia «Vinguv jalaluu» ilmumisega avaldati Indrek Hargla talendi austajate Facebooki lehel detsembris 2018 hulk intervjuusid kogumiku jaoks lugusid kirjutanud autoritega. Sõna sai ka antoloogia koostaja Indrek Hargla ise, kes 27ndal detsembril avaldatud intervjuus ütles vastuseks mängulisele küsimusele, mida teeks ja peaks ta oluliseks kirjandusministrina, järgmist:

«Loomulikult lähtub ta sellest, et kirjasõna on eesti rahva kestmises olnud (ja jääb) üheks kõige olulisemaks tugisambaks ning vastavalt sellele ja tulenevalt Põhiseadusest tuleb riigi poolt ka algupärase ilukirjanduse loomist kohelda. Esiteks muidugi kaotab minister ära algupärase ilukirjanduse käibemaksu. /———/ Neljandaks viiakse sisse muudatused raamatukoguhüvitiste maksmise korda – seda hakkavad saama ainult Eesti autorid ja lõpeb ära maksumaksja raha kantimine välismaale /———/. Ja viiendaks – mis johtub loogiliselt eeltoodud mõtetest – jääb kirjanduse rahastamist korraldama ainult Kultuurkapital, ainult selle vahega, et raha antakse ainult algupärasele eesti kirjandusele ja selle tõlkimisele.»

Tsitaadist jätsin välja punktid, millega ma ei näe põhjust vaielda. Küll aga ehmatas allesjäetud osa mind esimesel lugemisel päris kõvasti ära. Indrek Hargla võiks kutselise kirjaniku ja eluaegse raamatulugejana siiski ju teada, et selliste väikekeelte ja -kultuuride nagu Eesti puhul on tõlkekultuur lahutamatult seotud algupärase kultuuriga, ühte ei saa nii jäigalt teisest lahutada, nagu intervjueeritav näikse soovivat.

Natuke murrab Hargla sisse ka lahtisest uksest, sest raamatukoguhüvitist ei «kandita välismaale» minu teada juba mitu aastat. Tõsi, algusaegadel said sellest rahast miskipärast osa ka menukate lääne autorite pärijad, aga praegu piirdub see «raha läände kantimine» tõlkijate töö tasustamisega raamatukoguhüvitistest. Ei saagi aru, kas ka see peaks Hargla meelest lõppema. Vist küll.

Peamiselt aimdub tsiteeritud lausetest siiski soov algupärane kirjandus eestikeelsest tõlkekultuurist «lahti ühendada» ja nende vahele müür ehitada. Jaburamat ideed ei ole minu silmad ammu kuskilt mustvalgel lugema juhtunud. Kultuurkapital toetab lisaks eesti kirjandusele tõesti juba hulk aastaid vähesel määral ka tõlkekirjanduse väljaandmist Eestis. Mitte Agatha Christie ega Barbara Cartlandi avaldamist, millega ei ole seotud erilisi äririske, vaid ikka rohkem nišši kuuluva väärtkirjanduse väljaandmist, erinevalt algupärasest kirjandusest, kus üks meie menukaim ja oma pööraste tiraažidega vabalt isemajandav kirjanik Indrek Hargla (ja muuhulgas ka tema Melchiori raamatud) on nautinud regulaarseid Kulka rahasüste. Eks see ole Kultuurkapitali otsus ja mina selle vastu ei vaidle. Loll oleks ju mitte võtta, kui antakse. Või jätta küsimata, kui tead, et tõenäoliselt antakse.

Aga see selleks. Antud artikli kontekstis on oluline, et just Hargla tahab miskipärast Kulkal keelata kellelegi raha eraldamast. Ja see keegi on tõlkekirjanduse väljaandjad. On üldteada fakt, et Eesti kirjastusmaailmas on kõigekehvema müügipotentsiaaliga just tõlgitud ilukirjanduse avaldamine. Algupärandid müüvad märksa paremini, kuna eestlane lihtsalt mingil irratsionaalsel põhjusel armastab eesti kirjandust (irratsionaalsel selles mõttes, et väliskirjanduse teemade ampluaa on ju märksa laiem ja emotsionaal-esteetiline tase ning mõjujõud reeglina suurem, väliskirjandus on paratamatult ja loogiliselt ju professionaalsem). Rääkimata tarbekirjandusest, eneseabiraamatutest ja looritamata pettusega tegelevast kirjasõnast (nõiad, horoskoobid, kristalliraamatud). Eestlane armastab neid kõige rohkem ja neil läheb poodides kõige paremini.

Kõige halvemini läheb, nagu juba öeldud, aga tõlgitud ilukirjandusel, sealhulgas ka tõlkeulmel, kui jätta kõrvale üksikud hitid nagu Harry Potter või Tolkien või Pratchett. Kehvasti läheb muidugi ka tõlgitud peavoolu realistlikul ja psühholoogilisel romaanil, postmodernsel kirjandusel (kui see ei ilmu just turusolke-sarjas Loomingu Raamatukogu, mis müüb ennast jõhkrate dumping-hindadega), kehvasti läheb kriminullil, kui see pole just moodne «Skandinaavia Sünge», kehvasti läheb ajaloolisel ja seiklusromaanil, aga kõige kehvemini läheb ulmel ja eks ulme on ka antud väljaande lugejaile vast kõige tähtsam. Aga faktiks jääb, iga kirjastaja kinnitab teile, et eesti kirjandus müüb keskmiselt paremini kui tõlkekirjandus.

Mujal maailmas müüvad loetletud ajaviitekirjanduseks liigituvad žanrid muidugi üsna hästi, aga meie eripära on naeruväärselt ja absurdselt väike raamatuturg, mille põhjuseks on meie rahvaarvu väiksus. Turureeglid ja loogika siin lihtsal ei kehti. Kolm inimest ei saa moodustada kvartetti. Eesti eripära on, et meie oludes ei tule isegi ajaviitelisemat laadi tõlkekirjandus omadega turuoludes toime, ka see taim vajab kastmist ja tokkide ning nööridega toestamist. Kõigelt sellelt tahab menukirjanik Hargla toetused tagant ära võtta. Nende toetamine peaks olema keelatud. Las need tomatitaimed kasva kasvuhoones ilma tokkide ja nöörideta ise.

Püüan siis järgnevalt veidi selgitada, miks see oleks düstoopiline tulevik ja üldse halb mõte, miks tõlkekirjandus on oluline. Nagu Hargla Kreutzwaldi-fännina kindlasti 19. sajandi Eesti kirjanduspilti teab, siis hakkas algupärane eesti kirjandus tekkima ja elujõudu näitama just sel ajahetkel, kui meil hakati suuremas mahus tõlkima muu maailma ilukirjandust, esialgu kobamisi, pigem ümberjutustuste ja mugandustena, aga ajapikku üha korralikumate, üha akuraatsemate tõlgetena (ja nii on see olnud kõigis väikekeeltes/kultuurides). Just oma emakeeles kogemine, mida ja kuidas on tehtud mujal maailmas, andis selle hädavajaliku sädeme kohaliku kirjanduse sünniks ja arenguks. Muidugi oli meil oma aines ja omad legendid, aga kuidas neist ilukirjandust teha, selleks oli vaja omas keeles näha, läbi tunnetada ja mõista, kuidas seda mujal tehakse.

Tasemel omakeelse tõlkekirjanduse olemasolu on hädavajalikuks eelduseks, et saaks eksisteerida tasemel algupärane kirjandus. Eesti kirjandus ei saa eksisteerida asjana iseeneses, elevandiluust tornis, teadmata midagi muu maailma kirjanduse teemadest, arengutest, ajaloost ja tehnikatest. Ja seda hädavajalikku seost, muu maailma kirjanduse mõistmist ei teki, kui lugeda neid teiste maade autorite tekste originaalina inglise või mõnes muus keeles või tõlgetena inglise, vene või soome keele vahendusel. Kirjandus on keelefenomen, emakeelne fenomen. Et väliskirjanduse õppetunde oleks võimalik kõrva taha panna ja neist õppida, neid mõista, selleks peab see väliskirjandus eksisteerima samas keeles, milles ise kirjutatakse. Seda lihtsat üldkultuurilist tõsiasja on maailmas kordi ja kordi eri maades tõestatud. Ilma tõlkekultuurita ei saa eksisteerida algupärast. Need on integraalselt seotud. Nabanööri pidi.

Vaid võõrkeelse kirjanduse lugemise pinnalt ise kirjutada proovimine annab tulemuseks umbes samasuguse kehva derivaadi, nagu vaid filmivaatamise emotsiooni pealt kirjanduse viljelemine. See välismaine kunstkirjanduse tippsaak peab eksisteerima kirjutamisambitsiooniga debütandi emakeeles, et tal oleks võimalik neid mõtteid, väljendusviise, tehnilisi nippe ära õppida, nendega dialoogi asuda, neile tugineda millegi uue loomiseks.

Loomulikult võib meie tõlgete tasemega suuremal või vähemal määral mitte rahul olla, aga see ei saa olla õigustuseks neilt toetuste äravõtmiseks. Sest samal määral võib ju rohkem või vähem mitte rahul olla ka meie algupärase kirjanduse tasemega. Tõlgete maailm ei eksisteeri eraldi, see on seotud algupärase kirjandusega (mida loevad ju ka tõlkijad) nagu ühendatud anumad. Et taset tõsta, tuleb taset tõsta mõlemal. Toetused, mis võimaldavad kirjastajal olla nõudlikum ja maksta paremat honorari, on selleks päris hea moodus. Loomulikult tuleks neid toetusi praegustega võrreldes kordades suurendada, aga just selles suunas. Mitte toetusi ära võtta või ära keelata.

Nii et suurendagem Kulka toetuste eelarvet oluliselt, mitte hakakem looma nimekirju neist, kellele mingil tingimusel toetusraha anda ei tohi. Tõlkekirjandus saab praegu algupäranditega võrreldes Kulkast niikuinii pudemeid ja riismeid. Seda suhet tuleks tõlkekirjanduse poole hoopis suurendada, mitte laternaid sootuks kinni lüüa.

Full disclosure:

Artikli autor on suuresti tõlkekirjanduse avaldamisele keskenduva kirjastuse Viiking juhataja. Samuti on ta juba lapsest peale koduse raamaturiiuli ees ja hiljem nooruki ning täiskasvanuna raamatukogudes ja -poodides eelistanud (üksikute harvade eranditega) pea alati tõlkekirjandust algupärasele eesti kirjandusele, sõltumata žanrist (romaan, jutt, novellikogu, näidend, luuletus, värssdraama) ja kirjandusliigist (seiklus, ulme, kriminull, ajalooline, realistlik või psühholoogiline peavool). Peamiselt põhjusel, et eesti kirjandus on igav, kodukootud ja maavillane, tõlkekirjandus aga põnev, eksootiline ja dünaamiline, professionaalselt teostatud ja kirjutatud lugejatele, mitte kirjaniku enda jaoks.

Segavereline koomiksimaailm: Unsounded (Jana Raidma)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Jaanuarinumbris haaran teatepulga enda kätte, et pajatada veebikoomiksist “Unsounded”.

Seiklus võib alata!

“Unsounded” on ameerika autori, Ashley Cope’i, loodud veebikoomiks, mis ilmub 2010 aastast saadik kolm korda nädalas. Tegu on suurejoonelise fantaasialooga, mis algab petlikult lihtsalt. Väike sabaga vargatüdruk Sette saadetakse teele ülesandega oma kaugel elava nõo käest võlad sisse nõuda ning tema ihukaitsja rolli sunnitakse zombistunud maag Duane. Muidugi pole kõik nii, nagu esialgu paistab, ning meie kangelased mässitakse üha keerulisematesse probleemidesse. Loos leidub parajalt pätiromantikat ja üksjagu õukonnaintriige, sekka seiklust, nalja, reetmisi ja madinat; ka verd ja soolikaid lendab korralikult.

Intriigid kuninglikus palees

Veebikoomiks poleks veebikoomiks ilma kunstilise pooleta. Kuigi “Unsounded” ilmub regulaarselt ja sagedasti (kolm korda nädalas!), on selle visuaalne pool imeilus ning teeb nii mõnelegi Marveli või DC numbrile silmad ette. Veebikoomiksites seas aga tõuseb “Unsounded” esile sellega, kui osavalt autor kasutab erinevaid veebi-väljendusvõimalusi. Kui paljude veebikoomiksid on lihtsalt koomiksilehed, mida saab internetis sirvida, siis “Unsounded” ongi algusest saadik mõeldud just võrgus lugemiseks. Küll küünitavad tegelased pildiraamidest välja (mõnikord kukuvad ka pildilt alla), küll  muutub kogu veebileht pimedasse hauakambrisse ronides sünkjaks - või siis pannakse see lihtsalt põlema. Vahel, kui mõni peategelastest on suuremas madinas uperkuuti käinud, lükatakse kreeni ka navigatsiooninupud ja siin-seal leidub hästiajastatud animatsioone. Kuigi nüüdseks on “Unsounded” ilmunud ka paberil, on selle loomulik lugemiskeskkond siiski internet.

Appi, mu koomiks põleb!

Loo peategelased on nagu öö ja päev. Sette Frummagem, Sharteshane’i suurima vargapealiku tütar, on julge, ebaviisakas, ning enesekindlust jagub tal viie eest. Pätt, varas ja valetaja nagu kogu ülejäänud Frummagemi klann, ei pea Sette lugu muust, kui oma perekonnast.

Sette peab oma isale tõestama, et ka tema on tõeline varas ja klanni liige ning selleks tuleb tal pea pool kontinenti eemal elavalt nõolt (kellel on muidugi ka oma väike vargabande ja skeemid teoksil) sisse nõuda vargapealikule kuuluv kasumiosa. Või vähemalt nii ta arvab.

Duane Adelier, Sette vastu-tahtmist kaaslane ja kaitsja, on aus - suisa õilis - härrasmees, kes on iga hetk valmis inimesi aitama. Kui need inimesed aga juhtuvad valet usku olema, on Duane pärast nende päästmist valmis pikalt ja vihaselt seletama, miks nad eksivad, ja et nende jumalad on surnud. Osava maagi ja võitlejana on Duane’i ülesandeks Settet tema missiooni ajal kaitsta ning tüdruk ühes tükis koju tagasi tuua (või vähemalt nii ta arvab) - vastasel juhul räägib Sette isa kogu linnale, et Duane ei ole mitte inimene, vaid kõdunev laip.

Nii Duane kui Sette on mõnes mõttes anomaaliad. Kuigi zombid on nende maailmas üsna igapäevane nähtus, on nad kõik sama head, kui mõistuseta marutõbised koerad, keda saab vaid lihtsamateks töödeks kasutada. Rääkiv zombi, kes oskab maagiat? Võimatu! Ja ometi Duane suudab seda kõike. Vähemalt päevasel ajal. Ning kuigi maailm on täis igasuguseid kolle ja elukaid, ei ole veel keegi kuulnud sabaga tüdrukust ja paljud kahtlevad, kas Sette ikka on oma isa lihane tütar.

Maagia selles maailmas on hästi läbi mõeldud ja detailne, ilma, et see liiga keeruliseks muutuks, ning ei jää alla näiteks Brandon Sandersoni loodud süsteemidele. Mõnusalt kirju ja omapärane on ka maailm ise - ei ole lihtsalt "keskaeg, aga maagiaga". Täpset ajastut, millega võrrelda, on raske määrata. Nagu oleks hiline keskaeg, aga samas on olemas võlujõul lennumasinad ja mechad ning tehisjäsemed, mis on vaat et paremadki, kui lihast ja luust. Mõnes mõttes saaks paralleele tõmmata hoopis küberpungiga: high magic, low life.

[Laura: mina olen “Unsounded” lugemisjärjega üsna alguses ja seetõttu suuri järeldusi veel ei tee, aga esimestes peatükkides nähtud olendid, esteetika ja tehnikavidinad tekitasid kohe seose mänguga “Planescape: Torment”. Mõistuslik zombi Duane võimendab neid seoseid veelgi; samas hingestatud ebasurnu karakter loob omakorda seoseid veebiseriaaliga “Journey Quest”...]

Pisut “Pacific Rim”, või kuidas?

Lugemissoovituse suuname sellisele koomiksisõbrale, kellele on mokkamööda eelkirjeldatud rännaku- ja seikluselemendid, ja kes eelistavad mitte-nii-sirgjoonelisi peategelasi. Samuti sobib “Unsounded” pigem lugejale, keda ei peluta jõuline emotsionaalne loksutamine, sest loos põimuvad südamlik-härdad momendid (mälestused kadunud aegadest ja kadunud lähedastest) jube-jõledate katsumuste (kombitsad, katakombid, kooljaliha) ja lustlik-absurdsete olukordadega [Laura: ma nägin ühe koha peal lendavat perset!].

Praegu kogub “Unsounded” hoogu neljateistkümnendaks peatükiks (traditsiooniks on kujunenud kuuajalised pausid peatükkide vahel) ja lugu läheb edasi 14. veebruaril. Seega, usinamal lugejal on praegu hea alustada - jõuab veebruariks järje peale! Lugu hakkab pihta siit: www.casualvillain.com/Unsounded/comic/ch01/ch01_01.html ja sisukorra leiab siit: www.casualvillain.com/Unsounded/comic+index/.

Filmiarvustus: Io (Triin Loide)

Hiljuti Netflixis ulmefilm “Io” on järjekordne (ulme)film, mida ma asusin vaatama suurte lootuste ja ootustega, aga peale mille vaatamist pole ma kindel kas ma raiskasin oma elust just jupp aega, mida ma kunagi tagasi ei saa, või olen äkki liiga rumal või ajast maha jäänud, et suurt kunsti mõista. Mõlemad variandid on tegelikult võimalik, samuti nende kombinatsioonid, aga ikkagi tunnen, et teinekord maksaks sisetunnet usaldada ja film lihtsalt kinni panna. Minu aeg siin planeedil on kahjuks piiratud ja ma pean suhtuma konservatiivsemalt selle kulutamisesse.

Sama tunne on mind viimastel aastatel tabanud paljusid, kui mitte enamikke filme vaadates, nii et ma olen nõus leppima asjaoluga, et asi on minus, mitte maailmas. Aga siiski – "Bird Box" (2018) arvustus jäigi mul lõpuks kirjutamata, sest väga raske on „Ärge seda nüüd küll vaadake, lugege parem raamatut ja unustage see film ära!” piisavalt palju kordi erinevates sõnastustes öelda, et saaks mingisuguse arvestatava arvustuse mahu täis ja ei tekiks tunne, et rooman lati alt läbi ja paisutan kunstlikult Reaktori mahtu. Täpselt sama saatus tabas ka filme nagu „How It Ends”, „Extinction”, „Tau” ja „Arq”. Ma põhimõtteliselt asusin neid vaatama nii, et märkmik ühes ja pastakas teises käes, et käigu pealt märkmeid teha ja tühjaks need lehed jäidki.

Kuna ulmenarratiivid kipuvad peegeldama ühiskonna üldist meelestatust ja zeitgeisti, siis kipuvad viimase aastakümne jooksul väljalastud ulmefilmid olema süngemast süngemad – ilmselt oleks palju loota, et me niipea naaseksime 70-80ndate joviaalsusesse või vähemalt 90ndate teatud optimismi („Matrixi” triloogia lõpus inimesed siiski võidavad, „Gattacas” jõuab geneetiline untermensch kosmosesse jne). „Io” on samuti sünge, suuresti lootusetu ja seab esimese paari minutiga üles täitsa aktsepteeritava taustsüsteemi. Inimkond on planeet Maa tuksi keeranud ning enamik inimesi on kas surnud või põgenenud kosmossesse, Jupiteri kuu Io orbiidil tiirlevasse suurde kolooniasse elama. Maa atmosfäär on reostatuse ja kliimamuutuse tõttu muutunud toksiliseks. Toksiline õhk on raskem ja vajub alla, nii et hingamiskõlbulikku õhku leidub ainult merepinnast kõrgel asuvatel aladel, küngastel ja mägedes. Kuigi mul keemia lõputunnistusel oli "4", siis isegi mina tabasin mõned küsitavused kogu selle asja teaduses (lämmastik on õhust kergem gaas, aga see oli vist mingi lämmastikühend, mitte puhas "ammonia", nii et need on tõesti raskemad), aga ma olen see inimene, kes ulmefilmidest ja -raamatutest otsib peaasjalikult head lugu, mitte tingimata valemeid.

