Peatoimetaja veerg 01/22 (Laura Loolaid)

Tere tulemast aastasse 2022, hea lugeja!

Tänane Reaktor ei ole otseselt erinumber, aga mõningase temaatilise kallakuga sellegipoolest. Jaanuaris võõrustame ajarändureid, kes toovad külakosti. Külaskäigu idee hakkas idanema juba septembris, kui Maarja Kruusmets ulmestaarina aru andis. Tuli välja, et fänname üht ja sama autorit, ja kui siis selgus, et Maarja teeb temaga lausa koostööd ja aitab ajarännu-teemalist raamatuklubi korraldada, jätkus juttu kauemaks. Suur osa selle numbri sisust ongi Maarja korraldatud: raamatuklubi videovestlus kirjanik Jodi Tayloriga ja selle saateks raamatu “Üks neetud jama teise otsa” arvustus; samuti jutuajamine kirjanik Nathan van Coopsiga ja sellega paaris tõlkekatkend raamatust “The Warp Clock” (“väändekell” või “moondekell” või “kellapööritus”). Ma ise pidin kirjutama väikse ülevaate-edetabeli mitmesugustest ajarännu-seriaalidest, aga ei jõudnud seda õigeks ajaks valmis, nii et see jääb järgmise kuu seemneks. (Pole viga, ka ajarännu-raamatuklubi salvestusi on plaanis veel mitmes numbris jagada.) See-eest võtsid omad poisid Joel ja Mant teemast sütitust ja kirjutasid üle hulga aja paar uut reaktori-juttu. Aga lisaks aja-uperpallidele tuleb külakosti veel Lätist ja raamatukogust, tuttavate jutukirjutajate seas on rõõm tervitada üht debüüti, püsirubriigid püsivad ja arvustusi kokku lugedes kaob järg käest… Ulmestaar on Marie Tempel, kaanele joonistas taustapildi Laura Katariina Ehin, kirjad kujundas Jana Raidma.

Vaevalt kuu pärast seda, kui saime õnnitleda Kadrit-Raitu, tabas Reaktori klanni järgmine järelkasv. Niisiis: palju õnne, Mariliis ja Riho!

(Peatoimetaja minimorsk liigub Tartusse tagasi siis, kui logistika võimaldab.)

Ja enne kui meelest läheb - uue aasta puhul paar laksivat õhumusi Reaktori Reaktsioonide blogile! Me ei tea, kes te olete*, aga me teame, mida te loete!

(* Loomulikult me kahtlustame.)

Aga nüüd - kõik lugema ja kuulama, siis aga pliiats pihku ja tuld!

Reaktori nimel

Laura Loolaid

Ulmeaasta 2021 kokkuvõtted (Reaktor)

Mujal maailmas teevad ajakirjad ikka aastavahetuse paiku edetabeleid. Tehakse meilgi lehtedes ja portaalides ning tehakse isegi kirjandusest, aga eks me tea kõik, et kui ulme üldse pildile pääseb, siis kus on ulme koht üldtabelis...

Lühidalt: tekkis mõte, et me saaks ju ise ulmet propageerida ja olla ka lihtsalt edevad. Toimetus pöördus oma liikmete ja mitmete püsiautorite poole. Vastuseid ei tulnud küll nii palju, kui lootsime, aga piisavalt, et need avalikustada.

Sai küsitud kolm parimat 2021. aasta ulmeraamatut ja kolm parimat juttu. Küsides ei teinud me vahet võõrkeelsel, eesti ja tõlkekirjandusel, sest meie eesmärk polnud absoluutse parima selgitamine, selleks on meil ju Stalker – tahtsime, et inimesed tõstaksid esile teoseid, mis neile meeldisid, mida nad peavad oluliseks ja parimaks.

Jüri Kallas

Eks parima või isegi kolme parima valimine üks kurbmäng ole, kuna aga eesmärk on õilis, siis tuleb kannatada, süda kõvaks teha ja nimetada need parimad.

Kolm parimat ulmeraamatut?

2021 oli ilmselgelt kirjastuse Lummur aasta. Vaatan eelmisel aastal ilmunute nimekirja ning võta või jäta, aga kolm raamatut-kogumikku tõusevad enim esile. Rait Piiri debüütkogu „Hinged mõõgateral“, Maniakkide Tänava valikkogu „Teekond Ridamuseni“ ja Veiko Belialsi esinduskogu „Surnud mehe käsi“. Erinevad autorid ja isepalgelised raamatud, aga üks seob – neid julgeks ma soovitada... ei, neid ma tahan soovitada!

Jah, kaalumisel olid veel ka Skarabeuse Leonid Kaganovi kogu ning Fantaasia Helju Rebase ja Fritz Leiberi kogumikud, aga Lummur tegi mu arust lõppenud aastal kvalitatiivse hüppe ning muutus varasemast olulisemaks ja suuremaks ning juba seepärast tahan ma kirjastust ja neid raamatuid esile tõsta. Otse loomulikult on raamatud ise väärikad, aga eks taust mängib alati kaasa. Ei saa ju me ka Veiko Belialsi kogumiku puhul üle ega ümber Liis Rodeni rohketest ja ägedatest illustratsioonidest, hoolimata sellest, et autor kvaliteetne ja tekstid head.

Kolm parimat ulmejuttu?

Kõige parema jutu asjus pole kahtlust – Laura Loolaidi ja Joel Jansi jutustus „Moskva Hääl“ on minu jaoks eelmise aasta parim jutt! Huviline leiab selle viimase jutuvõistluse paremikku koondavast antoloogiast „Täheaeg 20: Juhtumised Pahura Jumala baaris“.

Teise ja kolmandana nimetaks ma Veiko Belialsi jutte „Ja aidaku meid jumal“ ja „Igal majakal oma tuli“, huviline leiab need Veiko Belialsi kogumikust „Surnud mehe käsi“. Mõlemad n-ö jätkavad Joel Jansi juttu „Langtoni maailm“ („Reaktor“ nr 92, mai/2019) ning kuna mullegi algjutt väga meeldis ning kuna minagi tahtsin midagi veel sellest maailmast lugeda...

Et üks Belialsi jutt polnud 2021. aasta esmatrükk, siis on mul võimalus nimetada veel üks ning selleks oleks Rait Piiri lühiromaan „Pajatus daamist punases kimonos“ eelpoolmainitud debüütkogust. Teadsin umbes küll, mida võiks oodata, aga ikka lõi tšakrad särtsuma!

Ägedaim ulmeelamus?

Siin pole midagi kaaluda – Lem 100!

Teisisõnu siis 2021. aasta HÕFFi ja Prima Vista vastavad üritused. Tore, et kõigest hoolimata toimusid ja veel toredam oli ise neist kohapeal osa saada. Tänud tegijatele, virtuaalne kummardus Stanisław Lemile ning püüan selle meenutusega maha suruda nukrust, sest mitte kunagi ei näe ma enam, kuidas Eestis mõnd ulmekirjanikku sedavõrd uljalt austatakse. Küll postuumselt, aga ikkagi!

Lohutuseks jäävad mälestus ja raamatud ning siinkohal ei saa mainimata jätta ka kirjastuse Päike ja Pilv vägitükki ehk rohkete värvillustratsioonidega Lemi kogumikku „Robotite muinasjutud“.

Heinrich Weinberg

Kolm parimat ulmeraamatut?

Tooks välja Asheri "Rise of the Jain" triloogia, mille teise ja kolmanda osa lugesin 2021.a. Triloogia kokku maalib ühe vägeva, mastaapse pildi universumist, kus möllavad sootuks suuremad jõud kui inimkond. Minu jaoks küllalt metsik fantaasia ja niipaljukest kui ma Asheri loominguga kursis olen, siis leiab siit kas just ilmtingimata vastuseid, aga vähemalt huvitavaid fakte nii Spatterjay viiruse kui Jaini rassi ajaloo kohta.

Meeldiv avastus oli Butcheri Dresdeni sari, mille kaks esimest osa said loetud.

Ja võibolla eriti uhke oskan iseenda üle olla seetõttu, et vaatamata oma läbisaamatusele Strugatskitega tegin endale selgeks, mis asi on "Väljasõit rohelisse".

Kolm parimat ulmejuttu?

Juttudega on kehvasti. Pole nagu eriti jutte lugenud... Aga -- Scalzi "Murder by Other Means" kvalifitseerub siiski lühiformaadiks (lühiromaan). Jätkab seda maailma, millele tegi sissejuhatuse "The Dispacher". Tüüpiline, ladus ja lahe Scalzi.

Ja tegelikult läks kuidagi korda ka Tim Horneti "Tüü töö" aprillikuises Reaktoris.

Ägedaim ulmeelamus?

Suvine Estcon. Napilt, aga siiski võitja sügisese Räpina kirjutamismaja ürituse ees...

Rait Piir

Raamatud:

1) Joe Abercrombie - The Wisdom of Crowds

2) Anthony Ryan - The Pariah

3) James S.A Corey - Leviathan Falls

Jutud:

Pole eriti lühivormi lugenud. Küll aga meeldis Anthony Ryan - Pilgrimage of Swords ja selle järjed The Kraken's Tooth ja City of Songs.

Ulmeelamus:

Peamiselt mängud:

1) MMORPG expansion Final Fantasy XIV: Endwalker

2) JPRG Tales of Arise

3) RPG Pathfinder: Wrath of the Righteous

Aukoha ulmeelamuses saab veel ka Expanse telesarja kuues hooaeg.

PS. Estcon oli väga vahva sotsiaalne elamus, aga ma ei nimetaks seda väga ulmeliseks elamuseks

Ivar Suuk

Raamatud:

1. Stanisław Lem "Robotite muinasjutud." Üks väheseid, kui mitte ainuke kogumik üldse, mida ma ei ole läbi lugenud niiöelda "ühe soojaga." Selleks, et mõnu pikendada, lugesin ühe jutu päevas (nõudis kõvasti tahtejõudu).

2. Veiko Belialsi tõlkeantoloogia "Viimase sõja viimane sõdur." Belials mitte ainult ei kirjuta hästi, aga paneb ka kokku kuradi häid kogumikke.

3. Isaac Asimov "Nemesis." Ma ei ole eriline Asimovi fänn, aga seda raamatut lugesin ma mõnuga. Ainuke küsimus mis tekkis - kas Asimov võis olla "Solarist" lugenud?

Jutud:

1. Rait Piir "Nukumeister." Kaugelt on näha, et autor valdab Jaapani teemat ülihästi.

2. Maniakkide Tänav "Teekond Ridamusele." Väikese kompuutri mure et kas ta ikka saab Turingi testist läbi? Kuskohast need ideed küll tulevad?

3. Häli Kivisild "Juhtumised "Pahura Jumala" baaris." Hea kontseptsioon. Sellest maailmast tahaks edaspidigi lugeda!

Ulmeelamus:

Estconil pühapäeva hommikul. Keegi oli peamajas lauale jätnud Clarke'i raamatu "Linn ja tähed." Väga mõnus oli diivanil lösutada ja hommikusööki oodates seda lugeda.

2021. aastasse jääb ka elu kõige halvem ulmeelamus. Muidugi, kui poleks Baasis juhuslikult komistanud sellele, et seda raamatut üldse ulmeks peetakse, siis oleks suure tõenäosusega see kogemus olemata. Kui ma senimaani olin arvamusel, et sügavaim põhi on Kazantsevi "Polaarunistus," siis Pertš Zeithuntsjani "XX sajandi legend" viis selle põhja ikka kilomeetreid ja kilomeetreid sügavamale.

Mart Pechter

Kuna ma olen hetkel keskendunud vanade asjade lugemisele ja ülelugemisele, siis väga palju üllatavat siin nimekirjas pole.

Raamatud

1. Ursula K. Le Guin - Pimeduse pahem käsi

Lugesin üle läinud aasta oktoobrikuus ja ma ei väsi imestamast, kui palju sealt vähemalt kümne eelneva korra järel ikka iga uue lugemisega leida võib.

2. Arkadi ja Boriss Strugatski - Hääbuv linn

Raamat, mis näitas samuti asjade ülelugemise väärtust. Enne ei arvanud ma sellest nii palju, aga märtsis uuesti ette võttes avastasin, et sellest sai hoobilt minu lemmikteos vendadelt Strugatskitelt.

3. R. A. Lafferty - The Best of R. A. Lafferty

Üsna harva juhtub, et leiad midagi täiesti uut ja unikaalset, millest sa varem midagi isegi kuulnud ei ole, aga see kogumik oli täpselt midagi sellist.

Jutud

1. Ursula K. Le Guin - Semley's Necklace

Vahest mäletate seda, kui raamatu "Rocannoni maailm. Pagenduse planeet" proloogi? Jutuna on see aga omal teemal pea täiuslik ja parem kui mõlemad järgnevad romaanid kokku.

2. R. A. Lafferty - The World as Will and Wallpaper

Mainitud jutukogust on see ehk parim näide Lafferty sügavusest. Huumori alt tuleb välja õudus ja kergluse alt nii palju allteksti, et võtab lihtsalt tummaks.

3. Robert Silverberg - In Entropy's Jaws

Silverberg on meisterlik kaotusevalu kujutamisel. Aga lisaks on siin selliseid kõva füüsika teemalisi küsimusi aja olemuse kohta, mille lahendamises on autor samuti meister.

Elamus

R. A. Lafferty, lihtsalt. Kui te ei ole temalt veel midagi lugenud, siis ei maksa kauem oodata. Inglise keeles võiks võtta sellesama kogumiku, maakeeles on olemas ka väga hea jutt "Õuduste nädal".

Tiina Sulg

Raamatud: Juhani Karila "Väikese haugi püük", Roger Zelazny "Uksed liivas", Manfred Kalmsten "Kaarnalaul"

Jutud: Fritz Leiber “Hukatuslik kohtumine Lankhmaris”, Neil Gaiman "Lumi, klaas, õunad", Laura Loolaid, Joel Jans "Moskva hääl"

Ulmeelamus: Veiko Belials "Surnud mehe käsi" ja Marjorie Liu, Sana Takeda “Monstress” vol 6 — “The Vow”

Agur Tänav

Raamatud

Alandal's Monarch: Book 1 of the Seoul Station Necromancer Duology, autor: Jin Seowoo.

The Shadow Sect, autor: Peter Hackshaw.

There Is No Antimemetics Division, autor: qntm.

Ma jutte praktiliselt ei lugenud.

Ulmesündmus on muidugi Estcon

Erektori kolmas tulemine (Jüri Kallas, Manfred Kalmsten)

Ajad on karmid.

Eesti erootilis-pornograafilise ulme osakond Reaktoris on tühi ja ega seis Eesti üldises niiskemat sorti ulmetiigis parem pole. Seega jõudsid tunnustamata ulmepornoentusiastid Kallas ja Kalmsten ühel sumedal Estconiööl kokkuleppele, et on aeg! On aeg istuda raske südamega ManTist tühjaks jäänud troonile ja teha uus Erektor.

Ehk siis, kogu eelnev jama lahtiseletatult – Erektor ootab kaastöödena pigem rohkem kui vähem erootilis-pornograafilisi kaastöid. Artikleid, arvustusi, jutte. Aga ka kõike muud eelpolmainituga seonduvat, mis teie arust Erektorit rikastada võiks.

Tuletame meelde, et sel korral on sõel tihedam ja ilma tuntava erootilise ja/või pornograafilise elemendita jutte läbi ei lase. Seega paneme autoritele südamele, et katsuge end veidi tavaraamidest välja rebida ja kirjutades mõelda, et milline võiks olla selline ulme, mis sind seksuaalselt natukenegi erutaks ja et kas see teiste puhul ka toimiks. Et näiteks allavööd huumor on meilegi meelepärane, aga tõtt-öelda pole see ju reeglina kuigi erootiline, olgem ausad...

Omas elemendis inimese madalamatele instinktidele rõhuvaid elamusi oodates ja neid levitada soovides,

Manfred Kalmsten ja Jüri Kallas

Tähtaeg on endiselt - 10. aprill 2022

Esimene Erektor (2018): https://www.ulmeajakiri.ee/?042018

Teine Erektor (2020): https://www.ulmeajakiri.ee/?042020

1900 – 1929 – kolm aastakümmet, mil ulmekirjandus kasvas ja kujunes (Jüri Kallas)

Kui kõik ausalt ära rääkida, siis alljärgnev kirjatükk tekkis kuidagi juhuslikult. Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Hakkasime arutama, et mis on ilmunud ja kas teoseid jagub... pakkusin, et panen nimekirjad kokku, mis bibliograafia pealt pole ju keeruline. Lugemise väljakutse grupi algataja ja vedaja Tiina Liinak oli nõus. Aastakümnete idee autor Mart Pechter arvas, et võib-olla teha ka mingi saatetekst ja allpool see ongi. Ka Tiina Sulg andis seal asjalikke näpunäiteid ja aitas kaasa mõelda. Neid kolme tahan ma ka tänada.

Lühidalt: iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis veebruaris on teemaks kolm aastakümmet: 1900 – 1929.

*

Jah, 1926. aasta aprillis ilmus esimese ulmeajakirja esimene number, aga ega sellest. Ajakirja „Amazing Stories“ esimene number ja selle tähtsus on mõneti selline takkajärgi teadmine ning enamus selles ja teistes pulpajakirjades ilmunut pole ajaproovile eriti vastu pidanud. Jah, pulbiloolased on taolisest rääkides erutusest oimetud, aga ajaproovile vastupidanud kirjandus ilmus siiski mujal.

Selma Lagerlöf kirjutas Rootsi geograafia õpiku, aga kirjutas selle lasteulmeromaani vormis.

J. H. Rosny-vanem avaldas oma kõige kuulsamad ürginimeste romaanid, kus ulmet pole palju, aga taustal on pidevalt veidraid olendeid ja kummalisi hõime.

Ilmus Arthur Conan Doyle’i romaan „Kadunud maailm“, mis pani aluse tervele ulme alažanrile või siis pigem teemale.

Edgar Rice Burroughs hakkas avaldama oma Tarzani-lugusid, mis servapidi ka ulme, aga mida ma siin üles lugeda ei viitsinud. Autori Marsi-romaanid ehk siis Barsoomi või John Carteri romaanid on ulmes rohkem sees, aga eks ole needki paras tarzanlus.

Karel Čapek mõtles välja sõna „robot“.

Vene pulbiulme suurmeister Aleksandr Beljajev avaldas oma ehk ainsad ajaproovile vastu pidanud romaanid.

Ulmeromaane avaldas ka tööliste ja talupoegade krahv Aleksei Tolstoi ning kuigi teda peetakse päriskirjanikuks, on tema romaanid aus ulme ja tegelikult ka paras pulp.

Ütleks kokkuvõtvalt, et ulme polnud veel muutunud USA-keskseks, pigem vastupidi – suurteosed tulid Euroopast.

Aastail 1900–29 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

Leonid Andrejev - Saatana päevik (1921)

Aleksandr Beljajev - Amfiibinimene (1928)

Aleksandr Beljajev - Maailmavalitseja (1929)

Edgar Rice Burroughs -John-Carter-1- Marsi printsess (1912)

Edgar Rice Burroughs -John-Carter-2- Raevukas Carter (1913)

Edgar Rice Burroughs -John-Carter-3- Sõjajumal Carter (1913–14)

Edgar Rice Burroughs -John-Carter-4- Printsess Thuvia (1916)

Edgar Rice Burroughs - Kadunud kontinent (1916) lühiromaan

Edgar Rice Burroughs - Tagasi kiviaega (1925)

Karel Čapek – RUR (1920) näidend

Arthur Conan Doyle - Kadunud maailm (1912)

Arthur Conan Doyle - Maracoti sügavik (1927–28) lühiromaan

Hanns Heinz Ewers - Alraune (1911)

Aleksandr Grin - Sädelev maailm (1923)

Aleksandr Grin - Lainetel tõttaja (1928)

H. Rider Haggard - Seeba kuninganna sõrmus (1909)

Ilja Ilf – Jevgeni Petrov - Õilis isik (1928) lühiromaan

M. R. James - Kummitused nukumajas (kogumik)

Aino Kallas - Hundimõrsja (1928) lühiromaan

Bernhard Kellermann - Tunnel (1913)

Selma Lagerlöf - Löwensköldi sõrmus (1925)

Selma Lagerlöf - Nils Holgerssoni imelik reis läbi Rootsi (1906–07)

D. H. Lawrence - Mees, kes suri (1929) lühiromaan

Gaston Leroux - Äraneetud aukoht (1909–10)

Jack London – Raudne kand (1907)

H. P. Lovecraft - Pimeduses sosistaja (kogumik)

H. P. Lovecraft - Vari aja sügavusest (kogumik)

H. P. Lovecraft - Cthulhu kutse (kogumik)

Vladimir Majakovski - Lutikas. Saun (1929) näidendid/kogumik

Gustav Meyrink - Golem (1913–14)

Gustav Meyrink - Roheline nägu (1916)

Gustav Meyrink - Volbriöö (1917)

Gustav Meyrink - Valge Dominiiklane (1921)

Vladimir Obrutšov - Plutoonia (1924)

Vladimir Obrutšov - Sannikovi maa (1926)

Sax Rohmer – Doktor Fu Manchu saladus (1913)

J. H. Rosny-vanem - Võitlus tule pärast (1909)

J. H. Rosny-vanem - Hiidlõvi (1918)

Marietta Šaginjan - Mess-mend (1924)

Jevgeni Zamjatin - Meie (1924)

Aleksei Tolstoi - Aeliita (1922–23)

Aleksei Tolstoi - Insener Garini hüperboloid (1927)

H. G. Wells - Inimjumalad (1922)

Päeva materjal Wikipedias detsembris 2021 (Taivo Rist)

KUU LOODUS: El Tatio geisriväli (3. detsember)

El Tatio geisriväli asub Põhja-Tšiilis Boliivia piiri lähedal. See on maailma suuruselt kolmas ja lõunapoolkera suurim geisriväli. Ta asub Andides 4320 m kõrgusel merepinnast, aga sellegipoolest saab sinna autoga sõita. Aastas käibki seal üle saja tuhande turisti. Kui saate, käige teiegi, vikipeedia ei maini, et seal keegi oleks hukkunud, ehkki kuuma vee ja auruga põletada saada on seal kahtlemata lihtne. Valmis tuleb olla kõrgushaiguseks ning ekvaatori lähedusest hoolimata panna valmis soojad rõivad. Kuumaveeallikate temperatuur on 60–80 °C, leidub ka mudavulkaane. Mõni geiser olevat seal kuni 10 meetrit kõrge, ehkki enamik ei ületa kõrguselt meetrit. El Tatiosse taheti ehitada maasoojuselektrijaam, aga plaanist tuli loobuda, sest ehitajad päästsid 2009 kogemata valla 60 meetri kõrguse aurupurskkaevu, mis alles kuu aega hiljem õnnestus taas kinni korkida. Teadlased uurivad seda geisrivälja, et paremini mõista elu teket ajal, mil Maa oli veel kuum, ja võib-olla isegi Marsil kunagi olnud elu.

https://en.wikipedia.org/wiki/El_Tatio

KUU ÕUDUSSEIKLUS: 1916. aasta Texase orkaan (23. detsember)

Kristuse sünniaastapäeva tähistamiseks käis vikipeedia esilehelt läbi lugu, kuidas orkaan möllas Corpus Christi (see tähendab ladina keeles Kristuse Ihu) nimelises asulas. Võite ju arvata, et mis tormihoiatussüsteem sel ajal ikka olla sai, aga oli üsna korralik, raadio oli juba leiutatud. 13. augustil möödus torm Antiguast ja Saint Kittsist, siis kogus ta alles jõudu. 15. augustil liikus ta üle Jamaika ja ükski sealne banaaniistandus ei jäänud kahjudeta. Texasesse jõudis torm 18. augustil, ennustatust tund aega varem. USA valitsus andis isegi evakueerimiskäsu, seda täideti saja auto ja erirongiga. Eelmisel aastal oli kõvasti pihta saanud Galvestoni linn ja sealsed elanikud sõitsid enamasti Corpus Christisse. Veetase tõusis Corpus Christis 3 meetrit, Galvestonis 1,2 meetrit. Torm hävitas kõik Corpus Christi kaid, ajas sadama suudmesse auriku põhja ja ranniku ajupuitu täis, nii et Corpus Christi kui sadamaga oli pikaks ajaks asi ühel pool.

https://en.wikipedia.org/wiki/1916_Texas_hurricane

KUU ASTRONOOMIALOEND: Uraani kuud (20. detsember)

Uraani kuud jagunevad kolme rühma: 13 sisekuud (Uraanile kõige lähemal), 5 suurkuud (keskel) ja 9 ebaregulaarset kuud (kõige kaugemal). Sisekuud tiirlevad Uraani rõngaste vahel ja neid nimetatakse karjasteks: nad hoolitsevad selle eest, et Uraani rõngad ära ei laguneks. Kõigi nende tiirlemisperiood jääb alla Maa päeva. Suurkuud on tekkinud koos Uraaniga ja nad tiirlevad ühes tasapinnas. Nende tiirlemisperiood on 1½–13½ Maa päeva. Neist kõige suurem on Titania läbimõõduga 1576 km (kaheksandik Maast), tema mass on kahekümnendik Kuu omast ja gravitatsioon kahekümne viiendik maisest. Suurkuudel joonistab Päike taevas 15° suuruse ringi ja seetõttu esineb kõrgematel laiustel kui 7° polaarpäev ja polaaröö. Ebaregulaarsed kuud pole tekkinud Uraaniga koos, vaid hiljem juurde krabatud, nad liiguvad suurkuudest palju kaugemal (tiir ümber planeedi kestab 267–2790 Maa päeva) ja ühe erandiga Uraani pöörlemisele vastassuunas.

https://en.wikipedia.org/wiki/Moons_of_Uranus

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU KOSMOSEPILT: kosmosesondi "Phoenix" laskumine Marsile (18. detsember)

"Phoenix" oli mehitamata kosmosesond, mis laskus Marsile 25. mail 2008 ja töötas seal 157 Marsi päeva ehk 161 Maa päeva. See oli NASA kuues õnnestunud katse Marsile laskuda ühe ebaõnnestunud katse kõrval ja esimene Marsi polaarpiirkonnas. "Phoenix" saadeti välja 670 kg raskusena, millest Marsile saabus 350 kg. Koos lahtipakitud päikesepaneelidega oli ta 5½ meetrit pikk. Paneelide pindala oli 7 m². Esialgne kolmekuune missioon täideti edukalt ja sondile anti uus ülesanne jälgida talve tulekut polaaralal, sondi ümber pidi tekkima kuni meetripaksune süsihappegaasilume kiht. "Phoenix" läks enne 2. novembril külma ja pimeduse tõttu rikki ning temaga rohkem ühendust ei saadud. Surmani mõõtis ta usinalt temperatuuri, mis tema asupaigas langes iga päev 80 ja 90 külmakraadi vahele (pärastpoole läks külmemaks, talv lähenes). Tuul puhus kiirusega 11–58 km/h, aga peaaegu olematut atmosfääri arvestades ei suudaks see vist kaardimajakestki pikali puhuda.

Pilt kujutab "Phoenixi" laskumist 10 km läbimõõduga Heimdali kraatri lähedale. Siiski ei kuku ta kraatrisse: pildistamise hetkel asub ta kraatrist 20 km kaugusel ja 13 km kõrgusel. Pildi tegi Mars Reconnaissance Orbiter mõni sekund pärast langevarju avanemist. Heimdal on suhteliselt noor meteoriidikraater, 600 miljonit aastat vana. Tema sügavust pole õnnestunud kindlaks teha, aga see tundub olevat märkimisväärne.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Descent_of_Phoenix_with_a_crater_in_the_background_taken_by_Mars_Reconnaissance_Orbiter.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Võmmid" (2. detsember, 18 minutit)

Buster Keatoni 1922. aasta 18 minuti pikkune tummkomöödia, üks Keatoni parimatest lühifilmidest. Buster püüab kosida linnapea tütart, aga see lubab nõustuda alles pärast seda, kui Buster saab suurärimeheks. Buster saab kiiresti rikkaks ja sama kiiresti jälle vaeseks. Politseiparaadil viskab ta kogemata pommi ja peab põgenema kõigi Los Angelese politseinike eest. Selles ilmutab ta suurt leidlikkust ja akrobaadivõimeid, aga üksinda siiski süsteemi vastu ei saa ja žanriks võiks nimetada traagilist komöödiat. Ainuüksi žanri poolest on tegu ebahariliku filmiga. Naispeaosaline Virginia Fox elas 1982. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Cops_(1922).webm

TEINE VANAFILM: "Elektriline hotell" (3. detsember, 8 minutit)

Segundo de Chomóni 8 minuti pikkune prantsuse ulmefilm 1908. aastast. Laure ja Bertrand, keda mängivad abielupaar Segundo de Chomón ja Julienne Mathieu, saabuvad elektrilisse hotelli, kus kogevad veidrate kodumasinate tööd. Tollal ei teatud veel korralikult, mida elektriga teha annab, ja siin näete üht ettekujutust. Puänt ei jää tulemata: joodikuid ei tohi elektriseadmete ligi lasta. Filmitrikid valmistati ükshaaval eraldi pildistatud kaadrite abil. Tootjafirma Vennad Pathéd (tänapäeval lihtsalt Pathé) asutati 1896 ja tegutseb tänapäevani, olles vist maailma vanim filmikompanii. 2017. aastal teeniti miljard eurot kasumit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:L%27Hotel_%C3%A9lectrique_(1908).webm

ESIMENE TEHNIKAVIDEO: Salzbachi oru silla lammutamine (6. detsember, 19 sekundit, 1 kuu lammutamisest)

Saksamaal Hesseni liidumaa pealinnas Wiesbadenis asub Salzbachi jõgi. See on lühike, algab kesklinnas ja suubub sealsamas Wiesbadeni äärelinnas Reini, pealegi voolab ta poole oma pikkusest torustikus maa all, aga sellegipoolest on tekitanud märkimisväärse sügava ja laia Salzbachi oru. Üle selle läks üsna kesklinnas kõigest paari kilomeetri kaugusel keskraudteejaamast eelpingestatud betoonist sild, täpsemini kaks kõrvuti silda, mis valmisid 1963. Sildade peal kulges kiirtee, sildade all teine kiirtee pluss 6 paari raudteerööpaid. Mullu suvel kuulutati mõlemad sillad ohtlikuks ja 6. novembril 2021 nad lammutati. Vaadake lammutamist. Julgen pakkuda, et vaade on lõunast põhja, linnasüdame poole. Uus sild peaks valmima järgmisel, 2023. aastal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:SprengungSalzbachtalbr%C3%BCcke.webm

KOLMAS VANAFILM: "Torm" (8. detsember, 12 minutit)

1908. aasta Briti tummfilm Shakespeare'i kõige ulmelisemast näidendist. Kuigi film on kõigest 12 minutit pikk, on näidendi sisu kenasti edasi antud ja kui te seda Shakespeare'i näidendit ei tunne, siis vaadake. Briti Filmiinstituut nimetas seda parimaks Shakespeare'i tummekraniseeringuks. Siiski on filmis asju, mis näidendis puuduvad, näiteks haldjas Ariel moondub tüdrukust pärdikuks ja pärast jälle tüdrukuks. Ariel demonstreerib ka võimet olla nähtav ainult mõnele inimesele: esmakohtumisel proovib Ferdinand Arieli kinni püüda, aga iga kord, kui see tundub õnnestuvat, muutub Ariel nähtamatuks ja kaob, seevastu kõrvalt vaatav Miranda ei näe Arieli üldse ja tema jaoks esitab Ferdinand mingit veidrat tühjuse haaramise tantsu. Miranda isa Prospero on nõid ning tema nõiduste hulka kuuluvad tormi tekitamine laeva uputamiseks ja plahvatuse korraldamine tuvide tekitamiseks. Üllatuslikult on kõik näitlejad tundmatud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Tempest_(1908).webm

NELJAS VANAFILM: "Moodne skulptor" (9. detsember, 6 minutit)

Segundo de Chomóni 6 minuti pikkune trikkfilm 1908. aastast, tootjafirmaks on jällegi Vennad Pathéd. Film koosneb mõtteliselt kolmest osast. Esimeses demonstreerib Julienne Mathieu miniatuurseid skulptuure inimrühmadest – tegelikkuses mängivad skulptuure inimesed ning mitte alati ei suuda nad paigal püsida, nagu skulptuuridelt eeldatakse. Teises osas moonduvad savitükid ise skulptuurideks – nähtavasti on need lõigud filmitud kaaderhaaval ja neid esitatakse tagurpidi. Kolmandas osas soovib vana naise skulptuur saada inimeseks, aga sunnitakse jääma skulptuuri kujule. Ma ei saa parata, et pean kordama, et Mathieu on hea näitleja. Pealkiri jääb aga mõneti mõistetamatuks: kes on see moodne skulptor, kui savi end ise kunstiteoseks vormib?