Sisust. Sam (Margaret Qualley) on üks vähestest Maale jäänud inimestest. Isa käe all teadust ja geneetikat õppinud Sami kohta saab vaataja teada seda, et ta ilmselt ei mäleta mitte midagi „enne olnud maailmast” ja oli kas väga väike või veel mitte sündinud, kui asjad halvasti läksid. Sam elab ihuüksi oma künka otsas asuvas majakeses, kasvatab mesilasi ja loodab täide viia oma isa unistust – toksilisele atmosfäärile vastupidavad mesilased, kes aitaksid seda uut reaalsust kuidagi leevendada. Aeg-ajalt paneb Sam hapnikumaski pähe ja sõidab oma väikesel ATV-l eemalasuvasse linna, et oma varusid täiendada, kunstimuuseumites uidata ja endale majakesse raamatuid vms asju tassida. Päikesepaneelide abil on tal elekter, ta saab ennast pesta ja tal on isegi ühendus Io kolooniaga, ta vahetab kirju oma armsamaga, keda ta kunagi näinud ei ole. Filmi ülesseadmisel pole laita, kogu olukorral on väga tugev „I Am Legend” maik man – puudu on ainult koer ja koletised. Igapäevarutiin, kenad kaadrid rusudes maailmast, veel kenamad kaadrid inimtühjadel tänavatel ja hoonetes uitavast Samist. Siis tabab tema majapidamist aga torm ning tema mesipuud hävivad ja suur osa tema ja ta isa elutööst koos sellega.

Siinkohal olekski võinud film lõppeda. Ma oleksin seda sel juhul hinnanud isegi üsna tubliks saavutuseks lühifilmide vallas. Viimane stseen – ahastavalt oma purunenud tarude juures põlvitav mesilasi leinav noor naine, kes seisab silmitsi väljavaatega täiesti ihuüksi surevas maailmas vanaks saada ja vahetada armastuskirju mehega, keda ta kunagi näinud pole. Nõrk 7/10.

Kahjuks läheb film sellest punktist aga veel edasi ja edasi. Miks kahjuks? Sest filmi ülejäänud osas ei toimu mitte midagi sellist, mis vääriks vaatamist! Sam saab teada, et Iol olev rahvas tahab veel sügavamale kosmosesse purjetada (ilmselt Io viljastavad, inimsõbralikud tingimused ei olnud neile piisavalt keerulised ja rasked). Pikad venivad kaadrid loodusest ja depressiivsest Samist, mis teeksid au isegi Eesti filmidele.

Pisut aega pärast tormi maandub Sami hoovis kuumaõhupall, mis kannab teist inimest – saabub samuti Maale jäänud Micah (Anthony Mackie), keda meelitas ligi raadioülekanne, mida Sam lakkamatult eetrisse paiskab. Micah soovis vist (mul hakkas tähelepanu hajuma) Sami isa tappa või teda vähemalt sõimata, sest just Sami isa nõuandel jäi Micah koos oma naisega Maale. Aga too on juba surnud, nii et ta jääb ootama „soodsaid tuuli”, et sõita viimaste Maale jäänud kosmoselaevadeni, et nende abil Iole sõita. Nad vestlevad Samiga pisut kunstist ja kirjandusest, seksivad mingil põhjusel ja leiavad ühe ellujäänud mesilasema, kes ilmselt on siis toksiinidele immuunne. Micah ei lase ennast sellest edusammust häirida ja teatab, et nii, su elu siin on mõttetu, ma võtan su endaga kaasa ja me läheme Iole. Sam: „OK! Aga ma tahan enne kunstimuuseumisse minna näitust vaatama!”.

Micah reaktsioon sellele on sama, mis vaatajal - ?!

Ja siis nad lähevadki seda kuradi kunstinäitust vaatama ja Sam rebib endal maski peast ning – selgub, et ta saab seda toksilist õhku hingata, sest ta on ennast nende toksiinide vastu vaikselt vaktsineerinud. Film lõppeb ja vaatajal jääb üle kukalt või muid kehaosi sügada ja mõelda, et milleks see kõik. Vähemalt toob filmi lõpp natukenegi helgema, optimistlikuma ja lootustandvama noodi üleüldisesse rusutusse.

Mõni aeg tagasi räuskasin ühele sõbrale umbes samal teemal ja ta andis mulle kuldsed õpetussõnad, mida ma olen püüdnud jälgida, sest ma tunnen ise, kuidas üldine meelsus ja asjadesse suhtumine mind kohe meelega tõmbab negatiivsuse mädasohu. Sõber ütles, et: "Sa otsid filmist paaniliselt seda, mida seal ei ole, see ärritab sind, sa võrdled seda teiste filmidega ja lõpuks oled ülinegatiivselt meelestatud. Enamikes filmides, kui nad just pole „The Room” sarnased kliinilised juhtumid, on midagi head. Sajad inimesed on selle kallal vaeva näinud ja väga raske oleks välja anda selline film, milles valitseks täielik tühjus!". Püüan.

Film andis lakooniliste võtetega palju suuremaid tragöödiaid edasi, kui tihtipeale filmid suudavad. Näiteks kogu see kõrvalliin Sami ja nähtamatuks jääva Eloniga – inimene on sotsiaalne olend, ta otsib seltsi, mõistmist, suhtlemist, hoolimist, tuge ja armastust ükskõik kuskohast, kas või sadade miljonite kilomeetrite kaugusel asuvast tillukesest põgenikke täis kosmosekolooniast. Ja kui Elon teatas, et ta kavatseb ühineda uurimisretkega avakosmosesse, siis film pidas küll vajalikuks märkida, et ilmselt nad kunagi ei kohtu, aga see ei olnud armastusfilm. See oli ulmefilm, kus armastus oli nii kohmetult ja saamatult sisse põimitud, et ma eelistan jääda veendumusele, et see oli taotluslik – ei saa eeldada, et pea terve elu ainult isaga veetnud ja lõpuks aastateks üksi jäänud noor inimene oleks võimeline mingeid mõtestatud otsuseid langetama selles vallas. Ta armub ainsasse mehesse, kellega suhtleb, ja seksib ainsa mehega, kes tema ellu satub.

Kuigi ma kurtsin, et filmis ei juhtu mitte midagi, siis oleks peategelastevaheline keemia natukenegi särtsakam olnud, dialoog natukenegi elavam ja mõtestatum ning filmile antud mingisugunegi kandev süžee või eesmärk (peale „ma tahan kunstimuuseumisse minna ja siis me peame kuidagi Iole lendama”) antud, siis oleks selle rahulik kulg ja nukrameelsus täitsa vaadatavad olnud. Eriti mulle meeldib, et me ei näe mitte kunagi Io orbiidil asuvat kolooniat – see jääb vaatajale sama kättesaamatuks kui filmi tegelastele. Mulle meeldib filmi pealkiri "Io" - me ei näe Iot, me ei saa sellest eriti midagi teada, aga teadmine Iost ja selle inimestest seob kogu filmi vähese süžee traagelniitidega kokku. Io kui lunastus, karistus, saatuse kättemaks, eesmärk ja lõplik, viimane lahendus.

Aga lõppkokkuvõttes on siiski raske mööda vaadata ebaloogiliselt käituvatest tegelastest, ülimalt kipakatel savijalgadel seisvast teadusest, halvast näitlemisest, päris mitmetest küsimärkidest ja puuduvast intriigist, vastuolust, tegevuse arendusest. Küsimärgid - hea soovi korral oleks võinud sinna mäele, kus Sam elas, mahutada sadu inimesi elama ja nende üksteise otsa laotud hüdripoonilised farmid ka; kui inimestel on piisavalt teadusalast kompetentsi, et sõita ja elada Io orbiidil, siis mis takistas neid Maa peal biodome'sid tegemast jne-jne. Palju küsimusi ja vähe vastuseid. Üldiselt on ju hea, kui film vaatajas küsimusi tekitab, aga mitte selliseid küsimusi.

Ühesõnaga - vältida, sest ulmet on seal ainult maitseks natuke juures ja hea film see kahjuks ka ei ole.

Arvustus: „Punisher“ teine hooaeg (Miikael Jekimov)

Frank Castle: „I didn’t murder anybody. They died from terminal stupidity.“

Netflixi Marveli universumi sarja „The Punisheri“ teine hooaeg algab nimitegelase Frank Castle’i jaoks üsna mugavast kohast. Oma mõrvatud naise ja laste eest kätte tasunud ning korravalveorganisatsioonidelt andeks saanud, liigub ta ühest paigast teise ning elab oma elu nagu tavainimene. Kõik muutub aga kõrtsimajas viskit limpsides, kui Frank otsustab vahele astuda karjale kõrilõikajaile, kes on otsustanud pealtnäha tavalist tüdrukut – Amyt – mõrvama asuda. Mõned luud murtud, kuulihaavad tulistatud ja umbes terve kõrtsiinterjöör pilbasteks pekstud, otsustab Frank tüdruku oma tiiva alla võtta.

Mis mulle Punisheri-sarja juures kõige enam meeldib, on kahtlemata see kuidas „The Walking Dead’ist“ tuntud Jon Bernthali Punisheri on kujutatud. Võiks ju arvata, et Frank Castle’i jaoks on sõda läbi ja on võimalik eluga edasi liikuda, ent pealtnäha tasase välisilme all on peidus torm. Frank on vihane, raevus isegi, ja seda kogu aeg. Isegi rahulikel hetkedel kajastub Bernthali näost meelelaad, et igal hetkel võib pilt eest mustaks minna. Valu on kõik, mis talle minevikust on jäänud, ning just selle pärast ei ole ta ka nõus valust lahti laskma. Tal ei ole oma kohta ja just siis kui võiks arvata, et ta on selle unises linnakeses leidnud, kisub elu ta taas eemale.

Kindlasti on teise hooaja parim osa just Franki ja Amy suhe. Tüdruk pakub pilti, mis võinuks saada siis kui Franki enda tütar oleks elus, ning teismeline Amy jääbki umbes samasse vanuseklassi. Sarja kirjutajad on ilusti ära tabanud Franki olemuse ning andnud talle kellegi, kes lisab tegelasele korraliku annuse inimlikkust. Ehkki algselt käitub Frank Amyga karmilt – miskitest aasta-isa auhindadest tulnuks suu tõenäoliselt puhtaks pühkida – soojeneb ajapikku Punisheri süda ning tüdrukust saabki nii-öelda adopteeritud tütar. Suur, suur probleem kõigile, kes üritavad Amyt vigastada. Franki-Amy terav dialoog ja pidev tögamine aitavad siinkohal sarja süngust ja tõsidust mõnusalt tasakaalus hoida.

Marveli Netflixi sarjadel (vähemalt nendel mida vaadanud olen) on olnud komme jutustada igal hooajal kahe kurikaelaga lugu. Sel puhul on valituks osutunud Billy Russo, Franki igipõline vihavaenlane, ja John Pilgrim, eks-natsist kristlik fundamentalist, kelle ülesandeks on leida ja tappa Amy. Russo puhul on tore märkida, et sarjategijad ammutasid irooniaallikast kõvasti indu ning panid tegelase pisikese mälukaotuse all kannatama. Seega, ehkki Franki Punisher ja eriagent Dinah Madani saavutasid esimese hooaja lõpus võidu, tuleb neil kahel oma elud kokku koguda samal ajal kui Russo eksleb õndsas teadmatuses sellest kuidas ta mõlema elu ära rikkus. Kogu Punisheri jagatud õppetund, et iga kord kui Billy oma moondatud nägu peeglist näeb, meenuvad talle tema õudsed kuritööd, lendas niisiis kooliaknast välja.

Pilgrim on aga tunduvalt huvitavam pahalane. Kübarat kandev fanaatik käib ringi ning jagab patustele karistust, olles tagasihoidliku välimuse all tegelikult üsna halastamatu. Hooaja edenedes on tema tegelasliini päris nüansirikkalt arendatud ning esile kerkivad põhjused miks ta on selline nagu ta on ning mis teda ajendab. Ühelt poolt sunnivad takka korrumpeerunud ja võimuahned miljardärid, teiselt poolt sarja peamisi tegelasi ühendav põhimõte, et oma pere heaks ollakse valmis tegema mida iganes.

Teise hooaja põhiline probleem oli minu jaoks aga see, et kahe paralleelse tegevusliini – Billy ja Franki vastasseis; ning kurikaelte jaht Amyle – ühendamine ei kukkunud kuigi õnnestunult välja. Eriti häiris tõsiasi, et tihti jäi üks teise pärast seisma, episood-paar tegeleti näiteks Billyga, misjärel naases esiplaanile Pilgrim ja tema üritus tappa Amyt. Sellistel puhkudel pööritasid silmi ning mõtlesid, et ohoo, see tüüp on ka ju olemas, kus ta vahepeal on olnud? Kumbki polnud teisega kuidagigi seotud. Üsna frustreerivaks kujunesid seigad, kus Frank kõmpis põgusalt turvakohast läbi, vestles paar sõna Amyga ning käskis tal siis paigale jääda ja oodata. Samuti jäi ootama lugu, ja vaatajad. Kohati oli tõesti tunne, nagu vaataks kahte täiesti erinevat lugu.

Samuti väsitas üsna kiiresti ära enam kui poole hooaja pikkune Billy soigumine ja hullunud jantimine. Nutt ja karjumine jäid küll ühel hetkel järele, ent tegelane seisis igasuguse arenguta paigal. Pettumuse valmistas ka Billy inetu moondus. Tundus, et sarjategijad unustasid ära, et Russo oli ääretult edev, uhke ja välimusele rõhku pöörav inimene – peegelpilt Frankile seega – ega suutnud korralikult kujutada seda kuidas Russo uus armirikas välimus tema mõttelaadi mõjutas. Ta jäi ikka samasuguseks ennasttäis nartsissistiks, nina püsti omale õiglust nõudmas.

Positiivse poole pealt kujutab sari hästi läbiva teemana traumaga tegelemist ning kannatusest edasi liikumist. Frank otsib lahendust kurikaeltele omakohut jagades. Tema sõber Curtis juhib sõjaveretanide toetusgruppi, Russo mõistus on aga nagu killustunud pusle, mida psühhiaater asub kokku panema. Madani otsib võimalusi kuidas teda vaimselt ja füüsiliselt vigastanud mehele viimane nael kirstu lüüa, samal ajal kui endine paremäärmuslane Pilgrim üritab Amy kõrvaldamisega ühele poole saada enne kui abikaasa haiguse kätte sureb. Viimaseks näeb teismeline Amy kuidas kõik ta sõbrad tapetakse ning leiab seejärel juhuse tahtel Punisherist isafiguuri. Kõik need tegelased otsivad oma muredele lahendusi erineval viisil, ent kõiki ühendab soov leida selgus ja mõningane rahu.

Punisher pole kaugeltki täiuslik sari. Sarnaselt esimesele hooajale on tegevus kohati äärmiselt veniv, mõni tegelane jätab suuresti soovida. Küll aga jagub leidlike paikadega vürtsitatud märulistseene, milles Frank Castle rebib jõhkralt läbi iga vastase, kes on piisavalt rumal või aeglane, et ta teele ette jääda. Siiski on Frank piisavalt inimlik, et talle kaasa elada, ning piisavalt karismaatiline, et ta meeldima hakkaks. Kõrvaltegelased on huvitava tausta ja liiniga, Amy ja Franki suhe soe ja siiras. Kiita võib ka seda, et teine hooaeg moodustab terviku, ent jätab võimalusi lugu edasi jutustada. Tuleb vaid lootma jääda, et Netflixi Suur Tühistamishoog, mis on seni Daredevili, Luke Cage’i, Iron Fisti ja Defendersi jalust niitnud, ei nõua ka Punisheri lõivu. Kui see aga osutubki Frank Castle’i viimaseks etteasteks, võib Punisheri eksirännakutega küll rahule jääda.

Reaktori juttudest 01/19 (Tõnis Hallaste)

Inimlik eksimus

Ander Skarp

Superkompuutrist minategelane, kes jätab mulje ontlikust ja veidi kohmakast Skynetist, kirjeldab oma tekkelugu ja katseid saada endale füüsiline kuju. Tal on soov väljuda kitsast inimsfäärist nii intellektuaalsel kui ruumilisel tasandil, mille ta ka loo lõpuks teostab, põhimõtteliselt igakülgselt. Lugesin seda teksti kaks korda. Esimest korda selleks, et tutvuda, teist korda, et värskendada mälu siinse arvustuse/ülevaate jaoks. Esimesel lugemisel, millega tekkiski esmane üldmulje, näis tekst olevat liiga napp ja ülevaatlik. See ei tundunud olevat ei lugu ega isegi kokkuvõte loost, pigem tundus see mulle kokkuvõtte kokkuvõttena. Ideede järjestamisena kronoloogilises järjekorras.

Teise lugemise ajal olin juba leppinud mõttega, et siin pole klassikalises mõttes lugu ning püüdsin viibida ideede hääduses. Ja selles andis viibida küll. Põnevalt oli konstrueeritud see ideeraamistik, mida autor ei hakanud täitma narratiivse koega. Lausa tekkis tunne, et siinses tekstis on piisavalt huvitavaid infokilde, et seda raamistikku saanuks kas või romaaniks ehitada. Kohe tuli silme ette mõni samm-sammult saladusi paljastav tegelane, kes iga mõnekümne lehekülje tagant saab teada seda, mis siin lõikhaaval järjestatakse. Aga ei, siin pole kuskil selliseid tegelasi.

Võib-olla seetõttu polegi tekst lugu - siin polegi mingeid tegelasi. Isegi jutustaja pole tegelane, ta on lihtsalt kroonik, sündmuste loetleja. Ta pole ka piisavalt masinlik, et see tekitaks omaette võimalusi - masin nendib lõpus, et on mõned aastad õppinud emotsioone (kas vaatlema või tajuma? Kui ta ütleb, et Maa häving on jube, kas ta ütleb, et see on tema meelest jube või et inimlike emotsioonidega isik kirjeldaks seda jubedana? Seda emotsionaalsuse küsimust võib tõstatada, aga autor otseselt ei mängi nende ideedega, seega pole minust ehk väga adekvaatne sellel pikemalt peatuda). Nõnda see tekst... lihtsalt on.

Millal saaks tekstist lugu? Küsimus pole üksnes narratiivielementide olemasolus. Sisaldas seegi jutt algust, kulgu ja lõppu. Isegi puänt oli. Kas minu mõistes jutt peaks sisaldama midagi emotsionaalselt toekamat või mingit ideede põrkumist või natuuride konflikti, muidu on vaid... Noh, muidu lihtsalt on.

Ja samas, iga tekst ei peagi olema lugu. Mulle väga meeldivad hästi teostatud mittenarratiivsed jutud. Aga siis vastaku mingile teisele žanrile. Näiteks meeldis mulle üks juhend noortele majasid soetavatele nõidadele:Siin pole lugu, aga on palju lugude võimalusi. Siinse teksti masinlikku infoedastust võinuks saavutada ka kiretu ajaleheartikli formaadiga. Või mina ei tea. Siis oleks ta juba hoopis teine asi. Milline olnuks ta eri ajaleheartiklitena või ajaleheartiklite katkenitena?

Lisamärkustena veel üksiksõnade osas: kratiprogramm ja digiarheoloogia. Kuuldavasti loodavat Eestis tehisintellekte silmas pidav seadus, millele on antud nimetus “kratiseadus”. See mõjub toreda katsena rahvapärastada kogu seda võõrsõnadesegadust, mis tekiks katsest legaalsete vahenditega kontrolli all hoida tehisintellekte - “kratiseadus”. Nunnu ju. Aga kui ma selle eelteadmiseta loen, kuidas tehisintellekt mainib, et kuskil luuakse kratiprogramm, võib tekkida mingeid ebamääraseid küsimusi. Võib-olla pole ka vahet, aga kuidagi selle pisikese asjaga tekkis tunne, et võinuks välja kirjutada, milles seisneb too programm ja milline oli selle lõppsiht, näiteks.

Teine sõna on digiarheoloogia. Ma teksti lugedes saan aimuse sellest, mida autor selle all silmas peab, aga see ei tundu sugugi õige termin. Guugeldasin kah ja - digiarheoloogia on juba muu kasutustasandiga sõna. Kui öelda selle kohta “digiarheoloogia”, tähendab see arheoloogilise uurimise digitaliseerimist (või digitaalsete vahenditega uurimist). Jutus on hoopis mõeldud sellise digitaalmaterjali uurimist, mis on sedavõrd antiikne, et võib nimetada arheoloogiaks. Mulle näinuks kuidagi tõhusam, kui tolle antiikse digimateeria kohta olnuks mõni tuusem sõna. Ürgdigitaalsuse uurimine... Mõtlesin korra variantide peale ja lõpuks jäin pidama sellise sõna juures nagu “digikelts”.

Tekstina 4/10

Ideed 8/10

Sajatus

Erkki Viljarand

Georg tuleb oma naise Mariaga tagasi sõbra Kuido sünnipäevalt. Georg on ülbitseja ja veidi mafioosnik ja tal on tasapisi viskamas kopp ette Mariast. Ent ta näeb ühe kaljurahnu juures kõhetut alasti naist. Teda ei paista keegi teine märkavat. Sellest saab alguse jubedate salapäraste hetkede jada, milles Georg näeb jubedusi, mille tõepäras peab kahtlema. See ongi Sajatus...

Triin Loide kirjutas numbri tutvustuseks, et originaaljutt Erkki Viljarannalt ja loodab, et intensiivne toimetamisprotsess ära ei hirmutanud ja et loodetavasti tuleb veel jutte. Intensiivne toimetamine võib tähendada üht kahest - kas on selline, mida tuleb peaaegu täiesti ümber kirjutada, seega on algkujul suht lootusetu, või siis selline, kus on palju säravat, aga ka palju mõõnahetki, mille kallal tuleb tööd teha. Lõpuks lugema hakates oli näha, kumba ta ikkagi oli.

Tekstis on päris mitu väga head õudusstseeni, mis mõjusid isegi siis, kui lugesin bussis keset päist päeva. Need pole nagu ülimalt uuenduslikud - mingi mädanev naine siin või seal, eks ole -, aga ometi on kirjutatud hea sisseelamisega. Kuidagi kipun eeldama, et sellistes asjades saadakse inspiratsiooni kas mängudest või filmidest ja sageli on selline teise ringi õudus lahjendatud. Siin oli aga mingi ehedus sees. Tunne, et see õudus on õige. Mitte üksnes korrektne ja kunstiliselt saavutatud. Vaid õige.

Neis õudusstseenides tõusis tekst kõrgemale kui muidu oli. Ülejäänu oli veidi... kohmakam nagu. Alguse peostseeni lugedes mõtlesin, mis nende tegelaste vahe on, kõik ühed ja samad, kuni ühel hetkel läksid õnneks laiali. Tähendab, ülejäänu polnud ka halb. Ei olnud tülikas lugeda, oli okeilt tehtud. Aga natuke ikkagi oli tunne, et sisaldas algajalikkust, mis tuleb alles välja kirjutada. Ärgu seda võetagu siis hukkamõistuna, vaid hetkeseisu kirjeldusena.

Aga jah. Vahel tekib eneselgi küsimus, mida tähendab kirjutamise talent. See pole kinni sõnavara külluslikkuses ega poeetilisuses. See tingimata ei sõltu ka intelligentsusest. Need on teed, midapidi on oht kaduda kontaktivõimetusse. Nii mõnegi parima kirjaniku puhul ei ole määravaks eelnimetatu. Arvan, et üks tähtis element kirjutamise talendi juures on see, kui asi mõnevõrra kaotab käsitöö tasandit. Ei ole üksnes ideede manipuleerimine jutustavasse vormi. Vaid kui tegemist on millegi õigega. Ja seda ma siin veidike ka tundsin.

Nii et jah, toimekat sulge autorile. Triin ütles, et loodab, et toimetamisprotsess ära ei hirmutanud. Ma omalt poolt loodan, et autorile hakanuks meeldima toimetamisprotsess. Ootan uudishimuga edasisi tekste.

8,2/10

Jyrka karvustused 01/19 (Jüri Kallas)

Viimaste karvustuste ilmumise järel tekkis mul vestlus ühe autoriga, kes ei saanud aru, miks ja miks just nii... Et autoril tekkis nõutus või suisa kerge identiteedikriis. Avasõna asemel taasavaldan ma siis selle teksti, mida ma nõutule autorile kirjutasin:

„Ma saan aru küll, et mina olen üks nendest, kes su identiteedikriisi on põhjustanud, aga iga autor peab olema ise kindel selles, mida ta teeb. See kindlus ei tohi muutuda mingiks maniakaalsuseks, aga kuna meil siin vestlus taolistel teemadel, siis esialgu taolist ohtu ehk pole.

Iga asja, mida öeldakse, ei pea puhta kullana võtma. Kriitikud on samuti inimesed ja kriitik ei pruugi isegi alati kõigele pihta saada, kuigi kriitiks seda reeglina ei tunnista. Ja siis on veel selline kiuslik kriitika, kus subjektiks pole mitte tekst ise, vaid soov keegi või miski paika panna.

Et asi selgem oleks, siis võta ette paar aastatagust Reaktori juttu, mida sa ise lugenud oled ja mille kohta on sul enda arvamus juba olemas ning loe siis Tõnise ja minu karvustusi ning BAASi arvamusi veel peale, siis võrdle neid omavahel ja võrdle enda seisukohtadega antud teksti asjus. Veel uljamad kontrastid saad, kui võrdled mõne tõlkejutu BAASiarvamusi enda omadega ning mitte antoloogia «Lilled Algernoni» omi, sest seal on heatahtlik nostalgia liig suur.

Lühidalt: ei ole ühtegi raudpoltkindlat arvamust/kriitikat, mida peaks 100% tegevusjuhisena võtma. Loe, lase endast läbi ning mõtle, kas sel kõigel on pistmist sinu tekstiga, kas seda kõike saab üldse su teksti üle kanda, kas seda arvesse võttes ja teksti ümber tehes saab su tekst üldse parem, näiteks sinu enda arvates..?

Ja veel. Sa oled siiski üsna algaja autor – väga tubli autor, aga sul puudub ajaline distants. Umbes pool aastat või aasta hiljem, näed sa enda praegusi tekste hoopis teise pilguga – ma ei ütle, et kõik need sulle jamana tunduma hakkavad, aga mõni kindlasti...“

Selline lohutusjutt siis, aga elu läheb edasi ning järg on detsembrikuu juttude käes...

Ander Skarp – Inimlik eksimus

Lühike jutt, õigemini kirjapandud ideejupp, millest alles võiks jutt saada. Tegelikult vist siiski jutt, aga ma pole kunagi suutnud nautida taolist loomingut. Nii võib, aga minu isiklik piiratus ei võimalda mul elamust saada ja midagi õpetlikku öelda. Seetõttu jääb ka hinne andmata, sest plaanitud 3/10-st pole vist kuigi objektiivne.

Erkki Viljarand – Sajatus

Kui esimene jutt oli liiga lühike, siis teine liiga pikk.

Juba esimesed lõigud olid täidetud liigse sõnavahuga. Tühjad kirjeldused, mis midagi ei andnud. Mõni neist kirjeldustest oli isegi leidlik, aga pole vaja lühijutus nii palju kirjeldada, eriti kui need kirjeldused on vaid asja enda pärast ning lugejale ikkagi mingit pilti silme ette ei kerki. Tunnistan, et ega ma päris rahul pole ka tegelaste nimede ja kõnepruugiga – see tekitas minus ajuti suisa aktiivset tõrget. Samas võib viga vaid minus olla, et vaid mulle tundub naisenimi Glara totter.

Küll aga võib ette heita pealkirja. Ma hakkasin alguses lugema ja kuidagi ei teadvustanud jutu pealkirja ning siis kui märkasin, siis muutus jutt kohe pingevabaks, suisa igavaks. Ja mul oli käsil alles jutu teine veerand. Samas pean ma autori kiituseks ütlema, et jutu lõpus mul mingi huvi toimuva vastu taas tärkas – pean silmas seda lõppu seal hütis. (Ei, järge pole vaja kirjutada!)

Kui ma õigesti aru sain, siis tegu on debüüdiga ning seetõttu on üsna mõtetu selle jutu kallal lõputult viriseda. Autor on teksti kirja pannud, on palju tüütuid kohti, on ülearuseid kohti, aga on ka mingit kirge ja tahtmist, kui nii võib öelda. Tahaks näha, et mis autor edasi teeb..?

5/10

Ütleks, et detsembrikuu eesti autorite jutud polnud just kirgastav lugemine, isegi eriti meediv polnud. Midagi siiski oli ja eks igakuine ajakiri peab end millegagi täitma ja eks autoritele on ka avaldamist tarvis. Enam-vähem kõik võidavad...

Uudiskirjandus 01/12

Newtoni esimene seadus

Maniakkide Tänav

Teaduse ja tehnoloogia koidikul kannab torm vaba Maavalla taevasse räsitud õhulaeva. Miks lendab vaenlase mundris kapten sõja lävel olevale maale? Samal ajal tekitavad Vaigamaa talupoegades muret salapärase Kolde teadusmõisa ümber toimuvad õõvastavad sündmused. Kuidas on see kõik seotud Maavalla poliitika ja kuningakoja intriigidega? Kas ainult suurtel ja võimsatel on maarahva saatuse osas midagi öelda? Kas maailm, mille ajalugu on läinud teisiti, on määratud meie vigu kordama?

Kaanepilt Meelis Krošetskin ja siseillustratsioonid Tea Roosvald

Kirjastus Lummur

296lk

Haakrist ja ajarelv

Peeter Helme

On aasta 2053. 3D-kuvariga kvantarvutid, hõljukautod, rakettlennukid ja fusiooniajamiga tähelaevad on muutunud inimkonna argipäevaks. Maakaardilt ei leia Tallinna aga keegi – siin asub hoopis Ostlandi riigikomissariaadi Estlandi piirkonna halduskeskus Reval. 3D-arvutid pole mõeldud mitte meelelahutuseks, vaid aitavad valitseda ja kontrollida kõiki, kes pole rahul natsionaalsotsialistliku režiimiga. Totalitarismi haare pole lõdvenenud ka sada aastat pärast võitu Ameerika Ühendriikide üle. Vastupidi: 21. sajandi keskel on Suur-Saksamaa ja Jaapani keisririik jaganud enda vahel ära kogu päikesesüsteemi ning koduplaneedil on välja suretatud terved riigid, rahvad ja kultuurid.

Siiski on veel vastalisi. Peale selle, et totalitaarne süsteem on iseenda suurim vaenlane, tootes pidevaid ametkondade vahelisi intriige, hõõrumisi ja võimupöördeid, leidub neid, kes loodavad ajaloo käiku ümber keerata ja vabastada inimkonna õudusunenäost, millest paljud ei tahagi ärgata. Sest kes mõtleb ärkamisele, kui ta ei tea, et magab?

„Kõrgtehnoloogia, alternatiivajalugu, Teise maailmasõja võitnud natsid... Paratamatult tikub pähe võrdlus Philip K. Dicki romaaniga „Mees kõrges lossis“, kuigi ühine on neis ainult natside võit. Peeter Helme romaani tegevus toimub suures osas Eestis. Kohati eri reaalsuste piiril pendeldav hoogne ja seikluslik lugemine, kus pole lõpuni selge, millisesse ajaliini ajalugu lõpuks pidama jääb.”

Veiko Belials, ulmekirjanik

„Peeter Helme ulmeromaan jätkab kirjandustraditsiooni, kuhu kuuluvad nii skandaalne „Terasunelm” kui ka põnevusromaan „Fatherland”. Lähtepunkt on kõigil sama – mismoodi näeks välja maailm, kus natsid on olnud võidukad?

Ajaloolase haridusega ning Saksamaad sügavuti tundev autor loob veenva pildi maailmast, kus Eesti pealinnaks on Reval ning asjaajamiskeeleks saksa keel. Ometigi pole see tüüpiline omaenda naba vaatlusega tegelev eesti romaan, siin on tegevuspaigaks kogu päikesesüsteem, aga mitte pelgalt üks tähtsusetu provints Ostlandi riigikomissariaadis. Tegu on põnevikuga, mida kord lugema hakates on raske käest panna.”

Andrei Hvostov, kirjanik

Kirjastus: Postimees Kirjastus

200 lk

Hirmu ja õuduse jutud II

Üleloomuliku kirjanduse antoloogia

«Hirmu ja õuduse jutud II» pakub valiku tondijutte ja teisi ebamaiseid lugusid briti üleloomuliku kirjanduse kuldajast ehk siis 19. sajandi viimasest ja 20. sajandi esimesest kahest kümnendist, lisaks paar uuemat õuduslugu 1960ndatest ja uue sajandi algusest. Seeria peamiseks eesmärgiks on taasluua 19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse üleloomuliku õuduse tunnetust, atmosfääri ja laadi, mis ei pea iga hinna eest ja alati lugejas jubedusvärinaid tekitama, üleloomuliku teksti eesmärk võib vabalt olla täidetud, kui see lugejas mingi kummalise, teistsuguse, ebamaise või võõra ja rahutukstegeva tunde esile kutsub.

Kogumikus on esindatud briti õuduskirjanduse raskekahurvägi: William Hope Hodgson oma tondipüüdja-detektiiv Carnackiga, vennad E. F. Benson, A. C. Benson ja R. H. Benson oma tondijuttudega, šoti põnevuskirjaniku John Buchani hoogne lühiromaan õudsest maa-alusest väiksest rahvast, „Redonda kuninga“ M. P. Shieli klassikaline ja dekadentlik „Usheri maja“-töötlus, tänapäeva autori Eric Browni lummav ja eleegiline lühiromaan salapäraselt kadunud kummalisest kirjanikust, nobelist Rudyard Kipling oma vahest mõjusaima tondijutuga ning aukülalised Ameerikast: pulpõuduse vanameister Joseph Payne Brennan õudustäratava šoti mägilossi ja selle jõleda asukaga ning Pulitzeri-laureaat Edith Wharton kõigi aegade ühe tuntuima tondijutuga. Kõige krooniks tutvustame eesti lugejatele veel Kolga mõisniku ja briti dekadentliku poeedi krahv Stanislaus Eric Stenbocki loomingut.

Kirjastus Fantaasia

Inglise keelest tõlkinud: Andreas Ardus, Piret Frey, Juhan Habicht, Kristi Kartašev, Priit Kenkmann, Marja Liidja, Kati Metsaots, Maria Reile, Külli Seppa ja Jaana Talja

Koostaja: Raul Sulbi

Kaanepilt: Meelis Krošetskin

Achilleuse laul

Madeline Miller

Madeline Milleri esikromaan „Achilleuse laul“ on pälvinud Orange Prize for Fiction auhinna, jõudnud The New York Times’i bestsellerite nimekirja ja tõlgitud rohkem kui 25 keelde.

„Achilleuse laul“ on armastuslugu ja tulvil pööraseid sündmusi. Romaan järgib üsna täpselt „Iliase“ sündmustikku, ehkki alustab varem ja ka lõpetab pisut hiljem – ning selle asemel, et kirjeldada taaskord kuidas, otsib pigem teos vastust küsimusele miks? Miks hoolis Achilleus ühest lihtsurelikust rohkem kui kogu maailma aust ja hiilgusest, rohkem kui oma enese elust?

“Pimedas sirutavad teineteise poole läbi lootusetu, raske hämaruse kaks varju. Nende käed kohtuvad ning valgus kallab nad üle nagu tulvavesi, nagu voolaks sajast kuldsest urnist völja päike.”

Kirjastus: Kirjastus Koobakene

Tõlkinud: Hedda Maurer

280 lk

Ulmkonnakroonika 01/19

Ulmestaar: Meelis Krošetskin

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Hetkel on käsil P. Reeve "Larkligh"t, enne seda sai loetud "Surelike masinate" IV osa. Viimane täitsa meeldis, kuigi kuskil keskelt tundus, nagu kirjanikul oleks hakanud kiire loo lõpetamisega. Ja jube kärmelt hakati otsasid kokku tõmbama. "Larklight" on selline muhe lastekas tegelt, et kui oleks omal põnnid,siis täiega loeks neile seda :). Ses osas kindlasti soovitan. Ja muidu maailma mõttes vahva steampunkikas on ka.

Tõtt-öelda viimati sai vaadatud üht joonistamise tutoriali ja see on ilmselt muidu rahvale üsna igav :D. Enne seda vaatasin "Atomic Blonde", mis räägib loo briti agentidest Berliinis ajal, mil nad oma müüri katki tegid. Oli täitsa põnev, ja pinget jagus minu jaoks piisavalt. Enne seda üritasin vaadata Michikod ja Hatchinit kuid, kuna sellel pole suppareid, siis veidi on soiku jäänud. Kuid vaatan kindlasti lõpuni. Aga viimane päris hea asi, mida vaadatud sai, oli "Macross Plus", väga hästi joonistatud, lahe mechade, AI-de jms mölluga lugu. Armastust ja draamat oli ka kapaga sisse väänatud :D. Ja üks väga tummine maailm on "Bubblegum Crisise"-maailm, sinna on tehtud päris mitu seriaali, mida ma päris pikalt nautida sain. Põhipoint on siis selline, et rühm tsikke unikaalsetes powerarmoritest müttavad megalinnas ringi ja tegelevad ülekäte läinud boomeritega (põms nagu robotid või droidid, aga alul suht viisakalt inimnahaga kaetud).

Mängudest on pooleli Mutant Year Zero: Road to Eden. See on dnd maailma järgi tehtud. Ja väga mõnus hiilimise-planeerimise-taktika mäng. Oma mutantide kampa saab pisitasa tugevamaks muteerida puntide eest. Ja maailm on jaotatud kaardikesteks või kohtadeks, milles on vaja vastaste grupist jagu saada. Iga uus koht vajab üha rohkem nuputamist, et see lahti harutada.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Mulle meeldib, kui on ladus hoogne lugu, mis kisub kaasa, nii et ma unustan ümbritseva. Põnev seiklus, ohtlik ja salapärane, uudne ja kaasaelama kutsuv. See kõik köidab ja on minu silmis igati äge. Hea kui on kirjeldatud tausta ja olustikku, see muudab maailma pärisemaks, kuid sellega ei maksaks ka liiale minna. Ma ise mõtlen pildikeeles ja mul tekib üsna nobedalt visioon, kuis asi välja võiks näha, iga kirjelduse lõik peale selle tekkimist küll täiendab, kuid ei pruugi enam midagi olulist lisada. See on sama, kui juba valmis pildile veel värvi peale kanda :), läheb paremaks, aga põhiolemust enam ei muuda. Meeldib ka see kui lugu on jutustatud peategelase minavormis. Siis ma kuidagi nagu kergemini samastun tegelasega ja elan tema tegemisi läbi.

Kuna ma viimasel ajal olen vähe raamatuid lugenud, siis ma väga põhjalikku analüüsi nüüd sedasi hoobilt ei oskagi anda. Kui ma tunnen, et kuidagi lugu või tegelaste teod ei ole “päris”. Noh, et nagu pärismaailma autorit on kuidagi tunda seal loos, nagu tollesama "Surelike masinate" viimase raamatu puhul tekkis vahepeal tunne, et autor justkui kiirustaks loo lõpetamisega. Siis see nagu kisub lugemismõnu alla. Ma arvan, et ma ei olegi ühtegi sellist raamatut kätte võtnud, mis suisa eemale peletaks. Kui ma olen juba miskit omale lugemiseks välja valinud, siis ma jõuan pisitasa ka lõpuni välja :). Või siis see kui on kasutatud väga palju mingeid võõraid väljamõeldud termineid või nimesid (mul on nimede koha pealt ääretult ramps mälu), siis mul kipub jaks otsa saama, ja tahaks raamatu käest panna. Nagu Silmarillioni mõnede lugude puhul, jõudsin lehekülje lõppu ja algus oli juba unund, sest nii palju mingeid lohepikki nimesid vooris slime eest mööda, et järg läks käest ära, kes kellega, millal ja millise künka otsas kakles või juttu ajas :D.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Mulle täiega meeldib küberpungi maailm, ükskõik mis vormis, lugu, pilt või film. GITS on üks hea näide, aga ka selline neoonisem ja lõbusama alatooniga version meeldib täiega. Kusjuures see laupäev on tulekul selleteemaline LARPi mäng, saan seal täiega möllata. Ja ajastus on ka nii hea, just nagu mu sünnipäeva kingiks loodud :). Häkkimisest ma ise eriti midagi ei jaga, küll aga meeldib mulle see augide ja impakate maailm, millega ennast üles boostida või siis virtuaalreaalsuse pool. Millesse sujuvalt koduse arvuti kaudu nagu võluukse kaudu teise maailma lipsata. Eks osalt klikib ka seetõttu hästi mu nuppudele, et 80ndate neooni ja tärkava veel müstilise arvutiajastu algus langes kokku mu lapsepõlve ajaga.

Teiseks võiks mainida I.M. Banksi Kultuuri-sarja, eesti keeles on küll ilmunud ainult kolm esimest lugu, kuid need jätsid mulle väga sügava mulje. Kaasahaaravad ja põnevad lood. Sai omal ajal isegi üks dnd mäng nende lugude ainetel sõpradele tehtud.

Ja mulle meeldib see Metsavana loodud Tooni muudetud maailm. Ma loodan, et ta suudab neid lugusid veel koguda ja ise kirjutada. Ainuke mis ma ehk julgeks soovitada, ärgu kiirustagu :D Kui lugu tahab tulla, pangu kõik kirja. Ja liiga süngeks ei tasu ka minna, ühe mu lemmiktegelase ta killis ära, ma olin väga kurb ja leinasin pikalt.

"Haakrist ja ajarelv" esitlus!

Peeter Helme esitleb 7. veebruaril kell 18 Solarise Apollos romaani „Haakrist ja ajarelv“. Autoriga vestleb esitlusel Andrei Hvostov.

Tartu ulmesõprade selle aasta esimene kogunemine.

Pildistas Jaana Muna.