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sculpteur_moderne_(1908).webm

VIIES VANAFILM: "Mary ja Gretel" (14. detsember, 7 minutit)

7 minuti pikkune ameerika nukufilm 1917. aastast. Mul on raskusi sihtrühma määramisega: tegelaskond kaks tüdrukut, kolm päkapikku, jänes ja orav viitavad lastefilmile, aga sündmustik (päkapikud mängivad keeglit ja jänes joob end purju, lõppu ma küll õnnelikuks ei pea) pigem täiskasvanute filmile. Vaadake ise, ehk saate aru, kellele see film mõeldud on, kvaliteet on täitsa normaalne. Filmitegija Howard Moss ja kompanii Motoy Films on ingliskeelsele vikipeediale tundmatud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mary_and_Gretel_(1916).webm

TEINE TEHNIKAVIDEO: James Webbi kosmoseteleskoop (18. detsember, 4 minutit)

Eelmise aasta lõpus, 25. detsembril saadeti kosmosesse James Webbi kosmoseteleskoop, mis peaks saama Hubble'i kosmoseteleskoobi ja Spitzeri kosmoseteleskoobi järglaseks. Tööd selle kallal algasid juba 1990-ndatel, esimene ajakava kinnitati 1997, selle järgi pidi start toimuma 2007 ja projekti eelarve oli ½ miljardit dollarit. Lõplikuks maksumuseks kujunes 9,7 miljardit. Teleskoobi peamine peegel on märksa suurem kui Hubble'i teleskoobil, vastavalt 6½ ja 2½ meetrit läbimõõdus. Webbi teleskoop ei mahtunud kanderaketi Ariane sisse ära (selle läbimõõt oli 5 meetrit) ja seetõttu tehti Webbi teleskoobi suur peegel volditav. Lahtivoltimine kestab kaks nädalat. Maa ja Päikese valgus kahjustaksid teleskoopi, sellepärast käib sellega kaasas 14×21 m suurune päikesevari – see koosneb 5 kihist ja iga kiht on juuksekarvapaksune. Teleskoop saab ühes asendis vaadelda umbes 40% tähistaevast ja kogu taevast saab vaadelda 6 kuu jooksul.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:An_Introduction_to_the_James_Webb_Space_Telescope_Mission_6VqG3Jazrfs.webm

ESIMENE ULMEJUTT: "Alice Imedemaal" (19. detsember)

Commonsi esilehele pannakse mõnikord helifailidena sisse loetud avalikus omandis olevaid jutte, sealhulgas ulmejutte. Lewis Carrolli "Alice Imedemaal" on teil eeldatavasti kõigil korduvalt loetud, aga on ka hea teos. Täpsemalt oli esilehel ainult esimene peatükk, aga mina lingin Commonsi kategooria kõigi 12 peatükiga. Siin "Reaktoriski" on kirjutatud, et rahvas vahel eelistab audiofailide kuulamist raamatute lugemisele, noh, siin ongi nüüd teie võimalus. Kuid raamatuid ei maksa siiski põlata. 1998 müüdi Carrollile endale kuulunud eksemplar raamatu esimesest, 1865. aasta trükist oksjonil 1,54 miljoni dollari eest (sellest trükist ainult 6 eksemplari ongi säilinud), mis tegi sellest kõigi aegade kalleima lasteraamatu ja kõigi aegade kalleima XIX sajandi raamatu, ning 2009 müüdi Alice'i prototüübile Alice Liddellile kuulunud eksemplar 115 tuhande dollari eest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:Alice%27s_Adventures_in_Wonderland,_by_Lewis_Carroll,_read_by_Kara_Shallenberg

TEINE ULMEJUTT: "Ajamasin" (23. detsember)

Herbert George Wellsi "Ajamasin" ilmus 1895. Kuigi see polnud maailma esimene ajas rändamise lugu, osutus see väga mõjukaks ja aitas mõistet populariseerida. Ühtlasi leiutas Wells termini "ajamasin", mis tõrjus kiiresti välja varasemad nimetused. Juba 1888 avaldas Wells lühijutu "Argonaudid ajas", mis samuti ajas rändamist kirjeldas. Nii et kauges tulevikuühiskonnas on inimkond lahknenud lillelastest eloideks ja maa all elavateks morlokiteks. See jaotus tuli talle pähe omaenese elu põhjal, sest tema oma vanemad pidid niihästi elama kui töötama kas keldrikorrustel või üldse maa-alustes akendeta ruumides. Ühtlasi on "Ajamasin" üks esimesi teoseid sureva Maa žanris, ajarändur käib perioodis, kus Päike on muutunud suureks ja punaseks. Eluõhtul ütles Wells, et küpsele kirjanikule tundub "Ajamasin" väga alaväärtuslikuna, aga ega ta oma nooruslikku pingutust ei kahetse ka. Ja jällegi: Commonsi esilehel oli esimene peatükk, mina lingin kategooria kõigi 13 peatükiga.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_The_Time_Machine_(version_4)

KUUES VANAFILM: India 1906. aastal (26. detsember, 3 minutit)

Missuguses India linnas see on filmitud, on seni saladuseks jäänud. Aga võite ikka vaadata, kuidas toona elati. Ma tean ühte, kes ütleks, et vahepealse aja jooksul pole midagi muutunud ja nad elavad ikka niimoodi. No teate, on ikka muutunud küll. Loomulikult ei elata seal nagu Eestis, aga tänapäeva India on siiski rohkem Eesti kui selle filmi moodi. Juhin tähelepanu sellele, et naisi on filmis väga vähe, India naised istusid tollal põhiliselt kodus kinni. Mootorsõidukid polnud 1906 veel India tänavatele jõudnud. Mul ei õnnestunud tuvastada kedagi, kes jalanõusid kannaks, aga nähtavasti olin tähelepanematu, rikkamad inimesed kandsid kindlasti jalanõusid. Muide, päikesevarjusid kantakse küll, küllap olid need inimestele jalavarjudest olulisemad.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Native_Street_in_India_(1906).webm

Esilehelt käisid läbi ka Ferdinand Zecca 11 minuti pikkune 1901. aasta film "Kuradi seitse lossi", millest suurem osa (peale esimeste minutite) jäi mulle täielikult arusaamatuks, ja 50 minuti pikkune saksa 1921. aasta tummdraamafilm "Tagatrepp", mis mulle lihtsalt ei meeldinud (ja ulmet seal ka polnud). Samuti ei lingi ma Rudyard Kiplingi "Džungliraamatu" prantsuskeelset tõlget 1924. aastast ega Maurice Leblanci 1909. aasta Arsène Lupini seiklustest rääkivat detektiiviromaani "Õõnes nõel", sest enamik teist prantsuse keelt ei oska. Ja veel jätan linkimata 1938. aasta 2½-tunnise india filmi "Bhabhi", sest see pole ulme ja filmi põhiprobleem – lastetul lesknaisel pole võimalik end ära elatada ja ta peab lootma teiste heldusele – pole Eestis aktuaalne.

Tolmunud topeltettur 13: Malesõber (Rauno Pärnits)

Elusolevatest nimekatest ulmekirjanikest oleks ehk kõige „malehaigem“ Jack McDevitt. Igatahes oma kirjanikukarjääri algusest peale märgib ta malemängu ühe oma lemmikhobina ja kui ajapikku on kirjetes hobid väheke ka muutunud, siis male on jäänud. Pealegi on ta siin-seal avaldanud arvamust ka ilmunud maleraamatute kohta ning tema USA Maleföderatsiooni liikmeks olekut märgib ära isegi entsüklopeedia (konkreetselt võrguteavik encyclopedia.com).

McDevitti bibliograafiast leiab samuti malega seotud seiku. Kas teadsite, et tema kirjutatud kümnest (olgu tähenärijate meeleheaks ära parandatud, üheteistkümnest) esimesest jutust on malega seotud tervelt kolm? Sealjuures neist kaks on lausa ilmunudki kõigepealt maleajakirjas Chess Life ja alles siis liikunud tavalistele ulmeradadele!

„Jersey püss“ („Jersey Rifle“) on jutt, milles otsitakse kõigi aegade parimat maletajat – kõik aegade jooksul mängitud sisestatakse arvutisse ning masin siis liidab-lahutab saadud tulemusi. Tulemuseks on üllatav tõsiasi, et ühes USA kolkas elab mees, kes on võitnud kõiki maailma male suurkujusid. Mittemaletajatel ei ole tõenäoliselt jutust ei sooja ega külma.

JutusKombinatsioonid“ („Combinations“) simuleeritakse tehisteadvust ning vältimaks võimalikke humanitaaraladesse hälbimisi võetakse ette rangelt loogilise mõtlemisega isik, kelleks saab Paul Morphy – legendaarne USA maletaja, keda vahel nimetatakse siiani kõigi aegade kõige paremaks nuputõstjaks. (Teadmiseks – aastatel 1857-59 tegi noormees Euroopas ringreisi, kus võitis kõiki suure ülekaaluga. Pärast USA-sse tagasiminekut ta aga loobus malest täielikult.) Selle looga on sama häda, mis eelmisega – mittemalelise taustaga inimesele on kahe mineviku malekuulsuse omavaheline kemplemine täiesti suva.

Kolmas eelmainitud juttudest, „Musta käik“ („Black to move“) on aga puhas ulme, milles maleline osa on vaevu aimatav. Maalased avastavad planeedi, kus asub üksainus hüljatud linn ning tundub, et elanikud on kõik korraga ja kiirustades sealt lahkunud. Ja ühele maalaste ekspeditsiooniliikmele TUNDUB kohalikus muuseumis üht maali vaadates, et see mäng, mida maalil mängitakse, meenutab malet. Ja see seis seal mängulaual TUNDUB meenutavat üht eriti krehvtist gambiiti. Ja mängijad TUNDUVAD nagu muigavat vaatleja üle. Ta ekstrapoleerib saadud tunnet olukorrale... tulemuse võib kokku võtta järgnevalt – ise mõtles välja ja ise jäi ka uskuma...

Kahjuks oma hilisemas loomingus on McDevitt malet vaid möödaminnes maininud, piirdudes mõne üksiku tegelase ülimalt põgusa malelaua taha istutamisega.

McDevitti mängutugevuse kohta ei õnnestunud mitte midagi teada saada. ELO reitingut ta ei oma ning näikse ka mitte kunagi omavat olnud. Internetiavarustes on vaid korduv rida McDevitti eluloost: mängib sõpradega oma Georgia kodus malet...

Toim.: Pildimängu vastused ja raamatuvõitjad hõikame ka varsti maha. Jälgige meie sotsmeedia-kanaleid!

Videointervjuu: Jodi Taylor (Maarja Kruusmets, Philippe Jean-Pierre Jardin)

Jagame korraldajate loal eelmise veebruari Ajajooksikute raamatuklubi salvestust. Külas on Jodi Taylor, temaga vestlevad Maarja Kruusmets ja Philippe Jean-Pierre Jardin. Eestikeelne tekst on kohati pisut kärbitud ja lihtsustatud.

Videot saab vaadata ka siin: https://youtu.be/iuDcntxWMXM

Maarja: Kuidas sa kirjutamisega algust tegid? Ja mis sunnib sind jätkuvalt kirjutama?

Jodi: Sunnib see, et ma ei suuda seda maha jätta. Kirjutamine tekitab sõltuvust. Vist oli see Terry Pratchett, kes ütles, et kõige suurem lõbu iseenda seltsis - ja nii ta on. Ei suuda maha jätta ja ei kujuta ette, mida ma tegin, enne kui kirjutama hakkasin. Nimelt olin tööl kohalikus omavalitsuses, kus mul eriti mõistlikku rakendust ei olnud, tiksusin niisama. Siis tekkis võimalus minna tööle ja elama Türki ja sinna ma mitmeks toredaks aastaks ka läksin. Ja siis tuli pension peale. Lõpuks ometi võisin pärast eluaeg rabamist täiesti ausalt niisama päikse all peesitada. Seda jaksasin ma teha oma viis päeva, kuni igavus silme eest mustaks võttis. Tahtsin siis proovida, et kas mul jätkub vaimset distsipliini raamatut kirjutada - mõelda välja lugu, korraldada sisu, istuda järjekindlalt maha ja iga päev kirjutada. Ega ma muud teha tahtnudki, avaldamisplaani siis ei olnud, ega ka plaani rohkem raamatuid kirjutada. Kõik mis edasi juhtus, juhtus kas halva planeerimise tulemusel või täiesti kogemata, iseennast ma kiita ei saa.

M: Selles kirjelduses kõlas nagu pisut su tegelane Max?

J: Tema on palju vapram kui mina. Ja palju selgema elukorraldusega. Tal on kaalumured, aga minust on ta ikka saledam!

M: Tegelastega edasi minnes, kuidas sa Maxi tegelaskuju lõid?

J: Sellega alustasin ka täitsa valest otsast. Kui nüüd keegi kuulajatest otsustab raamatu kirjutada, siis mina toon siin näiteid, kuidas mitte kirjutada. Kõigepealt tuli pähe nimi ja ma mõtlesin, et annan talle hüüdmine Mad Max ja sellepärast sai pärisnimeks Madeline Maxwell, mida siis saaks lühendada ja mis teda iseloomustaks. Esimene raamat sai valmis, teine ja tükk kolmandat. Ja alles neli aastat hiljem taipasin, et mul oli meelest läinud seda seost kordagi raamatus mainida.

Philip: Küsin vahele ka Maxi kohta. Raamatutes vihjad sa traumaatilisele sündmusele, mille Max on kunagi üle elanud. Kas see sündmus tuleb sarjas kunagi otseselt jutuks?

J: Tuleb küll. Neljandas raamatus räägib ta sellest teise tegelasega, kuigi päris kogu lugu ei räägita.

M: Max on tegelasena niivõrd jõuline, ta elab nii palju üle ja on sellest hoolimata nii ustav ja nii väga tark. Lausa raskeks läheb ette kujutada, kuidas see kõik ühe inimese sisse mahub…

J: Ma tean, mis küsimuse poole sa tüürida - et miks ta siis vahetevahel nii totakalt käitub? Ja vastus on, et just sellesama pärast. Inimene ei saa olla lõpuni täiuslik, nii et sul võib olla kangelanna, kes on korraga tark ja vapper ja lõbus ja samal ajal jääb köögis lihtsate asjadega jänni või ei oska autot juhtida.

M: Aga Leon? Üks sõbranna ütles, et selle raamatu ainus miinus on, et ta kipub mõtlema, miks ta abikaasa ei ole rohkem nagu Leon, kes tundub üsna täiuslik.

J: Väga kena, et sa nii arvad, sest ega ta muidugi ei ole. Juhtub, et ta veab Maxi alt või kohtleb teda kehvasti. Sest ega ma ei tahtnud sellist täiuslikku meeskangelast, kes vahib mõtlikult kaugusesse ja on kohu aeg suurepärane. Nii et Leon ei saa alati kõigele pihta, tõlgendab olukordi vääriti, põhjuseks jällegi tema minevik. Tahtsin, et mõlemale jaguks vigu, et ei oleks lihtsalt kaunis kangelanna ja vapper kangelane.

Philippe: Ega nad ju ülearu hästi suhelda ka ei oska.

J: Ega tõesti! Kujutan ette, kui raske nende sõpradel võib olla.

M: Räägime raamatute ajaraamistikust ka. Vahel on raske järge pidada, kui vana Max täpselt on ja kuidas aeg tema jaoks raamatute jooksul kulgeb.

J: See ongi keeruline. Ja see on osalt minu süü. Plaanis oli ju kirjutada üksainus raamat. Ei mingit avaldamist, ei mingit jama. Elasin siis Türgis. Käisin kohalikul kalaturul - teisipäeviti saad lasta enda valitud kalad kohapeal ära praadida ja seal on väga mõnus aega veeta ja kui sa ette ei vaata, võid ennast mitmeks veiniks ja terveks pärastlõunaks puude vilusse unustada. Ja nii sattusin mainima, et ma kirjutan ja et ei leidu kedagi, keda mu raamat natukenegi huvitaks. Sõber vastas, et tema tütar kirjastas Amazoni kaudu ise, miks mina ei võiks sama teha. Mina muidugi ajasin vastu, et ei mingil juhul. Ja kuidagi sokutati mulle veiniklaas pihku ja ma jäin ikkagi nõusse.

Aga kuna plaanis oli ikkagi ainult see üks raamat, ütles mu tollane toimetaja, et loos on vaja ajalised raamid paika panna, et kui kaua Max kuskil viibinud on. Ja kuna ma ei mõelnud pikemalt ette - sest miks peaks – käisin ma St Mary instituudis viibimise ajaks välja viis aastat. Siis võtsime ette teadusliku osa. Uskumatu, aga ma ei loobi lugusid niisama kokku, aegajalt teen uurimistööd ka. Ja teemaga kursis rahvas väidab, et sa võid ajateljel edasi-tagasi hüpata, aga su sisemine kell käib edasi ja sa vananed normaalselt. Siin kisubki asi segaseks. Sa võid näiteks kuus kuud Trooja sõda jälgida, siis jõuad tagasi oma aega, kus on vahepeal ainult kolm päeva möödunud, aga sa oled ikkagi kuus kuud vanem. Raamatutes võetakse see teemaks ja Max ütleb, et tema tegelikul vanusel on sünnitunnistusega vähe pistmist, sest ta on nii kaua erinevates ajastutes viibinud. Nii on ta oma arvestuse järgi 5-7 aastat vanem, kui sünnikuupäeva järgi peaks.

M: Esimese raamatu lõppu üle lugedes vaatasin, et lubatakse loo jätkumist. Kas sa kirjutasid lõpu uuesti?

J: Just. Algses versioonis said kõik tegelased hirmsal kombel surma. Nii et paljud neist tõin ma tagasi, kuigi mõned jäid surnuks ka. Selleks ajaks müüs esimene raamat Amazonis ülihästi. Siis hakkasid kirjastajad huvi tundma - ja kirjastajad ei osta enamasti ühte raamatut, nemad tahavad ikka sarjasid… Nii sai leping kolmele raamatule ja pärast veel kolmele. Samal ajal kogunesid mul teiste raamatute ideed – mul on teisi sarju veel, sest oleks ju päris hirmus, kui ma peale päev otsa kirjutamise veel midagi jõuaks teha.

Philippe: Mulle pakuvad sinu raamatud kolme lemmikasja korraga: ajalugu, ajarännud ja huumor. Küsiksin kõigepealt huumori kohta. Sa mainisid enne Pratchettit - kas oled temalt stiilimõjutusi saanud või on su raamatutes pigem üleüldine briti huumor?

J: Ilmselt pisut mõlemat. Olen Pratchettilt kõike korduvalt lugenud. Aga on palju kirjanikke - palju inimesi - kellel on sarnane huumorimeel. Tema oma oli väga britilik. Sama lugu on Douglas Adamsiga, eks ole?

P: Ajaloo osas – Max ja tema meeskond sekkuvad paljudes olulistes ajaloopunktides. Kui sa raamatut alustad, kas sa tead juba, mis sündmuse ümber sa lugu tahad seada?

J: Enamasti on mul enamvähem ettekujutus, kuhu nad minna võiksid. See kõlab võibolla tobedalt, aga mitte niivõrd ei kirjuta lugu, kui ehitan loo üles. Mul on ees raamistik… St Mary lugudes on tavaliselt kolm põhilõime: kõigepealt instituut ise ja nende tegemised (enamasti katastroofilised), teiseks Max ja tema käesolev eluetapp, kolmandaks ajalugu. Algselt pididki lood keskenduma ajaloole ja St Mary instituut oli lihtsalt ajaloo juurde jõudmise abivahend. Mõtlesin, et ma suudan ainuisikuliselt üle kogu maa ajaloohuvi sütitada - briti koolides nimelt enam ei õpetata eriti ajalugu. Nii ma siis kappasin uhkelt lahingusse, aga St Mary instituut haaras endale lugudes järjest tähtsama rolli. Siiski, näiteks Hastingsi lahingu ja selle etappide ja detailide puhul [pikem kirjeldus] paigutasin ma nemad läbiuuritud stseenide keskele, kus nad pidid reageerima tegelikult asetleidnud sündmustele.

P: Kas sa kasutad ka ajaloolaste abi? Või loed kõike ise?

J: Loen ise ja kujutan ette. Mõnikord küsin ka ekspertidelt nõu. Ma ei riku ajaloo reegleid niisama, ma rikun neid väga hoolikalt ja tarvitan nõuandeid. Kord uurisin arheoloogilt, et kui mõõk maha matta, siis mis sellest kuussada aastat hiljem alles on. Tehnilistes üksikasjades küsin nõu. Püüan teada saada, kuidas miski oleks võinud juhtuda ja kasutan seda.

P: Sinu lugudes surevad tegelased nagu kärbsed. Vahel on nii, et mõni tegelane hakkab meeldima ja siis Jodi lööb ta ilma kahetsuse või selgituseta maha!

J: Ma ei saa kohe teisiti! Küllap on mul midagi viga! Tegelikult oli see tegelaste loomisel väga teadlik otsus. Ma ei tahtnud, et tegelased oleksid nagu teleseriaalis - iga nädal surmaohus, aga järgmisel nädalal on nad ikka alles. Ma tahtsin, et mu lugejad teaksid arvestada, et kui mõni tegelane ohtu satub, siis võib vabalt juhtuda, et ta eluga ei pääse. Ja mida armastatum tegelane, seda jõledam lõpp neid ootab!

P: Lugejana hindan väga seda, et sinu lugudes ei kasutata ajas rändamist “vigade paranduseks”.

J: Ma alguses mängisin selle mõttega. Aga kui sul oleks võimalus ajas tagasi minna ja asju uuesti õigesti teha, siis kaob igasugune põnevus. Niipalju kui ma tean, puudub tegelikult põhjendus, miks sama inimese erinevad versioonid ei võiks korraga samas ajas eksisteerida. Aga ma tõin selle teema ise sisse - kui sind on korraga kaks, võib midagi hirmsat juhtuda ja viimatises raamatus juhtub ka. Ma ehitan need tõkked, sest muidu oleks kõik liiga lihtne.

P: Minu tänane kõige tähtsam küsimus - miks Markhamil ei ole juba oma lisasarja?

J: Mõned lühemad lood olen tema vaatepunktist kirjutanud küll. Ja - palju ma välja ei lobise - ühel päeval selgub, kes ta tegelikult on. Rohkem ei ütle.

P: Ajajärkudest rääkides - su lugudes on mitmeid viiteid tulevikutehnoloogiatele. Kas su lugude maailm on otsast lõpuni üles ehitatud või on vaid mõned killukesed ja kujutlusvõime lisab ülejäänu?

J: Tehnikat on pisut siit ja sealt. Ma pole loodusteaduseid õppinud… Ma käisin tütarlaste koolis, kus õpetati tikkimist ja kenade saiakeste veeretamist. Öeldakse, et kirjutada tuleb asjadest, mida sa tead, nii et muidugi kippusin ma kohe loodusteaduste kallale. Üksjagu tegin muidugi eeltööd. Aga üldiselt tahtsin ma kokku panna maailma, mis oleks ära tuntav kui “mitte päris siin, mittepäris praegu”. Selleks segasin futuristlikke ja tänapäevaseid elemente kokku, et oleks mõned äratuntavad elemendid, mille najale võõramaid toetada.

P: Mida tähendab sinu jaoks eduka kirjaniku elu?

J: Sa küsid seda väheke valel aastal. 2020 oli mul igasuguseid asju kavasse võetud. Kirjastaja tahtis mind aukülalisena Pratchetti-teemalisele konverentsile saata, plaanis oli minna Belfasti Comic Conile, plaanis olid teeõhtud lugejatega kohtumiseks ja veel palju asju. Ja muidugi ükski neist ei läinud täide. Nii et praegu tähendab edu minu toanurka ja kirjutuslauda.

Teiega oli vahva. Kui veel kohtume, siis ehk jõuame läbi võtta need ülejänud 157 küsimust, mis siin kirjas on!

Videointervjuu: Nathan Van Coops (Maarja Kruusmets)

Videot saab vaadata ka siin: https://youtu.be/CLS3n8_adVg

Maarja: Täna on mul suur rõõm tutvustada üht oma lemmikautorit - tere tulemast, Nathan Van Coops! Aitäh, et olid nõus juttu ajama. Oleme omavahel juba mitu aastat tuttavad, aga Eestis sind ja sinu teoseid eriti ei tunta. Niisiis, räägi alustuseks mõne sõnaga endast.

Nathan: Kirjutan juba oma kümme aastat, sama kaua ka raamatuid välja andnud. Alustasin kirjutamist ajarännu-seiklustest ja enamalt jaolt jätkan sel rajal, kuigi mõned teosed on ka muul teemal. Tundub, et ajarännu-teema läheb mu lugejatele korda, minu loodud maailm ja selles maailmas toimivad ajarännud panevad inimesi rõõmuga kaasa mõtlema. Praegu kirjutan uut sarja samas maailmas ja vähemalt mul endal on väga põnev. Uus lugu hargneb rohkem krimižanris - detektiiviseiklus, milles on olemas ka ajarännu-elemendid. Ajarännu-temaatika on mulle eluaeg huvi pakkunud. Kirjutama hakkasin küll alles kahekümnendate lõpus, aga mõtted liikusid juba varem. Nii et lõpuks selliseid lugusid välja anda on väga vahva.

M: Mis žanrides sa veel kirjutanud oled?

N: Kirjutasin noortele aurupungiliku õhupiraatidega seiklusloo “Faster than Falling”. See on tegelikult mu kõige esimene unistuste kirjatöö, aga päriselt kirjutama hakkamine võttis mitu aastat aega, sest selle looga käis kaasas palju maailmaloomet. Teine sari, mida kirjutan, on “Kingdom of Engines”, sellest on valmis kaks raamatut ja ehk valmib peagi kolmas ka. Selle sarja maailm on lustakas segu kaasajast ja keskajast, kokkuvõtvalt: kuningas Arthur ja ümarlauarüütlid kimavad hobuste asemel autodega ringi, agamõõgavõitlust peetakse ikka ka!

M: Tunnistan, et loen seda sarja suure mõnuga, sest sa oled sinna kirjutanud väga mõjuva naistegelase! Et seiklused pole ainult meeste värk, vaid kangelannad tohivad samuti autosid putitada ja mõõka keerutada. Nii et ootan lisa! Aga räägi nüüd oma kõige tuntumatest raamatutest.

N: Kõige tuntumad on sarja “In Times Like These” esimesed raamatud. Esimene raamat ilmus 2012. aastal ja on paljude lugejateni jõudnud. Üks element, mis ilmselt lugejatele meeldib, on see, kuidas loos on ajas rändamise tehnikat üksipulgi selgitatud. Argised asjaolud, millega peab arvestama, kui ajas rändamine sellisel moel võimalik oleks, kasvõi lihtne tõde, et Maa asukoht muutub. Paljud raamatud ja sarjad libisevad sellistest küsimustest lihtsalt üle. Aga kui vähegi järele mõelda, siis, need küsimused on olulised - ja mina ei tahtnud neist niisama üle libiseda, vaid kirjutasin nad maailma sisse. Muidugi, kui juba otsast küsima hakata, avaneb paras Pandora laegas ja probleeme tekib aina juurde. Aga minu maailmas need probleemid ongi probleemid ja ka tegelastel tuleb nendega arvestada. Tundub, et paljudele lugejatele meeldib niisugune lähenemine ja võimalus ajarännu-looga kaasa mõelda. Et kui selline-ja-selline mehaanika toimiks, kui need minu leiutatud fiktiivsed osakesed tõesti niimoodi töötaksid, siis loo maailma reeglite kohaselt on ka ülejäänud asjad paigas.

Kõige popim ja kõige rohkem loetud on ilmselt sarja teine raamat “Chronothon”. Selles raamatus toimub suur ajarännu-võidusõit, kus iga etapp toimub erinevas ajastus, ära käiakse nii muinasajas kui tulevikus. Üks lugeja kirjeldas seda kui ajarännu-assortiid, sest ringi käiakse niivõrd erinevates aegades ja ühes raamatus saab korraga kogeda nii mitmeid erinevaid ajaviperusi.

M: Kui palju sa kirjutades uurimistööd teed? Näiteks, kas selleks, et oma maailma üles ehitada ja ajarännu reegleid paika panna, pidi füüsikat uurima? Või selle perioodi ajalugu, kuhu oma tegelased saadad?

N: Jah, eeltöö võtab oma aja. Eriti “Cronothoni” kirjutades, sest seal käisid tegelased ära nii Egiptuses, Roomas, kui Hindenburgi pardal. Õhulaeva kohta oli palju põnevat lugeda ja ma loodan, et need, kes Hindenburgi katastroofi looga kursis on, oskavad hinnata, et tegelaste seas on ära nimetatud päris ajaloolisi isikuid, kes tegutsevad just seal, kus nad päriselus pidid olema. Seda ühest fantastilisest blogist, kus oli detailselt ära toodud inimeste paiknemine katastroofi ajal, kus kajutis keegi oli, mis toitu serveeriti. Ma püüdsin palju selliseid detaile samuti paika saada; isegi need tegelased, kellega peategelane Ben suhtleb ja kelle abiga ta õhulaevalt pääseb, ka nende tegevus põhineb tõsielul. Selliste asjadega arvestamine teeb kirjutamise endale mõnusaks ja lisab teosele ehedust. Iga lugeja ei pruugi seda ehedust tingimata märgata, aga neile, kes tahavad juurde lugeda ja uurida, pakub see omamoodi kindlustunnet. Muidugi leidub kõikjal ka väljamõeldud elemente. Aga ikkagi püüdsin võimalikult palju päris ajalooga arvestada ja siis oma tegelased neisse päris paikadesse sisse pista.

M: Kuidas on lood tulevikuga? Sinu raamatutes on põnevad tulevikumaailmad ja mõnikord tundub, et neist tulevikunägemustest hakkavad elemendid meie olevikku päriselt kohale jõudma. Kuidas sul see õnnestub?

N: Ulmekirjanikena püüame paratamatult ennustada, kuidas asjad võiksid areneda. Vahel, nagu sa märkisid, on need tulevikud üsna käegakatsutavad või on otsapidi juba kohal. Tundub, et just sellised piirialad on ulmekirjaniku jaoks väga viljakad, sest saad kirjutada asjadest, mis on üliusutavad, asjadest, mida päriselt veel ei ole, aga mida enamik suudab juba ette kujutada. Olgu selleks siis tehismõistus… või näiteks, teises-kolmandas raamatus tõin sisse virtuaalkeskkonna, mida ise nimetasin “metaruumiks” ja nüüd kasutatakse uudistes sama märksõna. Väga lõbus! Selles mõttes liigub ulmekirjandus vahel päriselust pool sammukest ees. Õigupoolest on see ikka nõnda olnud - kirjanikud kujutavad midagi uut ette ja mõned neist asjadest jõuavad hiljem pärisellu. Ma ise püüan kirjutades meelega valida elemente niipalju lähitulevikust, et need võiksid päriselt olemas olla. Mõnikord võtan teadusajakirjast ette arendusel tehnoloogia või ideed, mida on kuskil maha hõigatud. Või mõtlen ise välja midagi, mis põhineb praegustel teadusarusaamadel. Nii et üsna käegakatsutav värk.

M: On sul “In Times Like These” lugude seas oma isiklik lemmik ka?

N: Raske küsimus. Minu jaoks on kogu sari üks suurem lugu. Selles mõttes on raske sealt väikseid tükikesi eraldi vaadelda. Tõsi, on teatud stseene, mille kirjutamist eriliselt nautisin. Kirjutamise ajal püüad nagunii kirjutada parimat raamatut, mida sel hetkel oskad, ja kui see valmis saab, siis järgmist veel paremini. Püüan iga järgmise raamatuga areneda ja muidugi on elemente, mille teostus mõnes kohas rohkem meeldib, või mida soovin parandada. Ja muidugi on kõige lemmikum ikka see raamat, mille kirjutamine hetkel käsil on – või siis see, mis just valmis sai. Niisiis, oskuste koha pealt jälgin ajas arengut, aga jutustamisoskuse koha pealt olen kõigi lugude üle uhke. Tunnen uhkust ka “Kingdom of Engines” lugude üle, kuigi need on žanri mõttes päris veider kompott ja paljud lugejad ei oska või ei taha neid ette võtta. “In Times Like These” sarjas naudin samuti kõiki lugusid ja eriti tegelasi ning nendevahelisi suhteid. Näiteks Dr. Quicklyt on alati vahva kirjutada või siis kõrvaltegelased, keda on huvitav kohata… selliseid nauditavaid momente on nii palju, et ühteainsat esile tõsta ei oskagi.

M: Kõrvaltegelastest rääkides - kuidas sa nende peale tuled? Nad on sul kõik nii värvikad ja iseloomuga - tean, et vahel palud sa lugejatel inspiratsiooniks tegelaste nimesid pakkuda, aga kõik muu? Kas kasutad näiteks päris inimesi eeskujuna?

N: Alguses tõesti. “In Times Like These” esimene raamat sisaldab kõige rohkem päris inimeste põhjal tegelaskujusid, inimesed, keda tunnen, keda ma oma pulma kutsusin. Aga esimese raamatu kogemuse põhjal ei soovita ma sellega liiale minna. Kui sa inimest päriselt tunned, siis on tema tegelane su peas nii valmis, nii päris, et teda on paberil hoopis raskem elama panna. Esimeses raamatus see töötas, sest peategelane oli oma sõpradega väga lähedane. Aga palju paremini töötab minu jaoks tegelaste otsast peale väljamõtlemine, sest kõik, mis ma tegelase kohta tean, läheb kirja ja nii saab lugeja tegelase kohta sama palju teda. Muidugi on taustateadmisi, mis jäävad minu teada, aga üldiselt, kui ma tahan terviklikku tegelast arendada, siis ma pean tema terviklikult kirja panema, mitte ainult omas peas mõtlema. Selles mõttes on hea võimalikult palju tegelaskujusid välja mõelda. Loomulikult võib päriselust võtta aluseks üldiseid iseloomujooni, aga nüüdsel ajal, kui ma tegelase kirjutamisel päriselu kasutan, siis tükikesete kaupa siit ja sealt ja palju mõtlen lihtsalt välja. Üks aspekt, millele tänapäeval samuti tähelepanu pööran, on audioraamatute sisselugemine. Vahel uurin oma sisselugejatelt isegi enne järele, missuguseid häälenüansse ja dialekte nad oskavad teha. Näiteks, kas sisselugeja saab hakkama, kui kõrvaltegelasel on tuntav iiri aktsent. Ja kui sisselugejale mõni aktsent ei sobi, siis muudan seda kõrvaltegelast. Seda siis, kui mõni selline nüanss on loo seisukohalt ebaoluline, aga audios selle kehvasti esitamine rikuks elamust, katkestaks kuulaja jaoks loo kulgemist.

M: Mul endal ei ole audioraamatutega eriti kokkupuudet, aga tean, et need on päris populaarsed. Oskad sa öelda, kui palju tänapäeval audioraamatuid ostetakse, näiteks e-raamatutega võrreldes? On see uus trend?

N: Jah, audioraamatuid on väga popid. Teatud žanride puhul töötab audioraamat ülihästi. Näiteks teadusulme raamatud on pigem pikemat sorti, nii et ühe audioraamatu hinna eest saad rohkem lugu kuulata [konkreetselt käib jutt Audible’i ostukeskkonna virtuaalvaluutast. Toim]. Jah, audioraamatud on kulukad ja neid on kulukam toota, aga kuulamiskogemus on seda väärt. Lugeja ei osta ainult teksti, vaid esitust, mõnikord lausa kuuldemängu. Autorina olen iga kord elevil, kui kuulen oma lugusid ette loetavat. Kuigi lugu on mu enda kirjutatud, on selle audios kuulmine hoopis teistmoodi elamus. Ükskord koeraga jalutades kuulasin oma uue raamatu “Time of Death” prooviettelugemist - hakkasin kõva häälega naerma, kuigi ma teadsin, mis seal tuleb, ma ju ise panin need naljad kirja! Näitleja esitus oli lihtsalt võrratu. Nii et kui ettelugeja suudab omalt poolt nii palju juurde panna, lisab see loole omakorda sügavust ja nauditavust. Mul on praegu väiksed lapsed ja ma olen palju roolis ja tööl. Niisama vaikseks lugemiseks ei jäta selline elustiil eriti võimalust, nii et audioraamatud on mu pääsetee. Praegu “loen” audioformaadis kõige enam.

M: Oled oma raamatud ise välja andnud ja selle käigus kogu protsessi kohta kindlasti palju õppinud. Miks otsustasid isekirjastamise kasuks ja mida selline väljaandmisprotsess üldse endast kujutab?