Jutt: Parempööre (Joel Jans)

Ühte võin ma vähemalt puhta südamega öelda – kõike seda tegin ma vaid raha pärast ning mingit isiklikku vaenu mul preili Liidia vastu polnud. Õigupoolest polnud me isegi kordagi rääkinud. Olin vaid korra ühele ta näitusele juhtunud ning samuti olin ma Liidiat näinud paar korda mõnel ülikooli peol. Minu huvipuudust elava Liidia vastu selgitab ilmselt ka tõsiasi, et erinevalt oma maalidest polnud ta ilus, vaid lühikest kasvu ning oma väikese keha kohta ebaproportsioonaalselt suure peaga. Tema maalid olid samas fantastilised ning nendest tekkinud mulje jäi veel kauaks kummitama, mistõttu valmistas mulle tüdruku surmast kuulmine erialaselt suurt rõõmu.

Loomulikult ei raisanud ma seejärel enam ainsatki minutit. Loobusin kõigist loengutest ja sõitsin esimese asjana otse vana juudi Aabrami juurde. Sellelt äraneetult liigkasuvõtjalt lunastasin ma suurima võimaliku summa, mida see ahne juut oli valmis välja maksma ning tingisin vaid moepärast, kui ta üritas mulle lausa elajalikku intressi peale suruda. Kirjutasin lepingule alla, ladusin rahapakid portfelli ja lasin aurutroskal end otse Liidia elukohta viia.

Selgus, et Liidia oli elanud koos vanemate ja õdede-vendadega ühes neist Karlova suursugustest mitmekorruselistest paljude ärklite ja soklitega puumajadest. Seda nähes mu tuju muidugi kohe langes, sest rikastelt ajude ostmine oli kuulujärgi alati raske. Aga alla anda ma veel ei kavatsenud ja mida lähemale ma majale jõudsin, seda rohkem selgus, et koht oli näinud ka paremaid päevi. Krohvi pudenes selle seintelt suurte lahmakatena ning mitu aknaruutu oli asendatud vineeriga.

Mind juhatati kohe Liidia isa juurde ning ma rääkisin oma ostusoovi ilma keerutamata välja, unustamata muidugi enne avaldamast võimalikult südamlikku kaastunnet. Arvestades pilku, millega ta mind põrnitses, kartsin, et ta laseb mu kohe välja visata, aga selle asemel vajus ta sügavalt mõttesse.

„Kas te olete täiesti kindel, et ta ei kannata?” Päris ta viimaks.

„Täiesti, tema ajust jäävad tööle vaid tühised osad, millel pole võimet mitte mingiteks kõrgemateks tundlusteks või emotsioonideks,” kinnitasin ma.

„Ma ei hakka teesklema, et mulle teiesugused meeldivad. Kui päris aus olla, tunnen ma kõigi kehakaupmeeste ja ajulihunike vastu ülimalt suurt jälestust,” sõnas ta. „Aga uskliku mehena tean ma ka seda, et mu tütre hing on ammu läinud paremasse kohta ning see, mis temast maha jäi, on paljas kest. Pealegi vajan ma hetkel raha. Seega olen nõus.”

Ladusin rahapakid lauale ning Liidia isa juhatas mu mööda hämara maja labürintlikke koridore kaetud akendega toani, mille ainsaks sisustuseks oli avatud kirst Liidia surnukehaga.

Mingi looduse veidra pilkena nägi tüdruk surnuna isegi kenam välja, kui ta oli elavana olnud. Mistõttu oli mul pisut kahju alustada seda, mida järgmiseks tuli teha. Aga midagi polnud parata, nii nagu tema isa, vajasin ka mina hädasti raha. Seega pakkisin ma kotist välja kõik lahkamisruumist laenatud instrumendid ning hakkasin pihta. Saagisin kolju ettevaatlikult läbi, urgitsesin aju välja ning asetasin säilitusvedelikku. Seejärel eemaldasin veel silmad ja pisut seljaaju, misjärel liimisin koju ettevaatlikult tagasi kokku ning lahkusin.

Kodus laotasin enda ette lauale täpseima saadaoleva aju meditsiinilise kaardi ning asusin ajust üleliigseid osi eemaldama. Otsaaju ning käbikeha said esimestena kõrvale visatud ning neile lisandusid ajapikku veel kuulmiskeskus, kõnelemiskeskus ning maitsmis- ja haistmiskeskused. Arvestades, et Liidia oli paremakäeline, lõikasin järgi jäänud ajupoolkerad lahti ning eemaldasin veel terve pika rea minu eesmärgiks ebaolulisi ajukeskusi.

Lõpptulemusena jäid alles vaid parema käe närve ja motoorikat juhtivad osad ning kõik nägemisnärvi ja loovusega seotu. Immutasin neid tükke hoolikalt Westi universaalsegus, õmblesin nad omavahel kokku ning lisasin vastavalt Hoffmani skeemile augulised hõbetorukesed toitelahuse paremaks imendumiseks. Kõige viimasena fikseerisin elektroodid oma kohtadele ning tõstsin poolvalmis süsteemi toitelahusega täidetud paaki.

Hoolimata sellest, et mu tuba oli juba päevi kütmata, higistasin seda kõike tehes kenakesti. See oli ikkagi mu elu esimene päris inimesega tehtav töö, mitte mõni Ülikooli laborirottide lõikumine ja pealegi puudus mul igasugune litsents. Liidia isal piisanuks vaid võimudele vihjata ning ülikoolist väljaheitmine oleks olnud kõigist mind tabada võivatest hädadest üks väiksemaid. Aga nagu ma juba ühe korra ütlesin, oli mul hädasti raha vaja ning heade kunstimasinate eest maksti koletislikult hästi.

Seega neelasin hirmud ja kõhklused alla ning paigutasin Liidia ajust järelejäänud närvisüsteemi osad lakitud puust kasti. Silmad panin ma eraldi tillukestesse säilitusvedelikuga täidetud purkidesse ning asetasin need omakorda kasti spetsiaalselt selleks lõigatud aukudesse. Kõige viimasena kinnitasin kohale ühe kõige kallima instrumendi – elektrilise tehiskäe ja masin oli testimiseks valmis. Tõstsin selle akna juures olevale lauale ja tõmbasin kardinad eest. Ei saa öelda, et ilm oleks just parim olnud, sadas tihedat vihma ning läbi selle halli kardina paistis linn erakordselt trööstitu ning määrdunud, aga testimiseks pidi sellest enam kui piisama.

Ühendasin Liidia elektroodid galvaani patareiga, noomisin ennast selle eest, et mõtlen masinast endiselt kui inimolevusest ja keerasin reostaatide abil sellele esimese nõrga pinge peale.

Kunstimasina silmad läksid hetkeks pahupidi, käsi jõnksatas metsikult ja selle sõrmede vahel olev sulg rebis tema ees olevatesse pabereisse pika haava. Olin ilmselt arvutustes mingi vea teinud ning pinget liiga palju peale andnud. Korrigeerisin reostaatide seisu ja masin paistis stabiliseeruvat. Selle silmad reastusid tagasi ühele joonele, fokuseerusid ning mõni hetk hiljem alustas käsi uuesti tööd. See vedas aeglaselt paika akna kontuurid, siis sealt paistva õigeusu kiriku siluetti ning peatus.

Seejärel püsis ta mõne hetke liikumatult ja kirjutas kiriku kohale üheainsa sõna: „Miks?”

Tundsin, kuidas elektrilised sipelgad mööda mu selga üles ronima hakkasid. Ilmselgelt olin ma teinud kuskil vea, olin jätnud liiga palju ajust alles või siis olin lõiganud kokku valed ajuosad.  Pöörasin masina ümber ja võpatasin, kuna neist peegeldus märksa rohkem eneseteadvust, kui oleks tohtinud. Olin teinud kuskil vea, aga kus? Meenutasin kiirelt kõike, mida ma Liidiast teadsin ja lõpuks meenus mulle, et Liidia oli olnud vasaku aga mitte paremakäeline. Mina, igavene eesel, olin aga teinud kõik mõõtmised ja arvutused justnimelt paremakäelisuse alusel. Loomulikult olin ma sellest avastusest tõsiselt häiritud. Mõte, et ma olin täiesti geniaalse aju ära rikkunud, ei olnudki nii hull, kui teadmine, et mul ei pruugi olla mingit võimalust, et juudile tagasi maksta. Kogusin end siiski ruttu. Mul olid endiselt ka väljapraagitud ajuosad alles, tuli vaid mõõtmised uuesti teha ja peamine, mitte paanitseda.

Otsustasin masina voolu alt välja lülitada, aga enne, kui seda teha jõudsin, virutas ta mulle vastu õlga. Võpatasin ja pillasin skalpelli käest, mille see neetud käsi koheselt enda kätte rabas. Hüppasin tema torke eest kõrvale ning avastasin enda pahameeleks, et ma ei suuda teda välja lülitada. Aga seda oli vaja tingimata teha, kui ma tahtsin mingitki osa närvikudet veel muudetaval kujul Westi lahusest päästa. Hiilisin ümber laua nagu röövel, masina niiöelda kuklapoolele ja ründasin sealt. Kuid see osutus palju osavamaks, kui oleksin arvanud. Ta pööras end küünarnuki abil ümber ja lõi skalpelli mulle kõhtu. Karjatasin meeletust valust ning kukkusin vastu lauda, mis ühestükkis minu ja masinaga ümber paiskus. Masin langes valju mürtsuga põrandale ning üks selle silmaanum purunes klirinal kildudeks, paisates Westi universaallahust, klaasikilde ning silmavedelikku üle kogu toa. Aju ise jäi kahjuks terveks ning teine allesjäänud silm fokuseeris taas minule. Üritasin end püsti ajada, aga kogu mu jõud oli kehast äkitselt kadunud ning mind valdas meeletu väsimus ja ükskõiksus. Viimane asi, mida ma nägin, oli aeglaselt minu poole roomav masin, seejärel mattus kõik pimedusse.

***

Otto Von Lillenfeldi mõisa ees peatus raskelt puhkides vanamoeline aurutõld ning sealt astus välja dr Karl Klose. Ta andis tõlda juhtinud automaadile märku, et enne paari tundi pole kindlasti plaani edasi sõita ja see lasi pahinal kateldest auru välja. Dr Klose ootas, kuni aur hajus, kõndis mõisa peahooneni viivast trepist üles ning lasi ülemteenril end Otto kabinetti juhatada.

Seal kuulas ta automaatkirjutaja probleemi ära, jälgis selle esinemist ning luges lõpuks läbi ka kõik selle poolt varemalt kirjutatu.

„Kuidas siis on? Saate selle korda teha?” päris Otto von Lillenfeld lootusrikkalt, kui kuulus neurokirurg oli lugemise lõpetanud.

„Jah ma arvan küll, pean lihtsalt natuke mõningaid selle osasid kärpima. Tundub, et masina ehitaja on mõõtühikutega üsna hooletult ümber käinud ja sealt need ebakõlad tekivadki.”

„Aga see jutt, sellest Liidiast ja joonistusmasinast?” uuris Lillenfeld edasi. „Mis te arvate, doktor, kas see võib tõsi olla? ”

Dr Klose kehitas õlgu. „Raske öelda, selle valmistajaks pole mõni tuntud firma, kelle puhul saaks täpselt järgi kontrollida, mis inimese osi teie kirjutajas kasutati. Reaalselt on aga palju tõenäolisem, et teie automaatkirjutaja mõtles selle loo ise välja. Me räägime ikkagi maksimaalselt suure loovusega automaatkirjutajast. Sellisest, mis suudab dikteeritud teksti stiili iseseisvalt korrigeerida ning vastavalt täiendada. On varemgi juhtunud, et sedalaadi kirjutajad hakkavad aeg-ajalt iseseisvalt kirjutama. Võibolla dikteerisite te talle mõnda õudusjuttu ning ta tuletas sellest oma versiooni. Pealegi mis tähtsust sel üldse on?”

„Ei, seda muidugi. Tundus lihtsalt omamoodi jube lugu,” pomises von Lillenfeld.

Ta jälgis, kuidas Klose skalpelle sisaldava pauna välja võttis ning kirjutusmasina pealmist närvisüsteemi katvat paneeli eemaldama hakkas.

„Tegelikult, pidage, mulle isegi meeldib selle masina fantaasia,” sõnas ta endalegi ootamatult.

„Te siis ei taha, et ma seda korrigeeriks?” päris doktor üllatunult.

„Jah. Vaatame mida ta veel oskab kirjutada.”

Jutt: Langevas joones tõusvate tähtede poole (Andres Mesikepp)

Isegi ta lõhn polnud enam sama. Uude linna jõudes oli mees endast pealtnäha kõik vana maha jätnud.

Ta oli tõusnud pikka treppi mööda viimasele korrusele ja avanud taskupõhjastvõetud võtmega kulunud raudukse. Ahast korterit, kuhu ta päikeseloojangul sisenes, täitis ääreni taevast kostev lennukimürin. Kuid meest see ei häirinud. Sest siin oli kõik tema oma, võibolla esimest korda elus, meenutas ta. Mees muigas kurvalt. Tühjapoolses ruumis polnud peaaegu mingit sisustust, nurgas lebas vaid magamismatt ja keset kriibitud parkettpõrandat seisis ainus tool. Kuid kõik see polnudki oluline. Oluline oli hoopis see, mis asetses laial aknalaual pilvedesse avaneva vaate ees. Võhiklik pilk oleks pidanud seda vanaks lampraadioks – sellest kõneles kaarjas vineerkast, mille esikülge täitis vaskraamis indikaatorisõõr. Jah, mingis mõttes see oligi raadio. Vastuvõtja.

Mees seisatas keset tuba. Ta oli kõhn, sooniline ja keskealine. Tema hoiakus oli roostetanud kõrgepingemasti sirgust. Seljas kandis ta kulunud suveülikonda ja T-särki, otsekui viibiks puhkusereisil. Mees otsis taskust sigareti ja süütas selle. Ilma tikkudeta. Mõistagi. Leek sündis sõrmenipsust. Tõmmanud mõnuledes sigaretist esimese mahvi, võttis ta tooli ja tõstis selle akna alla. Istet võttes heitis ta trotsliku pilgu aknaalusele seadmele ja lülitas selle siis sisse. Indikaatorisõõr lõi akvamariinsiniselt helendama. Täis otsusekindlust asus mees aparaadi kallale, toimetades sellega midagi vaid talle endale arusaadaval moel. Sigaretist oli põrandale paras tuhakuhil kogunenud, enne kui mees taas suitsu suule tõstis. Ta jätkas tööd aparaadiga, see võttis aega ligemale tunni, kuid mees ei väsinud. Tema liigutused olid kindlalt kätteõpitud,ta tegutses otsekui masin.

Illustratsiooni autor on Kärt Mikli

Ühel hetkel mees tõusis ja jäi vaatama akna taha saabunud hämarusse. Hinganud seejärel sügavalt sisse, pööras ta kiirelt üht lülitit.Valgus indikaatorisõõris muutus ultramariinsest erevalgeks. Korraga läbis ruumi otsekui mingi värelus. Midagi poleks nagu muutunudki, pilgule paistis kõik samamoodi olevat kui ennegi.Kuid muutunud oli palju. Ennekõike mees ise. Tema uljas ilme oli asendunud piinatud grimassiga, sirge rüht kössis olekuga.“Neetud! Ma tegin seda!” vallandus ta kurgust valulik ohe. “Aga viimast korda!” ütles ta taas võidukalt naeratada suutes. Nüüd täitis kogu ta olekut enesekindlus, ta teadis, et homme on ta vaba. Koht, millega ta oli juba harjuda jõudnud, pidi palju kaotama, väga-väga palju kui mitte kõik. Sellest oli kahju, sest talle oli saanud siin kõik juba koduseks. Kuid võit oli seda suurem. Kõik siin pidi teiseks saama. Saama ka mehe tõeliseks koduks. Rutiinsete liigutustega jätkas mees oma toimetamist.

Ja ühel hetkel oli töö valmis. Katmata akna taga valitses nüüd sügav pimedus. Ja täielik vaikus. Rammestunud mees lebas põrandal, sama kortsus kui ta ülikondki. Ta keha läbisid värinad, silmad olid kõvasti kinni pigistatud. Ka masin aknalaual oli kustunud. Nii kestis see tunde.

Kui mees ärkas, valitses ümberringi endiselt pimedus. Aeglaselt avas mees oma rasked laud, pilk nende taga oli aga selgemast selgem, lausa süütu nagu vastsündinul. Ootamatu kergusega tõusis ta maast, kloppis tolmu riietelt ja suundus ukse poole. Seda avali jättes väljus ta korterist ja astus trepile.

Tänavale jõudes võttis teda vastu värske ööõhk, kuid seda värskust teadis üksnes tema. Siin ei olnud seda varem kunagi olnud. Mees tõstis pilgu taevasse, mis oli nüüd tähtedega kaetud ning astus edasi. Need tähedki olid tuttavad siin üksnes temale. Tähtede all linnas oli kõik pealtnäha endistviisi – majad, puud, autod. Ent puudus liikumine ja elektrivalgus, otsekui oleks keegi tohutusuure mänguraudtee välja lülitanud. Ei liikunud ka inimesed ega loomad, kõik nad olid langenud unne. Et ärgata homme täiesti teistena, et unustada kõik siinolev. Kord tähed kustuvad ja saabub koidik... See kõik peab siin kaduma, mõtles mees teatava kahetsusega. Ometi polnud see üldse kõige hullem nendest, mida ta näinud oli. Neid oli saanud kaksteist täis, ta oli nüüd prii. Ent neetult paha maitse jäi tehtud asjast suhu ikkagi, mõtles mees taas suitsu võttes. Karistus. Selleni oli ta langus kord ta viinud. Võib-olla see, et temast oli Sünkronisaator tehtud, oligi talle paras olnud. Kõike kordasaadetut arvestades... Korrektor, karistaja, kes ise karistust kannab.... Ent ikkagi, kas neil oli õigus olnud lasta tal teha seda, mille ta nüüdki just lõpetanud oli? Kust jookseb piir täiuslikkuse ja mittetäiuslikkuse, õige ja vale vahel, mõtles ta.

Nüüd oli see maailm ainsa mõeldava reaalsusega ühtlustatud. Nende, kuid kas ka tema jaoks, ainsaga? Taas oli üks anomaalia vähem, kuid oi kui palju neid veel järele jäi! Ja korraga teadis mees erakordse selgusega, mis ta edasi teeb. Ta on nüüd vaba ja ta ei lase neil seda enam rohkem teha! Ta jääb siia! Nad võivad ju näha teistes reaalsustes üksnes liiva oma masinavärgi rataste vahel, kuid iga liivatera on ometi maailm, millel õigus oma olemisele. Ja kõigil olenditel, kes seal elavad.

Kuid on kirjas tähevalguses

Ja su käe igas joones

Et oleme rumalad sõdides

Oma relvavendadega*

meenus mehele korraga vana laul. Ja ta mõistis, et on viimane, kes selle sõnu veel mäletab.

* But it's written in the starlight

And every line in your palm

We´re fools to make war

On our brothers in arms

(Dire Straits „Brothers in Arms“, autori tõlge)

Jutt: Punase välja aare (Mihkel Vaher)

Remi tampis kannaga kõva maapinda, kummardas ja võttis veidi roosakat soola, et see siis ettevaatlikult konservi peale puistata. Vicky naeratas ja raputas pead, kui ta väike vend, kes oli temast juba rohkem kui peajagu pikem, grimassi tegi. Kõrvale vaatamata surus Remi lusika purki ja jätkas kangekaelselt toidumassi söömist.

Neiu ohkas ning läks oma maapurjeka juurde, tõmmates lõõmava päikese kaitseks kapuutsi pähe, sulges silmad ja lasi end soolavälja kuumadel tuultel paitada. Ta avas end vilunult ümbritsevatele voolustele ja kogu maailm joonistus pimeduses siniste hoovuste liikumises kaugemale kui paljas silm oleks seletanud.

Seal!

Vicky keskendus hoovuskiirte paindumisele ida suunas. Nad olid juba piisavalt lähedal, üsna pea leiab ta selle ilma silmi sulgematagi üles. Iidne laev võnkus juba tuttavas, kutsuvas rütmis. Uurides ümbrust, märkas ta midagi paremal, kaugemal…

Vicky vaarus.

Mäslema tõusnud lained tahtsid teda alla neelata nagu hulpivat rohuliblet, mille kõrvale oli rändrahn plärtsatanud.

Järsu hingetõmbega avas Vicky silmad ja äsas ilma vaatamata rusikaga seljataha.

„Ai!“ teeskles Remi valu ja naeratas laialt Vickyle, kui too poisi poole pööras. Sellisele lihamäele oli raske haiget teha. See oli nii ebaaus, et mehed nii kergelt musklisse lähevad.

„Ma olen sulle öelnud! Ära! Tee! Nii!“ Vicky torkas iga sõnaga Remile roiete vahele.

„Aia!“ pani Remi käed ette ja astus sammu tagasi.

„Ole nüüd, suur õde!“ alustas Remi, „Ise ajasid mind varakult üles ja ütlesid Kiiresti, ruttu-ruttu, kivijumalad kutsuvad mind!“ Remi lisas lõpu peene häälega kikivarvukile tõustes ja sõrmega vibutades.

„Ise oled üks paras kivijumal, va lontrus selline!“ torkas Vicky ning tõmbas sõiduprillid ette, et tulitavaid põski natukenegi varjata. Ta ju ei räägi nii. Või ehk natuke. Hommikul oli ta tõesti ärevil olnud, sest ta polnud ammu ühtki laeva tajunud. Ta oli peaaegu Remi juttu uskuma jäänud, et nad on juba kõik üles leidnud, mis oleks tähendanud, et tema oleks vaid…

„Ja need on geoodid!“ hüüdis Vicky pahuralt Remile, kes neiuga samal ajal purje pöördlukku splindiga fikseeris.

„Ühed kivid kõik, isegi kui need seest läigivad! Ma tean, sest ma olen kivijumal!“ Remi lai naeratus võis mõnikord olla nii kohutavalt ärritav.

Tuul oli purjetamiseks täpselt paras. Remile meeldisid muidugi suuremad kiirused, kuid Vicky eelistas rahulikku sõitu. Rahulikult oma istmel loksuda, vajadusel hoogu juurde vändata. Miks oli vaja tormata ja kõigest lihtsalt mööda vuhiseda nii, et süda kurgus kinni? Rahulik sõit aitas mõtteid eemale viia külast ja kogu sellest jamast, mis seal toimub. Purjeka rataste all krõbisev sool justkui kinnitas talle, et kõik on hästi, kõik saab korda. Remi pööraks päris ära, kui teda enam poleks ja ta peab ise otsustama hakkama.

Vicky sulges silmad.

Kadumine oli nii kutsuv. Ta võiks isegi soolana lihtsalt laiali pudiseda ja lasta tuulel end kanda.

Kaugele. Ära.

Lõikav vile rebis Vicky vaevaliselt mõtisklusest. Mõistus äkitselt ähmane, väänas ta pead hääle suunas. Remi, kes oma suurema purjebagiga maha oli jäänud, vehkis nüüd paaniliselt kätega. Alles nüüd märkas Vicky enda ees olevat auku – lõhe, nagu oleks hiiglaslikud käed roosaka maapinna laiali tõmmanud, et veel punakam sisikond päevavalgele tuua. Laeva sisemuses olev geood pani tema ees õhu klaasjalt värelema. Voolud kiskusid ta puriratta külge ette.

Vicky tõmbas järsult masti küljes rippuvast käepidemest, mis vabastas purje pöördluku. Vabanenud, hakkas puri hoovuste kaarjat joont järgima, kuid ei tõuganud enam ratast edasi. Sool tuiskas talle näkku ja Vicky tüüris purjeka värelevast seinast nii kõrvale, kui ilma ümber kukkumata julges. Meeleheitlikult eemale vändates tundis Vicky, et tal on veel võimalus pääseda. Kuid geoodi kokkupressitud lained muutsid õhu paksuks. Kokkupõrgete tagajärjel hakkas purjekas juhitavust kaotama.

Värin.

Vicky parem jalg lõpetas töötamise. Alles nüüd mõistis tüdruk, miks oli ta lõhet nii hilja märganud.

Mida ta ka ei lootnud, kõik ei saa korda.

Saamata pedaalimisega kurssi hoida nägi ta vaid, kuidas õhk ta ümber väändus tema enda tuimaks näoks. Uus kokkupõrge kokkupressitud õhuga keeras puriratta kummuli. Vicky kael muutus vedelaks ja kõik pöörles. Õhk kloppis ja vajutas ta kokku.

Vicky’t ei huvitanud see. Teda ei huvitanud ei geood ega ta ise. Keha vedel ja mõte tuim, lohises ta lihtsalt soolasel pinnal.

Edasi, tagasi, edasi.

Tuimus.

Vaikus.

Pimedus.

Mõne aja pärast tundis Vicky jalgades imelikku surinat. Järgnes aeglaselt valjenev kraapimise heli ja alles hetk hiljem sai ta aru, et need olid ta saapakannad soolal, kui Remi teda eemale lohistas.

Remi kõrgus Vicky kohal, käed puusas.

„Miks sa ei pidurdanud? Või kõrvalt läinud? Kas sa tead ka kui palju teeneid ma mitte-just-kõige-toredamatele-inimestele pidin tegema, et sulle seda purjekat saada? Või tahadki sa jälle päevade kaupa siin jalgsi matkata nagu enne?“

„Purje… kas?“ sai Vicky vaevaliselt veel tundetust suust sõna välja ja proovis tulutult väriseva käega prille eest ära saada.

„Jah, purjekas. Seesama, mille su armas geood just alla neelas ja puruks näris. See…“

Remi silmad läksid suureks ja ta kummardus kiirelt, toetas Vicky’t ja aitas tüdrukul istuli tõusta.

„See juhtus jälle, või mis?“ küsis Remi vaikselt.

Vicky noogutas. „Jah.“

„Kuule, õde, anna andeks. Ma ei teadnud…“

„Anna parem mulle see rohtude kott…“ Vicky köhis, „…millega sa mul kogu aeg nina all lehvitad!“ nähvas Vicky ja lükkas Remi käed eemale. Vicky põrnitses Remile järele, kui too oma purjebagi juurde tõttas.

Mitte kivijumal, rohkem nagu kivipea. Tuleb siin mind püsti aitama.

Remi andis rohukompsu Vicky’le ja pööras lõhe poole, mille kohal õhk kihtidena lainetas. Võtnud kaks sammu hoogu, viskas Remi paar tundi tagasi tühjendatud plekkpurgi otse kõrge kaarega pöörise suunas, mille lainetuste vahelt vilksamisi paistis soola alla mattunud laev. Purk vajus alguses veidi kõrvale ja lähemale jõudes peatus järsult, õõtsus õhus ja tõugati siis hooga ristisuunas eemale.

„Pilud paistavad olevat tavalise laiusega,“ sõnas Remi mahakukkunud purki silmitsedes, mis nüüd kolinal lainetuse saates edasi-tagasi veeres. „Arvad, et saad hakkama? Või oled veel liiga nõrk?“

Selle peale hakkas Vicky köhima ja kopsis rusikaga vastu rinda.

„Ma ei saa seda plöga seedima,“ ahmis ta õhku ning Remi ulatas talle oma vöölt veepudeli, kuigi nad mõlemad teadsid, et sellest pole suurt tolku. Ta oli lihtsalt nii väsinud. Vicky viskas seliti maha ning vaatas üles pilvitut taevast. Tal oli vaja lihtsalt üht hetke, et hinge tõmmata.

Kas kõik üldse pidigi korda saama?

Tundes Remi kärsitust tõusis Vicky lõpuks ja asus soojendusharjutusi tegema. Ta tippis varvastel edasi ja tegi suure hüppe. Remi tegi samal ajal vaid käega mõne ringi ja kerepöörde nii, et selg raksus.

Tema ei peagi palju tegema, mina teen kõik raske osa ära, mõtles Vicky.

„Kui kivijumal on valmis…“ torkas Vicky Remit sõrmega ribidesse.

Alustades lõhest kaugemal, alustas Vicky Remi selja taga kerget sörki. Vicky lausa tundis, kuidas Remi säras sellest, et tüdruk teda kivijumalaks kutsus.

Miks ta ei võiks ka solvuda? Kasvõi natukenegi?

Remi jooksis juba päris kiiresti, kuid Vicky suutis temaga sammu pidada.

Siis jõudsid nad lohu servani.

Poiss tõstis käed enda ette ja ebakindlalt allapoole joostes tundis Vicky, kuidas Remi end toore jõu ja enda loodud hoovustega neid mõlemat geoodi virvendustest läbi surus. Tempo aeglustudes sulges Vicky silmad ja keskendus ümbritsevale lainetemöllule ja nende kihtide vahelistele piludele. Sinakas-lillad jõed tahtsid teda eemale paisata, aga ta oli oma rändrahnust venna taga varjus.

„Nüüd!“ hüüdis Remi ja lükkas enda ees kokkupressitud õhu alla laeva pooleksmurdunud masti suunas.

Vicky ei kaotanud hetkegi, vaid astus Remi käe alt läbi, leidis lähima pilu ning lipsas sealt sisse. Vicky oli elus. Just see siin oli see, mida ta tegema pidi. Õhk tema ümber proovis teda eksiteele viia, näidates neiule tema enda moonutatud kujutisi, kuid ta oli liiga osav, et end petta lasta. Voolates lainetega kaasa liikus ta kiht-kihi haaval sügavamale, geoodile lähemale, otsides katkeid voolustes. Iga kiht oli jõgi ja iga jõgi oli joon, millel on algus ja lõpp. Vicky oli laevale, mis andis tegelikult välja vaid väikse paadi mõõtmed, juba mitu ringi peale tantsinud. Kindlasti istus Remi kraatri serval ja ootas vaid, millal torm vaibub, et ta saaks kullale järgi tulla.

Va tolgus joob arvatavasti seal üleval teed ja naudib vaatemängu.

Väänlev õhusammas lõi Vicky’le valusalt vastu tasakaaluks taha viidud kätt. Neiu komistas ja raskelt astudes oleks soola sisse vajunud, poleks järgmine samm teda paadi tekile toonud.

Keskendu!

Nii lähedal tormi silmas oli rahulikum ja esimest korda nägi Vicky seda, mille pärast ta oli nii kaugele reisinud: väikese katuse all oli umbes Remi pea suurune munakujuline kuldselt hõõguv geood. Iga teise pilku oleks tõmmanud kuldmünte täis kauss, millesse ümar kivi oli pooleldi uppunud, aga Vicky nägi vaid kivi, sest ta pidi… päästma selle? Vicky tantsis lähemale ja sirutas käe välja, et geoodi puudutada, kinnitada sellele, et vabadus pole kaugel.

Mööduv laine lõi Vicky’l jalad alt. Mõtlemata otsis ta tasakaalu kausi servast, mis ta kuldmüntidega üle kastis ja geoodi eemale paiskas. Vicky surus meeleheitlikult enda ümber õhu kokku ja vormis selle üheks kuuest märgist, mida ta teadis: rahu.

Geood prantsatas maha ning Vicky paisati vastu reelingut, mis kokkupõrke tagajärjel murdus ja soola sisse vajus. Läbi valu ja virvendava õhu saatis ta geoodi suunas rahu märki nii kiirelt kui suutis.

Ma ju ei oska muid märke! Muidu võiks lasta tal akna kinni panna, sest tuul sutsuke tõmbab!

Sellisest möllust poleks isegi Remi läbi murdnud.

Geood tajus löögi tagajärjel ohtu ja Vicky sõnumid pühiti lihtsalt kõrvale. Hetk hiljem tõstis laine neiu õhku, kus väänlemine ei aidanud tal end kuidagi orienteerida. Maailm lihtsalt pöörles.

Miks me seda üldse teeme? Mina teen pardal oleva raha pärast, aga sina?

Remi küsis seda Vicky käest pea iga kord, kui nad uue laeva leidsid. Iga kord jäi Vicky talle vastuse võlgu.

Kogu selle möllu sees, lastes end peegelduvatel lainetel kanda, tundis Vicky äkki ääretut rahulolu. Kõik oli täpselt õige. Õhus hõljudes oli ta vaba.

Vabadus…

Tuul sasimas ta juukseid ja punane sool nägu kraapimas, sulges Vicky silmad.

Lainetus… tuttav nagu eelnev tuimus.

Aga see ei olnud õige.

See oli vale ja ta ei tohtinud lasta sel end petta nagu moondunud nägudel ta ümber.

Vicky reageeris enne, kui ta isegi aru sai, mis ta tegi.

Üks käsi üles, teine kõrvale, kokku ja ette vormis Vicky sõnumi, mida ta oli juba nii mitu korda proovinud. Alles siis, kui võnked vabastatud, nägi ta pilu kihtide vahel, mida ta alateadlikult oli tajunud. Õhkõrn sinililla lainetus kui õlekõrs mäslevas tormis pääses just ühe kihi vahelt läbi, kui järgmine kiht selle varjas ja näitas Vicky’le jälle tema kriimulist nägu.

Ja siis ta kukkus.

„Vicky!“

Remi oli õe juures ja tõstis ta püsti enne, kui Vicky sai ta eemale lükata.

„Eluvaim ikka sees? Su käsi on täitsa verine ju.“

Vicky lihtsalt jõllitas hetke Remi murelikku nägu. Ja, mõistnud, et torm on möödas, läksid ta silmad suureks.

„Kiiresti, ruttu-ruttu!“ Vicky hammustas öeldu peale keelde, kuid jooksis siis geoodi juurde, haarates selle käte vahele nagu kaitsetu vastsündinu. Kivi kumas ta käes nagu taevast alla toodud täht.

„Paistab, et ta jäi ellu,“ pomises Remi, häälest kostumas lustakusenoot, ja asus kuldmünte kotti toppima. „Kas kivi jäi terveks? Karjet nagu pole olnud kuulda.“

Vicky uuris murelikult geoodi ja ümber pöörates nägi ta kivi siledal pinnal tuhmimat joont.

Oh ei…

Instinktiivselt tõstis ta kivi enda ette, kaugemale. Muidugi on kahju, kui olevus sureb, aga see karje…

Vicky tõi geoodi, mis oli õnneks hakanud juba kuma kaotama, silmade juurde tagasi ja tõmbas pöidlaga üle.

„See on terve!“ hingas Vicky kergendunult. Ta oli kivi lihtsalt verega ära määrinud. Nüüd oli vaid vaja oodata, et geoodi pind täielikult ära kustuks. Senikaua seisis vaid Vicky olevuse ja maailma vahel, kui olend oli end neiu pärast kaitsetuks teinud ja tormi lõpetanud.

„Kas hakkame minema?

„Kannata sutsuke, õde.“ Kuigi Remi kotike oli kullast juba pooltäis, urgitses poiss põrandalaudade vahelt veel viimaseid münte välja. „Keegi peab ju sinu järelt ära koristama.“

Ta ei ole enam poiss, tuletas Vicky endale meelde. Kuigi niiviisi käpukil noaga puitu urgitsedes oli raske mitte näha poissi, kellega ta kunagi metsas kõdunenud puudest karmiintõuke otsisid. Justkui mõttele vastuseks kukkus üks pehkinud reelingupost tekile. Peatanud geoodi voolustega manipuleerimise, hakkas tasakaal taastuma. See tähendas seda, et kaugemale surutud voolused lükkavad tekkinud lõhe kinni.

Ja matab tema ja Remi elusalt.

Kui tore…

„Remi! Me läheme! KOHE!“

Remi tõstis vaid hetkeks pea, et aru saada, mis toimub.

Ja jätkas müntide pragudest välja koukimist.

„Sina mine, ma tulen kohe järgi. Ma jõuan paar tükki veel vabalt võtta.“

Vicky tundis, kuidas ta kõrvad vihast tulitama hakkasid ja märkamatult tõusis ta kurgust madal urin.

Miks ta mind kunagi ei kuula?!

Kuid neist kahest oli Remi tõepoolest ainus, kes oli võimeline iseseisvalt sealt august välja saama. Vicky tugevdas geoodi ümber haaret ja asus tempokalt kallakust üles sammuma. Lahtises soolas oli raske liikuda ja koos kivi raskusega vajus ta mitu korda tagasi. Neiu saapad olid juba ammu ebameeldivalt soola täis. Üles jõudes oli ta päris kolmekäpukil – ühes käes geood kaitsvalt vastu rinda surutud –, kui ta libises veel viimast korda ja hakkas alla vajuma. Kiirelt ilmunud käsi haaras tal aga küünarnuki alt kinni ega ei lasknud tal liiga kaugele minna, tõmmates ta päris servale välja.

See ei olnud Remi.

„See läks napilt,“ ütles poiss, kes oli vaid vaevu Vickyga samapikkune, ja astus tagasi. Nahktagi kõrgest kraest väljaulatuval peanupul kasvav soolapunane hari tegi ta siiski näiliselt pikemaks. Poiss polnud üksi, ta taga oli kolm meest veel, igaüks omamoodi sünge.

Kõrilõikajate kamp.

„Oleksid sa veidi kauem sinna jäänud, oleksid selles soolas jäänud igavesti nooreks…“

Vicky hing jäi kinni ja ta pööras lõhe poole. Vooluste tasakaalustumine oli tekitanud kerge soolatormi koos järjekordsete peegeldustega, mis varjas vaate all oleva paadini. Kaasa ei aidanud ka ümberringi pikenevad varjud.

„Mu vend on seal all!“ suutis Vicky vaid uustulnuka suunas puterdada.

Punahari silmitses Vicky’t kaks südamelööki ja käskis oma meestel siis köie tuua. Lõhesse visatud köis leidis varsti märgi ja kolm meest tõmbasid Remi välja. Mõni hetk hiljem polnud paadist muud märki järel, kui kitsas vagu soolasel pinnal ja seda ümbritsevad soolalainekesed. Remi raputas parajasti juustest soola välja ja hindas võõraid skeptiliselt, kui Vicky ta juurde marssis ja kolaka vastu poisi kätt andis nii, et käes olev kukkur rõõmsalt kõlksus.

„Ma ütlesin sulle, et me hakkame KOHE liikuma! Ja mis…“

„Ei tahaks teid küll segada…“ punaharja hääl ei olnud vali, kuid selles oli midagi, mis Vicky tõrelemisest vilunud kergusega läbi lõikas. „…. aga tund on juba üsna hiline. Vastutasuks selle väikse päästeoperatsiooni eest võtaksime me selle.“ Punahari viipas laisalt Remi käes olevale kullakotile.

„Ei,“ vastas Remi lühidalt enne kui Vicky suu avadagi jõudis.

Punahari ohkas ja langetas pea. Eikuskilt ilmus välja väike pistoda, mis õhtupunas ohtlikult läikis.

„Saage aru, ma üritan hetkel õiglane olla. Ma võin ka geoodi võtta.“

Selle peale astus Remi kaitsvalt Vicky ja punaharja vahele. „Teil on aeg minna,“ sõnas Remi, selg veidi küüru tõmbudes.

„Kuule, kui me poleks sind aidanud, hingaksid sa seal paadis siiani soola sisse, nii et silmad punnis. See geood on sama palju või rohkemgi väärt, kui see kuld, mis sa sealt ära tõid. Ma tean üht töötlejat, kes teile selle odavalt ära keedab…“

Ja olevuse ära tapab! Mõtles Vicky ärritunult.

„… Pealegi jõudsite teie vaid mõne tunni enne meid ja viisakas oleks saak ju pooleks teha, mis sest, et meid rohkem on.“ Punahari viipas peaga oma kamba poole.

„Kuld meile, kivi teile. Nõus?“

Vicky ei mõistnud hetkeks, miks ta juuksed liikuma hakkasid, kuid siis ta sai aru, et see ON Remi. Poiss oli tasahilju nende mõlema ümber voolusi väänama asunud. Äkitselt astus punaharja tagant ettepoole pikk ja sitke välimusega mees, pikad juuksed kuklale kokku keritud. Punahari tõstis mehe tõkestamiseks käe.

„Anna talle see raha!“ plahvatas Vicky. „Me päästsime geoodi, me saime, mis tahtsime!“

Remi põrnitses hetke punaharja ning kallutas siis pea Vicky poole.

„Ma ei saa,“ ütles ta vend vaikselt.

Kulda täis kott tabas kõlksatusega maad.

Vicky paiskus tagasi ja kukkus selili, eemale teistest. Õhk lainetas ümberringi ja peegeldas loojangupunast. Vicky teadis, et ta näeb veel punast. Ta ainult lootis, et sellest liiga palju ei ole Remi oma.

Vicky tõusis istuli ja nägi, kuidas Remi virvendavad lained neliku poole tõukas. Siis aga hüppas eelnevalt reageerinud kõhn mees ebainimlikult kõrgele ja lõikas oma kehaga läbi Remi tehtud müüri, otse Remile näkku. Midagi pidi veel juhtuma, sest Remi müür lagunes ja Remi on palju tugevamaid lööke üle elanud. Ta vend oli neljakäpukil, kui mees ta kõrvalt mündikoti üles korjas ja punaharjale viskas. Selleks ajaks, kui Vicky Remi juurde jõudis, olid võõrad oma mürisevatesse sõidukitesse istunud ja liikusid silmapiiri suunas. Kas punaharja tagasivaatavas pilgus oli tõesti… kahetsus? Vicky istus Remi kõrvale maha, kes toetas pead kätele.

„Tegid nad sulle väga haiget?“ pani Vicky käe õrnalt venna õlale.

Remi raputas aeglaselt pead.

„Mis siis…?“

„Nad said kulla omale,“ nähvas Remi pahuralt. Vicky nägi, et poisi üks põsesarn hakkas paiste minema.

„Aga me saime geoodi ja see on tähtsam.“

Remi põrnitses ööpimedusse kaduvaid kogusid ja ütles siis vaikselt: „Võib-olla peaksimegi selle keetmisele saatma. Nagu see jõmm ütles – see on sama palju väärt.“

„Ei! Sa tapaksid ta ära!“ Vicky surus geoodi tugevamini enda vastu.