N: Vanasti ei tasunud see end ära - ütleme kuni aastani 2011. Siis asjad muutusid, sest tööd alustasid Kindle’i e-raamatu platvorm ja Amazoni trükiteenus. Amazoni trükiteenus toimib vajadusepõhiselt - nii suurele kui väiksele väljaandjale tähendab see, et korraga ei pea trükkima suurt tiraaži. Vanasti pidi korraga trükkima 5000 eksemplari ja siis need ka maha müüma. Amazoni lahendusega kadus see tõke ära - paberraamat trükitakse alles siis, kui keegi selle ostab. Ostja vajutab nupule, Amazon võtab su failid, trükib sisu, trükib kaaned, saadab raamatu välja. Mäletan seda hämmastust, kui tellisin esimest korda niimoodi proovieksemplare. Laupäeva hommikul läks tellimus töösse ja pärastlõunaks olid raamatud teele pandud. Muidugi ei lähe kõik iga kord igal pool nii sujuvalt, aga üleüldine võimalus on sellisel tasemel. Ja sellega muutus kogu kirjastamismaailm. Korraga said võimaluse autorid, kellest vana kooli kirjastused ei olnud huvitatud, lugejad aga küll. Turunišše ja lugejate huvisid on niivõrd palju, aga suurkirjastused otsustavad selle põhjal, mida saab korraga palju müüa, nende tiraažid algavad viiest, kümnest tuhandest, raha makstakse ette ära ja sellega võetakse riskid. Aga indie e. isetegijana võin ma teose välja anda ja kui see saab populaarseks, ei pea ma tarnete pärast muretsema, vajadusel on raamat saadaval. See teadmine annab vabaduse riskida, vabaduse kirjutada raamatuid, mis endale huvi pakuvad, isegi kui ma ei tea ette, kas neile turgu on. Ma saan isegi oma turuniši välja kujundada. Kõik oleneb muidugi eesmärkidest. Kui sul on vaja regulaarselt raamatuid välja anda, et regulaarselt nende pealt teenida - nagu suurkirjastus - pead andma välja väga palju raamatuid ja väga teadlikult tegutsema, valima, mida toota. Aga indie-olemine on palju vabam - ise annad välja, ise otsustad. Kuigi, ka indie-väljaandjana pean vahel tegema raskeid valikuid, näiteks kui raamatusari ei lähe nii hästi käima, kui soovisin, ja pean oma ajakasutust muutma. Lugejad küsivad ühe sarja järele, aga tulu toob hoopis teine. Siis pean astuma kirjastaja-kingadesse ja oma kirjaniku-mina manitsema, et kirjutagu vahepeal seda sarja, mis müüb.

M: Kuidas sa oma esimesed lugejad leidsid? Mu mäletamist mööda alustasid sa üsna võimsalt.

N: Kõik võtab käivitumiseks aega. Mäletan, et kui esimene raamat oli valmis, siis mõtlesin, et mis ma temaga nüüd teen? Hakkasin peale Goodreadsiga - sealsete kogukondade seast leidsin raamatuklubi, mis keskendus ajarännu-lugudele. Võtsin osa grupi tegevusest, raamatuklubidest, suhtlesin ja sõbrunesin. Vähehaaval näitasin teistele oma raamatuid ka, nende vastu tekkis huvi. Sain sõbraks teise kirjanikuga - Todd Hodges, kellel oli käsil “Never Hero” sari - tal oli siis ainult üks raamat ilmunud, aga läks maru hästi. Tema käest sain praktilisi nõuandeid ja ta juhatas teiste edukate indie-autorite juurde. Ma olen üsna seltsiva loomuga ja suhtlen meeleldi, niisiis rakendasin selle omaduse enda heaks tööle. Suhtlesin teiste autoritega palju ja suhtlen tänaseni. Mul on kirjanikest sõpruskond, kellega räägin iga päev, jagame üksteisega muresid, anname nõu - nagu kolleegid omavahel. Kuigi ma töötan omaette, on ikkagi tunne, nagu oleks mu ümber töökaaslased. Oleme aastate jooksul jälginud üksteise arengut ja edusamme, üksteiselt õppinud.

M: Meenutades, kuidas ma lugejana sinuni jõudsin… Amazonis on võimalik teha tasuta promopakkumisi. Nii sattus minu kätte “In Times Like These” esimene raamat ja olingi haaratud. Siis lugesin “Chronotoni” ja edasine on juba ajalugu. [Mul juhtus täpselt samamoodi! - LL.] Nii et tasuta promo on üks hea võimalus lugejaid leida. Sinu puhul panin aga ka tähele, et sulle meeldib lugejatega suhelda. Räägi sellest kogukondlikult poolest - ja eriti “ajajooksikute” FB grupist Tempus Fugitives.

N: Suhtlemine on tähtis. Eriti mõeldes praeguses sotsiaalmeedia võimaluste ja e-kirjavahetuse ajal ei pea autor ennast varju hoidma. Minu jaoks isiklikult on lugejatega suhtlemine väga tänuväärne ja nauditav. Kui jagatakse oma lugemismuljeid või kui raamat avaldab kellelegi niisugust mõju, mida ma autorina ei oleks osanud oodata – olen selliseid kirju saanud küll. Enda arvates kirjutan meelelahutuslikke seiklusi ja siis kuulen, kuidas need lood lähevad teistele korda või aitavad kellelgi raskeid aegu üle elada või sõpradega ühist keelt leida. Ajajooksikute kogukonnast on sõpru leitud ja kogu grupp on sõbralikult meelestatud. Praegu oled sa ise samuti grupi moderaator ja aitad sealset õhkkonda hoida. Tundub, et inimesed julgevad seal oma loomingut mõtteid jagada, me kõik hindame lugemist, teadust, muidugi ajarännu-temaatikat. Nii et see on hea kohtumispaik, kuhu ühiste huvidega tulla. Ja muidugi on põnev, kui jagatakse uusi asju… Niimoodi olen ma paljude lugejatega tuttavaks ja koguni sõbraks saanud. Näiteks sinuga oleme nüüd ju aastaid suhelnud /…/ Ja sa loed siiamaani kõiki mu lugusid! Ühesõnaga, suhtlemine lugejatega on mulle isiklikult tähtis, samuti kiidan arvustajaid ja proovilugejaid, kelle käest mu tekstid läbi käivad, enne kui ülejäänud maailm neid näeb. Ja suhtlemine toimub mõlemat pidi - enam ei ole nii, et autorilt tulevad raamatud lugejale, lugejad jagavad otse oma arvamusi vastu ja lõppkokkuvõttes saavad lugejate osalusel raamatud paremaks.

Teadmine, et lood on proovilugejate käest läbi käinud, annab mulle autorina kindlustunde, sest teie panete tähele, kui miski kokku ei kõla. Ise kui oled kirjutades loo keerdude sees, eriti ajarännu-lugude puhul, ei suuda jälgida, kas kõik vajalik sai ikka kirja. Nii et proovilugejate aus tagasiside annab mulle võimaluse segadused korda teha.

M: Lugemise teeb raskemaks see, et sa ei anna kätte kogu lugu korraga, vaid uut peatükki peab terve nädala ootama!

[Vahepeal arutlevad Maarja ja Nathan veidi pikemalt Tempus Fugitives grupis algatatud raamatuklubi teemadel. Videovestlused erinevate autoritega - nagu seesama siin, samuti siinses numbris jagatud vestlus Jodi Tayloriga - on tähtis osa raamatuklubi ettevõtmistest.]

M: Minu küsimused hakkavad otsa saama. Sooviksid sa veel midagi öelda eesti lugejatele, kellel nüüd intervjuud ja raamatukatkendit lugedes-kuulates su teoste vastu huvi tekkis?

N: Iga lugeja teeb rõõmu. Eestiga seovad mind nüüd mõned sõbrad - sina muidugi ja ühed mu sõbrad, kes sinna kolisid. Kuigi ma ise pole kunagi Eestis käinud, on tore teada, et mu raamatud on nii kaugele jõudnud ja ühendavad meid. Tänapäev pakub autoritele võrratuid võimalusi - me saame vahemaadest hoolimata suhelda. Näiteks kui Eestis keegi mu raamatu avastab, saab ta mulle otse kirjutada ja kilomeetrid ei takista uusi sõpru leidmast. Ja kui nüüd uued lugejad usaldavad tundmatusse raamatusse sisse hüpata, siis arvan, et nad leiavad parasjagu seiklust, võibolla mõned uued ideed, mille peale pole varem tulnud. Kirjutades püüan ma teada-tuntud ajarännuteemasse ikka natuke uut lisada, sündmustele oma vindi peale keerata. Ja “Kingdom of Engines” laadset kombinatsiooni ei ole vist varem keegi teinud. Seda maailma võib olla lugejale keerukas kirjeldada, aga lugemine võib ehk sellevõrra värskendavat elamust pakkuda - paik, kuhu ei ole varem sattunud. Mina loon oma maailmad ja avan lugejale ukse. Sisse astudes leiab iga lugeja midagi erinevat, sest igaühe kujutlusvõime on isesugune. Ja just sellepärast meeldib mulle, kui lugejad oma kogemusi kirjeldavad, kui igaüks lisab loo maailma oma ettekujutuse, tõlgendab tegelasi omal moel. Nõnda elavad need lood tuhandetes kujutelmades oma elu. Niisiis tervitan uusi lugejaid!

Arvustus: Johannes Kivipõld ja tema masinjumal (Jüri Kallas)

Johannes Kivipõld pole mu jaoks just tundmatu nimi. Olen kursis, et on selline autor ja tean ta ulmeromaanide pealkirju. Neid ulmeromaane on autoril kolm: „Põrge“ (2018), „Pööris“ (2018) ja „Väike viperus“ (2020). Pluss Mirabilia-sarjas ilmunud krimi- ja/või põnevusromaan „(Vaba)surm“ (2020), mil (vist?) samuti kerge fantastiline mekk küljes ning millega Johannes Kivipõld sai teiseks eesti autoriks, kelle romaan mainitud sarjas ilmus. Lugenud pole aga ma neist mitte ainsamatki. No pole näppu juhtunud. Küll olen ma aga lugenud Kivipõllu juttu „Universumi ahvid“, mis ilmus siinsamas Reaktoris 2019. aasta mainumbris. See jutt mulle meeldis ning oli vaid aja küsimus, mil ma autorilt mõne romaani lugeda võtan...

„Deus ex machina“ on siis Johannes Kivipõllu neljas ulmeromaan. Raamatu peategelaseks on Erik Eden, kes töötab Riigipolitsei analüütikuna ning kes juhuse tahtel kandideerib tööle märksa karmimasse ja salajasemasse jõustruktuuri. Paralleelselt kohtub lugeja Stellaga, kui see muidgi on ta õige nimi, sest Stella on parajalt paranoiline skandaalide otsija ja paljastaja, kes vahetab autosid pisut sagedamini kui dokumente. Lugeja saab seeläbi ühe juurdluse kahe erineva isiku silme läbi. Kumbki harutab oma nurgast jne.

Kui rääkida romaani laadist, siis tegu on olustikulise põnevuslooga, kui nii sobib öelda. Autor paneb päris palju rõhku olmelistele detailidele, ajuti suisa heietab... või siis hoopis uinutab lugejat, et vajalikul hetkel torgata-üllatada? Pinge vaikselt kerib ja üsna kähku hakkab lugeja saama ka vihjeid, et tegu on siiski ulmeromaaniga. Ei, mitte tavaline ulme, pigem tehnothrilleri poole kaldu põnevuslugu. Märksõnaks: tehisintellekt.

Kuna tegu on põnevuslooga, siis ei tahaks ma arvustuses sündmuste keerdkäike lahti seletada – lugesin romaani päris puhta lehena ja nii vist olekski õige...

Kui ma nüüd romaani peale tagasi mõtlen ja mõttes puudusi leida püüan, siis midagi suurt silma ei hakanud. Ühes kohas oleks autor võinud olla ehk vähem konkreetsem, sest muarust andis ta mittevajaliku vihje tegelaste seotuse astmele, aga samas polnud loo seisukohalt see ka nii oluline ning autor võis isegi teadlikult vihjata. Tagapool häiris mind ka üks ja ainus peatükk tehisintellekti sisekaemust, aga see on vist pigem mu isiklik vajakajäämine, sest minuarust on kõik võõra psühholoogia mina-vormis kirjeldused abitud ja/või ebaveenvad.

Mõni ilmselt peab puuduseks ka tegevuskoha ebamäärasust. Mina ei pea. Ausaltöelda, polegi ma päris kindel, kas tegevuskoht on ebamäärane? Peaaegu Eesti, aga kuna ühtki laus-Eesti nime silma ei hakanud, siis pigem pakuks Skandinaaviat. Samas, ega ma päris kindel pole, sest ma olen selline unikaalne eestlane, kes pole kunagi Soomes käinud ja kes ka Rootsist suurt ei tea. Kergelt ebamäärane parasvööde, aga samas meeldivalt konkreetne. Noh, et tuttav ja omane, aga ilmselt siiski mitte Eesti. Mina pigem kiidaks taolist lahendust.

Kindlasti tuleb aga kiiduväärseks pidada Johannes Kivipõllu tahtmist ja suutmist asjadega lõpuni minna – kui lugu on karm, siis karmid asjad ka juhtuvad ning tegelastele ei jäeta õnneliku lõpu tarbeks mugavaid lahendusi. Umbes poole romaani pealt, mil ma autoril juba korralikult konksu otsas olin, tekkis mul mitu korda küsimus, kuidas autor end kõigest sellest välja keerutab. Lugedes tekkis mul juba tõsine kahtlus, et kõik saab lõppeda vaid sünkmorni maailmalõpuga, kus keegi ei pääse. Samas, valitud laad ja žanr taolist lõppu siiski ei luba. Pean tunnistama, et autori lahendus mõjus realistlikuna ning mul sellele vastuväiteid pole.

Kui teha nüüd teha lõplik kokkuvõte, siis ütleks, et romaan „Deus ex machina“ jääb eesti ulme nn peamagistraalilt pisut kõrvale. Tundub, et Johannes Kivipõld on selline autor, kes on omaette ja omas mahlas küpsenud ning võib-olla pole ta kõiki kanoonilisi ulmeraamatuid lugenud, aga ilmselgelt on lugenud ta midagi muud. Romaan köitis ja pean tunnistama, et ma tahtsin seda pidevalt edasi lugeda. Oli põnev ja oli mille üle mõelda. Meeldisid ka mitteväljaöeldud paralleelid meie ajaga, et autor ei öelnud, aga vähegi nägev lugeja märkab ise.

Meeldis ja ma olin lugejana hoitud-hellitatud ning päris kindlasti loen ma mingi hetk ka Johannes Kivipõllu eelmised ulmeromaanid läbi.

Johannes Kivipõld

Deus ex machina

Eesti Raamat

2022

306 lk

Arvustus: Meelis Kraft „Veealused“ (Heinrich Weinberg)

Veealused

Meelis Kraft

(Sooroheline, 2021.a.383lk)

Alustan sellest, et autor suutis mind täiesti ära petta. Veealused. Ahah – seiklused toimuvad vee all! Ja seal on mingid veealused tegelinskid. Et näiteks inimkond hakkab ookeanide põhja koloniseerima või minnakse ekspeditsioonile kuhugi Enceladuse vmt taolise koha jääkilbi alla või sootuks teise tähesüsteemi veemaailma. Vee alla, noh.

Esimesel leheküljel selgub, et veealus on hoopis mingi ummamuudu seadeldis, mille abil õhuniiskust kondenseerida ja kõrbetingimustes ellu jääda. Et NASA leiutas. Et näiteks Marssi koloniseerima minna. Mu aju muidugi töötab täistuuridel ja mõtleb, et miks ei oleks võinud Mark Watneyl sellist vidinat olla...? Ja siis võtab hr Kraft kätte ja viskab mu maailmasse, kust peaaegu et igasugune vedelal kujul eksisteeriv vesi on kadunud. Maa on muutunud kõrbeks ja seal rändavad ringi vähesed ellujäänud.

Noh, tegelikult pettis hr Kraft mind enne kõrbesse jõudmist veel ühe korra: nimelt lugu ise hakkab pihta kui mingi eri-imal suhteseep kuskil utoopilises tulevikuühiskonnas. Ütlen utoopilises, sest nii arvas dr Riid BAASis ja alati on hea natuke autoriteetidele toetuda. Minu meelest ei kirjelda Kraft seda maailma, kus peategelane Calysta püüab lahku minna oma elukaaslasest Broderickist ja sepistab koos juristiga moodust, kuidas elukaaslane nende suurimaks ühisvaraks olevatest ühisandmetest „välja tõsta“, kuigivõrd piisavalt, et mul tekkiks arvamus selle utoopilisuse, düstoopsuse või kasvõi naiivsuse osas. Heakene küll – niipalju ma sinna MetaKlastri, droonide ja rahvarohkuse sasipuntrasse saan läbi romaani pilku heita, et kujuneks veendumus – ei, aitäh, mina sellises maailmas elada ei tahaks. Hea meeldetuletus sellest, et kui internetist midagi tasuta saab, siis oled tooteks sina ise.

Vahemärkusena: küsisin autorilt, kas ta kirjutas sihilikult selle „enne nullsekundit“ liini pidades silmas „žürii tädisid“? Et noh, oleks võimalik ulmevõhikuid mingi suhteseebikaga sisse määrida, et siis kogu ulmebutafooria ja katastroofikeskne tehnopõnevik neil kurgust alla suruda, ilma et lootusetut vastureaktsiooni tekkiks. Küllap pole ma ainus, kes on rohkem kui korra kokku puutunud sellega, et osadel inimestel puudub võime ulmega suhestuda. Ehk siis kui kasutada käesolevat arvustust vastulause kohana Algernoni veergudel detsembris 2021 Marko Kivimäe poolt antud soovitusele, et ulmekirjanikud võiks rohkem tavakirjandust lugeda, siis... Noh, mu meelest on vähem neid ulmikuid, kellele peavoolukirjandus tekitab ajukrambi ja reaalsustaju kinnijooksmise vahepealse reaktsiooni, võrrelduna nende kodanike arvukate ridadega, kes oigavad stiilis „oi-ja-ai-see-ju-ulme-ja-ulme-pole-ju-reaalne“.

Kraft eitas igasugust taolist häbematut, tehnilist lähenemist romaanivõistlusele saadetud käsikirja juures veenvalt ja püsivalt. Suhteseepi olla kasutatud hoopis teistel kaalutlustel.

Maailmalõpp. Ma julgen loota, et see pole kellegi jaoks spoiler. Et kui nagu raamatu tagakaant vaadata (ma ei tea – võibolla on tõesti neid, kes ei vaata, aga), siis seal on ju ilusti öeldud „Lõppu kujutati alati räpasena“. Hiljemalt lk 9 on alapealkiri „156 päeva enne Nullsekundit“. See „nullsekund“ on tervet romaani veelahkmena läbiv sünge vari. Ja kui keegi on eriti pikaldase taipamisega, siis lk 25 ja 41 annavad üsna ilmeka pildi: maailm lõppeb, tsivilisatsioon hävineb, vähesed jäävad ellu.

Kraft teeb sellegi triki, et ta tegelikku sündmust ennast ei näita. Krutib usinasti pinget (ja lugeja võib ise valida, mis rohkem pingestab, kas lahutab-ei-lahuta või siis vääramatult lähenev teadusapokalüpsis) ja siis libiseb sellest sujuvalt üle katastroofijärgsetele tegevustele. Viiteid, vilksatusi tegelaste dialoogides ja autori kommentaarides sündmustikule leidub, nii et võimalik on pilt enda jaoks kokku monteerida.

Teine vahemärkus: mul oli mõnigi hetk, kui tahtsin raamatu nurka visata. Ausõna. Kui mingi patendiameti dokument on vormistatud ilma taandridadeta lõikudena, kus nagu tüüpilisele arvutitrükis referaadile omaselt on lõikude vahel tühi rida, siis heakene küll, aga terve raamat niimoodi...? Sihuke ketserlus ongi. Mõni lehekülg hiljem olen oma lapsikust reaktsioonist üle saanud. Ei tasu tehniliste üksikasjade taha kinni jääda.

Siis ikaldusin ma muidugi juba nimetatud suhteseebi manu. No ei saa üle ega ümber – kui üldse on käesolevale teosele minu poolt mingisugustki sisulist etteheidet, siis see lahutuse jura on küll ka kõige viimastest asjadest tagapool olev variant, mida mulle meeldiks teadusulme tekstis pingekruttijana lugeda. Ja ausõna – mulle tegelikult ilusad, romantilised lood isegi meeldivad. Nii et ma nagu päris usupõhine naistekatevihkaja ka pole. Aga no see on ikka masendav. Natuke rehabiliteerib asja viis, mismoodi autor selle suhtepuntra lõpuks lahendab.

Kolmas asi on dialoogid. Suhteliselt dialoogiderohke tekst on. Aga olgem ausad – inimesed tegelikult ei räägi sedasi. Vähemalt mitte need inimesed, kellega mina rääkima juhtun. Siin on tublisti arenguruumi. Ma ei ole kõiki Krafti tekste läbi lugenud. Reaktorist „Drake Cement“, jutuvõistluse töö „Apollo 18“ (mis oli selgelt üks 2019.a võistluse tugevamaid tekste) ja „Tagasipöördumine kummitavatele randadele“, mis samuti võistlustöödest silma jäi, toona küll äramärkimiseni ei jõudnud, kuid kogumikus „Saared“ lugejateni toodud on. „Tagasipöördumise“ loost leian ka ühe tugipunkti Krafti dialoogide stiili mõtestamisel „Veealustes“ – need on ca 100...200 aasta vanused. Stilistika on selline väljapeetud, kohati natuke suureline, ametlik. Umbes nagu vahva Robin Hoodi seikluste kogumiku tegelased üksteist kõnetavad või R.L.Stevensoni tegelased Rooside sõja päevil või 18. sajandi piraadilaevas räägivad. Või suht’ ükskõik milline 19.saj ja 20.saj ennesõjaaegne seiklusjutt, mis mu lugemisvarasse on sattunud. Riskides analüüsida, siis tundub, et siin kõlab läbi, milliste raamatute seltsis autor 1980. aastatel üles kasvas ja mis on jätnud kustumatu jälje tema keeletajule.

Aga raamat on mõnus käes hoida. Selline pehme, natuke „liivane“ kaanematerjal ja puha. Ideed ja lugu ise, eriti see pärast Nullsekundit liin, hoiavad enda juures kinni. Et mis siis saab? Mis siis lõpuks kõigest sellest välja tuleb?

Raamatu skelett on terviklikult läbi mõeldud teadusprobleem. Autori kiituseks tuleb öelda, et ma lasin end sellest niivõrd kaasa kanda, et vaatasin veebiavarustest, kas tegelikult on ka mingi selline teema olemas. (Ja nagu ikka, viib üks Vikipeedia artikkel teiseni ja teine paralleelselt veel mitmele jne.) Seega jah, tuleb nõustuda – romaanist kuvab läbi (näiv)teaduslik essee. Verd ja soolikaid (eriti) ei lenda. Natuke rallit on. Mõistatusi pingestatakse suhteliselt hästi lõpuni välja ja kuna ma eriti palju lugedes pead ei viitsinud vaevata, siis sain isegi väiksema üllatuse osaliseks.

Kokkuvõttes täitsa tubli tükk.

PS. Ja ikkagi tundub mulle, et narkotripil oleva teadlase unes rääkimise etenduse diktofoniga salvestamine ja lahutusjuristile ette mängimine kui lugu edasi kandev vahend on natuke sihuke „tädidele adresseeritud“ lahendus :D

Arvustus: Manfred Kalmsten „Kaarnalaul“ II (Elar Haljas)

Eesti ulmelugejale Manfred Kalmsteni nime tutvustama ei pea, kuna lühilugusid on temalt ilmunud omajagu ning ka Stalkereid juba kamaluga koju veetud. Antud raamatusse on kokku pandud kolm lugu, mis kõik räägivad iidsest Aekadionist ja on omavahel väga tihedalt seotud. Kuna raamatuesitluse videointervjuust jäi kõlama maailmadevaheline ränne ning ka Raul Sulbi poolt koostatud järelsõnas tuuakse paralleele mu ühe tõelise lemmiku Roger Zelaznyga, siis tundus, et antud raamat peaks mulle hästi sobima.

Kogumiku juttudest meeldis mulle enim „Aekadioni pärand”, kuna seal oli minu jaoks kõike parasjagu: intriige, märulit, draamat ning ka maailmaloomet. Ning raamatu esimese jutuna toitis see mu ootust, et kogu teos on sellist hoogsat tegevust täis seikluslik draama. Teine jutt, lühiromaani mõõtu „Aekadioni hukk” aga keskendus rohkem maailmaloomele – seal oli küll intriige ja draamat, aga pigem avati siiski esimeses loos püünele toodud tegelase ja situatsiooni tagamaid. Samas esimeses loos oli fookus kuidagi paremini paigas ning tänu oma lühidusele oli ka lugejal lihtsam teatud detailide või seletuste puudumist andestada. Huku-loos hakkab kohati fookus ära kaduma ning ei saa just öelda, et otseselt käiks grind-imine, kuid esimestes peatükkides kirjapandud tegevused sahkerdaja igapäevaelust ja toimingutest tõmbavad minu jaoks tempo veidi liiga rahulikuks.

Raamatu kolmas lugu „Aekadioni viimane vereliin” tõmbab veidi eelnevas kahes loos lahtiseks jäetud otsi kokku, aga üldine müstiline foon pigem säilib. Samuti säilib lugejate nõutus: liiga palju küsimusi jääb ikkagi vastuseta. Läbi kõikide lugude on päris palju detaile, tegelasi, tehnoloogiaid, mida küll näidatakse, aga mille tausta või pärinemist ei lahata. Näiteks viiest erinevast teadaolevast maailmast käsitletakse lähemalt vaid kahte, kaudselt veel ühte ning kahe viimase kohta saame teada vaid nende peamise ekspordiallika ja rassi, kes seal elutseb. See lisab lugudele salapära, aga samas tõmbab ära ka lugeja fookuse oluliselt tegevusliinilt – kui juba relvad lavale tuua, siis võiks neist ka pauku teha. Antud juhul aga jäävad nii mõnedki loost läbikäinud mõisted ebaselgeks ning selle tõttu võib lugeja visioon loodud fantaasiamaailmast erineda väga palju autori omast.

Peategelastest jääb kindlasti mu lemmikuks Gila, Kaaren, kelle käitumismotiivid olid suhteliselt selged ning situatsioonidest tulenevalt ka piisavalt loogilised. Tema motivatsiooni oli kergem mõista ning tänu sellele ka tema toimetustele kaasa elada. Kahjuks aga ei saa seda väita teise peategelase Haldemari, Vaala kohta, kes alguses jäi silma kui väga kalkuleeriv, sihikindel ja edasipüüdlik, aga mingist hetkest käitus liiga impulsiivselt ning korraldas igal sammul parajalt jamasid. Tunda oli autori soovi luua Vaalas korralik antikangelane, aga mind isiklikult jäi see lahenduskäik veidi häirima: minu arvates mindi kergema vastupanu teed ja puudu jäi elegantsusest.

Autori üheks eeskujuks on antud raamatu puhul antiiktragöödiad, seega kõikides lugudes on tunda huku hõngu, nõretavat draamat ning hulka sassis peresidemeid. Rõhutatakse väga vaba seksuaalset käitumist ning tegelased peavad polügaamiat, armukeste pidamist ja muud sellist täiesti tavaliseks. Mõningatel juhtudel on selline käitumine täiesti ühiskonna normiks kujunenud koos sinna juurde kuuluvate traditsioonide ja tavadega. Mind veidi häiris, et kogumiku üks peategelastest oli nõus riskima verepilastusega, isegi kui ta selles päris kindel ei olnud. Samas ei ole lugejatele teada, kas see üldse on oluline loodud maailma kontekstis, kus tegemist on ikkagi tavalistest inimestega võrreldes ülimusliku rassiga – mis on lubatud Jupiterile, pole lubatud härjale.

Kirjutamisstiililt mulle antud teos meeldis: mõnus sorav lugemine, ei tulnud liigkeeruliste lausete pärast mõnda lõiku uuesti üle lugeda, ei olnud liiga ilutsev ja pigem mõnusalt ehe. Aga päris „lust ja lillepidu” ka mitte, sest tegelaste sisemonoloogid esitati osaliselt otsekõnena, nii et tabasin ennast tihti tõdemas, et ahjaa, see ei olnudki dialoogi osa, vaid tegelase post-it iseendale.

Kokkuvõtvalt võib öelda, et raamat on igati korralik meelelahutus, igav ei hakka ning autori ideelendu on väga huvitav jälgida. Kohati läheb see lend liigagi kirjuks ning lugeja võib tabada end tegelastele kaasaelamise asemel hoopis juurdlemas loodud maailma ühiskonna korraldusliku poole või maagiasüsteemi võimaluste üle. Autor nimetab ise raamatut ühe-õhtu-lugemisvihikuks ja seda ta kindlasti ongi, kui ainult lehekülgede numbrit vaadata, kuid lahtiseid otsi ja vihjeid on raamatus hulgim ning lugejate enda peades elavad lood veel pikalt edasi.

Arvustus: Maniakkide Tänav „Teekond Ridamuseni“ II (Elar Haljas)

Ma ei teagi, millal ma esimest korda autori teostega kokku puutusin, aga kahtlustan, et see oli eelmise sajandi lõpus, kui aeg-ajalt sai raadiost kuulatud (ja ka ise loetud) ajakirja Mardus. Rohkem teadlikult aga ilmusid autori teosed fookusesse „Täheaegu" lugedes. Olles juba mõne päris hea jutuga hamba verele saanud, said ette võetud autori avaldatud romaanid ja jutukogud. Algus oli mõnevõrra keeruline, kuna teosed olid peamiselt ehedad õudusmärulid, kus lendas nii päid kui ka soolikaid ning otseselt just minu maitse ei olnud. Hiljem on lisandunud ka väga põhjalikult läbimõeldud teadusliku ulme teoseid tugeva rõhuasetusega eestlaste rahvuslikkusele ja kultuurile. Minu õnneks aga on kõikide juttude juures jäänud püsima ka selline ehtpoisilik seikluslikkus, mis üldiselt garanteerib, et lood on mõnusalt tempokad ja actioni-rikkad. Korra juba autori loominguga ree peale saanud, jälgin ma huviga, mida autor järgmiseks pakub – nii oligi väga rõõmustav anda oma panus ka raamatu valmimisse, olles testlugeja enne kogumiku trükikotta saatmist. Ja mis sellest, et olen peaaegu kõiki neid lugusid eelnevalt lugenud: häid emotsioone ja veelgi huvitavamaid seiklusi on kogumikus ohtralt.

„Pika musta mantliga mees”

Antud loos on autor enda kirjutamisstiilile omaselt pannud põnevikku kokku väga palju erinevaid ulmeelemente. Peategelane on parajalt vastuoluline isiksus, kuid samas on temaga ka väga lihtne samastuda: soovime ju kõik, et just meil ja meie lähedastel läheks hästi. Kogumikus näeb esmakordselt trükivalgust ka loole kirjutatud teine pool, mis tekitab juurde portsu tegevusliinide silmuseid ja sobib varem kirjutatuga väga hästi kokku. Jutu lõpuks saab enamik lõimedest ilusti kokku sõlmitud ning veidi norides võiks öelda, et loo lõpp laabub isegi liiga lihtsalt – oleks võinud tegevusliine veidi isegi lahtisemaks jätta.

„Teekond Ridamuseni”

Tavaliste kärtsu- ja mürtsu-lugude kõrval veidi rahulikum ja võiks isegi öelda, et intellektuaalsem lugu eneseleidmisest. Kogu päeviku vormis esitatud jutu käigus haritakse lugejat astronoomia-alaselt. Alguses võib lugu tunduda veidi igav, aga tegelikult säilib parasjagu salapära kogu loo vältel ja ka lõpptulemus on päris huvitav.

„Ajudega töötajad”

Siin loos on mikser ikka korralikult käima löödud, nii et urban fantasy ja steampunk on ühtseks looks küpsetatud. Ideid ja detaile on loos väga palju, kohati isegi nii, et kõiki erinevaid teemasid ei suuda jälgida: ühel lehel kerkib mingi sisudetail esile ja siis järgmisel lehel ta juba unustatakse. Loo eesmärk on tükk aega selgusetu ja lugejal ei jää muud üle, kui lihtsalt nautida imelist maailmaloomet ja tutvuda loo tegelastega. Kui ühel hetkel hakkab loo suund selgeks saama, on ka lugemiselamuse kvaliteet tõususuunal.

„Haualkäik”

Selliseid stalkerilugusid võin ma lugeda küll – parajalt madinarohke ja imelikest elukatest pungil musta huumoriga vürtsitatud vahepala. Kibestunud ja omajagu pahur elunäinud peategelane tundus väga loomutruu ja pani endale kaasa elama. Loo lõpp oli veidi üle võlli keeratud, aga antud juhul see väga ei häirinudki.

„Valuhoidjad”

Jutustus algab rahulikumas tempos ning, olenemata oma õõvastavast sisust, räägib peamiselt tavalistest suhtedraamadest ja katkiläinud perekonnast õudusloo võtmes. Loo esimene pool on veidi loium ja aegalsem – otseselt igav ei hakka, aga tundub veidi uimane –, see-eest lõpupoole tuuakse juurde üha uusi detaile ning tempo tõuseb dramaatilise finaalini. Kohati jääb võib-olla puudu just taustasüsteemist, et mõista, kas loos toimuv on antud maailma kontekstis tavaline ning mis reeglite alusel kogu lugu üldse opereerib.

„Tolmunud soldatid”

X-file’ilik lugu, kus salapära säilib loo lõpuni. Samas ka aurupungilik jutustus, mida pajatab oma vaatepunktist lihtne ja tavaline tööline, edastades lugu siiralt ning naiivselt. Autori ideelend on ka siin kõrge, nii et erinevatest fantastilistest ideedest ja detailidest puudust tunda ei tule. Samas kummitab ka siin pidevalt sama mure: detaile ja ideid on palju, aga tahaks teada rohkem taustasüsteemist.

„Meie külas nähti imet”

Juba esimest korda seda lugu lugedes pugistasin pidevalt omaette naerda humoorikate ja absurdsete situatsioonide üle. Ja nagu sellest oleks vähe – ka märulis osalevad tegelased on valitud parajalt uskumatud, kuigi loo toimumiskohale väga tõetruud. Õudus-slasher külaromantilises kastmes, kus ei tea, kes järgmiseks tina saab või ära nülitakse ning milliseid pöördeid lugu järgmiseks võtab.

„Kolmanda Reich’i triumf!”

Selles jutustuses on autori rahvuslikkus täiel rinnal esile toodud ning 20. sajandi esimese poole eesti soost teadlaste kaardivägi on paigutatud alternatiivajaloolises seiklusjutus Saksa programmeerimis-koonduslagrisse. Loo süžee on vägagi realistlik ning väikesed taustadetailid, mida tegelased seikluse käigus poetavad, annavad loole parajalt just maiku juurde. Samas oli jutustuse lõpplahendus veidi liiga lihtsama-vastupanu-teed-minemine, arvestades kogu muu loo väga detailiderohket ülesehitust.

„Tähed täis surma”

Kogumiku viimane lugu on hea kokkuvõte eelnevatest, pakkudes lugejale kiiretempolist seiklust koos vägagi mitmekesise maailmaloomega. Kuigi peategelase seiklustele, kus väga detailselt kirjeldatakse tehnoloogilisi detaile, on hea kaasa elada, siis kahjuks loo lõpp hääbub justkui jälle ära: on küll väike puänt, aga sellise rabelemise ja detailiderohkuse peale sooviks midagi enamat.

Arvustus: Kuidas teha ajaloolasest superkangelane? (Marko Zanev)

Jodi Taylor „Üks neetud jama teise otsa”, tõlkinud Tõnis Värnik, Varrak, 374 lk.

Raamat lubab seiklusi, ajarändu, nalja, armastust, tragöödiat ning kõige selle keskel on peategelasteks autoriteedile mittealluvad põikpäised ajaloolased. Nostalgitsedes oma alma mater’i üle võtsin selle raamatu põnevusega lugemisnimekirja, imestades (ja ka natuke muretsedes), kas autor suudab oma lubadusi täita.