„Sa ei tea, mis see ongi!“ Remi tõstis ahastuses käed õhku. „Lisaks meil on seda raha vaja, et süüa osta, et sulle uus purjekas osta, et et…“

„Et?“

Remi vaatas eemale.

„Et itta minna ja sind terveks ravida.“

„Oh, Remi,“ Vicky pani käe ümber Remi õlgade, kuigi ta vaevu ulatas.

Millal olid rollid vahetunud, et Remi tema eest hoolitseb, mitte vastupidi?

„Igatahes,“ alustas Remi, „su kivi on valmis.“

Vicky vaatas oma süles olevat geoodi, mis oli hõõgumise täiesti lõpetanud.

„Kiiresti, ruttu-ruttu!“ hüüdis Vicky püsti hüpates.

„Ruttu-ruttu tõesti,“ muheles Remi, mille peale Vicky silmi pööritas.

Vicky ulatas kivi Remile ja neiu tundis tuttavat õhu liikumist. Remi viskas geoodi enda ette üles ja kokkupressitud õhu ja rusikalöögiga purustas mees õõnsa kivi. Ööpimedus lõi lillakalt särama. Helendavad kristallikillud langesid aeglaselt maa poole, servadest alates vaikselt laiali pudenedes. Kübemed hakkasid keerlema, kristallid aurustusid. Vicky nägi sätendavas udus õrna kogu, kes tema poole vaatas, tegi siis mängeldes ümber õe ja venna paar tiiru ning tõusis siis pööreldes aina kõrgemale ja kõrgemale, liikudes itta, mägede suunas.

„Ma ei tea, miks sa neist nii väga hoolid, aga palun, nüüd on see tehtud.“

Miks tõesti? Vicky tundis end järsku üksikuna, ilma eesmärgita. Olend liikus nii kõrgele, et varsti oli võimatu seda tähistaevast eristada, jättes õe ja venna taas kahekesi. Silmapiiri taha kadunud päike oli endaga kaasa võtnud ka päevase soojuse ja neiu tõmbas kapuutsi pähe.

Külm.

„Aga vähemalt saime ühe valgusetenduse,“ ohkas Remi käsi tasku toppides.

„Tead mis?“ küsis Vicky tuju paremaks muutudes Remilt. „Lähme teeme vahelduseks ühe päris söögi, ma ei suuda neid külmasid konserve enam süüa.“

„Aga meil…“ alustas Remi.

Vicky õngitses kohmakalt oma kapuutsi sees ja tõi välja peotäie kuldmünte, mis olid sinna kukkunud, kui ta geoodi laualt maha ajas.

„Tead, õde, mõnikord sa üllatad mind. Ja ma võtan su pakkumise vastu. Midagi sooja pole ammu mekkida saanud.“

„Kui see kivijumalale sobib,“ kummardas Vicky aupaklikult.

Ta ei olnud üksi. Tal oli Remi ja kuniks tal oli võimalus geoodihaldjaid vabastada, oli tal ka eesmärk.

„Aga praegu ei lähe me kuhugi,“ ütles Remi pimedas tähevalguses ringi vaadates. „Paneme laagri püsti. Ma olen üsna kindel, et mu bagi jäi kuhugi sinnapoole…“

Raamatukatkend: „Koletise värav“ (William Hope Hodgson)

William Hope Hodgson (1877–1918) ja tema looming ei ole meil päris tundmatu, eesti keeles on 2004. aastal ilmunud ta romaan «Viirastuspiraadid» (The Ghost Pirates; 1909) ning 1990ndate esimesel poolel neli lühijuttu. «Hirmu ja õuduse juttude» 1. köites 2015. aastal ilmus Hodgsoni lühilugu «Hääl koidikul» (The Voice in the Dawn; 1920). Eesti õudussõber oli õnnega koos, sest tänu Mario Kivistiku väljaannetele olid meie esmatutvuseks Hodgsoniga ta ehk kõige paremad merelood «Kesksaare asukad» (The Habitants of the Middle Islet; 1962) Marduses 2/1992 ja «Hääl öös» (The Voice in the Night; 1907) Põhjanaelas 7/1994.

Tulevane kirjanik sündis Essexis anglikaani vaimuliku peres, olles üks kaheteistkümnest lapsest. 13-aastasena jooksis ta kodust ära, et saada meremeheks. Vanemad said talle jälile, kuid lubasid lõpuks siiski laevapoisina Briti Kaubalaevastikus teenima hakata. Karmid inimsuhted laevas sundisid teda õppima judot ja panid ta tegelema kulturismiga. Pärast kolme ümbermaailmareisi mõistis Hodgson siiski, et vihkab merd, ja seda on näha ka tema loomingus, kus merega seonduvad eelkõige kõiksugu õudused ning rusuvad ja depressiivsed toonid ning meeleolud. Ta oli ka kirglik fotograaf, kellele alul meeldis jäädvustada merd ja torme, nii et ta seadis laeval sisse isegi oma pimiku, kuid hiljem keskendus ta peamiselt kulturistide ja muskulatuuri ülesvõtmisele. Pärast seda, kui oli pankrotti läinud ta kool, milles treeniti kohalikke politsenikke, otsustas Hodgson kirjutamisele keskenduda. Pärast rohkeid tagasilükkamisi ilmus 1905. aastal The Grand Magazine’is ta debüütjutt «Troopiline õudus» (A Tropical Horror).

Eluajal vaid neli romaani, hulga jutte ja luulet avaldanud autori suurem populaarsus saabus hilisemail aastakümneil. Tema loomingu suurimaiks austajaiks olid H. P. Lovecraft, Clark Ashton Smith ja C. S. Lewis. Eluajal ilmusid ta romaanid tihti suurte kärbetega, kuid hiljem on üllitatud ka palju mahukamaid tekstikriitilisi väljaandeid. 1914. aastal läks ta Esimesse maailmasõtta, invaliidistus 1916. aastal hobuselt kukkumise tagajärjel, kuid paranes sellest ja läks uuesti rindele. Ta hukkus kõigest 40-aastasena 1918. aasta aprillis Ypres’i all. Seejärel ta looming unustati ning kirjaniku tekstid tõid uuesti ulmehuviliste lugemislauale ameerika kirjastajad. Tema romaane ja jutte avaldasid ajakirjad Weird Tales ning Famous Fantastic Mysteries, samuti õudusspetsialisti August Derlethi kirjastus Arkham House.

Lisaks mereteemalistele õuduslugudele loetakse kirjaniku loomingus keskseks üsna keerukaid ja mahukaid romaane «Maja ääremaal» (The House on the Borderland; 1908) ning «Öine maa» (The Night Land; 1912). Esimene räägib üsna hallutsineerivas laadis loo üksildasest majast Iirimaa läänerannikul, mida ründavad üleloomulikud olendid maavälistest dimensioonidest, teise tegevus toimub kaugtuleviku Maal, kus Päike on kustunud ja inimkonna riismed peavad igaveses pimeduses toime tulema. Mõlemad romaanid avaldasid sügavat muljet Lovecraftile.

1910. aastal hakkas Hodgson kirjutama juttude tsüklit, mille peategelaseks oli okultistlik detektiiv Thomas Carnacki. Kolme aasta jooksul ilmus kuus juttu, mis anti välja raamatuna «Tondipüüdja Carnacki» (Carnacki, the Ghost-Finder; 1913). 1948. aasta Arkham House’i väljaandesse lisati kolm postuumselt ilmunud või leitud juttu. Kuigi Carnacki juuri võib osaliselt näha Sherlock Holmesi karakteris, on tema eeskujudeks kindlasti ka varasemad 19. sajandi kirjanduslikud paranormaalsete nähtuste uurijad (Martin Hesselius, Flaxman Low) ja muidugi Algernon Blackwoodi loodud doktor John Silence.

Kui püüda paari lausega kokku võtta Hodgsoni panust üleloomuliku kirjanduse arengusse, võiks sedastada, et ta on omamoodi ühenduslüli 19. sajandi selgelt müstilise lähenemise poolest üleloomulikku ja 20. sajandi teaduslikuma lähenemise vahel. Nii tema tondipüüdja Carnacki lugudes kui ka mitmetes mereteemalistes õudusjuttudes on tähelepanuväärne koht teaduslikel seletustel, aparaatidel ja ratsionaalsel vaatel, millega esmapilgul irratsionaalsele õudusele vastu astutakse. Just selle teaduslikkuse ja (osas romaanides) kaugtuleviku vaate sissetoomise tõttu peetakse teda oluliseks H. P. Lovecrafti mõjutajaks ning võib spekuleerida, et Hodgsonita Cthulhu-mütoloogiat meile tuntud kujul poleks ehk tekkinudki.

Lühijutt «Koletise värav» (The Gateway of the Monster), mis ilmus esmakordselt ajakirjas The Idler jaanuaris 1910, on üks kirjaniku tähtsamaid tondipüüdja Carnacki tsükli üleloomulikke tekste (paraku on mitmel sarja jutul ratsionaalne lahendus), mis peaks pakkuma tuumakat täiendust maakeeles juba olemas olevale kahele Carnacki jutule: «Vilistav tuba» (The Whistling Room; 1910, ek. Postimees 10.–18. august 1994, «Kärbes» 1994) ja «Kummitushobune» (The Horse of the Invisible; 1910, ek. Põhjanael 8–9/1994). «Koletise värav» on ilmunud ligi paarikümnes õudusantoloogias ning jõudnud kümnekonnasse autorikogusse.

Lugu kogumikust „Hirmu ja õuduse jutud II. Üleloomuliku kirjanduse antoloogia.“

Tõlkija Kristi Kartašev

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Koostamine ja autoritutvustus: Raul Sulbi

Kirjastus Fantaasia

Vastuseks Carnacki tavapärasele kaardikesele, mis kutsus õhtust sööma ja lugu kuulama, saabusin ma õigeaegselt Cheyne’i teele 427 ja leidsin, et kolm ülejäänut, keda samuti alati neile toredatele koosviibimistele kutsuti, olid juba kohal. Viis minutit hiljem olime Carnacki, Arkrighti, Jessopi ja Tayloriga hõivatud meeldiva ajaviite, õhtustamisega.

“Sa ei jäänud seekord kauaks,” märkisin ma, lõpetades oma suppi ning unustades hetkeks, et Carnackile ei meeldinud, kui talle tema loo kohta kasvõi möödaminnes küsimusi esitati, enne kui ta oli valmis jutustama. Siis polnud ta sõnadega kitsi.

“Räägime sellest hiljem,” ütles ta lühidalt ning ma muutsin teemat, mainides, et olin tegelenud uue relva ostmisega, millele Carnacki vastas intelligentse noogutuse ning naeratusega, mis minu meelest näitas ehedat heatahtlikku tänutunnet vestluse teema muutmise suhtes.

Hiljem, kui õhtusöök oli lõpetatud, naaldus Carnacki koos piibuga mugavalt oma suurde tooli ning alustas keerutamata oma lugu:

“Nagu Dodgson just tähele pani, olin ma seekord ära lühikest aega ja seda seetõttu, et see koht oli lähedal. Täpset asukohta, ma kardan, ei tohi ma teile öelda, kuid see asub siit vähem kui kahekümne miili kaugusel, ning nime muutmine ei riku lugu. Ja milline lugu see on! See on üks kõige ebakordsematest juhtumitest, millega ma eales olen tegelenud.

Kaks nädalat tagasi kirjutas mulle mees, keda ma kutsun Andersoniks, ja palus kokkusaamist. Kutsusin ta külla ja kokku saades teatas ta mulle oma soovist, et ma uuriksin ja ehk ka lahendaksin ühe pikaajalise ja hästi dokumenteeritud juhtumi, mida tema nimetas “kummitamiseks”. Ta kirjeldas mulle juhtumi üksikasju ja lõpuks, kuna see paistis olevat midagi erakordset, otsustasin selle töö vastu võtta.

Kaks päeva hiljem sõitsin ma hilisel pärastlõunal tema maja juurde. See on väga vana hoone, mis seisab üsna omaette keset suuri valdusi. Ilmnes, et Anderson oli jätnud ülemteenri kätte kirja, milles vabandas paljusõnaliselt oma puudumise pärast ja andis kogu maja uurimise jaoks minu käsutusse. Ülemteener nähtavasti teadis minu külaskäigu eesmärki ning ma küsitlesin teda põhjalikult õhtusöögi ajal, mida sõin üksinda. Ülemteener oli vana ja privilegeeritud ja ta tundis halli toa ajalugu väga täpselt. Sain temalt teada veel juhtumi kohta käivaid üksikasju. Need detailid olid seotud kahe aspektiga, mida Anderson oli maininud ainult möödaminnes. Esiteks, et on kuuldud, kuidas halli toa uks öösiti avaneb ja valju pauguga sulgub, ja seda isegi juhul kui ülemteener teadis, et uks on lukus ja ukse võti sahvris tema võtmekimbus. Teiseks, et voodiriided leitakse alati voodilt ära rebituina ja ühes toanurgas hunnikus.

Aga peamiselt häiris vana ülemteenrit ukse paukumine. Palju, palju kordi, nagu ta mulle ütles, oli ta lamanud ärkvel ja kuulanud, värisedes hirmust, sest mõnikord paukus uks nii palju kordi – põmm! põmm! põmm! –, et uinumine oli võimatu.

Ma olin Andersonilt juba teada saanud, et toal oli üle saja viiekümne aastane ajalugu. Kolm inimest oli seal ära kägistatud – üks Andersoni esivanem, tolle naine ja laps. See kõik oli tõestisündinud, nagu ma läbi suurte pingutuste olin avastanud, seega võite ette kujutada, et pärast õhtusööki läksin ma ülakorrusele halli tuba uurima tundega, et mul on käsil märkimisväärne juhtum.

Peter, vana ülemteener, oli minu minekust päris häiritud ja kinnitas täie pühalikkusega, et kogu tema kahekümneaastase teenistuse jooksul polnud keegi sisenenud sellesse tuppa pärast öö saabumist. Ta anus üsna isalikult, et ma ootaks hommikuni, kui ohtu pole ja tema ise minuga kaasa tuleks.

Loomulikult ma muigasin veidi tema üle ning ütlesin, et ta ei näeks vaeva. Selgitasin, et ei kavatse teha muud, kui veidike ringi vaadata ja võib-olla kinnitada mõned pitserid. Ta ei pea kartma, ma olen selliste asjadega harjunud. Kuid ta raputas pead, kui ma seda ütlesin.

“Pole palju selliseid vaime nagu meie oma, härra,” kinnitas ta mulle morni uhkusega. Ja Jupiteri nimel! Tal oli õigus, nagu te näha saate.

Ma võtsin mõned küünlad ja Peter järgnes mulle oma võtmekimbuga. Ta keeras ukse lahti, kuid keeldus minuga koos sisse tulemast. Ta oli silmnähtavalt hirmul ja kordas oma palvet uurimist kuni päevavalguseni edasi lükata. Muidugi ma naersin ta üle jälle ja ütlesin, et ta võib seista uksel valvel ja kui miski peaks välja tulema, see kinni püüda.

“See ei tule kunagi välja, härra,” ütles ta oma naljakal, vanal, pühalikul viisil. Kuidagi suutis ta panna mind tundma, nagu ootaks mind tuppa sisenedes midagi tõeliselt kohutavat. Igatahes, üks punkt talle, teate.

Ma jätsin ta sinna ja uurisin tuba. See oli rikkalikult ja hästi sisustatud suur ruum, baldahhiinvoodiga, mis asetses peatsiga vastu otsaseina. Kaminasimsil seisis kaks küünalt ja veel kaks küünalt paiknes igal toas olevast kolmest lauast. Ma panin kõik küünlad põlema ning tuba tundus veidi vähem ebainimlikult sünge, kuigi, pange tähele, see oli igas mõttes üsna puhas ja hästi hoitud.

Kui ma olin põhjalikult ringi vaadanud, kinnitasin pikad paelad üle akende, mööda seinu, üle piltide ja üle kamina ning seinakappide. Kogu aja, kui ma töötasin, seisis ülemteener uksel, ning ma ei suutnud teda veenda sisenema, kuigi pilkasin teda veidike paelu pingutades ja tööd tehes siia-sinna liikudes. Iga natukese aja tagant ütles ta: “Te vabandate mind kindlasti, härra, aga ma tõesti soovin, et te tuleksite välja, härra. Ma tõesti kardan teie pärast.”

Ma ütlesin talle, et pole vajadust mind oodata, aga ta oli ustav sellele, mida pidas oma kohustuseks. Ta ütles, et ei saa ära minna ja jätta mind sinna ihuüksi. Ta vabandas, aga oli üsna veendunud, et ma ei mõista, kui ohtlik tuba on, ja ma adusin tõepoolest, et ta oli suhteliselt hirmunud. Igatahes, mina pidin sättima toa nii, et ma teaks, kui midagi ainelist sellesse siseneb, seega ma palusin, et ta ei segaks mind, välja arvatud juhul, kui ta tõesti midagi näeb või kuuleb. Ta oli hakanud mulle närvidele käima ja toa “õhkkond” oli juba piisavalt halb, ilma seda veel vastikumaks muutmata.

Veel mõnda aega ma töötasin, venitades paelu üle põranda ja kinnitades neid nii, et vähimgi puudutus oleks nad katki teinud, juhul kui keegi juhtuks pimedas tuppa kavatsusega nalja teha. Kõik see oli võtnud palju kauem aega, kui ma arvasin, ja järsku kuulsin ma, kuidas kell üksteist lõi. Ma olin varsti pärast tööle hakkamist mantli seljast võtnud, aga nüüd, olles tööga peaaegu valmis, kõndisin ma tugitooli juurde ja võtsin mantli kätte. Ma olin seda parasjagu selga panemas, kui ukselt kõlas teravalt ja hirmunult vana ülemteenri hääl (ta polnud viimase tunni jooksul sõnagi öelnud): “Tulge välja, härra, kiiresti! Kohe juhtub midagi!” Jessuke! Ma võpatasin ja samal hetkel kustus üks laual olnud küünaldest. Kas see oli nüüd tuul või mis, ma ei tea, aga hetkeks olin ma piisavalt ehmunud, et jooksin ukse suunas, kuigi, mul on heameel öelda, et jäin seisma enne, kui selleni jõudsin. Ma lihtsalt ei saanud plehku panna, ülemteener seal seismas, olles eelnevalt talle õpetust jaganud vapper olemise kohta. Seega keerasin ma ringi, võtsin kätte kaks kaminasimsil seisnud küünalt ja kõndisin voodi kõrval oleva laua juurde. Ma ei näinud midagi. Ma puhusin ära veel põleva küünla ja kõndisin teiste laudade juurde ja puhusin ära ka neil seisvad küünlad. Just siis hüüdis vana mees ukse tagant uuesti: “Oh! Härra! Palun võtke mind kuulda! Palun võtke mind kuulda!”

“Hästi, Peter,” ütlesin ma, ning Jupiteri nimel, mu hääl ei olnud üldse nii rahulik, nagu ma oleksin soovinud! Ma suundusin ukse poole ning mul oli pisut tegemist, et mitte jooksma hakata. Selle asemel tegin mõned pikad kõmisevad sammud, nagu võite arvata. Ukse juures oli mul äkitselt tunne, nagu puhuks toas külm tuul. Justkui oleks aken veidike avatud. Ma jõudsin ukse juurde ja vana ülemteener astus nagu instinktiivselt sammu tagasi. “Varja küünlaid, Peter!” ütlesin ma teravalt ja pistsin need talle kätte. Ma pöördusin, haarasin lingist ja virutasin ukse pauguga kinni. Kuidagi, kas teate, tundsin seda tehes, nagu miski tõmbaks seda lahti, aga see oli kindlasti mu kujutlusvõime. Ma pöörasin võtit lukuaugus kaks korda, lukustades ukse korralikult. Tundsin selle peale kergendust ning asusin ust pitseerima. Lisaks asetasin oma visiitkaardi lukuaugu ette ja kinnitasin selle sinna; pärast seda panin võtme taskusse ja läksin alumisele korrusele, närviline ja vaikiv Peter teed juhtimas. Vaene rumal vanake! Mul polnud kuni selle hetkeni pähe turgatanud, et ta oli viimase kahe-kolme tunni jooksul pidanud kannatama märkimisväärset pinget.

Umbes kesköösel läksin ma voodisse. Mu tuba asus sama koridori otsas, kus hall tubagi. Ma leidsin uksi loendades, et nende kahe vahele jäi viis tuba. Kindlasti mõistate, et sellest polnud mul kahju. Just siis, olles alustanud lahtiriietumist, tuli mulle pähe mõte ja ma võtsin küünla ja pitseerimisvaha ning pitseerisin kõigi viie toa uksed. Kui ükski uks öösel paugub, siis ma tean täpselt, milline.

Pöördusin tagasi oma tuppa ja läksin voodisse. Sügavast unest äratas mind järsult vali prahvatus kuskil koridori peal. Ma tõusin voodis istukile ja kuulatasin, kuid ei kuulnud midagi. Siis süütasin küünla. Ma olin sellega just valmis saanud, kui koridorist kostis raevukas uksemürtsatus. Ma hüppasin voodist välja ja võtsin oma revolvri. Keerasin ukse lukust lahti ja läksin koridori, hoides küünalt kõrgel ning püstolit valmis. Siis juhtus veider asi. Ma ei suutnud enam sammukestki halli toa suunas minna. Teate ju, et ma pole sugugi argpükslik vennike. Ma olen uurinud liiga palju tontlike asjadega seotud juhtumeid, et mind selles saaks süüdistada, aga mul oli kabuhirm, ma ütlen, lihtsalt kabuhirm, nagu ükskõik millisel õndsal lapsukesel. Tol öösel oli õhus midagi sügavalt ebapüha. Jooksin tagasi oma magamistuppa ja lukustasin ukse. Istusin terve öö voodil ja kuulasin koridorist kostvat sünget ukse paukumist. Heli tundus kajavat läbi kogu maja.

Kui päevavalgus viimaks saabus, ma pesin ja riietusin. Uks polnud paukunud umbes tunnikese ja ma olin oma julgust tagasi saamas. Häbenesin ennast, kuigi mõnes mõttes on see rumal, sest kui sa topid oma nina sellistesse asjadesse, siis mõnikord on garanteeritud, et närvid veavad alt. Siis pead lihtsalt istuma vaikselt ja kuni päevavalguseni end argpüksiks nimetama. Mõnikord on see midagi enamat kui argus, mulle tundub. Ma usun, et mõnikord on see miski, mis hoiatab sind ja võitleb sinu eest. Kuid siiski ma tunnen end pärast sellist elamust alati viletsalt ja vaevaliselt.

Kui päev oli tõesti käes, avasin ma ukse ja läksin revolvrit käepärast hoides vaikselt mööda koridori. Ma pidin teel mööduma trepimademest ja keda ma nägin sealt, kohvitass käes, üles tulemas, kui mitte vana ülemteenrit. Ta oli tõmmanud püksid öösärgi peale ning kandis jalas vanu toasusse.

“Halloo, Peter!” ütlesin ma, tundes end äkki rõõmsana, kuna mul oli hea meel nagu eksinud lapsel, et minu läheduses on teine inimolend. “Kuhu sa nende suupistetega suundud?”

Vana mees võpatas ja loksutas veidike kohvi maha. Ta vahtis minu poole ja ma nägin, et ta oli magamata ja näost valge. Ta tuli trepist üles ja ulatas mulle väikese kandiku. “Ma olen tõepoolest väga tänulik, härra, nähes, et teiega on kõik hästi,” ütles ta. “Ma kartsin korraks, et ehk riskisite halli tuppa minekuga, härra. Ma lamasin terve öö ärkvel, kuulates ust. Kui valgeks läks, mõtlesin, et teen teile tassikese kohvi. Ma teadsin, et tahate vaadata pitsereid, ja kuidagi tundub seda turvalisem teha, kui kohal on kaks inimest, härra.”

“Peter,” ütlesin ma, “sa oled tõeline semu, see on sinust väga tähelepanelik.” Ja ma jõin kohvi ära. “Tule kaasa,” käskisin teda, kandikut tagasi ulatades. “Ma vaatan nüüd, millega need elajad tegelenud on. Mul polnud öösel lihtsalt südikust.”

“Ma olen väga tänulik, härra,” vastas ta. “Liha ja luud ei saa saatanate vastu, härra; ja just see’p see on pärast pimedust hallis toas.”

Ma uurisin käigupealt kõikide uste pitsereid ja leidsin need terved olevat, kui jõudsin halli toa ukseni, oli pitser katki, kuigi visiitkaart lukuaugu ees oli puutumata. Ma rebisin selle maha, keerasin ukse lukust lahti ning läksin sisse, nagu võite arvata, üsna ettevaatlikult. Kuid toas polnud midagi ehmatavat ning seal oli väga valge.  Ma uurisin oma pitsereid ning mitte ühtegi polnud murtud. Vana ülemteener oli mulle tuppa järgnenud ja järsku ta hüüatas: “Voodiriided, härra!”

Ma ruttasin voodi juurde ja vaatasin ringi ja tõepoolest, voodiriided vedelesid voodist vasakul, ühes nurgas. Issake! Kujutate ette, kui veidralt ma end tundsin. Miski oli toas olnud. Ma vaatasin üksisilmi kord voodit, kord põrandal vedelevaid voodiriideid. Tundsin, et ei soovi kumbagi puudutada. Vanal Peteril aga ei paistnud seda muret olevat. Ta läks voodikatete juurde ja oli neid just üles korjamas, nagu ta oli kahtlemata teinud iga päev kahekümne aasta jooksul, kui ma teda peatasin. Ma soovisin, et kõik oleks puutumata, kuni ma olin toa üle vaadanud. Veetsin seda tehes tublisti rohkem kui tunni ja siis lubasin Peteril voodi korda teha, mille järel väljusime ja ma lukustasin ukse, sest tuba oli hakanud mulle närvidele käima.

Ma tegin lühikese jalutuskäigu ja sõin hommikusööki, mille järel tundsin end rohkem iseendana, ning pöördusin siis tagasi halli tuppa, kust lasin Peteri ja teenijannade abiga välja viia kõik peale voodi, isegi pildid. Ma uurisin seinu, põrandat ja lage nii sondi, haamri kui suurendusklaasiga, aga ei leidnud mitte midagi kahtlast. Ma kinnitan teile, et olin hakanud mõistma, päris tõeliselt, et miski imetabane asi oli toas eelneval ööl lahti olnud. Ma pitseerisin kõik uuesti, läksin siis välja, lukustades ja pitseerides ka ukse nagu enne.

Pärast õhtusööki pakkisime Peteriga lahti mõned mu asjad ja asetasime kaamera ja taskulambi halli toa ukse taha, nöör taskulampi päästikult ukse külge jooksmas. Sedasi, vaadake, kui uks avatakse, läheb taskulamp põlema ja võib juhtuda, et hommikul on uurida üks veider foto. Viimasena, enne lahkumist, võtsin objektiivilt katte ja seejärel läksin oma magamistuppa ja voodisse, kuna kavatsesin ärgata kesköösel, selle kindlustamiseks panin oma väikese äratuskella helisema ja jätsin küünla põlema.

Kell äratas mind südaöösel, ma tõusin, panin hommikumantli selga ja sussid jalga. Lükkasin revolvri oma parempoolsesse taskusse ja avasin ukse. Siis panin põlema oma pimikulambi ja eemaldasin sellelt katte nii, et see annaks selget valgust. Viisin selle koridori umbes kolmekümne jala peale ja asetasin põrandale, katmata pool minust eemal, nii et see näitaks mida iganes, mis võiks mööda koridori läheneda. Siis läksin tagasi ja istusin oma toa ukseaugus, revolver käepärast, vahtides koridori selles suunas, kus ma teadsin halli toa ukse taga seisvat oma kaamerat.

Ma usun, et olin vaadelnud umbes poolteist tundi, kui järsku kuulsin nõrka häält koridori otsast. Ma olin kohe teadlik veidrast torkivast tundest kuklas ja mu käed hakkasid veidi higistama. Järgneval hetkel välgatas taskulambi eredas valguses nähtavale kogu koridoriosa. Sellele järgnes pimedus ja ma piilusin närviliselt koridori, kuulates pingsalt, üritades leida seda, mis jäi väljapoole mu pimiku lambi õrnast kumast, mis paistis nüüd, pärast taskulambi vapustavat lõõma, naeruväärselt hämar… Ja siis, kui ma kummardusin ettepoole, jõllitades ja kuulates, kostis  halli toa ukse vali mürtsatus. Heli tundus täitvat kogu suure koridori ja kajas õõnsalt läbi kogu maja. Ma tundsin end kohutavalt, nagu oleks mu luud  muutunud veeks. Lihtsalt vastik. Issake! Kuidas ma vahtisin ja kuulasin. Ja siis tuli see jälle – põmm, põmm, põmm, ja siis vaikus, mis oli peaaegu et hullem kui ukse paugatused, sest ma kujutasin ette, kuidas miski kohutav hiilib mööda koridori minu suunas. Ja siis ühtäkki kustus mu lamp ja ma ei näinud enam jardigi enda ette. Ma mõistsin kohe, et tegelesin seal istudes millegi väga rumalaga, ja hüppasin püsti. Seda tehes arvasin, et kuulsin koridoris häält, üsna enda lähedalt. Ma hüppasin selg ees oma tuppa, virutasin ukse kinni ja lukustasin selle. Istusin oma voodil ja vahtisin ust. Revolver oli mul käes, aga see tundus vastikult kasutu esemena. Ma tundsin, et teisel pool ust on miski. Mingil teadmata põhjusel ma teadsin, et see on surutud vastu ust ja et see on pehme. Seda ma mõtlesin. Täiesti ebaharilik asi, mida mõelda.

Seejärel kogusin end pisut, joonistasin poleeritud põrandale kiiresti kriidiga pentagrammi ja seal selle keskel ma siis istusin peaaegu koiduni. Ning kogu aeg paukus koridoris halli toa uks pühalike ja õudsete intervallidega. See oli närune, armutu öö.

Kui päev hakkas koitma ja ukse mürtsumine vaibus tasapisi, leidsin viimaks oma julguse ja läksin poolhämaras objektiivile katet peale panema. Ma ütlen, see oli tükk tegemist, aga kui ma poleks seda teinud, oleks mu pilt olnud rikutud ja ma olin tohutult huvitatud selle säästmisest. Ma jõudsin tagasi oma tuppa ja asusin põrandalt kustutama viietipulist tähte, mille keskel olin öösel istunud.

Pool tundi hiljem kostis koputus minu uksele. See oli Peter minu kohviga. Kui ma olin selle ära joonud, läksime koos halli tuppa. Minnes kontrollisin ka teiste tubade uksi, nende pitserid olid puutumata. Halli toa pitser oli katki ja samuti ka nöör, mis taskulambi päästiku külge oli seotud, kuid kaart lukuaugu ees oli endiselt omal kohal. Ma rebisin selle eest ja avasin ukse. Näha polnud midagi ebatavalist, kuni jõudsime voodi juurde; nagu eelmisel päeval, olid voodiriided voodilt tiritud ja vasakusse nurka pillutud, täpselt samasse kohta, kus ma neid eelnevalt olin näinud. Mul oli väga veider tunne, aga ma ei unustanud kontrollida teisi pitsereid, kui ainult leidmaks, et ükski neist polnud murtud.

Siis ma pöördusin ja vaatasin vana Peterit ja tema vaatas pead vangutades mind.

“Lähme siit ära!” ütlesin ma. “Siia ei sünni elavatel hingedel ilma korraliku kaitseta siseneda.” Me läksime välja ja ma lukustasin ja pitseerisin taas ukse.

Pärast hommikusööki  ilmutasin ma negatiivi, aga sellelt oli näha ainult poolavatud halli toa uks. Siis lahkusin majast, kuna tahtsin muretseda teatud elu ja võibolla ka hinge jaoks vajalikke aineid ja vahendeid, sest kavatsesin tuleva öö veeta hallis toas.

Ma jõudsin koos oma aparatuuriga tagasi poole kuue paiku, ja kandsime koos Peteriga selle üles halli tuppa, kus ma kuhjasin apaaadiosad ettevaatlikult toa keskele. Kui kõik asjad olid toas, kaasa arvatud kass, kelle ma olin kaasa toonud, lukustasin ja pitseerisin ma ukse ja läksin oma toa suunas, öeldes Peterile, et ma ei tule alla õhtust sööma. Ta ütles: “Jah, härra,” ja suundus alumisele korrusele, mõeldes, et kavatsen magama minna. Seda ma tahtsingi panna teda uskuma, sest teadsin, et ta oleks muretsenud nii minu kui enda pärast, oleks ta teadnud, mida ma kavatsen.

Kuid ma võtsin ainult oma toast kaamera ja taskulambi ning kiirustasin tagasi halli tuppa. Ma lukustasin ja pitseerisin end tuppa sisse ja asusin tööle, kuna mul oli enne pimeduse saabumist palju teha.

Esiteks võtsin maha kõik paelad, mis mööda põrandat jooksid, siis kandsin kassi – ikka oma korvi vangistatud – üle toa, kaugema seina äärde ja jätsin ta sinna. Pöördusin tagasi toa keskele ja mõõtsin välja kahekümne ühe jalase diameetriga ala, mida pühkisin “iisopi luuaga”. Selle ümber joonistasin kriidiga ringi, jälgides, et ma ei astuks ringist välja. Kriidiringist väljapoole suitsutasin kimbu küüslauguga veel laia vööndi, ja kui see oli tehtud, siis võtsin oma varudest ringi keskel väikese purgi teatud vett. Eemaldasin pärgamendi ja tõmbasin korgi välja. Siis, kastes vasakut nimetissõrme purki, käisin ma mööda ringi ja joonistasin põrandale, täpselt kriidijoone sisse Saaamaaa rituaali teist märki, ühendades iga märgi kõige hoolikamalt vasakpoolse poolkaarega. Ma ütlen teile, ma tundsin kergendust, kui see oli tehtud ja vee-ring oli valmis. Siis ma pakkisin lahti veel asju, mis olin kaasa toonud, ja asetasin süüdatud küünla iga poolkaare põhja. Pärast seda joonistasin pentagrammi, nii et kõik kaitsva tähe viis tippu puudutasid kriidiringi. Nendesse tippudesse asetasin ma viis portsjonit leiba, kõik pakitud linasse, ning tippude vahelistesse nurkadesse seadsin viis avatud purki sama veega, mida olin kasutanud vee-ringi joonistamiseks. Nüüd oli mu esimene kaitsebarjäär valmis.

Nõndaks, igaüks, peale teie, kes te teate midagi minu uurimismeetoditest, võiks pidada seda kõike kasutuks ja rumalaks ebausuks, aga te kõik mäletate musta loori juhtumit, kus minu elu päästis just väga sarnane kaitseviis, sel ajal kui Aster, kes selle üle irvitas ja selle sisse ei tulnud, sai surma. Ma leidsin idee selle jaoks Sigsandi käsikirjast, mis on, nii palju kui mina aru saan, kirjutatud 14. sajandil. Esiteks, loomulikult ma kujutasin ette, et see on ainult tolle aja ebausu väljendus, ning mulle tuli alles aastaid hiljem pähe seda kaitset katsetada, mida ma tegin, nagu ma just ütlesin, hirmsas musta loori juhtumis. Te teate, mis sellest sai. Hiljem kasutasin ma seda kaitset mitu korda ning pääsesin alati terve nahaga, kuni liikuva karusnaha juhtumini. See oli ainult osaline “kaitse”, seega ma peaaegu surin pentagrammi sees. Pärast seda leidsin ma professor Garderi “Eksperimendid meediumiga”. Kui nad ümbritsesid meediumi vaakumis jooksva vooluga, kaotas too oma võimed, justnagu oleks ta Kõiksusest ära lõigatud. See pani mind palju mõtlema; ja tänu sellele jõudsin ma elektripentagrammini, mis on kõige imetabasem kaitse teatud ilmutiste vastu. Ma kasutasin kaitsva tähe kuju, sest mina isiklikult ei kahtle põrmugi, et selles vanas maagilises kujus on mingi ebatavaline jõud. Veider asi ühele 20. sajandi mehele tunnistada, kas pole? Kuid nagu te teate, ma pole kunagi lasknud ega lase ka edaspidi end pimestada seljataga itsitajatest. Ma esitan küsimusi ja hoian silmad lahti.

Ja selles juhtumis polnud mul kahtlustki, et olin vastamisi üleloomuliku koletisega, ning pidasin oluliseks kasutada kõiki meetmeid, sest oht oli jõletu.

Pöördusin nüüd paigaldama elektripentagrammi, sättides selle nii, et selle tipud ja sisenurgad sobitusid täpselt põrandale joonistatud pentagrammi omadega. Siis ühendasin aku ja järgmisel hetkel paistis põimunud vaakumtorudest kahvatusinine kuma.

Vaatasin enda ümber kergendusohkega ringi, kuna märkasin, et hämarik oli kätte jõudnud, sest aken oli hall ja ebasõbralik. Siis heitsin pilgu üle elektri- ja küünlavalguse topeltbarjääri ja suure tühja toa. Mind valdas ühtäkki ebatavaline kummaline tunne – õhus, teate, oli tunda, et tulemas on midagi ebainimlikult ähvardavat. Tuba oli täis pressitud küüslaugu haisu, mida ma vihkan.

Pöördusin kaamera poole ja tuvastasin, et see ja taskulamp on töökorras. Siis testisin ettevaatlikult oma revolvrit, kuigi ma ei arvanud, et seda tarvis läheb. Siiski, keegi ei tea, mil määral on soodsates tingimustes võimalik ebaloomuliku olendi materialiseerumine, ja mul polnud aimugi, millise õudsat olendit ma kohtan või tunnetan. Nii et võib juhtuda, et mul tuleb võidelda materialiseerunud koletisega. Ma ei teadnud, seega sain ainult valmis olla. Vaadake, ma polnud kunagi unustanud kolme inimest, kes olid minu lähedalolevas voodis ära kägistatud, ega ka elajalikku ukse klõmmimist, mida olin ise kuulnud. Mul polnud kahtlustki, et olen uurimas ohtlikku ja koletut juhtumit.

Selleks ajaks oli öö saabunud. Kuigi tuba oli põlevate küünalde tõttu väga valge, leidsin end pidevalt seljataha ning ruumis ringi vaatamast. Ootamine oli närviline töö. Siis äkki olin ma teadlik kergest külmast tuulest, mis selja tagant üle minu puhus. Mind läbis suur tundevärin ning torkiv tunne levis üle mu kukla. Ma pöördusin kange jõnksatusega ringi ning vahtisin veidra tuule suunas. See paistis tulevat voodist vasakule jäävast toanurgast – koht, kuhu mõlemal korral olid hunnikusse heidetud voodiriided. Aga siiski ei midagi ebatavalist, ei mingit ava ega midagi!...

Järsku märkasin ma, et küünlad võbelevad ebatavalises tuules… Mõned minutid, ma usun, ma lihtsalt kükitasin seal puiselt ja vahtisin kohutavalt hirmunult nurga suunas. Ma ei suuda kunagi unustada, kui vastikult õudne oli seal istuda selles jälgis külmas tuules! Ja siis nips! nips! nips! kustusid kõik barjäärist väljapool asuvad küünlad, ja seal ma olin, lukustatud ja pitseeritud sellesse tuppa, ainult pimedus väljaspool elektripentagrammi nõrka sinist kuma.

Pinev hetk möödus, ent see tuul puhus ikka üle minu ja siis äkki ma teadsin, et miski liighatas voodist vasakule jäävas nurgas. Ma sain sellest teadlikuks pigem mingi sisemise kasutamata meele abil, rohkem kui kuulmise või nägemise kaudu, sest pentagrammi kahvatu, piiratud raadiusega kuma andis nägemiseks liiga kehva valgust. Siiski, ma jõllitasin ja miski hakkas minu silme all kasvama – liikuv vari, veidi tumedam kui ümbritsevad. Ma kaotasin ta hämaruses silmist ning hetkeks vaatasin otsivalt ringi, olles värskelt teadlik varitsevast ohust. Mu tähelepanu oli suunatud voodile. Kõik katted tiriti sellelt ühtlase hiiliva liigutusega maha. Ma kuulsin aeglast voodiriiete sahinat, kuid ei näinud midagi. Ma olin teadlik naljakal, alateadlikul, sisekaemuslikul viisil, et tundsin hirmujudinaid. Teisalt olin vaimselt selgem kui mõned minutid tagasi, piisavalt, et tunda külma higi oma kätel ja liigutada poolteadlikult revolvrit, kuivatades paremat kätt oma püksipõlve, pilku mitte kordagi liikuvatelt voodiriietelt tõstmata.

Kui voodi juurest tulevad vaevukuuldavad hääled lõppesid, tekkis kõige pingelisem vaikus, ainult veri mu peas pulseerimas. Siiski kuulsin ma kohe jälle voodiriiete tirimise sahinat. Kogu selle närvilise pinge keskel tuli mulle meelde mu kaamera, ning ma kobasin selle järele, voodilt pilku pööramata. Ja siis, teate, ühe hetkega rebiti ebahariliku jõhkrusega voodilt kõik katted, ning ma kuulsin mütsatust, kui need nurka virutati.

Mõne minuti jooksul oli täielik vaikus ja võite ette kujutada, kui jube tunne mul oli. Voodiriideid oli koheldud sellise raevukusega! Ja kõige selle, just minu silme all toimunu, toores ebaloomulikkus!

Ühtäkki kostis ukse juurest õrn heli – selline torkiv hääl, millele järgnes kobin või paar ukse pihta. Võimas närviline tundevärin voogas üle minu, ja tundus jooksvat üle selgroo ja kukla, sest ust valvav pitser oli just lahti murtud. Miski oli seal. Ma ei näinud ust, või vähemalt on suhteliselt võimatu öelda, mida ma tegelikult nägin ja millised lüngad täitis mu kujutlusvõime. Ma suutsin tuvastada ainult halle seinu… ning mulle tundus, et miski tume ja kujutu liikus ja võnkus seal varjude keskel.