Peategelaseks on noor ajaloolane Madeleine Maxwell ehk Max, kes alustab tööd Saint Mary ajaloouuringute instituudis, kus ajaloolastel avaneb võimalus rännata ajas ning sündmusi reaalselt vaadelda. Rõhk on just vaatlemisel, sest sündmuste käiku muutes on tagajärjed ettearvamatud.

Et tõestada oma sobivust Saint Mary instituuti, peab Max enne reaalset ajarändu läbima aeganõudvad katsed, mis tal loomulikult õnnestuvad. Ootasin esimesi ajarännu kirjeldusi suure põnevusega. Taylor suudab edukalt ja ilustamata sisse tuua nende retkede ohtlikkuse. Pidevad surmad, vigastused ja sekeldused järgnevad Maxile igasse ajaperioodi, seega pealkiri ei valeta ning üks neetud jama satub teise otsa.

Nagu raamatus selgub, ei tohi ajalugu muuta ega sündmuste käiku sekkuda, sest „Ajalugu” on nagu organism, kes muutmise korral võtab tarvitusele vajalikud meetmed selle muutmise ärahoidmiseks. Jäi tunne, et kuskil on olemas ajaloo valged verelibled, mis teevad kahjutuks haigusetekitajaid ehk ajaloolasi, kes püüavad sündmusi omakasu saamiseks muuta. Sellele aspektile raamatus oleks ma soovinud pikemat seletust. Kuidas „Ajalugu” töötab? Miks mõned sündmused on olulisemad kui teised? Mis sündmused on olulised ja miks? Kas „Ajalool” on mingi lõppeesmärk, mille poole ta püüdleb? Kas inimesed saavad seda lõppeesmärki muuta? Kahjuks jäi raamatu seletus pinnapealseks. Eriti hakkas see häirima siis, kui lisaks vaatlemisele hakkasid Saint Mary ajaloolased sündmustes rohkem osalema ning Aleksandria lähedal kõrbes toimus kaasaegsete tulirelvadega lahing. Arvestades, et tegemist on alles esimese osaga tervest seeriast, loodan, et autor avab seda aspekti järgmistes osades. Me kõik teame, et ajalugu on suhteline ning põlvkondade vahetudes muutub ka ajalookirjutus. Ajalooperioodide algust ja lõppu arvestatakse riigiti erinevalt. Seetõttu väärib see aspekt kindlasti suuremat tähelepanu.

Ajaloolasena tekkis mul väga tugev reaktsioon ka Maxi vaimustusele külastada dinosaurusi ehk rännata 65 miljonit aastat tagasi. Tavalugejas tekitab see kindlasti vaimustust ja põnevust, kuid ajaloo kuldreegel on see, et tegeletakse inimkonna looga. Kõik, mis toimus enne esimeste hominiidide välja arenemist, ei ole ajalugu. See on ka põhjus, miks paleontoloogide artikleid endast lugupidavatest ajaloolistest ajakirjadest ei leia. Dinosauruste uurimine ja nii kaugele ajas tagasi minek ei olnud raamatus lahti seletatud ja see jäigi mind lõpuni häirima. Kriidiajastul toimunud sündmused oleks sama hästi võinud toimuda ka Ameerikas enne 15. sajandit või nii Vana-Kreekas kui ka Vana-Egiptuses. Arvestades, et nii Max kui ka kõik teised Saint Marys töötavad rändurid olid ajaloolased, oleks Taylor võinud selle missiooni jaoks sokutada instituuti ka ühe paleontoloogi. See, et Max suutis ennast kolme kuuga kurssi viia paleontoloogide aastatepikkuse uurimistööga enne oma ajahüpet dinosauruste juurde, oli muljetavaldav, aga siiski kõige utoopilisem aspekt selle raamatu juures.

Dinosauruseid kõrvale jättes on Taylor suutnud kokku panna hoogsa ja tempoka loo, milles on omal kohal ka hea briti huumor, mis mulle meeldis. Päris Neil Gaimani või Terry Pratchetti tasemele Taylor ei jõua, kuid kerge muige tõi ta näole küll.

Tundub, et Taylor püüdis sarja esimesse raamatusse pikkida liiga palju põnevust, mistõttu ei keskendunud ta nii pingsalt Saint Mary maailma ja tegelaste motiivide ülesehitamisele. Üllatusena tuli raamatu lõpus välja, et senine tegevus on toimunud 5 aasta jooksul! Lugejana tundus mulle, et möödunud on maksimaalselt aasta. Seetõttu jätkub põnevust raamatus küllaga, kuid liiga pingsalt ei tasu sisule keskenduda, sest veidi vähem kui neljasaja leheküljega on väga raske laskuda detailidesse, et lahti seletada viie aasta jagu ajarände ning ajarännuloogikat. Isegi Rowling keskendus oma võlumaailma üles ehitades ühele õppeaastale korraga.

Superkangelasena on Max veel alles oma teekonna alguses, kuid alged on tal olemas. Taylori järgi peab üks superkangelane olema põikpäine, julge, uusi ideid lennult haarav haritlane. Ning sellise superkangelase vastu ei ole mul tõesti midagi.

Raamatukangelase areng: Andy Weir “Ave Maria” (Mairi Laurik)

Kas raamatukangelased saavad areneda veel pärast seda, kui raamat juba trükitud on? Esmapilgul näib vastus lihtne: ei saa. Nad said areneda seni, kuni autor neid arendas. Ehk aitas ka toimetaja arengule kaasa, kuid trükitud sõna enam kuju ja värvi ei muuda. Ja ometi juhtub vahel just nii, et muudab. Üheks selliseks vahvaks näiteks on Andy Weiri „Ave Maria“.

Seda, et Andy Weiri raamatud mulle meeldivad, olen ma juba pikemat aega kilganud. Ennekõike on see meeldivus seotud veidra nohiklikkusega – tema raamatud on alati põimikud, milles ilukirjandusliku teksti vahele on peidetud hiiglaslik ülesannetekogu. Esmalt antakse lugejale täpselt piisavalt andmeid, et iseseisvalt üle arvutada. Olgu näitena siin koht, kus peategelane jälgis päikeseplekkide kiirust – lugejale anti ette vaadeldava tähe näiv läbimõõt ekraanil ning plekkide näiv liikumiskiirus ekraanil. Eriti nohiklik lugeja (mina) teisendas skaalad, guugeldas meie kodupäikese plekkide liikumist ning jõudis juba terve lehekülje jagu enne raamatu peategelast tõdemuseni, et see, mida too vaatas, ei saanud teps mitte meie kodune Päike olla.

“Ave Maria” üllatas mind aga üsna esimestel lehekülgedel sootuks veidramalt:

„„...Kui palju on kuupjuur kaheksast?”

Hingan sügavalt sisse ja lausun aeglaselt: „Kaks korda e astmel kaks korda i korda pii jagatud kolmega.”

„Vale. Kui palju on kuupjuur kaheksast?”

Aga see ei olnud vale. Ma lihtsalt tahtsin teada, kui tark arvuti on. Vastus: mitte eriti.”

Nonii! Esmapilgul just see, millest rääkisin - imearmas, natuke juhet kokkujooksutav ja natuke intrigeeriv. Loomulikult oli vaja see endal üle arvutada. Pähkel eeldas mõningast (lapse) konspektides surfamist, sest tuleb tunnistada, et viimatisest imaginaararvudega tegelemisest on päris palju aega möödas. Meeles oli vaid hägus teadmine, et kui konspekti näen, suudan välja mõelda, sest see ei saa kuigi keeruline olla. Tulin koju, võtsin paberi ja pastaka ning hakkasin asja kirja panema. Sõnaline lause ei ütle mulle kui paljud asjad sealt tegelikult astendajas on ja mismoodi selle arvu täpne kirjapilt välja näeks. Võib olla nii, naa või kolmandat pidi, näiteks:

Aga kirja pidi see saama nii, et vastuseks üks tuleks, seega lihtne loogika ütles, et kui „kaks korda e astmel kaks korda i korda pii jagatud kolmega” on kaks, siis „e astmel kaks korda i korda pii jagatud kolmega” peab olema üks... Proovisin, vaatasin, kirjutasin arvu erinevaid variatsioone trigonomeetrilisele kujule välja... No peaaegu, aga mitte päris. Hetkeks tekkis tunne, et mina olen eesel. Võtsin appi lapse ja guugli ja matemaatikute konspekti (muuseas pirisen selle üle, et matemaatika erialal on täna sigahead konspektid – mingid kergemad ained on isegi minu jaoks pelgalt pealevaatamisega loetavad ja hoomatavad, suuremat süvenemist nõudmata)... Ja no ei saa! Lõpuks oli üsna selge, et raamatus on ilmselt viga, aga kui siuke autor laseks oma raamatusse sellise vea sisse, oleks veeb tänaseks juba katki suurest fännide porinast. Noh, on autoreid, kes mängivadki minusuguste peal - anname piisavalt andmeid, et lugeja saaks ise arvutada ja kaasa mängida - kõne all olev on üks neist. Porinat ei leidnud, küll aga leidsin originaaltsitaadi (mille järgi ka mina saan vastuse, et raamatus kirjeldatud pardaarvuti on loll):

“What is the cube root of eight?” the computer asks.

“Where am I?” I say again. This Time it’s easier.

“Incorrect What is the cube root of eight?”

I take a deep breath and speak slowly. “Two times e to the two-i-pi.”

“Incorrect What is the cube root of eight?”

But I wasn’t incorrect. I just wanted to see how smart the computer was. Answer: not very.

Panite tähele? Ingliskeelses esmatrükis puudus kolmega jagamine ja just see kolm ei mahtunud minu arvutusoskusesse. Neile, kes matemaatikaga enam ammu kokku pole puutunud, räägin ära, et kui see raamatus antud imaginaararv geomeetrilisele kujule viia, siis taandub kõik kenasti reaalarvuliseks kaheks. Meeles tuleb pidada vaid põhikoolis õpitud detail, et sin (2π)=0 ja cos(2π)=1 ning siis on ka koheselt ka näha, kuidas i välja taandub ja… :

Esmalt tundsin end natuke petetuna. Seejärel vihjas Toomas Krips, et tegelikult on tõlkelahendus ka õige. Nõjatusin tahapoole, vaatasin arve uuesti, kulutasin kaks sekundit mõtlemiseks ning tagusin siis peaga vastu lauda. Juba põhikoolis õpetatakse ju, et jagaja astendajas tähistab juurijat, seega kui „e astmel kaks korda i korda pii” on üks, siis „e astmel kaks korda i korda pii jagatud kolmega” on kuupjuur ühest ning siinkohal sobib see ka, pruukimata olla sealjuures selge reaalarvuline üks.

Kui nüüd pilk taas natuke kõrgemale viia, sai juba leitud, et arvu üks võib välja kirjutada kujule „Kaks korda e astmel kaks korda i korda pii” ning sealt edasi siis: „Kaks korda e astmel kaks korda i korda pii jagatud kolmega”...

Aga nüüd ei andnud hing rahu! Kuidas on võimalik, et eestikeelseks saamisel oli raamat võibolla targemaks saanud? Kaevusin natuke sügavamalt. Esmatrükis oli ilusasti sees lihtsam variant - selline variant, mille kohaselt võin üheselt väita, et raamatus kasutatav pardaarvuti oli lollim kui lihtne raamatukoguhoidja (siinkõneleja näitel), kuid Penguin Australia kodulehel on juba vastusesse sisse kirjutatud ka kolmega jagamine. Hmm. Seega kuskil Ameerikast Austraaliasse liikumise ajal võis juhtuda, et pardaarvuti sai targemaks. Seda viimast ei saa küll kinnitada, kuid välistada ei saa ka mitte. Võimalik, et ka Austraaliasse jõudes poleks pardaarvuti ka esmase, lihtsama versiooniga leppinud, kuid seal esitas koomast ärkav patsient keerukama vastuse. Pardaarvuti areng seega võis, kuid ei pruukinud toimuda. Peategelase areng toimus üsna kindlasti, kavaluse aste muutus. Teisalt ei saa ma peategelast aga mitte kuidagi „tavalise raamatukoguhoidjaga” võrrelda, sest ma pakun, et ei ole olemas sellist joobe- ega vaimse tervise hetke, mil ma küsimusele “mis on kuupjuur kaheksast?” vastaksin “kaks korda e astmes 2iπ”, kolmega jagamisest rääkimata. Samas, pärast selle artikli kirjutamis? Mine sa tea, ehk kinnistubki.

“Ave Maria” on ka pelgalt ilukirjandusliku teosena üsna geniaalne ja kindlasti lugemist vääriv, kuid lisaks sellele võis tillukesi ülesannetekogule viitavaid nohikumänge leida iga mõne lehekülje tagant. Enamasti olid need sellised gümnaasiumi või ülikooli esimese aasta tasemel arvutustega ehk keskmisele nohikule maksimaalselt guugeldamise kaugusel. Tõsi, eestikeelses variandis on sees veel peotäis lisaülesandeid “otsi üles kohad, kus tõlkija aru ei saanud, mida ta teeb?” (eriti õnnetu näitena siis liikumisvõrrandi teisendamine), kuid tõlkija vähesed reaalteadmised ei takistanud raamatu nautimist. Mõnes kohas küll panid kulmu kergitama ning ilmselt oleks raamatule suuresti kasuks tulnud, kui mõni reaaltaustaga inimene selle enne trükki minemist läbi lugenud oleks, kuid kõik oli hoomatav ning kui mitte otse tõlkest mõistetav, siis kõrval asuvate lausete kaudu teisendatav. Lugesin, mängisin, nautisin. Kuidagi peab ju inimene ka selle ilmaga sooja saama - vähemalt hingele! Väikese optimistliku nügimisena ning läbi arvutama julgustamisena olgu lõppu veel mõte, et kui juba välja arendatud, komade vahele kinnitatud ja trükivärviga paberile pandud raamatukangelane suudab enne järgmise trüki ilmumist targemaks saada, siis lugejal, kes teadusulme raamatus hetketi peatub ning oma käega midagi läbi arvutama asub, on see areng palju kiirem ja kergem tulema.

Raamatukatkend: Jan Larri (1900-1977) TAEVANE TULNUKAS

Vene keelest tõlkinud ja järelsõnastanud Hannes Korjus

Ühel 1940. a. päeval, kui maailm karvupidi koos oli, võinuks sm. Stalin alustada talle määratud kirjatüki lugemist:

Kallis Jossif Vissarionovitš!

Iga suurmees on isemoodi suur. Ühest jäävad suurteod, teisest – lõbusad ajaloolised anekdoodid. Ühe kohta teatakse, et ta pidas musttuhat armukest, teisel olid tavatud Bucephalused, kolmandal – suurepärased narrid. Teisisõnu, pole ühtegi suurmeest, kes ei kerkiks mälusopist esile, olemata ümbritsetud mingite ajalooliste satelliitidega: inimestega, loomadega, asjadega.

Ühelgi ajaloolisel isiksusel pole veel olnud oma ihukirjanikku. Sellist kirjanikku, kes kirjutaks pelgalt üheainsamale suurmehele. Kuigi, ega kirjandusajalooski leidu taolisi kirjanikke, kel olnuks pelgalt üksainumas lugeja…

Ma võtan sule, täitmaks seda tühimikku.

Ma hakkan kirjutama ainuüksi Teie jaoks, nõudmata endale ei ordeneid, vaevatasu, ei auavaldusi ega kuulsust.

Võimalik, et mu kirjanduslikud võimekused ei pälvi Teie heakskiitu, kuid loodan, et Te ei mõista mind nende eest hukka, nagu ei neeta punapäiseid ega mulklike hammastega inimesi. Talendipuuet üritan korvata usinusega, täites kohusetruult endale võetud ülesandeid.

Et Teid mitte tüüdata ega traumeerida igavate lehekülgede ohtrusega, otsustasin oma esimese jutustuse saata lühikeste peatükkide kaupa, olles endale pähe tagunud, et igavus nagu mürkki pole väikestes annustes sugugi tervisele kahjulik, vaid isegi karastab inimesi.

Te ei saa ealeski mu tõelise nime jälile. Kuid ma tahaksin, et Te teaksite, et on Leningradis üks veidrik, kes käib kummaliselt oma priiajaga ümber – ta loob kirjandusteost üheainsamale inimesele, ning too veidrik, nuputamata ühtegi paslikut pseudonüümi, otsustas allkirjaks panna Kulidžaarid [1]. Päikeselises Gruusias, mille olemasolu on õigustatud sellega, et nimetatud maa andis meile Stalini, võib sõna Kulidžaarid, vististi, kohata, ning, usutavasti on selle sõna tähendus Teile teada[2].

Ning too salapärane Kulidžaar alustas:

1.peatükk.

Ühel üdilummaval hommikul, viiv enne päikese virgumist, sugenes Pargolovo kohale kõrgesse taevalaotusse tulejutt, mis aina kiiremini-kiiremini maapinnale lähenes. Seda silmanud sadade suveliste meelest oli tegu tavalise meteoriidiga. Taevakivi langemist nägid mitmed, kuid too ei morjendanudki eriti kedagi peale mu naabri Puljakini, kes oli endale ja oma kodakondsetele kuulsust korjanud pahvikslöövate järeleahvimisannetega. Tema võrratu kunst krantsi kombel haukuda oli omal ajal pälvinud valitsuse kõrge autasu – Punatähe ordeni.

Puljakin asus justament Päikese silmapiirile ilmumisel meteoriiti otsima, kuna oli veendunud, et selle kukkumiskoht pidi jääma kuskile Pargolovo jaama lähistele. Too veendumus pidas igati paika: meteoriit leiti tõepoolest jaama ligidalt, päris liivaaukude kandis. Maapinda sügava lehtri löönud taevakivist purskusid üles parajad liiva-ja kruusamäed, luues tolle lehtri ümber paari kilomeetri taha nähtava kõrge valli. Pealekauba läitis ta ümberkondsel ahermaal kanarbiku ning see kanarbik lõõgus selge taeva taustal kaugele paistuva kerge suitsuvinega.

Sügavale augule lähenenud Puljakin märkas imestudes, et meteoriit oli silindrikujuline, oma viis meetrit läbimõõdus.

Hommik oli selge, soe, vaikne. Rambe tuul häljutas napilt männilatvu. Linnud polnud veel ärganud või olid juba surmatud. Igatahes ei seganud miski Puljakinit tähelepanelikult ning kohusetruult sfäärilist ekipaaži üle vaatamast ning jõudmast sest johtuvalt järeldusele, millega ta minu juurde lidus, kaotades plagades kimpsud, kompsud, pussakad, sumkad ja kotikesed, ühesõnaga, normaalse Nõukogude kodaniku – kauplustes ainult ostja taarasse lastavate kuivainete tarbija – kõige hädavajalikuma trääni.

Puljakin tungis otsekui tuulispask mu elamisse. Prahvatas toole ümber ajades ainsama hingepahvakuga:

- Meie jaamatagusel ahermaal tilberdab mingi kosmosekodanik! Just äsja kukkus alla. Lähme kähku. Võtke oma revolver igaks juhuks kaasa. Ta kukkus võib-olla mingite agressiivsete kavatsustega alla. Ega ettevaatus, teate, pole kunagi liiast. Viie minuti pärast sööstsime Puljakiniga inimeste kiirusega, kes päratu paastu peale sanatooriumist jalga lasevad, ning jõudsime üsna varsti planeetidevahelise trammi maandumispaigale.

Augu ümber passisid juba paarkümmend kiibitsejat. Keegi kombekas kodanik õhutas kõiki järjekorda asuma ning organiseeritult sündmuste edasist kulgu ootama. Aga kodanikud olid sattunud ebateadlikud, sestap lõi kombekas kodanik käega ning hakkas end ise organiseerimatult ülal pidama.

Järsku keegi karjatas: Kapsast antakse!" Uudishimulikud pühiti nagu tuulega minema. Nad andsid üksteist tõugates jalgele valu, kiskudes jooksu pealt välja vanu ajalehti selle troopilise maiuspala sissekeeramiseks!

Me jäime Puljakiniga kahekesi. Mu naaber puhises ning kostis:

- Minu poisipõlves oli Venemaal värsket kapsast ja hapukapsast nii et tapab, ei teatudki, mis sellega ülepea pihta hakata.

- Teie, Puljakin, - laususin ma, - ei arvesta suurenenud nõudlust hapukapsa järele. Me elame nüüd kõik jõukalt, seepärast võime igaüks lubada endale osta hapukapsast, mis oli varem miljonäride roaks. Aga vaadake, mis selle riistaga toimub.

Silindri pealmine osa hakkas pöörlema. Nähtavale ilmusid läikivad vindisoonikud. Kuuldus summutatud heli, justkui oleks õhk üsnagi paraja vilega sisse või välja pugenud. Viimaks hakkas silindri ülemine koonus õõtsuma ning kukkus mürtsudes maha. Silindri äärest haarasid seestpoolt inimese käed ning silindri kohale kerkis inimese pea. Ta hingeldas raskesti. Tema silmad olid suletud. Me sööstsime Puljakiniga tundmatu juurde ning teineteise konnasilmadel tallates aitasime tal silindrist välja ukerdada. Nõndamoodi ilmus mu ellu marslane, kelle siinviibimisest kirjutasin terve raamatu.

Tuli välja, et Marsil räägivad kõik suurepäraselt vene keelt, seetõttu lobisesime juba tunni möödudes lõbusalt igasugu tühjast-tähjast. Muidugi jutustasin ma talle kogu inimkonna ajaloo, tutvustasin teda klassivõitlusega ning kirjeldasin üksipulgi meie maa riigikorda. Marsielanik teavitas mind omakorda Marsi ajaloost, mis osutus Maa omaga sarnaseks, ning lõpetas oma jutu teatega, et neil Marsil on nõukogude kord juba 117 aastat, mis rõõmustas mind üliväga, sest marslane võis meile seetõttu oma rikkalike kogemusi jagada.

Ma näitasin taevasele külalisele ajalehti ning mu üllatuseks pistis ta neid agaralt puhtas vene keeles lugema. Lehelugemine algas entusiastlikult, kuid esialgne agarus kustus üsna peagi. Marslane kukkus kahe lõuapoolega haigutama. Ma olin täiesti unustanud, et ta pole Nõukogudemaa elanik ning loeb seepärast vist kõike otsast lõpuni. Käe suu ette pannud marslane lausus haigutades:

- Igav elu teil Maa peal. Lugesin, lugesin, kuid tühjagi ei mõiganud.

- Mis elu te elate? Millised probleemid erutavad teid? Teie ajalehtede põhjal otsustades te muud ei teegi, kui esinete koosolekutel eredate, sisukate kõnedega ning tähistate igasuguseid ajaloolisi tähtpäevi ning peate juubeleid. Kas teie olevik on tõepoolest nii vastik, et te sellest põrmugi ei kirjuta? Ning miks mitte keegi teist ei vaata tulevikku? Kas see on tõepoolest nii sünge, et pelgate sinna pilku heita?

- Meil pole kombeks tulevikku vaadata.

- Äkki teil polegi ei tulevikku ega olevikku?

Mis te nüüd? Homme läheme vaatama filmi „Uue maailma päev“[3]. See pole elu, vaid poeem.

-Ei mõista sellisel juhul, miks see kõik ajalehtedes kajastust ei leia.

-Te pole ainuke, - ütlesin mina, - meie ei mõista samuti midagi.

Marslane kavatses mulle veel portsu ebameeldivaid küsimusi esitada, kuid mu õnneks lendas samal minutil lahtisest aknast sisse haisev pastel ning plärtsatas otse lõhnavate maasikatega taldrikusse.

-Mis see on? – päris ta ehmunult.

-Istuge rahulikult, - laususin ma rahulikult, - midagi erilist ei juhtunud. Lihtsalt meie noorsugu otsustas meie üle nalja heita. Nad on meil üldse originaalsed lõbutsejad.

-Vabandust, - sõnas segaduses marslane, - ma ei saa üldse neist naljadest aru. Kes teil noorsugu kasvatab?

-Meil on lipukiri – uppuja päästmine on uppuja enda asi[4]. Selle põhimõtte järgi toimub ka noorpõlve kasvatamine. Nad kasvatavad ennast ise.

-Nalja teete?

-Nutt on kurgus, aga mis teha… See kõik on meil arukalt paika pandud. Noorsugu kasvatavad meil komsomolid.

-Loodan, et nad on pedagoogid?

-Asjata loodate. Neil pole mitte ainult mitte mingisugust arusaama sellest teadusest, mõned neist polegi isegi kirjaoskuses kuigi tugevad. (…)

-Aga mis organisatsioon see selline on?

-See on midagi nõukogude võimu pimesoole taolist. Mälestus neist ammustest aegadest, kui meil olid vaestekomiteed, naisosakonnad ning laste kasvatamise riiklikku süsteemi polnud ollagi. Kui see iidne organisatsioon on kord juba säilinud – eks siis tuleb talle mingit tööd anda.

-Kas see komsomol ei tegele laste poliitilise kasvatamisega?

-Just, just – rõõmustasin mina, - justament poliitilisega. Nad koguvad kokku 10-12-aastased lapsed ning „töötavad läbi“ juhtide ettekanded, „tutvustavad“ Marxiga: „käsitlevad“ ühiskonna dialektilise arengu küsimusi.

-Kas komsomolid ei solvu, kui nende organisatsioon ära kaotatakse?

Ma purskasin naerma.

- Te olete tõepoolest Marsilt alla kukkunud, - ütlesin vastu. Mis hea pärast nad solvuma peaksid?

-Vastupidi, peale ametimeeste on nad kõik seepeale väga rõõmsad.

Marslane tõmbas hinge ning sõnas:

-Mnjaa. Nagu näha, teil nõuavad veel paljud asjad parandamist.

-Muidugi, - olin ma nõus, - me ehitame ju uut ühikonda ning oleks väga imelik, kui kõik nagu lepase reega läheks. Nii nagu kõige lihtsamat labidavart pole võimalik ilma laastudeta teha, nii ei saa midagi uut ilma tootmisjäätmeteta teha.

-Aga kas te elate paremini kui kapitalistlikes maades?

-Meie elu on inimese – looja tõeliselt mõtestatud elu. Ning kui poleks vaesust – me elaksime jumalate kombel.

2.peatükk

Järgmisel hommikul laususin marslasele:

- Tahtsite teada meie vaesuse põhjust? Eks lugege!

Ning ulatasin talle ajalehe.

Marslane luges valjul häälel:

„Vassili saarel asub artell Ühinenud Keemik. Sel on ainult üks värviveski, kus on hõivatud kõigest 18 töölist. 18 tööstustöölise kohta, kelle ühe kuu palgafond on 4,5 tuhat rubla, tuleb: 33 kontoritöötajat, kelle töötasu on 20,8 tuhat rubla, 22 teenindava personali töötajat ja 10 inimest tuletõrjevalves."

- See on, muidugi, klassika, - tähendasin, - aga see pole ainus näide, - ning mis kõige kibedam – kes iganes ka ei kirjutaks, kuidas iganes ka ei kirjutataks, sellest pole nagunii mingit tolku senikaua, kuni ülevaltpoolt pole tulnud korraldust säherduse korralageduse likvideerimise kohta.

Kui Jossif Vissarionovitš Stalin ütleks homme:

- Kuulge, mehed, otsige, palun, aga korralikult, - kas meie maal on kasutuid asutusi.

Kui juht nii ütleks, selguks juba nädala pärast raudselt, et 90% meie asutusi, osakondi, kontoreid ja muud rämpsu on täiesti ebavajalikud.

Vaesust põhjustab lisaks kogu meie aparaadi hüpertroofiline tsentraliseeritus, mis seob kohtadel initsiatiivi käsist ja jalust.

Aga see on alles pool häda. Kõige koledam on, et kontoriametnike nina igale poole toppimine vaesustab meie elu. Niimoodi on kujunenud, et Moskva on ainus inimeste eluks kohandatud linn, kõik ülejäänud linnad on päraprovints, kus inimesi peetakse üksnes Moskva käskude täitmiseks. Pole imegi, et provintsis kisendatakse Tšehhovi kolme õe kombel: Moskvasse, Moskvasse! Nõukogude inimese unistuste piir on elada Moskvas.

3.peatükk

Minu juurde teejoomisele olid kutsutud kunstnik, insener, ajakirjanik, režissöör ja helilooja. Tutvustasin kõigile marslast. Ta alustaski:

- Olen Maal uus inimene, seepärast võivad minu küsimused teile imelikena tunduda. Aga väga palun teid, seltsimehed, aidake mul teie elus selgusele jõuda. (...)

- Aga, palun, - vastas väga viisakalt eakas professor, - küsige pealegi, aga meie vastame teile nii avameelselt, nagu räägivad nüüd meie maal inimesed ainult omavahel, vastates oma südametunnistuse ees.

- Ah nii siis? – hämmeldus marslane, - tähendab, inimesed teie maal valetavad üksteisele?

- Oh, ei, - sekkus jutuajamisse insener, - professor vast ei väljendanud oma mõtet päris täpselt. Ta tahtis, vististi, öelda, et meie maal ei armastata üleüldse avameelitseda.

- No aga kui ei räägita avameelselt, siis, ikkagi, valetatakse?

- Ei, - muigas professor paljuteadvalt, - ei valetata, vaid lihtsalt vaikitakse. Aga kaval vaenlane valis endale nüüd teistsuguse taktika. Ta muudkui plärab. Pingutab või pükstest välja, tõestamaks, et meil on kõik kõige paremas korras ning ilma asjata ollakse pahased. Vaenlane kasutab praegu uut propagandavõtet. Ning tuleb tunnistada, et nõukogude võimu vaenlased on meie agitaatoritest hoopis kräbedamad ja leidlikumad. Sabades seistes jahuvad nad kileda häälega, et kõik me peame olema tänulikud parteile õnneliku ja rõõmsa elu eest. Mäletan ühte vihmast hommikut. Seisin sabas. Mu käed ja jalad jäigastusid. Ning äkki trügivad järjekorrast mööda kaks trööbatud välimusega kodanikku. Meiega kohakuti jõudes võtsid nad üles tuntud lauluviisi sõnadega „aitäh suurele Stalinile meie õnneliku elu eest". Kujutage pilti, milline „menu“ sel oli külmast lõdisevate kuulajate keskel. Ei, kallis marslane, praegu vaenlased ei vaiki, vaid pläravad, kusjuures kõige kõvemini pläravad. Nõukogude võimu vaenlased teavad suurepäraselt, et ohvrivalmidusele keskendumine rahustab inimesi, aga partei tänamise vajadusest kisendamine tähendab rahva mõnitamist, rahvale näkku sülitamist, sealhulgas selle suure ohvri täissülitamist, mida rahval praegu kanda tuleb.

- Kas teie riigis on palju vaenlasi? – uuris marslane.

- Ei arva, - kostis insener, - kaldun pigem arvama, et professor liialdab. Minu arust tõelisi vaenlasi ei ole, aga vot rahulolematuid on küll väga palju. See on tõsi. Samuti on seegi tõsi, et rahulolematute hulk üha suureneb nagu liikuma lükatud lumepall, mis veeredes kasvab. Rahulolematud on kõik, kes teenivad kolmsada-nelisada rubla kuus, sest selle summaga on võimatu ära elada. Rahulolematud on ka need, kes teenivad väga palju, kuna neil pole võimalik osta seda, mida tahaks. Aga muidugi, ma ei eksi, kui ütlen, et kõik alla kolmesadat rublat teenivad inimesed ei ole enam mingid nõukogude võimu suured sõbrad. Küsige inimeselt, palju ta teenib, ning kui vastab „kakssada“ – võite talle nõukogude võimu kohta ükskõik mida kokku rääkida.

- Aga, võib- olla, - arvas marslane, - nende inimeste töö ei olegi rohkem väärt.

- Ei olegi rohkem väärt? – muhatas insener. – Paljude viissada rubla teenivate inimeste töö ei ole isegi kopikatki väärt. Vähe sellest, et nad ei teeni isegi mitte oma palka välja, nad peaksid veel peale maksma, et soojas kontoris istuvad.

- Aga siis ei saa nad enam kedagi kiruda! – kuulutas marslane.

- Te ei mõista Maa inimeste psühholoogiat, - asus insener marslast valgustama. – Asi on selles, et igaüks meist, tehes isegi kõige tähtsusetumat tööd, täitub teadmisega talle usaldatud ülesande tähtsusest, seepärast oodataksegi, käsi pikalt, kobedat tasu.

- Teil on õigus, - tähendas professor, - ma saan 500 rubla, umbes sama palju saab ka trammijuht. Selline tasu on, muidugi, lausa mõnitamine.

Ärge unustage, seltsimehed, ma olen ju professor ja ma pean ostma raamatuid, ajakirju, ajalehti tellima. Ma ei saa ju olla oma õpilastest vähem kultuursem. Ja sellepärast peame kogu perega rabama, et mitte professori prestiiži minetada. Olen ise täitsa hea treial; variisikute kaudu võtan artellidelt tööd koju. Mu naine õpetab lastele võõrkeeli ja muusikat, on meie korterist lausa kooli teinud. Mu tütar hoiab majapidamist korras ja värvib vaase. Kõigi peale kokku tuleb kuus umbes kuus tuhat rubla. Aga ükski meist ei tunne sellest rahast rõõmu.

- Miks? – päris marslane.

- Lihtsalt sellepärast, - seletas professor, - et enamlased vihkavad intelligentsi. Mingi erilise, otse loomaliku vihaga vihkavad.

- Noo, - laususin ma jutule vahele, - see on küll ilmaaegu, kallis professor. Tõsi, hiljaaegu nii oligi. Aga pärast viidi ju isegi terve kampaania läbi. Mäletan üksikute seltsimeeste sõnavõtte, kui selgitati, et ei ole hea intelligentsi vihata.

- No ja mis siis? – muhatas professor. – Aga mis on sestsaadik muutunud? Kuulutati avalikult välja: lugeda intelligents ühiskondlikult kasulikuks vahekihiks. Ning sellega kõik lõppeski. Enamikku instituute, ülikoole ja teadusasutusi juhivad täiesti teaduskauged inimesed.

- Aga teate, - pistis insener naerma, - umbusku ja viha intelligentsi vastu külvavad just needsamad inimesed. Mõelge vaid, professor, mis neist saab, kui partei otsustab, et saab teadustöötajatega suhtlemisel läbi ilma vahendajateta. Need on ääretult huvitatud, et hoida üleval viha ja umbusku intelligentsi vastu.

- Aga teil on vast isegi õigus, - lausus professor mõtlikult, - aga mitte sellele ei tahtnud ma teie tähelepanu juhtida. Hullem on muu. Kõige hullem on see, et enamlased ei hinda meie tööd ning, kuna ajakirjandus, avalik arvamus on enamlaste kätes, siis on meie maal nii, et keegi ei teagi oma teadlasi, kellelgi pole aimugi, mida nad teevad, mis plaanid neil on. Ning see kõik toimub maal, mis suurustab oma kultuurijanuga.

Nõukogude intelligentsil on, mõistagi, oma tarbed, kogu maailma intelligentsile loomulik tung teadmiste, vaatluste, ümbritseva maailma tunnetamise järele. Mida partei teeb või on teinud selle tarbe rahuldamiseks? Aga täitsa mitte midagi. Meil ei ole isegi ajalehti. Ei saa ju pidada ajaleheks seda, mida Leningradis trükitakse. Need on mingid ülestähendused poliitilise kirjaoskuse omandamiseks algparteikooli esimese aasta teadmiste piires, üksikute Leningradi seltsimeeste arvamuste loetelu ühtede või teiste sündmuste kohta. Aga sündmused ise on varjatud teadmatuselooriga.