Ühtäkki ma olin teadlik, et uks oli avanemas, ja pingutusega haarasin oma kaamera järele, kuid enne, kui ma  jõudsin sihtida, löödi uks kinni sellise vägeva mürtsatusega, et kogu tuba täitus justkui õõnsa müristamisega. Ma võpatasin nagu hirmunud laps. Heli taga tundus olevat selline jõud, justkui mingi tohutu, kammitsemata Vägi oleks välja pääsenud. Mõistate?

Ust rohkem ei puudutatud, kuid kohe kuulsin ma kriiksumas korvi, milles oli kass. Ma ütlen, kogu mu kukal kiheles. Ma teadsin, et saan kohe kindla peale teada, kas see, mis ringi liikus, oli eluohtlik. Kassi korvist tõusis järsku kohutav huilgamine, mis järsult lõppes ja siis – liiga hilja – lülitasin ma taskulambi välja. Valgusvihus nägin ma, kuidas korv keerati kummuli, kaas tiriti pealt ja kass lebas pooleldi selle sees ja pooleldi põrandal. Ma ei näinud midagi muud, kuid olin täiesti teadlik, et kohal oli mingi Olend, kellel on võime hävitada.

Järgneva kahe-kolme minuti jooksul oli toas veider, tajutav vaikus. Mäletate, et olin mõneks ajaks taskulambist poolpimestatud, seega paistis kogu pentagrammi kumast väljapoole jääv tuba kottpime. See oli kõige kohutavam, ma ütlen. Ma lihtsalt põlvitasin seal tähe keskel ja pöörlesin, et näha kas miski on mind ründamas.

Mu nägemisvõime taastus vähehaaval ja ma saavutasin enda üle kontrolli, ja äkki nägin ma seda, mida olin otsinud, vee-ringi lähedal. See oli suur ja ebamäärane ning võnkles barjääri taga veidralt, nagu suure õhus rippuva ämbliku vari. See liikus kiiresti mööda ringi ning paistis kogu aeg tungivat minu poole, ainult selleks, et tõmbuda ebatavaliste hüplevate liigutustega tagasi, just nagu võiks teha  inimene, kes puudutab kuuma võret.

Ringi ja ringi liikus see ja ringi ja ringi ma end keerasin. Siis just ühe pentagrammi sisenurga vastas paistis see  seisatavat, justkui enne suurt pingutust. See tõmbus tagasi, peaaegu vaakumtorude valgusest välja, ja siis tuli otse minu suunas, kogudes vormi ja tahkust. Liikumise taga, mis oli ette nähtud õnnestuma, paistis olevat üüratu ja kurjakuulutav sihikindlus. Ma olin põlvili ja võpatasin tagasi, kukkudes, meeleheitlikus katses edasiliikuva asja eest pääseda, oma vasaku käe ja puusa peale. Oma parema käega kobasin ma meeleheitlikult revolvri järele, mille olin lasknud käest libiseda. Elajas tuli ühe suure hooga üle küüslaugu ja vee-ringi, peaaegu pentagrammi sisenurka välja. Ma usun, et ma karjatasin. Siis, sama järsku, kui see oli vooganud üle barjääride, paistis see mingi võimsa, nähtamatu  jõuga tagasi paiskuvat.

Läks arvatavasti mõned hetked, enne kui ma mõistsin, et ma polnud ohus. Siis ma kogusin end pentagrammide keskel, tundes end hirmsasti nõrga ja ebakindlana, heites pilku ümber barjääri, kuid see asi oli kadunud. Ja siiski, ma olin midagi välja selgitanud, sest ma teadsin nüüd, et hallis toas kummitas koletislik käsi.

Äkki, seal kükitades, nägin ma, mis oli nii äärepealt andnud koletisele võimaluse barjääri läbida. Oma liigutustega pentagrammi sees olin ilmselt puudutanud ühte veepurki ja just seal oli monstrum mind rünnanud, sest purk, mis valvas pentagrammi sisenurka, oli veidi kõrvale lükatud ja see oli jätnud ühe “viiest uksest” valveta. Ma panin selle kiiresti tagasi ja tundsin end taas peaaegu turvaliselt, sest olin leidnud põhjuse ja kaitse oli endiselt pädev. Ma hakkasin jälle lootma, et näen hommikut tõusmas. Kui ma nägin, et koletisel õnnestus peaaegu oma eesmärki täita, tekkis mul hirmus, nõrk ja ülevoolav tunne, et barjäärid ei pea  sellise Väe ees iial öö läbi vastu. Mõistate?

Pikemat aega ma ei näinud kätt, kuid arvasin, et nägin mõned korrad kummalist võbelemist ukse lähedal asuvate varjude hulgas. Veidike hiljem, justkui järsus pahatahtlikus raevuhoos, haarati maast kassi surnukeha ning peksti seda tuhmide, iiveldust tekitavate põntsudega vastu kõva põrandat. Mul tekkis üsna kummaline tunne.

Minut pärast seda paugutati jõuliselt kaks korda uksega. Järgmisel hetkel sööstis olend varjudest välja ühe kiire õela liigutusega minu suunas. Instinktiivselt  põrkasin ma küljele, tõmmates ära käe elektripentagrammi pealt, kuhu ma olin selle asetanud üheks nurjatuks ettevaatamatuks hetkeks. Koletis paisati pentagrammidest eemale, kuigi tänu minu mõistmatule rumalusele oli see suutnud teistkordselt väliseid barjääre läbida. Ma ütlen teile, ma värisesin tükk aega puhtast kabuhirmust. Liigutasin end jälle pentagrammide keskele ja põlvitasin seal, püüdes olla võimalikult väike ja kompaktne.

Seal põlvitades turgatas mulle pähe küsimus kahe “õnnetuse” kohta, mis olid lubanud elajal peaaegu minuni jõuda. Kas äkki mind mõjutati alateadlikult vabatahtlikult tegutsema viisil, mis mind ohtu pani? Mõte võttis minus võimust, ning ma jälgisin iga oma liigutust. Järsku sirutasin väsinud jalga ja lükkasin ümber ühe veepurgi. Osa veest läks maha, kuid tänu kahtlustavale valvsusele olin selle püsti tõstnud ja asetanud tagasi enne, kui kogu vesi välja voolas. Samal ajal peksles üüratu must pooleldi materialiseerunud käsi varjudest minu suunas ja paistis mulle peaaegu näkku hüppavat, nii lähedale jõudis see, kuid kolmandat korda paisati see mingi tohutu, ülima jõuga tagasi. Ja lisaks kohutavale, uimastavale hirmule, mis see minusse jättis, oli mul ka korraks see spirituaalne iivelduse tunne, nagu mingi õrn, ilus, sisemine hiilgus oleks kannatada saanud. See tekib liiglähedasest kontaktist ebainimlikuga ja on veelgi kummalisem kui ükski kehaline häda, mille all on võimalik kannatada. Selle tunde abil mõistsin ma ohu lähedust ja ulatust paremini. Pikka aega heidutas mind minu vaimu mõjutava Väe põikpäine toorus.  Muud moodi ei oska ma seda sõnastada.

Ma põlvitasin taas pentagrammide keskel ja jälgisin end suurema hirmuga kui koletist, teades, et kui ma ei hoidu igast äkilisest impulsist, mis minus tekkis, siis võin väga lihtsasti ennast ise hävitada. Teate, kui õudne see kõik oli?

Ma veetsin kogu ülejäänud öö halvavas hirmuvines, nii pinges, et ma ei saanud teha ühtegi loomulikku liigutust. Ma olin nii hirmul, et iga iha liigutada, mis minus tekkis, võis olla tingitud mõjust, mis ma teadsin enda peal töötavat. Ning väljaspool barjääri käis see kummituslik asi ringiratast, haarates õhus minu järele. Veel kaks korda rüvetati kassi surnukeha. Teisel korral kuulsin ma igat luud ta kehas krigisemas ja murdumas. Ning kogu selle aja puhus voodi kõrvalt nurgast minu peale see kohutav tuul.

Ja just siis, kui taevasse tekkis koidu esimene puudutus, katkes see ebaloomulik tuul hetkega, ning ma ei näinud enam märkigi sellest käest. Koit tuli aeglaselt ja viimaks täitis kaame valgus kogu toa ning muutis elektripentagrammi valguse veel ebamaisemaks. Ja siiski, mitte enne, kui päev oli tõesti käes, ei teinud ma katsetki barjääri seest lahkuda, sest ma ei teadnud, kas võis tuule järsk lõppemine äkki olla moodus mind pentagrammide seest välja meelitamiseks.

Viimaks, kui koit oli tugev ja ere, vaatasin veel viimast korda ringi ja jooksin ukseni. Ma keerasin kohmakalt ja närviliselt ukse lahti  ja siis lukustasin selle kiirustades ning läksin oma magamistuppa, kus lamasin voodil, püüdes oma närve rahustada. Peter tuli kohviga ja kui ma olin selle ära joonud, ütlesin talle, et soovin magada, kuna olin öö otsa üleval olnud. Ta võttis kandiku ja läks vaikselt välja ja kui ma olin oma ukse lukustanud, läksin voodisse ja jäin viimaks magama.

Ärkasin umbes keskpäeval ja pärast väikest lõunat läksin üles halli tuppa. Lülitasin välja elektripentagrammi voolu, mille olin kiirustades sisse jätnud, ja kõrvaldasin kassi surnukeha. Mõistate, ma ei tahtnud, et keegi seda vaest lojust näeks. Pärast uurisin hoolikalt nurka, kuhu voodiriided olid visatud. Ma tegin mitu auku ja sondeerisin, kuid ei leidnud midagi. Siis tuli mulle pähe proovida oma tööriista põrandaliistude all. Seda tehes kuulsin, kuidas traat vastu metalli kõlises. Ma pöörasin konksu otsa sinnapoole ning õngitsesin eseme järele. Teisel korral sain ma selle kätte. See oli väike ese ja ma viisin selle akna äärde. Ma leidsin selle olevat veidra sõrmuse, valmistatud mingist halliks tõmbunud materjalist. Imekspandav asi selle juures oli viisnurga kuju, sama, mis on maagilisel pentagrammil, kuid ilma tippudeta, mis moodustavad kaitsva tähe. Sõrmusel polnud graveeringuid ega muid kaunistusi.

Mõistate minu põnevust, kui ma ütlen, et olin kindel, et hoidsin käes Andersoni perekonna kuulsat õnnesõrmust, mis tõepoolest oli kõige tihedamalt seotud kummitamiste ajalooga. See sõrmus anti läbi põlvkondade edasi isalt pojale. Olles alati truu vanale perekonnatraditsioonile, pidi iga poeg lubama sõrmust mitte kunagi kanda. Sõrmuse, nagu paljud väidavad, tõi koju üks ristirüütlitest, asjaoludel, mis on väga veidrad, ent see lugu on liiga pikk, et seda siinkohal jutustada.

Paistab, et noor härra Hulbert, Andersoni esivanem, sõlmis joogise peaga kihlveo, et ta jätab ööseks sõrmuse sõrme. Seda ta ka tegi ja hommikul leiti ta naine ja laps kägistatuna voodist samas toas, kus mina seisin. Paljud arvasid, et noor härra Hulbert oli süüdlane, olles teo toime pannud joobunud vihahoos, tema aga, katses tõestada oma süütust, magas teise öö selles toas. Ka tema kägistati. Pärast seda, nagu võite ette kujutada, pole keegi kunagi veetnud ööd hallis toas, enne kui mina seda tegin. Sõrmus oli kadunud olnud nii kaua, et sellest oli saanud peaaegu müüt. Oli kõige kummalisem seal seista ja seda käes hoida, nagu võite arvata.

Seal seistes ja sõrmust vaadates tuli mulle mõte. Oletame, et see oli mõnes mõttes värav – saate aru, mis ma mõtlen? Nagu auk maailma ümbritsevas hekis. See oli väga veider idee, ma tean, ja see ilmselt polnud minu enda oma, vaid tuli kuskilt väljastpoolt. Vaadake, tuul oli puhunud just toa sellest osast, kus sõrmus oli olnud. Ma mõtlesin selle peale palju. Ja siis see kuju. Viisnurga sisemus. Sellel polnud tippe ja ilma nendeta, nagu Sigsandi käsikiri ütleb: “Need tipud on su viis kaitsvat küngast, mille puudumine annab võimu sinu deemonile ja soosib kindlapeale Kurja.” Vaadake, juba sõrmuse kuju oli oluline ja ma kavatsesin seda kindlasti testida.

Ma võtsin pentagrammi osadeks, sest see peab olema värskelt ülespandud ja selle ümber, keda kaitsta tahetakse. Siis ma läksin välja ja lukustasin ukse, mille järel lahkusin majast sest ei “rohtu, tuld ega vett” ei tohi kasutada teist korda. Ma jõudsin tagasi umbes pool kaheksa ja kohe, kui kõik asjad olid toodud üles halli tuppa, saatsin Peteri õhtuks puhkama nagu eelmisel ööl. Kui ta oli läinud alumisele korrusele, läksin ma halli tuppa, lukustasin ja pitseerisin ukse. Astusin toa keskele, kuhu kõik asjad olid kuhjatud, ning asusin kiiruga tööle, loomaks barjääri enda ja sõrmuse ümber.

Ma ei mäleta, kas ma selgitasin seda teile, kuid ma olin arutlenud, et kui sõrmus on mingil viisil sissepääsu meedium, siis minuga koos suletud elektripentagrammi sisse jäädes oleks see isoleeritud. Mõistate? Vägi, mis oli saanud nähtava kuju Käena, peab jääma teisele poole barjääri, mis eraldab ebatavalist normaalsest, kuna värav pole ligipääsetav.

Nagu ma ütlesin, töötasin ma täiel kiirusel, et saada barjäär enda ja sõrmuse ümber püsti, sest aeg oli juba hilisem, kui mulle oleks meeldinud seal toas ilma kaitseta olla. Lisaks oli mul tunne, et öösel tehakse suuri jõupingutusi, et taastada võimalus sõrmuse kasutamiseks. Ma olin tugevalt veendunud, et sõrmus on vajalik materialiseerumiseks. Saate näha, kas mul oli õigus.

Ma sain barjäärid valmis umbes tunniga, võite ette kujutada kergendust, mida ma elektripentagrammi kahvatus valguses tundsin. Sealt edasi umbes kaks tundi  istusin ma vaikselt näoga selle nurga suunas, kust tuul oli puhunud. Umbes kell üksteist tekkis mulle imelik teadmine, et miski oli minu lähedal, ent veel tund aega pärast seda ei juhtunud mitte midagi. Siis äkki tundsin ma seda kummalist tuult enda peale puhumas. Minu hämmastuseks paistis see nüüd tulevat minu selja tagant. Pöördusin järsult ringi, tundes kohutavat hirmuvärinat. Tuul puhus mulle otse näkku. See puhus ülespoole minu lähedalt põrandalt. Ma vaatasin alla, iiveldamaajav pundar uut õudu hinges. Mida ometi olin ma nüüd teinud! Sõrmus oli minu lähedal, seal, kuhu ma ta olin pannud. Äkitselt, sel ajal kui ma hämmeldunult vahtisin, sain teadlikuks, et sõrmuse juures oli midagi veidrat – imelikud liikuvad ja kokkutõmbuvad varjud. Ma jõllitasin neid rumalalt. Ja siis äkki sain ma aru, et tuul puhus minu poole sõrmusest. Imelik, hägune suits muutus nähtavaks, valgudes sõrmusest välja ülespoole ja segunedes liikuvate varjudega. Äkki ma mõistsin, et olen rohkem kui surmaohus, sest võnklevad varjud sõrmuse ümber hakkasid kuju võtma ja surma-käsi oli materialiseerumas pentagrammi sees. Jumal küll! Kas mõistate! Ma olin toonud ‘värava’ pentagrammi sisse ja jõletis oli läbi tulemas, valgudes materiaalsesse maailma nagu gaas läbi torusuudme.

Ma arvan, et põlvitasin korraks hämmeldunud hirmus. Siis haarasin ma ühe hullu, kentsaka liigutusega sõrmuse ja kavatsesin selle pentagrammist välja visata. Kuid see vältis mind, nagu mingi nähtamatu elus asi oleks seda siia-sinna tirinud. Viimaks sain ma sõrmuse kätte ja samal hetkel rebiti see mingi imelise toore jõuga mul käest. Suur must vari kattis selle ja tõusis õhku ning ründas mind. Ma nägin et see oli Käsi, suur ja peaaegu täiuslikult kuju võtnud. Ma röögatasin hullunult, hüppasin üle pentagrammi ja põlevate küünalde rõnga ja jooksin meelt heites ukse suunas. Ma pusserdasin idiootselt ja ebaefektiivselt võtmega, vahtides kogu aeg hullumeelse hirmuga barjääride poole. Käsi sööstis minu suunas, aga siis, samuti nagu see ei suutnud pääsenud pentagrammi sisse, kui sõrmus oli väljaspool, polnud sel jõudu pääseda pentagrammist välja. Koletis oli aheldatud, nii kindlalt kui ükski jõletis võiks olla.

Isegi siis, kui see teadmine minuni sähvatas, olin liiga põhjalikult hirmust raputatud, et loogiliselt mõelda, ning hetkel, mil suutsin võtit keerata, kargasin koridori ja lõin ukse mürtsuga kinni. Lukustasin selle ja jõudsin kuidagimoodi oma tuppa. Värisesin nii tugevalt, et seisin vaevu püsti, nagu võite ette kujutada. Lukustasin end oma tuppa ja suutsin küünla põlema panna. Viskasin siis voodile pikali ja olin tund või paar vaikselt ja nii ma siis rahunesin.

Veidi hiljem jäin magama, kuid ärkasin, kui Peter kohvi tõi. Kui ma olin selle ära joonud ja tundsin end veidi paremini, võtsin vana mehe kaasa, kuniks ma halli tuba vaatama läksin. Avasin ukse ja piilusin sisse. Küünlad põlesid endiselt, nüüd kahvatud päevavalguse taustal, ja nende taga oli hele, kumav elektripentagramm. Ja selle keskel oli sõrmus... koletise värav, tagasihoidlik ja tavaline.

Toas polnud midagi puudutatud ja ma teadsin, et elajas polnud suutnud pentagramme ületada. Ma läksin välja ja lukustasin ukse.

Pärast mõnetunnist und lahkusin ma majast. Tulin taksoga tagasi pärastlõunal. Mul oli kaasas vesinikgaasi pihusti ja kaks silindrit gaasidega. Ma kandsin need halli tuppa ja seal elektripentagrammi keskel püstitasin ma väikese ahju. Viis minutit hiljem oli sõrmus, kord Andersonide õnne, nüüd õnnetuse tooja, mitte midagi muud kui väike tahke plärakas kuuma metalli.”

Carnacki kobas taskus ja tõmbas välja midagi salvrätikusse pakitut. Ta ulatas selle mulle. Ma tegin pakikese lahti ja leidsin väikese ketta hallikat metalli, umbes nagu tina, aga kõvem ja hulga heledam.

“Noh?” küsisin ma, olles metallitükki uurinud ja selle teistele ulatanud. “Kas see peatas kummitamise?”

Carnacki noogutas. “Jah,” ütles ta. “Ma magasin enne lahkumist kolm ööd hallis toas. Vana Peter pidi peaaegu ära minestama, kui kuulis, mida teha tahan; aga kolmandaks ööks paistis ka tema mõistvat, et maja on tavaline ja turvaline. Ja teate, ma usun, et südames  ei kiitnud ta seda päriselt heaks.”

Carnacki tõusis püsti ning hakkas külalistel käsi suruma. “Ja lahkuge nüüd!” ütles ta sõbralikult. Ning seejärel läksime mõtiskledes igaüks oma koju.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 01/19 (Triin Loide)

Palju õnne, Tobe Hooper (Kalver Tamm)

Tallinn-Tartu ühiskirjutamine 10. jaanuaril (Laura Loolaid, Riho Välk)

Päeva materjal Wikipedias, detsembris 2018 (Taivo Rist)

Repliik: Pätiromantika kaitseks (Joel Jans)

Repliik: Tõlkekirjanduse kaitseks (Raul Sulbi)

Segavereline koomiksimaailm: Unsounded (Jana Raidma)

Filmiarvustus: Io (Triin Loide)

Arvustus: „Punisher“ teine hooaeg (Miikael Jekimov)

Reaktori juttudest 01/19 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 01/19 (Jüri Kallas)

Uudiskirjandus 01/12

Ulmkonnakroonika 01/19

Jutt: Parempööre (Joel Jans)

Jutt: Langevas joones tõusvate tähtede poole (Andres Mesikepp)

Jutt: Punase välja aare (Mihkel Vaher)

Raamatukatkend: „Koletise värav“ (William Hope Hodgson)