Enamlased kaotasid kirjanduse ja kunsti, asendades need memuaaride ja niinimetatud „kajastusega“. Midagi veel ideelagedamat pole vist võimalik kohata kogu kunsti ja kirjanduse eksisteerimise ajaloos. Te ei leia ei teatris ega kirjanduses mitte ainsatki värsket mõtet, mitte ainsatki uut sõna. Kaldun arvama, et Joann Esiktrükkali ajal ilmus rohkem raamatuid kui nüüd. Ma ei räägi parteilisest kirjandusest, mida miljonite kaupa  iga päev välja paisatakse. Aga vägisi lugema ei saa sundida, seepärast on need kõik tühilasud.

- Teate mis, - ütlesin vahele, - raamatuid ja ajakirju ilmub meie maal vähe, sest paberit ei jätku.

- Mis te ajate nii rumalat juttu, - sai professor pahaseks. - Kuidas pole paberit? Meil tehakse isegi nõusid ja ämbreid paberist. Muudkui nuputatakse, mida paberiga veel ette võtta. Nüüd tuli seal nupumeestele pähe, et lasta trükkida plakatid ning need igale poole üles riputada, plakatitel kõiksugu õpetussõnad: Lahkudes kustuta valgus. Käed puhtaks enne söömist! Pühi nina puhtaks. Pane oma püksiauk kinni. Käi kemmergus ära. Kurat teab mis!

- Lubage! - karjatas kellegi hääl.

Keerasime näod akna poole.

Meile vaatas otsa nokkmütsita, siledaks pügatud näoga meesinimene. Õlal rippusid tal lentsid ja suulised.

- Me oleme kolhoosnikud, - lausus tundmatu. – Kuulates ära austatud tundmatu perekonnanimega seltsimees õpetlase pretensioonid, tahan oma hääle samuti ühendada protestiks igasuguste korralageduste vastu.

4.peatükk

- Ma ütlen teile nii, seltsimehed, - alustas kolhoosnik oma sõnavõttu, - kui niiviisi ülevalt meile alla vaatad, siis ei pane paljusid asju tähelegi, ning seepärast tundub kõik nõnda kena, et süda lausa laulab ja lustib sees. Mäletan, vahin ükskord mäelt alla, meie peale orgu. Ülalt on meil vaimustavalt lustakas vaade. Meie jõgi, nimeks teadupoolest Solgijõgi, voogleb, nagu oleks maali peal. Kolhoosiküla koht on suisa kunstniku lõuendil. Ning kõntsa, tolmu, kivipuru – mitte midagi sellest pole kauge vahemaa tõttu võimalik palja silmaga märgata.

Sama lugu on meil kolhoosideski. Päris ülalt paistab vist tõepoolest nagu paradiisiaed, aga alt tõuseb eile ja täna muudkui kõrbehaisu. Ning vot nüüd on meil külas mõtted täiesti segi. Tahaks kelleltki küsida. Aga kuidas sa küsid? Kinni pistavad! Saadavad sundasumisele! Ütlevad veel, kulak või ei tea mis loom. Ma ei soovi isegi oma kõige hullemale vaenlasele seda, mida me näinud oleme. Vot, nii ütlengi: paljugi tahaks teada veel ja hirm on küsida. Vot nii me külades oma asju omakeskis salamahti arutamegi. Aga peamine on ikkagi, et tahame meie üle mingit seadust. Vot, katsu nüüd seal neile vastata. Eks proovi.

- Siiski, - lausus ajakirjanik, - meil on seadused olemas, ning neid seaduseid on küllaga.

Kolhoosnik kirtsutas haledalt nägu ja ohkas raskelt:

- Ehh seltsimehed, - lausus ta, - mis seadused need on, kui ei jõua õieti läbigi lugeda, kui jutud lahti, et on juba ära muudetud. Mille eest meil külas enamlasi kõige rohkem ei austata? Aga selle eest, et neil on nädalas seitse reedet.

- Noh, - ütles insener, - küllap kuluksid meilegi, linnainimestele, ära stabiilsed, kõvad seadused. Meilgi tulevad ette arusaamatused seaduste, määrustike, korralduste, otsuste ja nõnda edasi ja nõnda edasi liigsagedase muutmise pärast. Õigust räägib seltsimees. Seadus peab olema ette nähtud kauaks ajaks. Vahetada seadusi nagu kindaid ei kõlba juba üksnes seepärast, et see õõnestab seadusandlike asutuste autoriteeti.

- Ja jällegi, - lausus kolhoosnik, - kui juba kord seaduse välja lasid - siis, ole hea ja austa ise seda. Muidu on meil seadusi (häid seadusi, ütlen) jalaga segada, aga mis neist tolku on? Parem juba ei lasku üldse häid seadusi välja.

- Tõtt räägib! Sulatõtt! – hüüatas professor, - Just sedasama räägitakse meiegi seas. Või võtame kasvõi kõige oivalisema, kõige inimlikuma seadustekogu – meie uue konstitutsiooni. Nüüd öelge, mispärast see ülepea avalikustati? Lõppude lõpuks põhjustab see konstitutsioon palju rahulolematust, palju kutsub esile Tantalose piinu. Nii kurb, kui see ka ei ole, aga konstitutsioonist on saanud punane rätt, millega matadoor härga õrritab.

- Aga kõige lõbusam, - tähendas sinnamaani vaikinud literaat, - on see, et kõik, isegi kõige ohtlikumad, jutumärkides, uue konstitutsiooni paragrahvid võib imelihtsalt, ühe tõmbega, asendada sootuks kuiva seadusetähega. Vot, näiteks, trükivabadus. Meil teostub trükivabadus eeltsensuuri abil. See tähendab, et mitte mingisugust vabadust pole meile sisuliselt antud.

- Noh, - teatas kolhoosnik, - mind needsamused, misnadnüüdoligi, igasugused trükivabadused, ei huvita. Ning kuna mul on kiire, siis palun mind ära kuulata. Võtan siis otsad kokku. Ei pea teie tähelepanu kinni. Noh, tähendab, nii: seaduse kohta ma juba üht-teist ütlesin. Nüüd tahan muu kohta öelda. Huvi kohta töö vastu. Ma juba ütlesin, et meil on kõik rahulolematud. Aga ärge arvake, et tahame jälle nagu vanasti, üksiktalupidamisi. Ei. Sinna tagasi, väiketootmise juurde, meid ei kisu. Aga vot millest mõelge. Kes me õieti oleme? Me oleme peremehed! Hea kogujad! Kogu me sisemus on selle peale ehitatud. Ja ise, töötad üksinda või suure perega, aga ikka vaatad majapidamist nagu enda oma. Meie tahaksime isegi artellina töötades kogu majapidamist enda omana vaadata.

- No vaadake siis, - lausus professor, - kes teid keelab?

- Ehh, seltsimees õpetatud inimene, - lõi kolhoosnik käega, – mismoodi sa oma majapidamisele peremehe kombel vaatad, kui sind pannakse kümme korda päevas nagu sulast läve ette seisma. Elaksite aastakese külas – vat siis alles näeksite, kui palju meile ülemusi on siginenud. Jumala eest, kaela ei jõua pöörata ega koogutada. Üks ei ole jõudnud veel litakatki anda, aga näe, teine juba küünitab. Aga, las ma, ütleb, ka proovin.

Professor kortsutas kulmu ja kostis:

- Noh, kui see väiklane norimine ära lõpetada, siis ei täida te enam plaani, ja kurat teab, millega hakkama saate?

- Asjata mõtlete nii, - solvus kolhoosnik. – Lasku meil kasvõi üheks aastaks käed vabaks. Antagu meile võimalus areneda – riigile oleks see kasulik ning meiegi alles elaksime siis.

JÄRELSÕNA

Sellised olidki ülalmainitud tolle Kulidžaari kirjutise neli esimest peatükki. Kulidžaar väitis Stalinile, et „Te ei saa ealeski mu tõelise nime jälile.“ Tegelikkuses saadi see õige varsti teada. Edasine oli - „дело техники».

Jan Leopoldovitš Larri, sünd. 1900.a., pärit Riiast, lätlane, NSV Liidu kodanik, parteitu, literaat, elukoht: Leningrad

naine Praskovja Ivanovna Larri, sünd.1902.a.

poeg Oskar Janovitš Larri, sünd.1928.a.

Vahistatud 13.aprillil 1941.a. Julgeoleku rahvakomissariaadi Leningradi oblastivalitsuse poolt.

Vahistamiskäsust (11.04.1941) lähtus:

Larri J.L. on ÜK(b)P KK aadressile seltsimees Stalini nimele saadetud anonüümse kontrrevolutsioonilise sisuga jutustuse „Taevane külaline“ autor. Alates 17.detsembrist 1940.a. kuni käesoleva ajani saatis osutatud aadressile oma lõpetamata kontrrevolutsioonilise jutustuse 7 peatükki, milledes kritiseerib kontrrevolutsioonilistelt trotskistlikelt positsioonidelt ÜK(b)P ja Nõukogude valitsuse tegevust.

Süüdistusotsusest (10.juuni 1941.a.)

Larri poolt ÜK (b)P KK aadressile saadetud nimetatud jutustuse peatükid on tema poolt kirjutatud nõukogudevastastelt positsioonidelt, kus ta moonutab nõukogude tegelikkust NSV Liidus, tõi mitmeid nõukogudevastaseid laimavaid väljamõeldisi tööliste olukorrast Nõukogude Liidus. Peale selle, Larri üritas nimetatud jutustuses diskrediteerida komsomoliorganisatsiooni, nõukogude kirjandust, pressi ning teisi Nõukogude võimu tegevusi. Süüdistati Vene NFSV Kriminaalkoodeksi § 58-10 (nõukogudevastane agitatsioon ja propaganda) järgi. 5.juulil 1941.a. mõistis Leningradi linnakohuse Kriminaalasjade kohtukolleegium J.L.Larrile vabadusekaotuse 10 aastaks ühes pärastise õiguste äravõtmisega 5 aastaks. Vene NFSV Ülemkohtu Kriminaalasjade kohtukolleegiumi 21.08.1956.a. määrusega ülalnimetatud Leningradi linnakohtu Kriminaalasjade kohtukolleegiumi 5.07.1941.a. kohtuotsus Larri J.L. suhtes tühistati ning kohtuasi lõpetati seoses kuriteokoosseisu puudumisega. J.L.Larri on süüks arvatud teos rehabiliteeritud.

Nõnda selgus 1990.a., et Stalinile saadetud peatükid leiti üles ning avaldati.[5]

1941.aastast pärinevad Julgeoleku rahvakomissariaadi Leningradi oblastivalitsuse ülalnimetatud toimikuandmed teatavad seega, et Jan Larri on Riias sündinud lätlane, kel on Oskari-nimeline poeg. Lätis endas jõudis lugejateni 1937.a. ilmunud Jan Larri lastele kirjutatud fantaasiajutustus „Kariku[6] ja Valja ebatavalised seiklused“[7] (lätikeelse variandi pealkiri – „Lausa ennekuulmatu lugu“), mille tõlkis läti keelde luuletaja ja tõlkija Valdis Grēviņš[8] ning illustreeris Oskars Norītis[9]. 1959.a. avaldatakse nimetatud raamatu kordustrükk, nüüd küll juba G.Fitinghofi illustratsioonidega.[10] 1959.aastaks oli Jan (Jānis) Larri juba rehabiliteeritud, vangilaagrist oli naasnud ka tõlkija Valdis Grēviņš, seega polnud lätikeelse teksti pärast tarvis muretseda – autor ja tõlkija olid jällegi „salongikõlbulikud“. 1938.a. lätikeelse variandi illustraator Oskars Norītis suri küll 1942.a. Riias, kuid ta abikaasa, näitlejanna Lita Zemgale oli pagulane, 1949.a. asus ta elama Austraaliasse, võttes kaasa arvukalt Oskars Norītise teoseid, 1952.a. ilmus paguluskirjastuses Zeltā ābele Oskars Norītise 10. ndale surma-aastapäevale pühendatud raamat, kas nende või muude asjaolude tõttu ilmus 1959.a. lätikeelne kordustrükk Leningradi kunstniku Georgi Fitinghofi[11] illustratsioonidega, kes oli varemgi J.Larri raamatuid kujundanud (G.Fitingof oli omakorda „oma jao“ 1934-1935 „ära istunud“ – nii oli temagi „salongikõlbulik“).

Viited

[1]Kulidžaar (gruusia k.) – vägivaldselt islamiusku pööratud [gruusia] talupoegadest koosnev pärsia väeüksus. Tõlkija märkus.

[2]Андрей Мальгин «Небесный гость». История о писателе, его повести, письме Сталину и кулиджарах. Ligipääsetav: http://www.chaskor.ru/article/ nebesnyj_gost_29635. Vaadatud: 1.10.2012

[3]„Uue maailma päev“ („День нового мира") – üks päev (24.august) Nõukogude Liidu elus. Moskva Kroonikafilmide keskstuudio, 1940.a. Režissöörid Roman Karmen, Mihhail Slutski. 22 min. Must-valge.

[4]Vrd. I.Ilf, J.Petrov „Kaksteist tooli“ (1928), 34.peatükk. Vasjuki linna klubis Kartonažnik, kus Ostap Bender kohalikele maleentusiastidele simultaani andis, rippunud loosung (vene keeles: спасение утопающих - есть дело самих утопающих). Tegu on omalaadse käibefraasi „Töölisklassi vabastamine peab olema töölisklassi enda asi“ (pärineb Karl Marxi „Rahvusvahelise Tööliste ühingu põhikirjast“ (1871)) parodeeringuga.

[5]Vt.Ларри Я.Л. Небесная гость или рукопись, найденная в архиве КГБ [Главы из повести «Небесная гость»] /Я.Л.Ларри; [Предисл.В.Бахтина]// Известия.- 1990. – 16.мая. (Моск.веч.выпуск); Ян Ларри Небесная гость: Социально-фантастическая повесть: [4 главы ]//Распятые/ Автор-составитель Захар Дичаров.- СПб.: Север-Запад, 1993.

[6]Karik – Oskarist tuletatud hüüdnimi.

[7]Läti k. Jan Larri Pavisam nedzirdēts stāsts.1938

[8]Valdis Grēviņš (1895-1968). Luuletaja, tõlkija, dramaturg (pseudonüüm Dr. Orientacijs). Oli esimese Läti Vabariigi ajal Läti Sotsiaaldemokraatliku Tööliste partei liige, Läti maanõukogu liige, Läti Asutava kogu saadik, Riia linnavolikogu saadik (1920-1934). 1934.a. vahistati pärast Ulmanise 15.05.1934.a. riigipööret, oli kinnipeetav Liepaja koonduslaagris. Pärast sõda vahistati 1951.a., oli asumisel Irkutski oblastis (1951-1955).

[9] Oskars Norītis (1909-1942).

[10] Läti k. Jānis Larri „Karika un Vaļas neparastie piedzīvojumi!. Tulkojis Valdis Grēviņš. Ilustrējis G.Fitinhofs. Rīga, Latvijas Valsts Izdevniecība, 1959, 288 lpp, 15000 eks. Rbl. 5,55.

[11]Georgi Fitinghof (1905-1975). Kunstnik, graafik, laste-ja seikluskirjanduse illustraator. Pärines balti aadlisuguvõsast (esimesed andmed tollest suguvõsast pärinesid 1230.a.) Õppis Alfred Eberlingi (1872-1951) käe all. Elas Leningradis. Vahistati 28.12. 1934.a., vabastati 1935.a., Leningradi naases 1936. aasta paiku.

Reaktori juttudest: 12/21 (Tõnis Hallaste)

Jõuluõhtu saladus

Maarja Kruusmets

Henry käes on Onyx-kell, see meie vana tuttav randmel kantav ajamasin, ning sellel on palju suurem autonoomsus kui senistel Onyx-käekelladel. Seni on need võimaldanud üksnes minna olevikku ja tulevikku ja vaadelda, soovitatavalt mitte midagi muuta. Seekord Onyx saadab peategelase algul lõdistama kuskile talveõhtusse, kus ta oma punase ja rohelise hommikumantliga jätab kellelegi mingi kommi, siis tõmbab Onyx ta järgmisse kohta - 2000 aasta tagusesse minevikku, kuskile sõimes sündinud lapse juurde, kolmandaks viiakse Henry kuskile Türgi aladele, kus ta saab ülesandeks kinkida suvalisele inimesele suvalise kingituse. Tuleb siis mees olevikku tagasi ja küsib oma peokülalistelt, et mis ajast on jõuluõhtu kingituste toomise aeg. Jõulude ajal pole ju kunagi kingitusi toodud. JA SIIS!!! Tulebki välja, et kõik need tema hüpped olid nimme selleks, et teha jõulusid selliseks, nagu nad tänapäeval meil on.

Seda lugu oli suhteliselt tüütu lugeda. Ajamasina abiga suurte emotsionaalsete väärtusega asjade loomisel on oma potentsiaal (mõte sellest, et meie maailmas mingit olemuslikku väärtust polnud nädal tagasi, aga keegi käis minevikus ja saatis midagi korda), aga siin tekstis polnud seda rõõmu kuidagi. Oli ainult millegi äratundmisrõõm, mida polnud lugeja eest äragi varjatud. Ahah, see on ju Jeesuslaps ja ahah, see on esimene jõuluvanatamine. Puänt nii labaselt ilmselge, et polnudki aru saada, kas oli mõeldud puändina.

Millega tahan öelda, et jah, päris tüütu tekst, õigupoolest ei meeldi mulle, et selline tekst olemaski on. Tekst oma teemadelt pole praegu hetkel enam kuigi aktuaalne ka, lugesin üle jaanuari keskel ja kirjutan üles jaanuari lõpus, aga lugu ei muutu sellest heaks, kui seda kõlbab lugeda ainult jõuluõhtul. Vist kõlbab, aga siis ka suurte mööndustega. Või äkki saaks seda lugu kasutada funktsionaalse lugemise testina - loetle loogikavigu. Mina ei hakka, muidu tulevad vead esile juba.

Autor on produktiivne, tema stiil on sorav, aga jätkuvalt sooviks mingit kvalitatiivset tõusu või mingit intensiivsuse suurenemist. Tal on olnud täpselt üks Onyx-tekst, mis on mulle meeldinud, ja seegi mõnevõrra tingimisi. Vanade võtete juurde tasub tagasi tulla alles siis, kui suudad sellega üllatada.

Peibutaja

Tim Hornet

Lugu sellest, kuidas jahimees – ehk tiba arhailisemalt öeldes, jääger - läheb külameestega järele ühele vanale prouale, kes tormab metsa poole, üle õla visatud kott väikse lapsega. Külamehed arvavad, et tegemist on tühipalja lummutisega, kes paneb vanaprouat unustama oma kehavaevusi, oma katkisi jalgu, ägisevat kere - ehk siis millegi üleloomulikuga. Jääger aga teab, et see on miski tulnukalik, teab isegi õiget teadusulmelist leksikat eri lõksude ja nähtuste kirjeldamiseks. Järgneb pomm, pommi söömine, karblauhh - ja nii on lahkunud Rapuntsel.

Tim Hornet on hakanud kirjutama muinasjutte ümber ulmetekstideks. Selline sekundaarkirjanduslikkus, millegi muu baasil kirjutamine, võtab neilt tekstidelt nende endi autonoomia. Ehkki ma üldjoontes suudan hinnata, kuidas on kirjeldatud näiteks Rapuntsli pikka juuksesalku elaja keelena, mis on karvane ja tõmbab saaklooma üles, aga kui lõpus tegelased hüüavad, et see on jälle “Rapuntsel!” - see mõjub puändina, millel pole jõudu. Olen sedasama puänti juba mitu korda järjest näinud. Üllatusmoment on lahtunud kõigi eelnevate kordade sisse ära.

Võib-olla kui seda loeks mõni inimene, kellel ei ole seda suurt varasemat Tim Horneti “oh shit, kõik oli tuttava muinasjutu ümbertöötlus!”-puändi tuttavlikkust, et kui loeks inimene, kes puhtalt sellest alustab, siis võib-olla hindaks ta rohkem autoripoolset mängu, aga minu jaoks oli see jutt üsna tüütu. Kuidagi õnnetu vähemalt, sest muutub liiga korduvaks ja värskuseta võtteks. On tunne, et autor jääb lootma selle puändi jõule, sest tekst selleta jääb kuidagi masstoodanguks. Kirjutamisharjutuseks ja järjekordse teksti tegemiseks, et säilitada kirjutamisharjumust.

Ühesõnaga, see tekst minu meelest pole ennast õigustanud.

Ent järgmine tekst -

Magajad

Tim Hornet

Uinuva Kaunitari loo viimased hetked, ainult et läbi teadusulmelise filtri.

Seegi on muinasjutu ümbertöötlus, aga kuidagi on suhe kahe vahel palju paremini läbi mängitud. Kuigi on tajuda, et selle peale on läinud vähem aega - see on lühem, vast ka kergem, puhtalt idee põhine. Ent siin on mingi oma vägi sees, mis toimib hästi. Lugu ei lõppe üllatusega, et Uinuv Kaunitar - see mõte on siin alati olemas. See lugu ei lõppe ka üllatusega, et hoopis ulme. Pigemini tantsivad kaks asja samas rütmis.

Uinuva Kaunitari muinasjutt kõlab palju paremini ulme-viisil.

Praeguse aja üks armastatumaid kooriheliloojaid Pärt Uusberg on kunagi öelnud, et tema lihtsalt viisistab eestikeelsed luuletused, mis talle meeldivad, et ta toob välja selle muusika, mis neis juba peidus on. Tormis on ka öelnud umbes, et tema ei kasuta rahvalaulu, vaid rahvalaul kasutab teda. Siin tekib pea sarnane element - muinasjutt on nagu algmaterjal, ulme on nagu noodikiri, mida kasutada, et muinasjuttu ilmale tuua. Mõned lood võibolla annavad ennast paremini kätte või mõned meloodiad aimuvad paremini…

Ulmes peituvad vahendid toimivad paremini selliste ideedega nagu tasa varitsev igavene teadvus, palju paremini kui mõne teisega, mis on lihtsalt et hohoo, seal oli Rapuntsel. Ühendada mingit lovecraftilikku tukkujat Uinuva Kaunitariga - see on võte, see on mõte! Samas kui teine oli lihtsalt Rapuntsli namedroppimine. Seepärast “Magajad” meeldis ja see teine - kuigi see polnud ju halvasti kirjutatud – üldse mitte.

Pilvitu päev Ridge Townis

Marek Liinev

Ühelt poolt lugu sellest, kuidas kõigi poolt vihatud ja põlatud vanaema, nelja mehe lesk Eleanor James sureb. Surmaheitlustes avaldab ta ent muljet Vikatimehele ja sellega kokkuleppel võib ta kõikepõlgav hing veidikeseks veel jääda Maa peale.

Teiselt poolt lugu sellest, kuidas väikelinna Ridge Towni tabab veider müstiline mürgipilv, mis ajab hullumiseni agressiivseks kõiki, kes selle kätte satuvad. Ainsad, kes suudavad selle vastu midagi ette võtta, on Billy James ja linna korrakaitsja.

Ei juhtu just sageli, et Reaktor on ulmekirjanikul viimane avaldamiskoht - ta on avaldanud raamatu, on osalenud jutuvõistlusel ja sealjuures edukalt (4.-5. koht, mis on ikkagi väga kõva tulemus) ja nüüd jõudnud omadega Reaktorisse. Igatahes tore, et on saatnud, sest sellega on teinud numbri omaette väikseks sündmuseks.

Lugu koosneb kahest mõttelisest poolest - esiteks Eleanor Jamesi surmatants, teiseks jantimine tapahimu sisendava pilvega. Võib-olla ma ületähtsustan seda esimest, mis oli pigem sissejuhatus, ent see andis mingi algtõuke ja eelsuhtumise ülejäänud tekstile ja oli hoopis teistmoodi. See oli vihjeline ja intensiivne, vaat et poeetilinegi.

Sellele järgnev realistlikumas laadis õudussugemetega ulmejutt oli palju, noh, tavalisem, hästi palju klassikalisem kraam. Hea, kerge lugeda, aga natuke ka suvalisem. Ja üllatavalt tavalise dialoogiga. Nagu “Outer Limitsi” või “Twilight Zone’i” osa, mille olemasolust Sa midagi ei mäleta. Või ei, märulit on selleks liiga palju, siis ikka pigem miski muu.

Mulle meeldib teksti stiil pisiasjades, lausetasandil. Loen ja tunnen, et inimene oskab kirjutada, on professionaal. Mulle vist lihtsalt ei meeldi lugu ise. Mingi maani oli väga hea - sissejuhatus ja tuhaurni merreheitmine pankrannikul ja lindude hullumine, see kõik oli väga hea. Huvitav oli ka lugeda ontliku vanamehe hullumisest, seejärel prefekti sõbra sattumisest mürgipilve mõjuvälja, hullumeelsest pussitamisest. Sealt edasi hakkas minu jaoks asi kuidagi ära manduma. Et selle väikelinna juures on sõjaväebaas, kus on olemas täpselt sobiv ventilatsioonisüsteem - see oli minu jaoks natuke liig. Võimaldas liiga mugavalt kõiki otsi kokku tõmmata.

Dialoog on samuti kahvatuvõitu, justkui püüaks rõhuda kõigi tegelaste stereotüüpsusele. Nagu tahaks mängida mingit “ma kirjutan arhetüüpset ameerika seikluslikku ulmejuttu” mängu, mis on vist liiga peen. Või äkki polegi midagi sellist, äkki on lihtsalt nii, et tegelased on kahvatud.

Sissejuhatust lugedes nautisin seda maanaise silmitsiseismist oma surmaga, aga kui lugu jätkus, selgus, et tegemist oli hoopis mingi anonüümse USA väikelinnaga. Või mitte anonüümse, sel oli nimi olemas, aga oma olemuselt suvalisega. Miks? Kas selleks, et loole lahenduse toov massihävitusrelvadega varustatud sõjaväebaas oleks kuidagi mõeldavam? See võinuks ju sama hästi olla Tapa. Ja kui Tapa tapjapilv mõjub tobedalt, siis valitagu mõni muu linn, kas või mõni väljamõeldud Paunvere. Hetkel mõjuvad tegelased ja asjad kõik ebausutavalt, sest need lähtuvad põhimõttest, et selliseid lugusid on nähtud ainult Ameerika ulmefilmides. Umbes nagu “ainult ingliskeelne popmuusika töötab” või “räppida saab ainult inglise keeles”. Mul tekkis paratamatu distants tegelaste suhtes, sest kõik oligi kuhugi kaugele kirjutatud, mingile ammusele lugejale. Arvan, et selles asjas on zeitgeist juba üsna muutunud. Kui pole mingit põhjust panna tegelasi USAsse, siis jäägu nad siiasamasse. Pealegi, kas poleks Eleanor oma maailmapõlguses veenvam, kui ta oleks hoopis mõni Saaremaa memm?

Ja kui keegi ütleb, et ma olen nüüd lolliks läinud - et kui varem olid estronaudid veidrus kuubis, siis mina olen kaldunud teise äärmusse oma nõudega, et toodagu tegevus USAst Eestisse, siis vastuväiteks ütleks, et ühele ebamäärasele Ameerika šerifile on lihtsalt liiga kerge anda stereotüüpset märulidialoogi. Kui sama juttu peab rääkima naabriküla Jüri, on kohe näha, kui ebamugav selline jutt tundub kõigile osapooltele.

Ent see kõik paneb arvama, et küllap on tegemist mõneti ammuse jutuga, mis nüüd putitatud ja Reaktorisse saadetud. Ja hästi kirjutatud on küll, muude asjade reklaamiks sobib hästi, olemata siiski viimane sõna.

Ulmkonnakroonika 01/22

Ulmestaar Marie Tempel

Ulme ringkonnas olen ma ilmselt tuntud kui kirjaniku Mairi Lauriku vari. Kui keegi lähemalt uurima tuleb, siis võib avastada, et olen hoopis tema tütar (Estconil olen kuulnud ka väiteid, et me näeme välja nagu õed, aga ma täpselt ei tea, kas see on solvang minu suunas või kiitus mu empsi suunas). Kui jätta välja sugulussuhted ulmekirjanikuga, siis olen lihtsalt matemaatikatudengist ulmefänn, kes võibolla kirjutab kuskile nurga taha aegajalt ka paar raamatuarvustust.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Praegu lugemisel olev raamat vahetub liiga kiiresti. Konkreetselt hetkel on pooleli Neil Gaimani „Ja tee lõpus on ookean“, siiani meeldib ja teades Gaimani kultuslikkust, siis ilmselt ongi tegu megahea raamatuga. Just lõpetasin Roger Zelazny „Uksed liivas“, mis oli väga zelaznylik ning väga hea. Järgmine raamat on ilmselt Kristin Cashore’i „Graceling“, mida ma olen kunagi varem juba lugenud, aga kuna sarja on ilmunud uus raamat, siis mõtlesin, et loeks terve sarja uuesti üle. Mõeldes sellele, kui suure osa ajast mul telekas taustaks töötab, siis olen ikka masendavalt vähe ulmesarju vaadanud. Vaatan praegu „Manifesti“ ning see on täitsa hea ulmepõnevik, ainsaks miinuseks on, et sari pole veel lõpetatud ning ma ei saagi binge-vaatamisega teada, mis selle lennukiga siis lõppkokkuvõttes ikkagi juhtus. Viimase aasta parim ulmesari oli „Shadow and Bone“, mis suutis üllatavalt täpselt järgida ka raamatu süžeed, muidugi oli sarja asju juurde topitud, aga põhisüžee oli õige. Audioraamatuid ma enamasti ei kuula, aga aegajalt panen koristamise või söögitegemise kõrvale käima mõne raamatu, mida ma olen varem juba lugenud, nii ei pea liiga palju keskenduma. Hetkel pooleli Jennifer L. Armentrouti „A Crown of Gilded Bones“.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Ma hakkan lugema, et mitte tegeleda reaalse maailmaga ja põgeneda kuhugi mujale. Mulle on väga oluline, et raamatus eksisteeriks õnnelik lõpp. Kiireim viis, kuidas mind mingi raamatu juurest ära peletada, on öelda mulle, et raamat on realistlik. Realistlik tähendab minu ajus masendavat ja õnnetut ning see ei ole põhjus, miks ma loen. Raamatu panen ma kiiresti käest, kui öelda, et see on kohustuslik kirjandus. Halb reklaam on ka öelda, et mingi raamat on selline, mida kõik peavad lugema. Minu jaoks ei eksisteeri raamatut, mida kõik peaks lugema. Inimestele meeldivad erinevad asjad ning lugemine peaks alati meeldiv olema. Mulle meeldivad raamatud, kus on õnnelik lõpp, kerge armastusliin ja palju ulmet. Eriliselt hindan kiiret süžeed ja vähest heietamist. Kui mõnes raamatus on lohed, siis olen mina sinna külge juba eos naelutatud.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Žanritest on kindlaks võitjaks fantaasia. Pikalt oli kõige lemmikumaks young adult fantasy, aga viimasel ajal olen rohkem lugenud ka new adult fantasy’t ning ka middle-grade’i. Igal juhul on kõikides minu lemmikutes mingit sorti maagia.

Oleks keegi küsinud, kes on mu lemmik-kirjanik, viis aastat tagasi, siis oleks vastus olnud kõhklema Maria V. Snyder. Ixia kroonikad oli mu lemmiksari toona. Esimene osa „Mürgiõpetus“ on isegi eesti keelde tõlgitud ning leidus mul koduses riiulis. Mu inglise keele oskus ilmselt peab tänama eesti kirjastusi, et seda sarja edasi ei tõlgitud, sest see tähendas, et ma olin sunnitud neid raamatuid inglise keeles lugema. Need olid sellised toredad „palju maagiat, palju võitluskunsti ning natuke romantikat“ raamatud. Ainus puudujääk on, et lohed puudusid.

Aasta tagasi oleksin ma oma lemmik-kirjanikuks pidanud Sarah J. Maasi. Kui keegi näeks mu Maasi riiulit, siis võiks ilmselt arvata, et mul on kerge kinnisidee tema loominguga või midagi. „Throne of Glass“/“Klaastroon“, mis on minu arust tema parim sari, on isegi täies mahus eesti keelde tõlgitud. Tegu on eepilise fantasy sarjaga, kus leiduvad ka lohed!

Praegu on minu lemmikuks ilmselt Jennifer L. Armentrout. Pooljuhuslikult sattusin ma eelmine kevad lugema raamatut „From Blood and Ash“ ja nüüdseks on see sari minu uus kinnisidee. Blood and Ash sari on jällegi eepiline fantasy (kui lugeda sarjas piisavalt kaugele, siis seal on ka lohed!). Ma jumaldan seda, kui palju Armentrout läbi sotsiaalmeedia oma fännidega suhtleb. Oma Facebooki grupis annab ta ka uuele raamatule teasereid. Sügisel lugesin ka tema sarja, kus olid huvitavad kiirgavad tulnukad (Lux).

Enamik mu lemmikraamatutest on kirjutatud teismelistele tüdrukutele või vähemalt hingelt teismelistele tüdrukutele. Kui ma peaks mainima muid raamatuid, siis on tähtsal kohal Roger Zelazny Amberi kroonikad ning võibolla Robert Asprini müüdisari. Christopher Paolini „Eragon“ oli üks esimesi telliskive, mille ma kooli kaasa vedasin. Igale minuealisele kohaselt oli lugemise juurde sattumisel oluline roll Harry Potteril. Erinevalt teistest minu klassi tüdrukutest „Videviku“ lugemiseni ma ei jõudnud, sest tol hetkel olin ma veendunud, et romantika ei kõlba lugeda.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Mul ei olnud väga valikut. Ma olen kasvanud üles kodus, kus on alati olnud sadu ulmeraamatuid, koos emaga, kes loeb kogu aeg ja sisuliselt valimatult ainult ulmet. Ma arvan, et mind on lihtsalt sünnist saati nügitud ulme poole ning vaesel minul ei olnud võimalustki midagi muud proovida.

5. On sul lemmikloomi?

Lemmikloomi pole. Kogu ruum on raamatute all.

Tumedad Tunnid

Sel kuul Tumedatelt Tundidelt uut osa ei tulnud, selle asemel said 19. jaanuaril Tumedate Tundide eestvedajad perelisa. Palju õnne neile!

Estcube-2 valmistub orbiidile minemiseks

ESTCube-2 viiakse orbiidile Prantsuse Guajaana kosmodroomilt Vega-C raketimissiooni VV22 pardal. Vega-C lennuaken on 2022. aasta augustist kuni detsember, ehk siis millalgi selles vahemikus läheb kosmosesse ka ESTCube-2. Kindel on see, et 14. juunil lahkub ESTCube-2 Eestist Tšehhisse, kus hakatakse seda kinnitama raketi külge. Kuubiku koduleht - https://www.estcube.eu/

Kuubik Wikis - https://et.wikipedia.org/wiki/ESTCube-2

Ja paar kosmoseuudist veel:

James Webbi teleskoop läks üles ja töötab! Loe ka Webbi teleskoobile pühendatud lõiku värskes wikirubriigis:

https://www.ulmeajakiri.ee/?paeva-materjal-wikipedias-detsembris-2021

Tartu tähetornis saab jälle taevasse vaadata. Loe lähemalt:

https://kultuur.err.ee/1608460229/huvilised-saavad-jargmine-nadal-tartu-tahetornis-tahistaevast-uurida

Valmis lühifilm “Kahe poole vahel”

Möödunud aastal kogusid Tallinna Ülikooli filmitudengid Hooandjas filmi valmistegemiseks raha. Nüüd sai film valmis ja toetajad said seda näha! Toetajad said mälestuseks ka tegijate autogrammidega postkaardi!

Loe lähemalt:

https://www.hooandja.ee/en/projekt/umberpoord

Õudusfilmid Tartu Elektriteatris

Kalver korraldab! Loe lähemalt:

https://kultuur.err.ee/1608479183/kalver-tamm-oudusfilmide-vaatamine-aitab-oma-hirmudega-tegeleda

Paavo Matsin sai Tartu 2022 linnakirjanikuks

Paistab, et on oodata okultset aastat. Loe lähemalt:

https://kultuur.err.ee/1608468662/tartu-uus-linnakirjanik-on-paavo-matsin

Deus Ex Machina raamatuesitlus Tartu linnaraamatukogus

10 veebruaril esitletakse Tartus, Linnaraamatukogu IV korruse saalis Johannes Kivipõllu uut raamatut „Deus ex machina“. Autoriga vestleb Sander Sats.

[08.02] TÄPSUSTUS! Esitlus on lükatud edasi, toimub 17. veebruaril.

Loe lähemalt:

https://www.facebook.com/events/1037103713538634

Õhtud eesti ulmega: Kalmsten jaanuaris, Kraft veebruaris

Kalmsteni esitlust pildistas Jaana Muna. Kogu album asub siin:

https://www.facebook.com/media/set/?vanity=100063679711600&set=a.323430356456286

Meelis Krafti romaani “Veealused” esitlus toimub aga Tartu Kirjanduse majas (Vanemuise 19) 11.02.2022.

Autoriga vestleb Andri Riid. Palume tulla maskis ja kaasa võtta Covid-tõend.

Estcon 2022 tuleb 15.-17.07.2022

Ulme.ee lehel on maha hõigatud, et Estcon tuleb! Ikka Udu talus, Jõgevamaal.

Lugejad kirjutavad

Aasta alguses saime niisuguse kirja Viljarilt:

Tervist, olen teie lugeja. Jäi kõrvu R2 saatest üks huvitav küsimus: mis on esimene metal bänd maailmas, kelle muusika on kõlanud Marsil? Vastus oli, et 2012 aastal kulgur Curiosity esitas ansambli Anthrax loo Got The Time. Tänan tähelepanu eest!

Põnev fakt tekitas uudishimu ja nii sai otsitud uudis, kus loetakse üles veel lugusid marsikulguri pleilistist.

https://www.rollingstone.com/music/music-news/nasa-reveals-mars-rovers-morning-mix-245866/

Anthraxi lugu ise kõlab aga nii: https://youtu.be/be7iNHw8QoQ

Sügisel saatis Tiit meile kaks pilti, mida me ühegi jutuga paari panna ei osanud, aga niisama sahtlis hoida ka ei taha. Nii et jagame hoopis kroonikas. Piltide nimed on "Igavesti tõusval trepil" ja "Kõikenägev silm".

Suur aitäh!

Uudiskirjandus 01/22

Inglite linn

Mann Loper

Rike oli tulnud, et jääda. Linnas, inimkonna langenud kantsis, võimutsesid tehisintellektid, võimsad ja pidurdamatud. Vähesed suure Sõja järel ellu jäänud inimesed olid sunnitud varjuma pisikestesse oaasidesse, kindlustesse, mille kaitsvatest piiridest väljaspool pidasid masinad neile armutult jahti.

Vanemate inimeste päevad kulusid, maadeldes ühe pakilise probleemiga teise järel. Nemad ei leidnud enam aega ega vaimujõudu mõttelendudeks.

Lonni, umbes kolme kuu pärast viisteist, aga tahtis ja jõudis veel unistada, viitsis isegi mängida mõttega Rikke parandamisest ega tahtnud leppida sellega, et Kindluse seinad peavad alatiseks jääma tema ahta maailma piirideks. Just seepärast ei punninudki ta väga palju vastu, kui Ada ja Karel ta ühte riskantsesse ettevõtmisesse mässisid…

Mann Loper debüteeris 2014. aastal jutuga „Meister ja õpipoiss“, mis ilmus antoloogias „Täheaeg 13: Meister ja õpipoiss“. Tegu oli kirjastuse Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu korraldatud jutuvõistluse võidujutuga. Juba järgmisel aastal ilmus autori esikromaan, Eesti Lastekirjanduse Keskuse ja kirjastuse Tänapäev korraldatud algupärase noorteromaani võistlusel kolmanda koha saanud „Algus pärast lõppu“. Aasta hiljem aga Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel äramärgitud „Kellest luuakse laule“. Lisaks debüütjutule ja kahele romaanile on Mann Loper avaldanud veel üksteist erinevas pikkuses juttu.

Kirjastas: Lummur

Toimetas: Külliki Kask

Küljendas: Margus Nõmm

200 lk

Deus Ex Machina

Johannes Kivipõld

Politseianalüütik Erik on sobiv mutrike suureks mänguks. Kogu ta elu on kantud riiklikesse andmebaasidesse ja ta ise käitub pea alati ettearvatavalt. Ta ei viitsi pingutada, võimaluse korral valib mugavama äraolemise ja jätab suuremad võitlused teistele. Ning talle läheb väga korda, mis teised temast arvavad. Vabakutseline ajakirjanik Stella seevastu on justkui liivatera muidu õlitatult töötavas kellavärgis. Ta on väikesest peale eelistanud püsida varjus ja igasugu vandenõude kartuses oma jälgi hoolega peitnud. Nüüd aga on sellel lõpp. Olles pooleldi vastu tahtmist saanud inimluure agendiks, peab Erik sulanduma ühe sekti – tehisintellekti loomisega tegeleva Järgmise Sammu – liikmete sekka. Stellale aga kukub sülle kummaline mõrvajuhtum, millesse näivad olevat segatud ka kõrged ametiisikud. Kui tagatipuks hakkab inimkonda veel ähvardama tundmatu oht kosmosest, on tõepoolest aeg astuda järgmine samm. Riigijuhid otsustavad abi paluda kõige targemalt – tehisintellektilt. Aga kes on selles mängus tegelik niiditõmbaja ja kas järgmine samm viib edasi või hoopis tagasi? Siinses ulmepõnevikus arutleb Johannes Kivipõld küsimuse üle, kas ja kuidas on inimestel võimalik tehisintellekti enda kontrolli all hoida.

Kivipõld on ka romaanide „Pööris” (2018), „Põrge” (2018), „(Vaba)surm” (2020) ja „Väike viperus” (2020) autor.

Kirjastus Eesti Raamat

306lk

Õhtujutud

Marek Tihhonov

Varem hulganisti lühijutte avaldanud ning eelmisel aastal lühiromaaniga „Maailmalõpu päevik“ üllatanud Marek Tihhonovi jutukogus „Õhtujutud“ võid kohtuda kartulipõllult välja kaevatud Kalevipoja jalgadega, tagumikust laserkiiri välja tulistavate kasside ning lendavate vanamuttidega. Raamatusse on tee leidnud 15 lühikest lugu, mis hullult naljakad, sotsiaalse taluvuse piire kompavad ning mõnuga loetavad. Olukorras, kus raamatupoodide riiulid on raamatuid täis, ent lugeda nagu polegi midagi, on „Õhtujutud“ ühtaegu nii lahendus kui reeglit kinnitav erand. Jutukogu võib meeldida või südamepõhjani pahandada, ent külmaks ei jäta see küll kedagi.

Kirjastus Rae Raamat

78 lk

Midwichi käod

John Wyndham

Inglise ulmeklassiku John Wyndhami (1903–1969) neljas eestikeelne romaan „Midwichi käod“ jutustab loo unisest Midwichi külast Winshire’i krahvkonnas Inglismaal, mille elanikud kaotavad kõik 24 tunniks teadvuse, kui sinna maandub tundmatu hõbedane objekt. Üheksa kuud hiljem toovad kõik küla sünnitamisealised naised ilmale lapse. Kuid need kuldsete silmadega 61 last ei ole nende omad, vaid nad on kosmosetulnukate järeltulijad, telepaatiliste võimetega olendid, kes sirguvad suureks palju kiiremini kui päris lapsed. Samalaadsed laste grupid on sündinud ka ühes inuitikülas Kanada arktilises saarestikus, Mongoolias, Austraalias ja Venemaal Kaug-Idas. Kas need Midwichi uued asukad kujutavad endast inimkonnale mingit ohtu? Kas nad tuleks tappa? Kuid kes suudaks tappa lapsi? Tõsi, inuitid tapsid kõik, kui nad mõistsid, et lapsed pole nende omad, mongolid tapsid lisaks lastele ka nende emad, Venemaal hävitati „käolaste“ küla lihtsalt tuumalöögiga.

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Tõlkinud Martin Kirotar

Kaanepilt Meelis Krošetskin

216 lk

Hiljem

Stephen King

Jamie Conklin, raamatukirjastajast üksikema poeg, tahab veeta tavalist lapsepõlve. Aga Jamie ei ole tavaline laps. Ta on sündinud ebahariliku võimega, mida ta ema veenab salajas hoidma – Jamie näeb midagi, mida keegi teine ei näe, ja suudab teada saada seda, mida keegi teine ei suuda. Aga oma võime kasutamise hind on suurem, kui Jamie ette kujutada oskab … , nagu ta avastab siis, kui üks New Yorgi politseinik tõmbab ta kaasa mõrtsukat taga ajama.

Romaanis „Hiljem“ esineb Stephen King oma tippvormis. See on liigutav ja sünge lugu kaotatud süütusest ja katsumustest, mis panevad proovile meie arusaamad õigest ja valest. Raamatust võib leida viiteid Kingi klassikalisele romaanile „See“. „Hiljem“ on võimas, kummitama jääv ja unustamatu avastusretk maailma, kus uuritakse, mida tähendab astuda kurjuse vastu selle kõigis avaldumisvormides.

Kirjastus Hea Lugu

Tõlkinud Silver Sära.

240 lk

Skedemosse käevõru

Bronek Alpius

Bronek Alpiuse teises põnevikus „Skedemosse käevõru“ satub ohtlike sündmuste keerisesse lugejale juba “Vanaema Estri võluraamatust” tuttav koolipoiss Upe. Seekord püüab vapper Upe ei rohkemat ega vähemat kui päästa maailma kurja nõia käest. Maonõid Sasiina musta maagia tõttu on kõikjale tunginud hiired ja rotid. Põllusaak on hävitatud, elekter kadunud ning keegi ei julge nina toast välja pista. Selgub, et lood ei ole head ka madude kuningriigis Nastiktaasias. Õnneks pääsesid vaskussid sealt enne kurjade jõudude rünnakut tulema ning otsustasid appi kutsuda väljavalitu. Upel ei jäägi muud üle, kui panna selga väljavalitu keep ning rännata Nastiktaasiasse suure nõiaga võitlema.

Kirjastus Koolibri

160 lk

Detektiiv Luuker Leebesurm 9: Valguse vaibudes

Derek Landy

Lubage tutvustada, Luuker Leebesurm – tarkpeast detektiiv, kõikvõimas maag, räpaste trikkide ja murdvarguste meister. Ahjaa, ja surnud. Koos ebatavalise ja salapäraselt andeka Stephanie Edgleyga moodustavad nad liidu, mis peab jagu saama kõikematvast iidsest kurjusest. „Detektiiv Luuker Leebesurm 9: Valguse vaibudes“ on üheksas lugu Derek Landy põrgulikult põnevast noorteseeriast.

Kirjastus Pikoprint

Tõlkinud Mario Pulver.

752 lk

Manaja

Inga Roos

„Kes sa oled?“ uudishimutsesin, „politseinik, vaimulik või Dalai Lama vol 2?“ „Ma ei tea,“ vastas ta muretult naeratades ning jätkas, “olen ehk mängur. Mulle tundub, et mida enam oleme millelegi spetsialiseerunud, midagi süvitsi omandanud või millegi suunas liikunud, seda tõsikindlamini oleme neisse lugudesse kiindunud. Meie suurimaks kiindumuseks ja sümpaatiaks on kahtlemata mina-lugu, millega samastume kõige ennastunustavamalt. Ja kiindumus sellesse loosse, mis minevikku jutustava loona vormib meie hoiakuid ja uskumusi, hakkame seda ekslikult pidama enda identiteediks. Sellest kantud äratundmised vermuvad meie valikute kaudu tulevikuks ja see on see, mida kogeme olevikuna täna. Armununa loosse, mida enda kohta tahame näha ja mida loodame, et ka teised meie suhtes näevad, oleme jõule kättesaamatud, ent kaasinimestele mängukannid.“

Romaan Manaja räägib vahetult elust, kui mängust ajajoonte vahel, kus unistused on pelgalt mälestused meie endi tulevikust ning deemonid pesitsevad kahe kõrva vahel. Käesoleva futuristliku teose eesmärk on sünnitada mõttemõlgutus ning hetkeks raputada paigast stagneerunud maailmapilt.

Kirjastus Hea Tegu

312 lk.

Euroopa tango

Andrei Anisimov

"Euroopa tango" tegevus viib tuleviku Euroopa Liitu, kus unustusehõlma on vajunud autod, bussid, telefonid, telekad, kus lihatooted on keelatud ja lehm on vaatamisväärsus, kus nii köögis kui magamistoas toimetavad robotid, kus inimene saab vananedes kõik oma kulunud organid välja vahetada ja elu pikendada, kui tal või tema lastel selleks raha on.

60 aastat ühes laboris külmutatult lamanud Dmitri ärkab sellisesse uude ajastusse, kus eakad ei saa mitte pensioni, vaid peavad iga oma järgneva eluaasta eest suure summa maksma või nende elud "kustutatakse". Kas elule naasnud Dmitri on 40ne või 100-aastane? Kas ta peab tasuma jääs oldud aastate eest? Valitsuse russofoobiast haaratud ametnikud üritavad venelast kustutada... Möllavad kired ja hargnevad intriigid. Kas armunud Dmitri leiab maailmas veel riigi, kus Euroopa Liidu räiged seadused ei kehti ja kui väärtustatakse igast rahvusest ja igas vanuses inimest?

Andrei Anisimov (sünd. 1943 Moskvas) on hariduselt kunstnik. Oma humoorikaid joonistusi ja kirjanduslikke miniatuure on ta avaldanud keskajakirjades. Mitu aastat töötas ta Usbekistanis teatrikunstnikuna, kus hakkas näidendeid kirjutama. Hiljem elas ja töötas ta Moskvas, 1980. aastal aga kolis Anisimov Eestisse Kohilasse ja avas Tallinna kesklinnas dekoratiivse portselani salongi.

Kirjastus Aleksandra

Tõlkinud Jaak Ulman, Jaan Viira

248lk

Piranesi

Susanna Clarke

Briti kirjaniku Susanna Clarke'i (s 1959) romaani „Piranesi“ tegevustik leiab aset unenäolises alternatiivreaalsuses. Peategelene Piranesi elab Majas, kus ruumid on lõputud, koridorid otsatud ja saalide labürinti on vangistatud ookean, mille lained paiskuvad kobrutades mööda treppe üles.

Piranesi elab selleks, et kaardistada Maja iga nurk teadlase põhjalikkusega. Siin elab ka mees nimega Teine, kes palub Piranesi abi uurimistöös Suure ja Salajase Teadmise kohta. Avastusretkede käigus avastab Piranesi märke täiesti uuest maailmast ja järk-järgult koorub välja hirmutav tõde.

Clarke’i peetakse fantaasiakirjanduse elavaks klassikuks. Kriitikud on esile toonud tema hämmastavat kujutlusvõimet ja tundlikku keeletaju. Clarke’i tuntuim romaan on „Jonathan Strange ja härra Norrell“. Ka kirjaniku viimane romaan „Piranesi“ on pälvinud mitmeid auhindu, neist olulisim on 2021. aasta Naiste kirjandusauhind.

Kordustrükk

Ohtlik rada

Jaak Sarapuu

Koolipoiss Uru satub kummalisel kombel Eestimaa kaugesse minevikku. Antud raamatus seikleb ta 14. sajandil. Põnev ja ühtlasi vajalik jutustus Eesti ajaloo mõistmiseks õpilastele.

Jaak Sarapuu kirjastus

88 lk.

Jutt: Elav raamatukogu (Mairi Laurik)

2022. aasta on kuulutatud raamatukogude aastaks ehk kogu kultuurimaastikul on fookus just raamatukogudele suunatud. Väikese austusavaldusena sellele vahvale tegemisele püüan omapoolse panusena tuua sel aastal igal kuul teieni ühe jutu, milles raamatukogu suuremat või väiksemat, kuid siiski olulist rolli mängib. Ma loodan, et teil on neid sama põnev lugeda kui mul kirjutada.

Õrn tuuleiil kuklasse puhumas, justkui sooviks temagi varjatuks jääda, piilus Estoora talli poole. Õhtu oli juba hämardumas ning hoov inimestest pea tühi. Just hämarik oli all-linnas luusimiseks parim aeg - korralikud inimesed kogunesid kodudesse õhtusööki valmistama, kuid varaste ja liiderdajate jaoks oli aeg veel varane. Ideaalne aeg eklektilise madalarhitektuuri sõnatuks imetlemiseks! Estoora naeratas, kui oma valgele hobusele mõtles. Õhtustel retkedel jäi hobune küll maha, kuid tallipoistele silma jäämine oleks ikkagi vaikse jalutuskäigu välistanud. Kandku ta milliseid riideid tahes!

"Kas teie kõrgeausus plaanib veel ratsutama minna?"

Estoora kiljatas, pööras end kannalt ringi ja seisis vastamisi idakrahvi noorema poja Areniga, kes ei jätnud kunagi narrimata, kui võimalus avanes. Aren paistis alati olevat seal, kus teda vaja ei olnud. Just Aren oli pealt näinud, kui Estoora tiiki kukkus. Ja loomulikult ei saanud mees jätta kasutamata võimalust sikutada vesiväät printsessi juustest. Aren oli ka "täiesti juhuslikult" ratsutamas, kui Estoora hobune perutama hakkas. Estoora oleks võinud vanduda, et mees tegi seda toona nimelt. Mitte ükski kaasas olnud daamidest poleks jõudnud Estoora juurde õigel ajal ning ilmselt poleks keegi neist ka julgenud hobusest kinni haarata, et looma rahustada, kuid Aren kihutas õigel hetkel nende kõrvale, haaras valjastest ja päästis päeva.

"Kindlasti mitte!" vastas Estoora üleolevalt.

"Ma näen, et su jutus on tõde, kuigi sellest on kahju. Väike retk värskes õhus teeks kroonprintsessile kindlasti head. Ja kaaskonna lõbustused oleksid samuti garanteeritud."

Aren kummardus, pöördus ümber ja lahkus.

"Sina või sinu deemon?" hüüdis Estoora järele. "Kumb teist mulle kaaslaseks tükiks?"

"Me mõlemad," naeris Aren. Üheks hetkeks muutis krahvi kuuemansett kuju ja näitas printsessile keelt. Nii palju siis austusest. Uhkeid tiitleid võis ju mees sõnades kasutada, kuid kõik muu muutis selle naeruväärseks. Aren muutis jutu alati pilkeks ning pilgatavaks osutus enamasti Estoora. Vastu seina lennanud kivikeste naksatused peegeldasid Estoora kannas pakitsevat valu, kuid ärrituse maandamiseks tagus Estoora veel paar korda kannaga sillutist. Löögi surve lihastes, prahi õhku tõusmise ja taasmaandumise heli, oli rahustav ka siis, kui löök endast auku maha ei jätnud.

Talli juures ei kostnud õnneks kedagi olevat. Estoora kiirustas üle hoovi, pöördus poolel teel planeeritud rajalt kõrvale, astus talli ja saduldas oma hobuse. Jala oli kergem valvest mööda pääseda kui hobusel, kuid kuna ta oli Arenile lubanud, et ei lähe ratsutama, ei saanud ta nüüd enam minemata jätta.

Südame põksudes ja silmi alandlikult teel hoides ratsutas Estoora veel pärani väravast välja, juhtis hobuse läbi all-linna ja suundus viimaste päiksekiirte saatel avarat aasa ületama. Aasale järgnes mets ning metsa keskelt viis lai ja avar maantee, millel ei vaikinud liiklus iial. See oli ka teeröövlite lemmikpaik, mõtles Estoora mõrult ning keeras veidi enne metsa väiksemale rajale - vähem patrulle, vähem ahvatlusi röövlitele - igatepidi väärt suund.

Pimedus tungis nüüd juba minutitega peale ning Estoora nägi vaeva, et rajal püsida. Kas minna tagasi või mitte?

"Ei!" teatas Estoora endale valjul häälel. "Kui ma nüüd tagasi lähen, seisab Aren ilmselt lossiväravas ja irvitab. Olgu, võibolla on ka veidi üllatunud, sest ilmselt mõtleb, et suutsin ta deemoni üle kavaldada."

Hobune hirnatas nõustuvalt ja Estoora patsutas kaaslast soojale kaelale.

"Mine tea, ehk leiame siit veel midagi põnevat. Selline päris seikluse vääriline väljasõit," püüdis Estoora end julgustada.

Hobune ei vastanud midagi ning metski paistis vaikivat. Mõnda aega lasi printsess end hobusel juhtida, kuid siis märkas ta puude vahel valgust. Oli see rändajate lõkketuli või röövlite laagripesa? See võis olla ükskõik mis. See võis olla poisike, kes endale deemonit nõutada püüdis, kuid võis olla ka puuhaldjate lummav pidu. Seal võisid olla sõbrad või vaenlased või mõlemad koos, kuid olid need, kes olid, enne hommikut tahtis printsess neist paremini teada saada.

Ettevaatlikult suunas ta hobuse valguse poole sammuma ning peatas looma alles lagendiku servas. Suurte puude aluse pimedusega võrreldes näis lagendikul suisa valge olevat. Kuud polnud küll taevas, kuid tuhanded tähed valgustasid õue, mille keskel seisis väike majake. Aknast tungis hoovile kollakat, peaaegu sooja pakkuvat valgust, seega inimesed olid kindlasti veel ärkvel. Estoora ratsutas majani, tuli hobuse seljast maha ja koputas.

"Raamatukogu on avatud vaid päeval!" torises keegi seestpoolt.

"Raamatukogu?" kiljatas Estoora, suutmata üllatust endale hoida. Raamatukogu keset metsa? See ei tundunud lihtsalt loogiline. Lossis, tõepoolest. Kuningalossiski oli raamatukogu olemas ning üsna esinduslik veel pealegi - riigi suurim, olles vähemalt kaks korda suurem kui kaks suuruselt järgmist raamatukogu, ülikooli juures asuv ja naaberlinna kloostri oma. Raamatukogust keset metsa ei osanud Estoora midagi arvata. Kapike kümnekonna raamatuga?

Enne kui Estoora taas koputada jõudis, paiskus uks lahti ja soe pahvakas õhku ühes sellega õue. Estoorast veidi lühem poolkiilas vanamees seisis avatud uksel, punane mütsilott vastu kõhtu surutud, suul lai hambutu naeratus.

"Naisautoreid on meil alati vähevõitu olnud. Astuge edasi, astuge edasi!"

"Ma tänan teid lahkuse eest," vastas Estoora viisakalt ja astus heledalt valgustatud kambrisse. Ruumi seinte ääres kõrgusid maast laeni riiulid ning keset tuba, lugemispesade ümbruses leidus veel hulgaliselt madalamaid riiuleid. Tagaseinast viis uks järgmisesse ruumi ja ka too näis olevat raamatuid täis kuhjatud. Nii palju raamatuid polnud Estoora iial näinud.

"Kas sa ei tea, et on seadusevastane omada raamatukogu, mis on kuninglikust kollektsioonist suurem?"

"Aa!" vastas vanamees ühtaegu kavalalt ja mõtlikult. "Minu kuningas on ilmselt teine kui teie oma. Kas preili tassikest teed sooviks?"

"Jah, ma võtaks küll," vastas Estoora hajameelselt ja silitas sõrmega üle lähemate raamatute selgade. Nahk naha vastas mõjus lummavalt ja koduselt. Raamatud tundusid elavalt soojad.

"Preili võib sel ajal raamatuid sirvida. Ma valan tee välja ja mängin veidi muusikat, et hubasem oleks."

Estoora noogutas ja vajus tumepunasesse tugitooli istuma. Padjad toetasid pehmelt ta selga ja külge, tooli kõrval väikesel lugemislaual lebas raamat "Gutenbergi elu". Estoora haaras raamatu ja avas selle. Gutenberg, nagu lugedes selgus, oli olnud inimeste seas kasvanud deemonilaps. Tema ema elas siinsamas kuningalossi lähistel, kuid isa polnud keegi rohkem näinud. Alles siis, kui laps hakkas saatanlikke masinaid kokku ehitama, saadi aru, et mees, kes ta eostanud oli, pidi olema keegi kõrgematest deemonitest. Lugu oli põnev, kuid miski sellest äratas Estooras valvsuse.

"Ma võtan nüüd oma lüüra ja mängin preilile veidi," teatas vanamees meelalt, kui teetassi printsessi kõrvale asetas.

Estoora tõstis pilgu, et magusalt lõhnava tee eest tänada, kuid märkas siis pilli, mida vanamees maininud oli. Selles oli midagi tuttavlikku, kuigi ei meenutanud ühtegi lüürat, mida Estoora kuningalossis näinud oli. Vanamees võttis lüüra sülle ja vaatas pika pilguga printsessi. Mehe muhklikud sõrmed võtsid sisse loo algasendi, kuid siis kortsutas ta kulmu ja sättis sõrmed enne alustamist teise asendisse. Näis nagu ei suudaks mees otsustada, millisest loost alustada.

Alles mitu hetke hiljem jõudis jahmatav tõelisus Estoorale kohale:

"Morgensterni lüüra," sosistas ta vaikselt, kuigi sisemuses kasvav paanika sundinuks karjuma ja põgenema. Legendid rääkisid, et oli olnud kord deemon, kes ehitas sellise lüüra, mille mäng muutis elavad inimesed raamatuteks. Sellepärast siis näisid raamatud soojad ja kaanenahk nii inimlik! See oligi inimlik.

"Ja mitte lihtsalt morgensterni lüüra," kiitis vanamees pilli silitades, "kuigi neid odavaid koopiaid liigub ka turul juba päris mitmeid. See siin on Suure Morgensterni oma kätega tehtud pill - ei mingit valu ning iga raamat on eranditult hästi kirjutatud. Isegi komad on paigas."

"Aga," küsis Estoora jahmunult, "see raamat siin! See on deemonist nimega Gutenberg. Kui legendid õiged on, ei peaks ju deemonist raamatut saama."

"Hähh! Ta on ka inimese laps - pool temast oli inimene, seega moodustas raamatu küll, kuigi tiba õhukese, kui minu käest küsida."

Estoora püüdis tõusta ja ukseni taganeda, kuid vanamees oli kiirem ning tõmbas lüüral ühe lummava akordi. Koheselt vajutati Estoora tagasi tugitooli.

"Sa oled deemon!" mõistis Estoora. "Tagane!" Ootamatus paanikahoos püüdis Estoora end tugitoolist välja rabeleda. Tema peopesad muutusid üha higisemaks, libisedes toolikangal abitult edasi-tagasi, süda näis nii tugevalt löövat nagu oleks see kohe-kohe rinnakorvist väljapääsu leidmas.

"Kõik parimad raamatukogud on deemonite valduses," rääkis vanamees rahulikult. "Ilmselt oleks deemoniveri Gutenbergistki täitsa aktsepteeritava raamatukoguhoidja teinud, kuid nüüd on see võimalus läinud ja mina sellest raamatust ei loobu. Täitsa huvitava sisuga noormees."

Läbi hägu taipas Estoora, et senikaua kuni mees rääkimise ja praalimisega ametis on, ei hakka ta lüüral saatuslikku lugu mängima. Praegu tuli saavutada nii suur rahu kui vähegi võimalik, kuid ainus vestlust edasiviiv lause, mis tal üle huulte tuli, ei tundunud juba ütlemise hetkel kuigi taibukas.

"Minust saab ka raamat?" sosistas Estoora õudusega. "Samasugune raamat nagu need teised - elutu paber naha all."

Hetkelise haleduse ajel mõtles Estoora oma hobusele, kes maja ees posti külge seotuna perenaist ootas. Kui palju vahvaid seiklusi nad koos läbi olid teinud! Enamasti seisnes seiklus mõneminutilises põgenemises saatjaskonna eest, kuid iga sekund vaikust, mille Estoora leida suutis, oli väärt enamat kui peotäit maasikaid. Praegu võiks seesama saatjaskond teda aga päästa. Või ise raamatuiks moonduda. Riiulitäis elutuid raamatuid.

"Oo ei! Kindlasti mitte elutu," naeratas deemon soojalt. "Te vaid kuulake neid! Igaühes neist tuksub süda, mis naha sooja ja teksti elava hoiab. Ega hea raamatu loomine lihtne ole. Need siin on aga meistriteosed."

Seejärel jäi deemon vait ja kortsutas kulmu. Estoora püüdis mõelda, kas ta leiab mingigi tee põgenemiseks, kuid see kõik näis nii võimatu. Ta ei saanud toolistki püsti! Ja ometi tärkas Estoora südames uus lootus.

"Siis lase mul minna! Las ma kogun kogemusi, ütleme, et järgmised kaheksakümmend aastat..."

"Ei! Kui ma su minna lasen, pean jälle raamatukogu kolima hakkama. Ja see on tüütu!"

"Kas on midagi...?" uuris Estoora ettevaatlikult.

"On," vastas deemon, tõmbas seejärel sõrmega üht keelt, kuulas heli sumbumist ja naeratas. "Kaheksakümne aasta pärast leiduks piisavalt teisi, kes sinust raamatu kirjutaks."

"Seega pole sul mind vajagi!" hõiskas Estoora.

"Biograafia pole kunagi autobiograafia," mühatas deemon. "Elav hästi kirjutatud autobiograafia on aga see, milleks mul vaid praegu võimalus avaneb. Tagasitulemine ei tule kõne alla, sest isegi vaid kolmkümmend aastat teeks juba ainuüksi su nahaga oma töö ning isegi parim deemonitehnoloogia ei suudaks sellest enam ilusat raamatut teha. Kole raamat on aga miski, mis mitte kedagi ei köida."

Deemon pani käed rinnale risti ja vaatas Estoorat, kes surus silmad kinni ja püüdis mitte välja näidata vastumeelsust, et deemon oli just praegu väitnud, nagu saaks temast, riigi kroonprintsessist, midagigi koledat tulla. See oli ennekuulmatu ja oleks pidanud lõppema solvaja surmaga, kuid Estooral polnud siin ühtegi maagi käepärast ning ta ise oli dimensiooniasjades erakordselt nõrk. Ta oleks tahtnud jalgu trampida ja nõuda, et vahid solvaja hukkamisele viiksid, kuid selle asemel oli ta sunnitud istuma tugitoolis, mis nüüd ei tundunud enam üldse nii pehme ega mugav. Estoora andis endast parima - ta võttis lauanurgalt teetassi ja lennutas selle deemoni poole. Kaks põletavat tilka kukkusid kleidile ning voolasid kangakiudude vahelt Estoora reit näpistama. Teest oli natuke kahju, kuid õiglus nõudis siinkohal ohvreid.

Vanamees püüdis kruusi õhust kinni, kuivatas ühe käeliigutusega kõik teeplekid ja toetas käe taas lüürale nagu poleks mitte midagi veidrat juhtunud.

"Hmhh!" turtsus vanamees taas õiget nooti valides. "Sa oled materjali raiskamine. Sul pole ju veel midagi! Ei saavutusi ega seiklusi, ei meest ega lapsi, maailmamuutvatest otsustest rääkimata. Tee kuidas tahad, ikka tuleks õhuke raamat."

Vanamees liigutas vaid kätt õhus ning maagilised hoovused tõmbasid Estoora toolist püsti, lükkasid ukse poole ja uksest välja. Maja välisuks räntsatas ebameeldiva pauguga kinni ning jäine ööõhk ehmatas printsessi teisi meeli. Kui Estoora end külmalt kasteselt murult üles lükkama hakkas, läks uks veel korra lahti. Vanamees viskas üle ukse ühelt küljelt võitud villase keebi ja väikese padja.

"Selline raamat oleks häbiks mu kogule! Mine ja ela veel, ehk saab sinust midagi raamatuväärilist. Ja et keegi ei saaks öelda, et ma printsessi halvasti kohelnud olen, annan sulle isegi padja. Herneid otsi ise! Neid on siin metsa all metsikuna päris palju."

Üdini solvatuna vaatas printsess, kuidas maja õhku haihtus ning vaid tema ja ta hobune hüljatud lagendikule maha jäid. Hommik oli veel kaugel ning üsna sama kaugel oli väljapääs metsast. Valges oskaks ta kuningalossi taas üles leida, oli printsess kindel ning keeras end keebi sisse.

"Või et liiga õhuke raamat," turtsus ta veel paar korda. "Ma sulle teen liiga õhukest raamatut!"

Jutt: Tüdruk seinte vahel (Uku ‘Tr1Lo’ Järvis)

Piiludes läbi selle ühe ja sama prao, mis seal seinas juba enne tema aega oli olnud, avaneb suursugune vaade - tume ja suitsune taevas, mis on valgustatud erksate kollakate ja sinakate valgustitega. Juba ammu on terve atmosfäär tihe ja paksu suitsu alla mattunud. Õnneks on see toksiline suits just nii kerge, et päris maadligi ei lohise, nii umbes paar kilomeetrit maapinnast. Kahjuks on see kohaliku tähe ammu kinni katnud. Marabeli vanaema veel rääkis lugusid sellest ajast, kui päev veel oli ning kui öö ja päev polnud määratud mingite kellade ja lambipirnide tugevuse poolt.

Aegajalt lendasid läbi paksu suitsu kihi paar kosmoselaeva, arvatavasti tassides mingit sorti kaupa.

“Oh kui tore oleks sellise peale saada, eemale sellest õudusunenäost,” lausus Marabel iseendale kõvasti, vaadates unistavalt selle laevavraki poole, mis mingi imekombel lendas.

Seinad värisesid. Tänavatel hakkas jälle mingi katlamaja tööle. Sügav ja madal mootori ümin täitis õhu linna ümber. Oli aeg. Marabel kiirustas kõrgemale, maja katuse poole. Talle meeldis alati silmitseda inimesi liikumas oma tööpostide poole, laternad väljas, nagu väikesed prussakad, kes keldris elasid.

Seinte vahel polnud eriti avar, kuid tema väikest lapsekeha suutis see arhitektuurne eksimus väga kergesti majutada. Mõeldud varem hotelli teenindajaskonnast robotite liikumisteedeks, mis polnud enam ammu kasutuses, oli seinte vahel redeleid, mis tiirutasid korruste vahel, igal korrusel oli omakorda ka väike uksekene, kust robotid omal ajal sisse ja välja pugesid. Marabel mahtus ustest läbi ja redelitest üles-alla käima, see oli nagu tema jaoks loodud.

Redelitest üles kiirustades oli kuulda vaikselt veduri vilesid vilisemas. Marabel lisas energiat sammudele, ja varsti oli ta katusel. Seda oli raske kutsuda katuseks, rohkem nagu vana kellatorn. Katus ise oli neljakantjas, pikk ja terav kui kirikutorn. Selleks, et jõuda reelinguga ümbritsetud kella alla, pidi Marabel ennast kõige kõrgemast aknast välja upitama, ja väga ettevaatlikult krabama ehitise äärest kinni, mida pidi ta ennast üles tõmbas ja üle reelingu ronis.

Istudes suure, roostes kella all, jalgu üle katuse serva kiigutades, jälgis Marabel tähelepanelikult, mis paarsada meetrit allpool toimuma hakkas. Vilede peale tulid majadest välja inimesed, kes tema vaatepunktist tundusid kui väikesed tähekesed, kes hakkasid omakeskis liiklema. Kuna tänavatel valgustust polnud, pidi igaüks oma enda laterna muretsema, selleks et igaveses pimeduses tänavatel näha. Marabel kihistas naerda, kui ta nägi kuidas kaks tulukest kokku põrkusid. Nii kõrgele majade kohale polnud mootorite madalat üminat eriti kuuldagi, ainult mingi õrn tagatausta heli. Tavaliselt all, maapinnale lähemal oli see üks suur talumatu müra, aga üleval oli see talutav. Marabelile meeldis üleval oma aega veeta, polnud kedagi, kes teda nähes kiljataks ja valvureid kutsuks, polnud kedagi, kes tema pead üritaks maha võtta, ainult tema, ja tema mõtted. Vaikus. Rahu.

Kui ta oli oma vaatest piisavalt saanud, ja kõht juba natukene vingu lõi, ronis Marabel tagasi seina vahele, kus ta läks oma igapäevast jahti pidama. Ta teadis, et Kolmanda korruse elanikel on kõige rohkem süüa. Sinna ta ka suundus. Kõik olid väljas töötamas. Marabel sai kergesti koridoride vahel ringi hiilida, ilma et ta peaks liialt kartma, et keegi teda märkaks. Maja sisekujundus oli kentsakas. Igavate hallikate toonidega vaip, mille pealt kohati lookles üle punane muster. Seinad olid telliskividest, kuid seestpoolt üle värvitud mingi haiglase roheka tooniga, Marabel jälestas seda kohta, ta oli palju õnnelikum puidust ja telliskivist laotud seinte vahel. Pöörates seekord tuppa 28., hakkas ta usinasti askeldama. Vaatas kiiruga läbi kõik kapid, otsis head ja paremat. Külmkapp, seal on alati midagi mõnusat peidus.

Marabeli hommikusöök koosnes seitsmest šokolaadiküpsisest ja kahest poolnäritud lihatükist, ta ei pannud närimist pahaks. Ta hiilis tagasi oma seinte poole, kui nägi midagi huvitavat elutoa laua peale jäetuna. Selline huvitav neljakandiline asi, väga sale ja nüride otstega. Pealtnäha mittesöödav, aga mis see siis olla võis? Marabel katsus seda ühelt poolt, katsus seda teiselt poolt, ei midagi. Alles kui ta selle siledat pealispinda puudutas, ärkas objekt ellu. See manas ette hologrammi, mis hüppas arvutiekraanina Marabeli ette. Ta ehmus ja jooksis kiiresti millegi alla peitu, kartes, et too asi teda rünnata tahab. Peale umbes kuut minutit julges ta suure padja alt pea välja pista ja seda objekti lähemalt uurida. Holo-ekraani peal seisis mingi mees, tumedate juustega ja tema all jooksis tekst. “Tu-tuttutuuu-Tu-Me~” Marabel andis alla. Ta ei suutnud neid sõnu välja lugeda, aga mees ekraani peal äratas huvi, ta üritas puudutada sõrmega mehe kuju, kuid ta sõrm läks otse läbi selle. Ekraan tundus reageerivat selle katsumisele, liikudes üles ja alla, vasakule ja paremale. Marabel oli kui sisse imetud selle huvitava vidina poolt, ta hakkas seda avastama, uudishimulik teada saama, mis selles teises maailmas teda ees ootab. Erinevad inimesed, tähelaevad, mootorid, pommid, relvad! Kõike, millest noor tüdruk unistada võib. Kõik see oli Marabeli jaoks nii uus, aga nii-nii huvitav, ta ei suutnud pilku sellest vidinast eemale tirida.

Aeg lendas nii ruttu, et Marabel ei jõudnud tähele pannagi kuni ta kuulis õrnalt vilesid uuesti vilisemas. Tööpäev lõppes. Aga ta polnud oma vidinaga veel valmis, ta polnud isegi õhtust söönud! Ruttu krabas ta oma uue parima sõbra endaga kaasa, kiire pilguga läbi kappide leidis ta endale natukene näksi ööseks ka hamba alla, ja kiiruga jooksis ta teeninduskäikude poole. Trepikodadest oli juba samme ja tüdinenud ohkeid kuulda, juba sõitsid liftid alla ja üles. See saab napikas olema. Vajutades sellele õrnale kohale seina peal, avanes teenindusuks, ja Marabel puges kähku sisse, uks sulgus tema järel. Marabel võttis võimaluse puhata ja tõmmata hinge. See oli liiga napp. Seina taga kuulis ta inimesi liikumas, arutamas oma asju. Kui nad oleks teda näinud..

Tol ööl Marabel ei plaaninud magada, vaid plaanis mängida ainult oma uue vidinaga. See oskas mängida rahulikku muusikat, seal rääkisid inimesed maailmast. Kuigi tal polnud aimugi, mida peaks tähendama „ülemäära ohtlik reostustase ohustab meid kõiki minema pühkida”, tundus see jutt piisavalt huvitavalt, et edasi kuulata. See mulje oli petlik. Jutt oli nii igav, nii igav, et Marabel jäi peaaegu magama.

Uurides seda huvitavat vidinat edasi, leidis ta miskit väga sarnast peeglile. Kuid, see polnud kui tavaline peegel, Marabel märkas, kuidas peegelpilt, mis tavaliselt vee peegelduse pealt või läikiva metalli pealt vastu passib, oli valepidi. Kui Marabel pilgutas oma vasakut silma, pilkus ka peegelpildi vasak silm, mitte parem. Hoolimata imelikust peeglist imetles Marabel ikka oma välimust. Mustad, räsitud juuksed, mis ulatusid umbes tema kõrvadeni. Üks erk-valge silm, mis säras kui katlamaja keevitaja leek, teine pruun kui see vana roostes kell, mille all ta nii tihti istub. Marabeli nahk kohati ketendas, selle alt paistsid välja helesinised metalja kumaga soomused, neid oli küll ainult paaril kohal tema keha peal, kuid ülejäänud rahva jaoks piisavalt, et teda erakuks nimetada. Ainult vasak puus ja parem õlg koos tema seljaga, aga see polnud ju üldse nii palju! Marabel jälgis samuti oma ilusaid hambaid, teravad. Nende seas oli terve rida teravaid kiskjahambaid ja kaks maolaadset kihva, kihvade sees mürki ei olnud, veel vähemalt mitte. Marabelli pikad jäsemed aitasid tal kergesti vaadata peegliga ümber oma keha. Marabel tihti unustas, et peale puberteeti kasvas talle saba. Kuigi saba muutis magamise raskemaks, aitas see tal paremini tasakaalu hoida, seega talle saba pigem meeldis. Koos sabaga tuli tal meelde, et on uusi riideid vaja. Särgi sees oli paras kogus auke, muutes selle rohkem sarnasemaks vanaema vanadele kardinatele kui särgile, ja püksid hakkasid juba vaikselt jalgu pigistama. Plaanid said homseks tehtud.

Kuigi Marabel oli kindel plaanis mitte tukkuda, ei läinud see eriti hästi läbi. Pidevalt kippusid ta silmad sulguma, ühel hetkel leidis ta isegi end pea tukkumas, kuid äkiline heli tema uuest vidinast, mida Marabel nüüd uhkelt nimega “Kupler” hüüdis, äratas ta üles. Ta otsustas, et parem on tukkuda omas sängis kui kolmanda korruse teenindusukse taga. Marabel liikus üles viienda korruse poole, kuhu ta oli oma sängi üles sättinud. Viiendal korrusel elas kõige vähem inimesi, sellega kaasnes rahulik öö- kui ka päevaelu. Marabelli säng oli kasutamata tubadest kokku kogutud ja kokku rullitud päevatekkidest urgu meenutav ase. Arvatavasti kõige mugavam voodi, mis kellelgi siin ehitises oli.

Marabel ärkas tundes midagi sooja ja karvast oma vastas. Aeglaselt silmi avades märkas ta, et rott oli kaissu pugenud. Küllap läks seinte vahel öösel liiga külmaks. Marabel imetles pehmet rotti paar hetke, enne kui ta üritas magavat närilist õrnalt silitada. Kohe kui ta puudutas roti karva, ehmatas too üles, susises Marabeli peale ja põgenes. Marabel jäi sinna passima lolli ilmega näol.

Ta puges oma urust välja ja venitas oma jäsemeid. Seinad võisid küll kitsad olla, aga vähemalt olid nad piisavalt kõrged, et Marabel ulatus end seinte vahel sirutama. Peale värskendavat sirutust tundis ta, et tahab tagasi pessa pugeda, aga ei. Tal oli eesmärk leida endale uusi riideid. Siiani oli ta käinud ainult toitu söömas, isegi selle uue holo-vidina võtmine oli tema jaoks suur samm edasi. Marabel silmitses oma aukliku särki, see pidi tal olema juba pea pool tema eluajast, see särk oli nii vana! Püksid oli ta leidnud enne, kui ta siia majja elama “kolis”, paljugi mida pimedatelt tänavatelt leida võib. Mootorite madal ümin kostis ikka veel läbi seinte. Ega’s see kuskile kadunudki, üks päev üheksast, kui mootorid seisid, muidu need aina töötasid ööd ja päevad läbi.

“Kas magamise ajal ka peab keegi mootoreid toitma. Miski pidi neid ju elus hoidma, muidu nad lõpetaksid oma töö ja siis langeks linn igavesse külmusesse.” Mõtiskles ta endamisi.

Seda oli varem kord isegi juhtunud, Marabel oli siis alles väike, väga väike. Enne seda, kui ta oli ühiskonnast välja arvatud. Ta ei mäletanud sellest palju, kuid talle meenus, kuidas aknad jäätusid ja kuidas Marabel koos perega pidi maja keskele peituma, kõik paksude tekkide all.

Roomates viienda korruse teenindusuksest välja, tabas tema nina kohe mingi imelik lõhn, väga üleolev, vesine ja mõrkja raua maitsega. Ta liikus sellele lähemale. Lõhn juhatas Marabeli ühte korterisse, mille uks oli praokil. Ta piilus tuppa, seal valitses puhas kaos, korralagedus. Tuba oli kui pahupidi pööratud ja tuled olid kustus. Pimedusega harjunud, ei pidanud Marabel tulesid põlema panema, ta liikus läbi laiali pillutud asjade. Asjade seas oli riideid, millest sobilikumad krabas Marabel endale. Nende seas olid teksad, üks jakk, kaks särki ja õlakott. Liikudes edasi lõhna poole, nägi Marabel veel ühte ust praokil. Toa sees põles valge tuli, mis kohati vilkus. Lõhn tuli sealt. Kuigi Marabel kahtles sinna tuppa sisse piiluda, sai tema uudishimu temast jagu ja ta piilus õrnalt ukseavast sisse. See oli vannituba, koos ühe sileda, valge vanniga. Vanni sisse Marabel ei näinud, kuid ta nägi vanni äärest üle rippuvat kätt. See oli verine. Marabel kohkus selle peale ja tõmbus tagasi. Tema ehmatus lasi uksel lahti avaneda. Tema igasuguseks hirmuks polnud liikumatu käsi ja vänge raua hais toas ainsad asjad, vaid laes varitses mingi olend. Olend oli süsimust, tema keha tilkus mingit jäledat ila, kohe kui Marabel nägi seda olendit, ilmusid olendi seest kaks helendavat valget silma, mis vaatasid teda kui läbi tema hinge. Marabel oli halvatud, ta ei suutnud teha muud kui jälgida suurt musta olendit, kes laest, otse vanni kohalt, talle vastu põrnitses. Kui olend liigutas oma pikki teravaid süsimusti jäsemeid, tuli Marabelile elu tagasi sisse ja ta jooksis. Jooksis nii kiiresti kui suutis, tagasi vaatamata.

Uuesti oma turvalise ukse taga hinge tõmbamas, olukorras, mis meenutas Marabelile vägagi eilse päeva lõppu. Enne kui ta jõudis ennast õigesti puhkama seada, kuulis ta metalseid jäsemeid mööda koridori liikumas. Marabel ei tundnud ennast siin turvalisena. Ta kiirustas alla mööda oma väikesi seinavahelisi redeleid, peatudes kolmandal korrusel. Ta kõht oli tühi. Oma uues õlakotis saaks päris palju toitu hoida. Hea tagavaraplaan, kui juhuslikult läheks nii, et tema elu siin seinte vahel ohtu seatakse. Rumala ja äreva enesekindlusega puges Marabel oma teenindusuksest kolmanda korruse labürinti meenutavatesse koridoridesse. Ta vaatas, et mitte valida sama ruumi, kus ta eelmine kord käis, vaid mingi muu ruum, kust võis toitu leida.

Marabel kuulatas ettevaatlikult ukse taga, pannes kõrva vastu ust, üritades valvsalt kuulda väiksematki heli, mis võiks toa seest kostuda. Vaikus. Ta avas ukse, veel üks tuba, mille omanik oli luku ostmiseks liiga vaene. Marabelil oli täna õnnepäev. Ta hakkas otsima endale söögipoolist, mida saaks hoida kauem kui paar päeva, enne kui tema kott oleks parasiite täis. Ta otsis ettevaatlikult kuid põhjalikult läbi kapid, kust ta tulemusena leidis paar karpi küpsiseid, kolm purki suppi ja mõned kuivikutopsid.

Kui Marabel oli kõik oma kohale tagasi pannud, suundus ta tagasi koduseina poole. Ta polnud veel vilet kuulnud, seega pidi aega olema piisavalt. Tema arvutused olid õiged olnud. Teel tagasi oma urgu ei näinud Marabel ühtegi teist hinge. Päev hakkas jäljendama nii palju tema tavapäraseid tegevusi, et ta isegi unustas varasema kokkusattumise koletisega. Õnnelikult taandus ta oma urgu ja näkitses oma küpsiste kallal. Mmm küpsiste magus maitse viis tal kohe keele alla, nii pikka aega polnud magusat süüa saanud, ainult mingid liha-klompsud ja eri värvi vedelikud.

Peale Kupleri leidu oli Marabelil väljas palju vähem teha. Ta veetis kauem aega oma urus, turvalisuses, uurides välist maailma läbi kaitseklaasi, läbi mille teda vigastada ei saa. Kupler oli Marabelli jaoks absoluutne ime, sellele sai panna oma enda parooli peale, see aitas tal näha ümbritsevaid ehitisi ilma vajaduseta välja ohtude kätte minna. Samuti oli seal pilte toidust, igat sorti maitsvast toidust. Marabelli sügavaimad unenäodki täitusid piltidega nendest roogadest, mida ta oli leidnud läbi Kupleri võrgu. Tema unistusi katkestas küll üks terav vile, maapinnalt. Tööpäev lõppes, varsti inimesed tulevad oma kodudesse tagasi. Marabel sellest ei hoolinud ja jätkas maailmaavastamisi oma mugavast-mugavast urust.

Marabel oli keset koogiretsepti uurimist, kui äkitselt lõi Kupleri holo-ekraan tumedaks, Kuplerist enam ei tulnud häält.

“K-kupler?” Marabel kokutas kõvasti, raputades oma tahvelarvutit.

“Kupler! Kas sa oled siin?!” Ta hüüatas, raputades oma arvutit raskemini. Kupler ei vastanud.

Peale mitmeid katseid erinevaid nuppe järjest vajutada vilkus Kupleri ekraan mingit sorti sümboliga, mis oli Marabelile tundmatu. Kergendunud ohkega uuris Marabel Kuplerit. Kupler veel elas, kuid ta ei olnud lihtsalt ärkvel. Marabel teadis, et peab Kuplerile sängi leidma, muidu ei pruugi ta teda enam kunagi tööle saada. Samuti nagu tema ise vajab und, ja iga suvalise põranda peal ei saa magada, oli ka Kupleril oma enda aset vaja. Marabel oli noorest põlvest näinud oma vanemaid kasutamas Kuplerile sarnaseid esemeid, seega ta teadis, et Kupler peab omas sängis laadima, energiat koguma.

Marabel viskas õlakoti ümber õla ja võttis ette suuna tagasi kolmanda korruse poole, kust ta algselt Kupleri leidis. Tema säng pidi kindlasti samuti seal toas olema. Asetades kõrva vastu seina, kuulatas Marabel koridori… vaikne, oli hea aeg välja minna. Ta avas oma ukse ja piilus ringi, ei ühtegi hinge. Nagu mitmel varasemal väljaskäigul, liikus ta ka seegi kord väga maadligi, kuigi kedagi polnud läheduses. “Parem valvas rott kui surnud rott” tuli Marabelile tema ema ütlus meelde, teadis ta seda või mitte, oli see ütlus mitu korda tema lapse elu päästnud. Marabel tundis selle üle kurja lõbu.

“See käib sellele inetule mutile vist küll vastu nina. Kukkugu ta mootoriõli tünni ja uppugu seal.” Ta kihistas endamisi.

Marabel oli jõudnud juba toani, kust ta Kupleri leidis. Ta avas ukse ja piilus sisse. Pime. Ta ei näinud endaga samas toas kedagi. Temast paremale jäi köök, toit, võib kasulikuks osutuda, kuid samas, Kupleri säng võib kuskil siin olla. Ta alustas oma otsinguid, otsides sarnast Kolmnurkset märki, mis Kupleri seljal asetses. Jõudnud oma otsingutega magamistoa äärepeale, kus Marabel nägi suurt voodit, suuremat, kui mingi muu voodi, mida ta oma elu sees näinud oli. See suutis mahutada vähemalt kuute teda ja oli kindlasti suurem kui kogu tema urg. Marabelile hakkas küll silma midagi tähtsamat, Kupleri enda säng. See oli väga sarnane Kuplerile, nagu nad kuuluksidki kokku. Peale Kupleri asetamist oma pessa, vilkus ta ekraan elusalt. Kupler oli päästetud. Marabel võttis kaasa Kupleri koos tema sängiga ja pistis nad mõlemad hoolikalt õlakotti. Ta suundus tagasi oma uru poole.

Tee peal toast välja nägi Marabel uuesti kööki, ja laua peale laiali jäetud toitu. “Natukene ekstra toitu ei tule kunagi pahaks,” mõtles Marabel endamisi, kui ta sirutas käe ühe kuivikukoti poole. Kohe kui ta käsi puudutas kotti, plahvatasid toas tuled põlema ja Marabel kuulis toa teisest nurgast samme lähenemas.

“Noo, sain su kätte sa ilge närili~...” Läheneva mehe hääl peatus, kui ta nägi, kes see “Näriline” tema toidu järel on.

Mehe silmad täitusid paanikaga, kui ta nägi Marabeli. Ta jooksis karjudes tagasi toa tagaossa.

Marabeli aeg siin toas oli otsas. Ta krabas kuivikukoti ja jooksis oma uru poole. Kohe kui ta oli jõudnud koridori, nägi ta, et tema käik uruni on blokeeritud. Teised olid kuulnud oma naabri karjeid ja tulnud asja uurima. Marabeli nähes tuli neile kõigile sama ilme näkku ja nad kiirustasid tagasi oma tubadesse. Marabel ei raisanud hetkegi ja pages oma uru poole. Esimene oma uksest väljas oli Kupleri omanik, kes karjus mingit sorti sõimeid Marabeli poole. Need polnud pooltki nii hullud võrreldes sellega, mis peale sõimusõnu tuli. Tuline kuul lendas Marabelist paremalt mööda, samal ajal kui koridori täitis relvalasu kära. Marabel ei jõuaks oma uruni. Ta pööras paremale ja andis jalgadele tuld. Tema parim valik oli joosta treppidest üles ja loodetavasti kaotada jälitajad maja peal. Kolmas korrus täitus müraga, peale seda, kui rohkem rahvast verejanu enda silmi said. Marabel kuulis veel paari tulistust oma selja taga, aga ükski teda ei tabanud.

Marabel ei teadnud, miks teda niimoodi jahitakse, kuid vahetult peale puberteeti, kui talle kasvas saba ja tema naha alt tulid soomused välja, oli nagu terve maailma kuri tema järel. Tema enda vanemad üritasid teda politseile üle anda. Nad laususid, et Marabel teeb nad väga õnnelikuks. Punaseid lippe nähes põgenes Marabel ära. Paar päeva pärast tema põgenemist hakati teda juba tänavate vahel ära tundma ja ta ei saanud enam rahus maapinnal liigelda.

Peale üheksandale korrusele jõudmist hakkas Marabel väsima. Asi oli halb. Ta kuulis ikka veel jälitajaid enda selja taga. Kas nüüd või mitte kunagi. Ta üritas avada ühte teenindusustest, see hakkas juba ennast praokile lubama, kui üks tuline kuul lendas läbi selle ukse, talle oli järgi jõutud. Vaadates vasakule, oli trepikoda täis verejanuse ja kurja pilguga üle töötanud inimesi, kellel kõigil oli mingit sorti omaenda relv. Marabel jooksis, enne kui kurja gruppi käed suutsid teda krabada. Paremale, vasakule, paremale jälle. Kuidas ta pidi neid kaotama, kui nad tal nii lähedal sabas püsisid? Äkitselt oli tema ees tupik. Tellistest sein, koos ühe aknaga. Marabel peatus hetkeks, mõeldes, kas ta saab veel tagasi pöörduda, kuid kohe, kui ta kuulis oma selja tagant samme tulemas, teadis ta, mida ta tegema peab. Ta jooksis akna poole-

Killud kõikjal tema ümber, relva lasud kui äike taevas müristamas. Marabel ei julgenud vaadata, mis peale akent oli, õnneks oli see piisavalt õrn, selleks et sellest läbi hüpata. Äkitselt maandus Marabel mingile kõvale pinnale, libe tellis. Teise maja katus! Ta avas silmad ja üllatusega leidis ennast elusana ja veelgi enam - ühes tükis. Marabel vaatas üle õla ja nägi, et ta langes umbes kaks korrust ja et too kuri kamp uurib ümbritsevaid katuseid, üritades näha, mis temast sai.

Adrenaliin tema kehas ei lasknud Marabelil tunda väsimust ja ta jooksis edasi mööda pigimustast vihmaveest kaetud märgi katuseid. Seinte vaheline elu oli otsa saanud. Peab endale uue, turvalisema kodu leidma.

Jutt: Tagasi loodusesse (Maarja Kruusmets)

Torm istus diivanil, vahtides tuimalt enda ette. Ta ei olnud oma vanaemaga kunagi kuigi lähedane olnud, kuid tema kaotamine tegi siiski haiget ega olnud sugugi hea algus uuele, 2090. aastale. Noormehe silme eest libisesid läbi pildid eelnenud hommikust, väiksest hüvastijätuteenistusest ning oma emast, keda ta esimest korda elus nii lööduna nägi. Ta raputas järsult pead, et mälestusi eemale tõrjuda, kuid need püsisid visalt tema kujutluses, nõudes jätkuvat tähelepanu.

Pikast istumisest kangena tõusis Torm diivani pehmest embusest ning astus akna juurde. Ta toetas otsmiku vastu jahedat klaasi ja vaatas alla steriilselt puhtale tänavale, saates pilguga alati kiirustavaid tillukesi elektriautosid. Kõikjal paistis vaid inimeste kätetöö, alates maheda helgiga päevavalguslaternatest, mis saabuva õhtu hämaruses juba põlema süüdati, kuni suurte roheliste kastideni, mille ülesandeks oli õhku lisahapnikuga rikastada. Kuid ei – pilku teravdades märkas Torm vastasmaja kõrgeima korruse aknalaual ka midagi hoopis erilist – punase õiega potilille, mis äratas mehes ähmase mälestuse ühest lapsepõlves kuuldud muinasjutust.

Emotsioonitust vaatepildist tüdinult pööras Torm selja akna poole ning silmitses oma korterit. Selged jooned, ülim funktsionaalsus, heledad pinnad, nappide vahendite maksimaalne ärakasutamine – üldiselt äravahetamiseni sarnane tuhandetele teistele viimaste aastate jooksul ehitatud ning sisustatud korteritele ning üllatavalt sarnane mehe enda rutiinsele ning igavale elule, kus kõik viimse detailini paigas. Ei mingit spontaansust, ei jälgegi loovusest ega iseloomust. Ainuke selgelt eristuv asi lebas keset klaasist diivanilauda rohelise, pehme, meelitavana.

Torm istus tagasi diivanile ning võttis fotoalbumi kätte. See oli ainus mälestusese, mis talle vanaemast oli jäänud. Ta libistas sõrmed üle sametise samblarohelise kaane, peatudes pikemalt kuldsetel sisse pressitud lehekujutistel. Kuidagi lohutav oli tunda pehmet pinda oma sõrmeotste all.

Aeglaselt keeras mees albumi lehti ning uuris fotodel kujutatud inimesi ning piltide alla märgitut. Ta ei tundnud nägupidi ühtki neist inimestest, kuigi mõnigi nimi pildiallkirjade seast tuli pisut tuttav ette. Fotod olid 21. sajandi algusaastatest. Naljakas üldse, et selline album säilinud oli. Tehnikaajalugu õppinuna teadis Torm, et tol ajal pildistati enamjaolt juba digikaameratega ning säilitati pilte virtuaalsetes tingimustes, mitte enam füüsiliselt. Põlvkond hiljem toimus kiire üleminek 3D-kaameratele ning viimastel aastatel kasutati üha enam tehnikat, mis lubas ülesvõtteid hologrammideks muuta, et neid saaks igast küljest vaadelda.

Paljudel fotodel oli jäädvustatud loodust, metsi, põlde, isegi ainult taevast. Taevas oligi ainuke, mida Torm ka oma silmaga näinud oli. Metsad ja põllud olid vähemalt siinmail juba ammu unustusse vajunud, kui loodus järkjärgult pidi alla vanduma üha hoogustuvale ehitustööle, mahutamaks immigrantidele kiiruga püsti pandud maju ning laienevat teedevõrku. Räägiti, et arvestaval määral oli elusloodust alles jäänud vaid Amazonase vihmametsade kanti, kuigi ka need alad olid kahanenud kriitilise piirini, ning Siberi taigadesse, kuhu keegi elama minna ei tahtnud. Lääne-Euroopa oli juba aastakümneid elusloodusevaba, kuid keegi ei tundnud sellest puudust, kuna teaduse ja tehnika arengu käigus olid inimesed õppinud ise tootma kõike eluks vajalikku ilma looduse abita. Tänasel päeval oli elavate taimede kasvatamine vaid üksikute inimeste kallis ning aeganõudev hobi, millesse enamik suhtus kerge põlgusega.

Pooled fotodest vaadatud, peatus Tormi pilk pikemalt ühel pildil, millele oli püütud umbes viieaastane linalakk tüdruk põlvitamas järvekaldal, silmad pingsalt vette suunatud. Uudishimulikult jäi meeski järvepinda silmitsema. Esialgu ei märganud ta seal midagi erilist, kuid veidi aja pärast hakkas talle tunduma, et veepind virvendab õrnalt. Ta pilgutas silmi, veendunud, et need õhtuhämaruses trikke mängivad, kuid see ei aidanud. Mida kauem ta fotot uuris, seda enam tundus talle, et vesi liigub. Äkitselt haaras teda iiveldus, maailm tema ümber tegi tiiru ning ta kaotas teadvuse.

Meelemärkusele tulles ei saanud ta esialgu silmi avada ereda valguse tõttu, mis talle otse silma paistis. Paar hetke oodanud, pilutas ta katseks paremat silma ning piilus laugude vahelt välja, lootes valgusallikat tuvastada. Kohe sulges ta silma taas ning pööras end külili, sest otse päikesesse vahtida ei olnud kuigi mõttekas. Veel enne, kui ta silmad uuesti avas, tundis ta kummaliselt pehmet pinda oma käte all. Hetk hiljem tõusis ta istukile, haarates ühe pilguga endasse nii rohelise samblavaiba, väikese metsajärve kui selle kaldal istuva blondi tüdrukutirtsu.

Torm tundis segadust endast üle pühkivat kui lainet, jättes ta sõnatuna tüdrukule otsa vahtima. Oli ju tegemist sama lapsega, keda ta vanaema fotoalbumis kohanud oli. Plikake ise paistis end väga mugavalt tundvat ning reageeris teise ärkamisele kohase uudishimuga.

„Mis su nimi on?“ küsis ta ning naelutas oma siniste silmade kelmika pilgu Tormi omadesse.

„Torm,“ vastas noormees kõhklevalt. „Kes sina oled?“

„Silvia,“ ütles tüdruk, keerutades oma heleda patsi otsa ümber parema nimetissõrme ning sikutades iseennast aeg-ajalt juustest, justkui kontrollides, kas ta ikka ärkvel on.

Naljakas, Silvia oli ka Tormi vanaema nimi. Midagi hakkas poisi kuklas justkui koitma. See lapsuke nägi kahtlaselt tuttav välja, meenutades Tormi ema noorena. Ei võinud ju ometi olla, et tegu oli tõesti tema enda vanaemaga. Ta otsustas asjas pisut selgust luua.

„Kas sa tead, kuidas ma siia sattusin?“ küsis ta katseks Silvialt. Tüdruk noogutas.

„Ma vaatasin parasjagu, ega ma järves mõnda väikest konna ujumas ei näe, ma mõtlesin endale koju konnakasvanduse teha, kui ma äkki märkasin järvepinnal pilti virvendamas. Ja see ei olnudki minu enda peegeldus nagu tavaliselt, vaid ma nägin hoopis sind diivanil istumas ja mingit raamatut vaatamas. Äkki jäid sa magama ja oleksid diivanilt maha kukkunud. Ma sirutasin oma käe välja, haarasin sinu käest kinni ja tõmbasin su kaldale. Jube imelik ainult, et sa ei ole üldse märg.“

„Kas midagi muud sulle imelik ei tundunud?“ küsis hämmeldunud Torm. „Näiteks see, et ma üldse seal järves olin?“

„Mkm,“ raputas plika pead. „Mu mamma rääkis alati, et see siin on võlujärv ning vanasti on siin igasuguseid põnevaid asju juhtunud.“

„Su mamma?“

„Mu vanavanaema,“ ütles Silvia kurvaks jäädes. „Ta on nüüd surnud ega saa mulle enam lugusid rääkida.“

„Mul on kahju,“ sõnas Torm ning üritas juttu positiivsemale teemale suunata. „Kui vana sa oled? Viiene?“

Solvumise ning uhkuse vari libises üle tüdruku näo. „Mis viiene, ega ma mõni tita ole. Ma olen kuuene!“

„Vabandust!“ pomises mees ning tegi omaette kiire arvutuse. Kui vanaema Silvia oli praegu alles kuuene, siis oli aasta 2010. Kuidas see üldse võimalik oli? Ilmselt pidi tegemist olema ühe tema eriliselt ereda unenäoga. Sellisel juhul polnud ju hullu, vaid võis asja rahulikult võtta ning vaadata, mida unenägu endaga kaasa toob.

Tundus, et Silvial sai ühe koha peal istumisest villand, ning ta hüppas püsti.

„Tule minuga kaasa!“ ütles ta käskival toonil ning sikutas Tormi käest. Noormees tõusis alistunult ning hakkas tüdruku järel mööda metsarada järvest eemale liikuma.

„Kuhu me läheme?“ küsis ta peale seda, kui nad juba sadakond meetrit vaikuses edasi olid rühkinud.

„Maasikale. Ma tean üht head lagendikku siin lähedal.“ Silvia hääletoon viitas, et tegemist on igapäevase tegevusega, kuid noormees ei saanud asjast midagi aru.

„Mida see tähendab – maasikale?“ päris ta segaduses.

„Noh, metsmaasikaid korjama. Kas sa ei ole kunagi metsas käinud? Kui vana sa üldse oled?“

„Ma tõesti pole kunagi varem metsas käinud. Kakskümmend kuus,“ vastas Torm ise kiirest liikumistempost juba pisut hingeldades. Oli sel plikal, vabandust vanaemal, parandas ta mõttes iseennast, alles vastupidavust. Tulevikus ei hoidnud inimesed end vormis mitte füüsilise koormuse, vaid rasvapõletavate masinate abil, mis füüsilist vastupidavust ei kasvatanud. Seega oli mõistetav, et rassimine läbi kohati tiheda alusmetsa noormehe võhmale võttis.

„Kakskümmend kuus!“ Silvia häälest kostis ilmeksimatult halvakspanu. „Ise oled nii vana, aga pole kunagi maasikal käinud. Mida sa siis üldse oma elus oled teinud?“

„Ühte ja teist. Seal, kus mina elan, ei olegi metsi, kus maasikal käia,“ sõnas Torm kaitsvalt.

Tüdruku häälest kostis nüüd pehmemaid noote. „Olgu siis, täna saad seda esimest korda teha. Ära karda, ma õpetan sind.“

Nad jõudsid metsast välja väikese aasa servale. Selle ületamiseks pidid nad esmalt üle saama peenikesest traadist, mis jooksis kogu aasa ulatuses, kinnitatult sõrmejämeduste metallpostide külge. Torm hakkas üht traati allapoole vajutama, kuid Silvia peatas ta kiirelt.

„Mis sa teed, hulluks oled läinud või? Seal on vool sees, ära seda puutu!“

Ta liikus veidi maad edasi, kus traat oli madalamale vajunud, ja kalpsas sellest üle.

„Tule nüüd!“ hüüdis ta ning pistis mööda karjamaad eemal paistva metsatuka poole jooksma. „Seal see maasikakoht ongi.“

Alistunult tõstis ka tema kaaslane kiirust ning hakkas metsa poole sörkima. Äkitselt tundis ta, kuidas jalg millegi pehme sisse sattus ja libises. Selle tulemuse käisid tema jalad elegantse sujuva kaarega läbi õhu ning ta kukkus sinnasamasse istukile.

Enne kui ta arugi sai, oli Silvia juba tagasi tema juures.

„Aa, sa leidsid sõnnikuhunniku,“ ütles ta mõistvalt ning sirutas käe, et Tormi üles aidata.

Mees uuris kahtlustavalt pehmet pruuni ja lehkavat ollust, mis end jonnakalt tema jalatsitalla külge kinnitanud oli. Ta nühkis oma jalga vastu rohtu, üritades saastast vabaneda.

„Mis asi see sõnnik on?“ küsis ta nina kirtsutades. Hais oli ikka päris jube. Midagi niisugust ei olnud ta omas ajas kunagi tundnud.

„Noh, puhas lehmasitt,“ lausus Silvia säravalt, viibates käega pisut eemal rohtu söövate must-valgete loomade poole. Siis hakkas ta jälle metsa poole liikuma. „Lähme nüüd, mul on kõht juba hirmus tühi.“

Torm järgnes talle sõnakuulelikult, ise mõtiskledes selle üle, mille pärast selle aja inimesed ometi taluvad neid suuri imelikke loomi, kes oma söögialadele haisvaid hunnikuid jätavad. Kaheksakümmend aastat hiljem ei tohtinud inimesed linnades mingeid koduloomi pidada, isegi mitte kilpkonni ega papagoisid. Aastakümnetega oli levinud loomakaitsjate veendumus, et lemmikloomade hoidmine kitsastes tingimustes on sama julm kui inimeste piinamine. Linnavalitsused olid sellest seisukohast rõõmuga kinni haaranud ning keelanud esiti koerte ja kasside pidamise korterites, et lahendada ühe hoobiga nii hulkuvate loomade kui tänavate puhtusega seotud probleemid. Ja nii see oligi samm-sammult edasi läinud, kuni põlvkond lapsi sirgus üles võimaluseta paitada mõnd kutsikat või mängida kassipojaga.

Oma mõtete võimuses, ei pannud mees tähelegi, kuidas nad uuesti metsani jõudsid. Ta oli tüdrukust paar sammu maha jäänud ning kiirustas talle järele, pilku hoolikalt teerajal hoides, et mitte mõne salakavala juurika taha komistada. Kui ta viimaks silmad tõstis, ei näinud ta Silviat kusagil. Mehe südame alt käis läbi külm jutt. Ise ei oleks ta siin võõras paigas midagi osanud peale hakata.

„Silvia!“ hüüdis ta. Ju kostis tema häälest meeleheidet, kuna niisama äkki, kui ta oli kadunud, ilmus plika välja temast mõne meetri kaugusel vaarikapuhma tagant, kus ta kükitanud oli.

„Mis on?“ pudistas tüdruk läbi suutäie punaste tillukeste asjade, mida ta parasjagu kahe käega suhu toppis.

„Ei midagi, ma lihtsalt mõtlesin, et sa läksid kaotsi,“ ütles Torm rahunenult. „Mida sa sööd?“

„Maasikaid muidugi. Näe, proovi ka!“

Silvia sirutas oma parema peo noormehe poole, kuid too tõmbus instinktiivselt tagasi.

„Oled sa kindel, et neid võib niisama süüa? Sa neid ei pese või midagi?“ küsis ta kahtlustavalt punaseid marju vaadates.

„Muidugi mitte! Vihm on need ju ise juba puhtaks pesnud. Ma olen suviti metsas maasikal käinud nii kaua, kui ma mäletan. Igal aastal söön neid niimoodi.“

Torm kükitas ning uuris maasikataimi. Katseks korjas ta mõned tumedamad marjad endale peopesale, kuid ei pannud neid veel suhu, vaid nuusutas enne igaks juhuks. Kui võrratult need lõhnasid! Ükski toit, mida mees varem oli söönud, polnud niimoodi lõhnanud. Ausalt öeldes ei mäletanud ta, et tema maailmas toit üldse lõhnanud oleks. Kuid maasikad lõhnasid nagu ema pai ning sõbra kallistus, sügavalt ja soojalt. Ta tõmbas veelkord kopsudesse seda hõrku aroomi, enne kui pihutäie marju suhu pani. Ega maitse lõhnale alla jäänud. Marjad olid ühel ajal nii mõnusalt magusad, kui ka õige pisut mõrud – täiuslik kombinatsioon. Nüüd sai ta aru küll, miks Silvia marjakorjamisest nii vaimustatud oli.

Tükk aega nohises kumbki marjuline oma mätta otsas ning sõi maasikaid. Lõpuks, kui Tormi selg küürutamisest juba väga väsinud oli, istus ta lähima kännu otsa, pööras näo päikese poole ning sulges silmad. Ta hingas mitu korda sügavalt sisse ja välja. Nüüd, kui ta teadis, kuidas maasikad lõhnavad, suutis ta nende aroomi suvises õhus eristada. Kuid seal oli veel muidki lõhnu, millele ta ei osanud nime anda. Mõned neist olid värsked, mõned sügavad ja vaigused, mõned joovastavad. Kokkuvõttes tundus talle, et üks õige suvi peakski niimoodi lõhnama.

Siis köitis tema tähelepanu asjaolu, et ta ei kuulnud helisid, millega igapäevaselt harjunud oli. Ei olnud seal külmkapi vaikset surinat, ventilatsiooni kohinat ega ülemise naabri muusikakeskuse tuttavat tümpsu. Selle asemel kuulis ta, kuidas tuul puulatvades sosistas, putukad oma asjatoimetusi tehes lendasid ning erinevaid viisijuppe, mida ta pidas linnulauluks. Ta justkui kuulis vaikust ning see oli võrratu muusika, mis rahustas ja uinutas. Sel hetkel tundus see parim paik maailmas, kus kellelgi ei olnud kiire ning midagi polnud tähtsamat sellest konkreetsest hetkest. Ta soovis, et see unenägu kunagi ei lõppeks.

Äkitselt hakkas tema rahulikku olekut segama mingi lendav tegelane, kelle tulek meenutas väikese lennuki oma. See tiirutas ümber tema, kuni lõpuks otsustas maanduda ta paremale põlvele. Torm uuris teda uudishimulikult. Tegemist oli umbes paari sentimeetri pikkuse hallika keha ja kahe kileja tiivaga elukaga. Ühtäkki arvas uustulnuk, et mees on sobiv lõunaoode, ning suskas oma noka läbi paksu riidekihi tema ihusse. Tunne oli, nagu keegi oleks teda väikse naaskliga torganud, ning Torm laksas automaatselt käega, et putukat tappa.

„Mis jube elukas see on, kes mind praegu hammustas?“ küsis mees Silvialt, pihk surnud ründajaga tema poole sirutatud.

„See on parm. Ma vihkan neid. Kui nad mind hammustavad, lähen ma jubedalt paiste,“ vastas tüdruk ja võttis putuka Tormi pihust. „Noh, vähemalt on neid nüüd üks maailmas vähem. Ma viin ta sipelgatele, las söövad lõunaks.“

Tüdruk suundus taamal puu all oleva suure kuhila poole. Mees järgnes talle, sügades parmuhammustust, mida tundis juba paiste minevat. Vähemalt oskab ta nüüd edaspidi nende suhtes silma lahti hoida, et mitte nii kergesti nende saagiks langeda.

Suur kuhil paistis olevat mingite väikeste tegelaste pesa. Neid sagis seal tuhandeid.

„Kas nemad ka hammustavad?“ küsis Torm ettevaatlikult sipelgate tegutsemist jälgides.

„Ei, üldiselt mitte, kui sa just neid kiusama ei lähe. Sipelgad on väga targad ja tegutsevad üheskoos, et oma pesa ehitada,“ seletas Silvia tähtsa näoga. Ta viskas surnud parmu sipelgate sekka ning vaatas, kuidas kolm nende hulgast üheskoos taevast saabunud saaki pesa sisemusse hakkasid toimetama.

Kuid Torm ei jaganud tema vaimustust. Ta tegi kokkuvõtet oma kogemustest siin metsas. Kes küll tahaks elada paigas, kus igal sammul ründavad sind hullunud putukad, kelle ainsaks sooviks on su verd imeda, ning kui õnnestub vältida elektrilööki andvaid traate, astud kindlasti haisvasse hunnikusse ning rikud oma jalanõud? Küllap oligi hea, et inimkond oli viimaste aastakümnetega arenenud sinnani, et elusloodus igapäevaelust kõrvale tõrjuti. Kaua kõige selle eluga rinda pista vähemalt tema küll ei jaksaks.

Silvia ajas end sipelgapesa kohalt püsti ja teatas: „Nüüd on mul viimane aeg koju minna. Lubasin emale, et lõunasöögiks olen tagasi.“

„Mida siis mina pean peale hakkama?“ küsis Torm ja heitis mureliku pilgu enda ümber. Olgugi tegemist unenäoga, üksi tundmatusse metsa ta jääda ei tahtnud.

„Sa võid ju minuga koju kaasa tulla, ema annaks sulle ka kindlasti süüa,“ lausus tüdruk ning asuski juba metsast välja rühkima. Mehel ei jäänud üle muud, kui talle järgneda.

Silvia vanemad võtsid Tormi hästi vastu. Ilmselt ei jäänud nad päris uskuma lugu, mille tütar neile jutustas noormehega kohtumise kohta, kuid tundus, et nad olid harjunud sellega, et nende laps ootamatuid sõpru leiab. Nii ei esitanud nad palju küsimusi, vaid kutsusid ka külalise lõunasöögilaua äärde.

Lõuna koosnes väikestest, äsja põllult korjatud värsketest keedukartulitest, praetud soolalihast, kurgisalatist ning rukkileivast. Torm oli kõiki neid toiduaineid ka varem söönud, kuid laboris toodetud toidul praktiliselt puudus maitse, mida sellele söögile küll ette heita ei saanud. Puhtad maitseaistingud vallutasid mehe meeled ning lõuna lõpuni ta suurt kellegagi ei vestelnud.

Pärast einet tutvustas Silvia isa talle nende majapidamist. Tegemist oli vana, 20. sajandi algusaastatel ehitatud talumajaga, mille ümber puuvilja- ja marjaaed ning kõrval väike maalapp oma perele vajalike aedviljade kasvatamiseks. Torm aitas peremehel ka uut puukuuri ehitada, kuigi kogemuste puudumise tõttu oli ta ilmselt rohkem tüliks kui abiks.

Õhtu saabudes süüdati maja taga asuval lõkkeasemel tuli, et varda otsas liha küpsetada. Silvia nimetas seda grillimiseks ning oli üritusest vaimustuses. Hämaruse ja valguse piiril lõkke ääres istudes avastas Torm end tulle vahtimas ning oma elu üle mõtisklemas. Kuldsetes leekides nägi ta oma eelnenud elu justkui ära põlevat. Kõik kogemused kahvatusid selle möödunud päeva, viivukese unenäo ees. Ta küsis endalt, kas on üleüldse mõtet tagasi pöörduda selle juurde, mis tundus nii võlts ja mõttetu, kui üheainsas peotäies metsmaasikates leidus rohkem päris elu, kui kogu tema kahekümne kuues elatud aastas. Aga mis küsimus see oli, ükski unenägu ei saa kesta igavesti.

„Näe, päike loojub,“ nügis teda Silvia ning asutas end mehe põlvele istuma. „Päike on punane, homme võib vihma oodata. Mulle on alati torm meeldinud, muide,“ lisas ta teemat muutes. „Peale seda on õhk nii värske ja puhas. Imelik ainult, et keegi selle oma lapsele nimeks paneb,“ ütles ta, kihistas lõbusalt ning läks tagasi oma isa juurde.

„Imelik jah, vanaema, et sa lased mulle sellise nime panna,“ pobises Torm omaette ja keeras end näoga päikeseloojangu suunas. Taevas oli triibutatud punase, kuldse ja oranžiga, mis põimusid sinise laotuse ning hallikate pilvedega kauneimaks kangaks. Mees sulges silmad ning hingas sisse sumedat õhku, milles andis tooni valgeõieline põõsas, mida Silvia ema jasmiiniks kutsus.

„Kui see ei ole tõeline, siis mis on?“ küsis Torm endalt. Ta avas silmad ning leidis end oma heledas toas diivanilt. Lõpuks oli uni otsa saanud. Kuid noormees tundis, et midagi tema sees on muutunud, teiseks saanud ja uuenenud. Ta ei olnud enam sama inimene, kes enne seda kummalist ning äärmiselt elavat nägemust.

Ta märkas põrandal lebavat rohelist albumit ning tõstis selle üles. Lehtede vahelt pudenes midagi välja ja ta kummardus seda üles võtma. Tegemist oli pisikese kilekotiga, milles paistis paar väikest kuivatatud marja.

„Metsmaasikad!“ hüüdis Torm ning ta näole ilmus suur naeratus. Ta pani fotoalbumi lauale, haaras nagist mantli ning suundus poodi lillepotti ning mulda ostma.

Jutt: Rotikuningas (Tim Hornet)

Jaam oli minu saabumise ajal peaaegu tühi. Vaid üksikud tumedad kogud andsid ühtlase aeglase vilkumisega märku enda olemasolust. Ma ei pidanud neid laevu isegi lähemalt vaatama. Need olid kaubavedajad äärealadelt - ootamas impeeriumi luba edasi liikumiseks. Selle saamine võis võtta nädalaid, kui mitte kuid. Ning kogu selle aja passisid need rändurid siin – proovides iga hinna eest oma varanatukest kokku hoida, lootuses paremale elule.

Ning just selle pärast oligi tarvis impeeriumi vastu midagi ette võtta. Nad andsid ääreala rahvale lootust, olles ise nende vaesuse põhjustajaks. See oli silmakirjalik ja jälk.

Mõnes teises olukorras võtnuks ma oma rahvaga jutu üles ning pärinuks nende kodukandi kohta – ehk jaganud isegi nodi – kuid missioon oli tähtsam. Mul oli tarvis kedagi, kes jaama paremini tundis.

Kaubavedajad suure tõenäosusega dokkimisalast kaugemale ei liikunud – see olnuks lisakulutus. Seega seadsin sammud puhkeala poole. Kui külastajaid polnud, ehk leidus vähemalt mõni töötaja, kes impeeriumit kõrgelt ei hinnanud.

„Port 5, A-tüüpi sõiduk. SEACAT-1x. Üks öö,“ teavitasin sissepääsu valvavale rauast hiiglasele.

„Kinnitatud! Relvakontroll!“

Hiiu otsaeest tõusis kiir, mis skännis mind kolme sekundiga pealaest jalatallani. „Puhas! Tere tulemast Jaam number... kuuskümmend kuus ...pardale!“ müristas hiid emotsioonitus masinkeeles. Vaid number omas ilmet ning oli kõige tipuks sisse loetud ka seksika naisterahva häälega.

„Ma tänan,“ turtsatasin omaette ja astusin edasi.

Mind tervitas suur ja kõle angaar. Lisatud vaheseinad ning robustne mööbel ei teinud ruumi oluliselt hubasemaks. Need olid enamuses laevavrakkide jäänustest: siin sein X-Blasteri tiivast; seal kasutatud Corvett 334 turvauks; ventilatsioon näis põhinevat D kategooria Galleoonide juppidel, lett meenutas Apolloni kaptenisilda... neid võis lugema jäädagi.

Vangutasin pead.

Pahaks ei saanud seda panna. Eks kasutati mida oli. Impeeriumi rahastus siia ei ulatunud ja eraomandis jaamad teistmoodi hakkama ei saanud. Kuid ikkagi, see oli kole ja kõle. Pealegi, kas polnud puhkeala mitte selleks, et visata jalad seinale ja kosuda pikast laevas passimisest? Kuid siin istusid sa kohe mitmes korraga.

Tundsin, kuidas mu keha läbistasid külmavärinad.

Stiil ja ilu polnud kosmoses tähtis ning siin polnud vist ka temperatuur. Kui rahvast oli murdu, võis neist ju piisata, et metallist angaari soojana hoida. Ma olin üksi ning siin oli kõle kui kosmoses.

Leti kõrval ootas külalisi kuhi tekke külma leevendamiseks, kuid nende kasutamine oli omaette risk – mõned liigid, nagu nurgid, võisid jätta üsna karmi lõhnabuketi või isegi midagi veel hullemat.

Räägitakse, et kosmoses pole ei ööd ega päeva, sest ega kõik ju päikese järgi käia saa – eriti veel, kui see päike istub kusagil teises tähesüsteemis. Kuid igal kohal on siiski oma aeg: tipptegutsemine ning vaikelu. See siin oli viimane. Isegi baaridaam oli magama ära läinud ja jätnud vana vuntside ja mitme parandusega Drink-Bot’i enda eest tegutsema.

„Mida teile?“ säristas too ekraani vilkudes, kui ma leti ääres istet võtsin. Vuntsid ei teinud robotit inimlikumaks, pigem muutsid need aegunud tehhi veel rohkem naeruväärseks.

„Mida on?“ uurisin, tõmmates hõlmad koomale. Mõte tekist hakkas aina rohkem meeldima.

Justkui minu mõtteid lugedes liigutas miski end suure kattekuhja all. „Ta võtab sama mis mina! Hõkk... minu arvel.“

Drink-Bot lasi teksti üle ekraani. „Arvutus tehtud. Alles jäänud krediit miinus null koma kuusteist. Ootan häälkinnitust.“

„Mjäu!“

„Häälkinnitus vastu võetud.“ Bot hakkas jooke välja valama. See oli roheliselt helkiv ja tugeva terava lõhnaga kraam.

„Õrrrähhhh lase hea maitsta, saad seest soojaks,“ kostus kuhja alt hääl. „Mul läheb hetk.“ Kogu sirutas end üht ja teist pidi, siis paistis katte alt karvane ja terav kõrv ning siis ka teine.

„Kzinn!“ Käsi otsis automaatselt laserit mida polnud - relvaluba jaamal jättis märke logidesse ning seda tuli vältida.

Kaslane tõusis täies ulatuses püsti, lehvitas keebiks seotud tekki, paljastades värvikireva riietuse selle all, ning tõstis uhkelt küünistes käe. „Mina olen rotikuningas!“

Mitu minutit oli ruumis kuulda vaid ventilaatorite undamist. Siis kehitas karvane võõras õlgu, võttis leti ääres istet, tõstis küünistes käpaga pitsi ja kulistas selle sisu hetkega alla.

„Sa oled ju kzinn?“ uurisin uuesti. See rass oli tuntud oma sõjakuse, rammu ja reeglite poolest. See tegelane siin oli aga pigem naeruväärne kui midagi muud. Kuigi jah, ilmselgelt oli ta kassi moodi.

„Mis vahet seal on?“ sõnas lahke joomakaaslane. „Mau on nimi.“

„Mau?” Aina jaburamaks läks. Kui see siin oli tõesti kzinn, oli ta ilmselgelt peast põrunud.

„Mau jah.“ Ta silmitses jooki minu ees. „Kui sa seda ise ära ei joo, siis ega ma ära ei ütle.“

Kummutasin joogi Mau meelehärmiks kiirelt alla. Tal oli õigus, see tõmbas tõesti seest soojemaks. Kaslane ohkas pettunult – justkui unustades, et ise ta selle joogi ennist pakkus.

„Kuule Mau, kas sa tunned seda jaama?“ Ta võis ju olla püstihull, kuid mitte kõigil ei lubatud jaamas krediidiga miinusesse minna. Ta pidi seda kanti tundma ning ehk oli isegi neile mõned teened osutanud. Pealegi keda teist oli mul kiiresti võtta? Drink-Bot? See oli piisavalt vana tehh, et suutis tegutseda vaid jookidega – muuks mälumahtu ei jätkunud. Raudhiid? Ka sellega oli sama probleem.

„Tunnen,“ sõnas kzinn. Ta tõmbas keelega üle oma karvase käsivarre ning proovis sellega karvu silme eest eemale siluda. „Nagu oma nelja käppa. Mjäu.“

Täitsa lõpp. Muidugi räägiti kzinnidest nende selja taga kui kassidest, aga keegi ei julgenud seda nende silme all teha. Emiraadid, kus kzinnid elutsesid, nalja ei mõistnud.

Kuid siin rääkis üks neist sellist jama... ja käitus nagu…

Samas...kedagi teist võtta ei olnud.

Kuid masinlik joogipakkuja asus hetkel liiga lähedal, et asjadest rääkida. Isegi kui see oli ainult masin, oli tal võimalik vestlusi triggeri peale salvestada.

Võtsin vöölt kommunikaatori, lülitasin välja ja asetasin letile, lootes et Mau saab vihjest aru.

Kaslane haigutas, paljastades teravate kihvade rea. Siis kiikas silmanurgast letile.

„Bob, anna privaatsust.“

„Privaatsus kümme ühikut. Negatiivne krediit suureneb. Kas jätkata? Ootan häälkinnitust.“

„Mjäu,“ sõnas kzinn.

„Vastu võetud,“ kinnitas Bot. „Kas soovite enne privaatsust midagi tellida?“

Kzinn vaatas mulle uurivalt otsa. Rottide kuningas tahtis andamit, jah?

„See kraam, mida enne jõime...?” uurisin.

„Laika,“ aitas Mau kaasa.

„Palju pudel maksab?“

„Kümme ühikut.“

Või et sama palju kui privaatsus? Noh, miinusesse see mind ei ajanud, aga ikkagi korralik väljaminek.

„Üks pudel Laikat.“ Lükkasin deniirid letile.

Drink-Bot-Bob korjas vilunud liigutusega raha kokku ning pani letile rohelisest klaasist ja koera pildiga pudeli.

Kzinn muigas.

„See on kõik, Bob.“ Drink-Bot noogutas ning kadus. Kaslane haaras pudeli. „Koerad mulle väga ei meeldi, aga näe sel siin pole vigagi.“ Hetkega oli pudeli kork maha keeratud – võinuks ju arvata, et pikad küünised tegid selle keerulisemaks, kuid ilmselgelt oli ta vilunud.

„Mjäu, mis sul vaja on?“ uuris kzinn peale korralikku sõõmu.

„Midagi ei lindista kuskil?“

Kaslane raputas pead. „Kui just keegi siin tekihunnikus...“ Ta andis haisvale hunnikule tagumise käpaga. „Pole kedagi.“

„Impeeriumi lutikad?“ sosistasin vaikselt.

„Ei jää selles külmas ellu.“ Ta võttis järgmise sõõmu ja vaatas pudelit. „Oh, miks nad neid suuremaid ei tee.“

Kzinnid olid tuntud oma vastupidavuse poolest. Nende maal kasvatati vürtsi, mis tekitas teistel rassidel sõltuvust, kuid võimendas kohaliku rahva vastupanuvõimet ja jõudu. Loogiliselt ei saanud ka alkoholil olla sama mõju, mis inimesele.

„Mul on sõbrad, kellel oleks tarvis kohta, kus korra peatuda ja paak täita.“

Kassi kulm tõusis püsti. „Jaamas on ruumi.“

„Sellega on natukene keeruline lugu.“ Eks sai ka kzinn, isegi kui püstihull, aru mida see tähendas. Tegemist oli ilmselgelt kas piraatide, tagaotsitavate või impeeriumi vastastega. Jaam oli küll erapooletu, kuid kes siis ütles ära väikesest vaevatasust. Pealegi oli osade isikute puhul jaam kohustatud võime teavitama – see polnud kellegi jaoks meeldiv.

„Arusaadav,“ sõnas kaslane ja ajas end püsti – tema saba ärevalt vonklemas. „Tuled?“

Noogutasin kinnituseks ja ajasin end püsti.

„Sinu vidin,“ täheldas kzinn.

„Õige!“

Haarasin letilt kommunikaatori ja lükkasin vööle tagasi.

Mau juhtimisel liikusime mööda tühjadest magamiskambritest ning pimedast dokkimisjaamast, kus varjudes vilgutasid hiiglaslikud laevad oma igatsust täis silmi.

„Kaua nad juba siin on olnud?“ ei saanud ma küsimata jätta.

Mau sügas kõrvade vahelt. „Kaks, võibolla kolm kuud.“

Raisk. Selle aja peale võisid reisijad juba ammu hullunud olla. Sõita kosmoses kolm kuud oli üks asi, kuid lihtsalt ühe koha peal passida. Isegi kui söögi pärast ei pidanud muret tundma, oli see kurnav.

„Armetud kujud,“ lisas kaslane. „Samas... igaühe valik, mis oma eluga ette võtab.“

Surusin hambad risti. Oi kuidas ma võinuks sellele kõutsile rääkida äärealade raskustest. Samas ajas mind oluliselt rohkem vihale see, mida ma ei tahtnud tunnistada. Raisk. Tal oli õigus. Need kaupmehed olid armetud. Keegi kurat ei käskinud sul reeglitest kinni hoida ja paigal passida. Jah, loaga oli niipalju lihtsam impeeriumi aladel liigelda, kuid ka ilma selleta sai hakkama. Mitte küll suurepäraselt, sa pidid tihti liikuma kui kummitus, kuid see oli ikka parem kui kusagil jaamas passida ja surnuks nälgida.

„Khm!“ Mau köhatus tõmbas mu mõtetest välja. Ta oli kangutanud üles ühe dokkimissilla rauast plaadi. „Shiin on natuke khitsas, aga phärast on jälle vhabam.“

„Selge.“ Ronisin alla. Mau järgnes kiirelt ja võttis juhtimise üle.

Meie tee viis läbi kivist ja roostetavast rauast käigu, peakohal erinevad torud, kaablid ning lõõrid. Seintelt kumamas hämar püsivalgus. Suure tõenäosusega oli see käik kohalike töötajate tarvis. Mõnes korralikumas jaamas oleks taustateed ka kaitstud olnud, kuid mitte siin, kus vaevu töötajaid leti taha jagus.

„Pärris dokkimise kohaks shee tehtud pole,“ sõnas kzinn peagi, tema hääles kummaline nurrumine. „Khuid ajab assja ärra.“

„Mis see siis on?“

„Shellega phüütakse igasugu kosmose kraami, mis lähhedussse satub – kõike mhidda annab kasutada.“

Olin sellist sisendit ka varem kohanud. Sinna saabuv kraam läks enamasti jaama või koloonia parandamiseks ning sealt ka hüüdnimi „kõht“. See oli koht, kust pääses ilma sekeldusteta kiirelt igas suunas edasi. Kuid midagi orgaanilist sealt siseneda ei saanud.

„Kas puhastussüsteemid pole mitte lukustatud?“ uurisin. Dokkimiseks oli see ju hea koht küll, kuid kõhtudel olid enamasti bioloogilise aine kiiritajad, et kosmosest mõnda haigust ega jama kogemata kaasa ei saaks. See oli ainus kõhu kaitse, kuid sellest oli rohkem kui küll.

„Mhaanuaalshed,“ nurrus kass ja muigas laialt.

Siis oli tegemist ju suurepärase kohaga. Sellega oli hästi. Kuid kzinn hakkas aina enam naeruväärseks muutuma. „Mis värk sul selle kass olemisega on?“ ei suutnud ma enam end vaos hoida.

Mau turtsatas. „Olhed sa kunagi mhõelnud, miks khõik kzinnid khäituvad nagu oleks neil laser kukhlas?“ mõtiskles ta valjuhäälselt, uurides elektrikappi. Ta lükkas terava küünega paar hooba üles ja sammus edasi. Siin olid mõned lambid puudu, seega polnud mitte lihtsalt hämar, vaid pime, kuid teda see arvatavasti ei häirinud.

„Olhed sa kunagi mhõelnud, miks kzinnid nii nhärvi lähevad, khui neid khassideks nimetatakse. Mhina mõtlesin vhälja. Jah. Sa ei usu, khui mha sheda shulle üthlen.“ Ta kihistas omaette naerda.

„Khas sha khujuthad ette. Nad kõik onghi khassid. Eih taha sheda lihtsalt thunnistada. Khuidas saab üks himpeerium töötada, khui seal on ainult kassid. Oled sha kunagi näinud khasse koostööd thegemas? Eih. Vhot! Ainus lahhendus on rheeglid jha tunneh, et laser sihib kuklasse.“ Ta naeris käredalt, astus väikesesse juhtimiskambrisse ning käivitas arvuti, mis undamise saatel tuure sisse võttis. Ruumis oli pime – ekraan ainsaks valgusallikaks.

„Mha leidhsin lihtsalt oma sisemise khassi jhälle üles.“ Ta võttis lonksu Laikat.

Ahah? Sassis mis sassis, kuid see polnud minu asi, niikaua kuni töö sai tehtud.

Kzinn keeras end näoga ekraani poole ning klõbistas klaviatuuril. „Lhuuk on lahti. Puhastussüsteemid mhaas. Vhäljas on phunane hoiathusthuli, mille järghi tullha.“

„Selge.“

Võtsin vöölt kommunikaatori, sisestasin koordinaadid ja juhised ning panin need teele. Kohe tuli ka kinnitus. „ETA 7 minutit,“ sõnasin nii, et Mau kah kuuleks ja lükkasin masina vööle tagasi.

See kõik oli läinud libedamalt kui ma ootasin. Keegi, kes tundis jaama, oli juba justkui ootamas ning tahtis selle eest... Oot, aga ma polnud midagi pakkunudki. Ta lihtsalt juhatas mu siia, kuid tasu oli kokku leppimata. Kindlasti ei teinud ta seda pudeli joogi eest. Eriti pudeli, mis oli nüüdseks peaaegu tühi.

Samas töö oli juba tehtud. Sellises olukorras tasu teema üles tõmmata tundus eriti jabur.

„C khategooria lhaev,“ nurrus kasslane ekraani jälgides. „Shee on vähemalt 800 krediiti khui mitte rohkem.“

„Kaheksasada? Seda on liiga palju!“ tõstsin endalegi ootamatult häält.

„Ei, pighem ishegi vähe. Laev on heash khonditsioonish,“ sõnas kaslane, jälgides lummatult ekraani.

Äkki tekkis mul hirm. Proovisin kommunikaatori järele haarata.

„Othsid sheda?“ uuris kass, hoides demonstratiivselt kastikest käes. Kuidas oli ta selle mu vöö pealt saanud? Ma olin küll ju tema kõrval, kuid Mau mõlemad käpad olid klahvidel.

Kaslase saba liugles üle mu käsivarre.

Raisk! Ehmatusest võtsin paar sammu tagasi.

Midagi kõva ja ümmargust jäi parema talla alla ning lennutas mu klirina saatel selg ees vastu seina. Valusalt. Väga valusalt. Pilt hakkas silme ees virvendama. Seljast voolas midagi sooja otse skafandrisse. Surusin käe selja taha ja tõmbasin välja verise rohelise klaasikillu, millel veel küljes tükk Laika sildist.

Seina ääres paistis veel üle kümne tühja pudeli.

Aga miks ometi?

Mulle meenus jaama puhkeruum ... siis tundsin küüsi oma kaelal.

Pildil larbitegelane Mau. Pildi tegi Aapo Reitsak

Jutt: Salvestuspunkt (Maniakkide Tänav)

Üllar hiilis vastase baasile võimalikult lähedale ning jäi tiheda sarapuuvõsa varju lebama. Ta pidi olema väga ettevaatlik, sest tulnukate tuumamoonaga varustatud mitmelasulist raketiheitjat valvas päris kõrge tasemega sõdurite rühm. Üllari hiilimine oli küll päris hea, kuid vastase valvurite Tähelepanelikkus oli veel kõrgem ja tema pihta avati tuli. Täpsed olid nad raiped ka, kohe esimene valang kõrvetas ta kergesse kaitsevesti paar auku.

-12 elupunkti

Neli aastat tagasi olnuks säärane tabamus surmav, kuid nüüd oli ta 194-da tasemeTemporoloog ja tosina punkti kaotus oli tema pooletuhandelise eluhunniku juures kõigest kirbuhammustus. Kehv lugu oli see, et nüüd elustusid ka kõik teised kaitsesüsteemid ja tema pihta hakkas lendama nii laserite kui automaatgranaadiheitjate moona, mis tegid kõik kokku juba palju rohkem kahju. Üllar Seisatas aja.

Aeg on seiskunud 60ks sekundiks

Laserkiired ja granaadid peatusid õhus, plahvatus tema kõrval tardus, selle leegid, metallikillud, sarapuutükid ja mullakamakad moodustasid terava okkalise põõsa, mis oli valmis surnuks torkama ja rebima igaüht, kes tema laienemise teele jääb.

Aega raiskamata sööstis Üllar edasi vastase positsioonide poole, tõmbas kabuurist püstoli ja tulistas möödaminnes igat ettejuhtuvat sõdurit lõhkekuuliga pähe ning lisaks sellele pillas teise käega nende jalge ette granaadi. Nii kõrge tasemega tegelasi kõigest pähelasuga juba ei tapa, olgu või lõhkekuul, kuid see lõi nad mõneks sekundiks uimaseks, kuni granaat lõhkeb.

Enne kui aeg uuesti edasi liikus, varjus Üllar ühte tühja soomukisse. Väljast kostsid plahvatused ja tulnukate üllatus- ning vihakarjed. Üllar surus püstolisse uue salve ja jäi ootama, kuni tema võime taaskasutus uuesti aktiivseks muutub. Ta oli vastaseid alahinnanud, isegi juurde lisatud granaat ei tapnud neid. Loodetavasti ei taipa vastased teda senikaua siit otsida ja loodetavasti ei saa nad üldse aru, mis toimub. Temporolooge oli algusest peale vähe ja nüüdseks neid peaaegu polnudki, vähemalt Üllar oli kaotanud kontakti kõigiga, keda ta tundis ja enamusel juhtudest selle tõttu, et nood olid hukkunud.

See oli neli aastat tagasi, kui tulnukad Maale saabusid ja inimestega kontakti võtsid. Võõraste kosmosetsivilisatsioonide olemasolust teati ja neid jälgiti juba ka varem, kuid inimeste tehnika ei võimaldanud nendega ühendusse astuda või nende kodumaailmu kindlaks teha. Neli aastat tagasi oli maalaste tehnika viimaks nii kaugele arenenud, et tulnukatega saadi esimest korda suhelda. Nood tervitasid inimesi uuele arengutasemele jõudmise puhul ja küsisid, kas inimkond liitub ülegalaktikalise mänguga. Arvates, et „mäng“ on lihtsalt sõnakujund või tõlkeviga ja selle all peetakse silmas galaktikaühiskonnaga liitumist, vastas maalaste esindaja – „jah“.

Ohutaju: vastane jälgib sind

Üllar võpatas. Kuidas nii? Ta oli ju soomukis üksi, kõik luugid kinni ning keegi ei näinud teda siia sisenevat? Ükskõik, igatahes ta oli avastatud ja pidi tegutsema. Mõni siinne tegelane pidi omama vastavat võimet, mis lasi tal vastaseid välja nuhkida. Üllar ronis kärmelt soomuki tornilaskuri istmele ja haaras kerge laserkahuri käepidemest. Käepide oli ebamugav, kuna oli mõeldud hoidmaks lõugadega, kuid sellega oli Üllar juba harjunud. Palju raskem oli harjuda oraga istmiku all, mida nad kasutasid seljatoe asemel. Ta avas ellu jäänud tulnukate pihta tule, kuigi need olid nii hästi varjunud, et tabavus praktiliselt puudus, kuid vähemalt hoidsid nad end eemale. See oli hea, sest muud ta ei vajanudki, ajamanipulatsiooni taaskasutuseni oli jäänud veel kümme sekundit, seni tuli vastu pidada. Ühe lähedal seisva sõsarsoomuki tornikahur pöördus ootamatult tema poole ja Üllar jõudis tolle veel viimasel hetkel sulametalli hunnikuks muuta.

+100 kogemuspunkti

Kõik need viimased sekundid kõmmutas Üllar soomuki ümber olevaid vastaseid ning tema arvele laekus kogemuspunkte veel ja rohkem, kui ta oleks osanud loota. Selgus, et seda sai ka vastasele olulise varustuse hävitamise eest. Kui Aja seiskamine jälle võimalik oli, selgus enne, kui ta seda kasutada jõudis, et ühte vastast polnud ta siiski näinud. Tema soomuk plahvatas.

Sa surid.

Kas aktiveerida salvestuspunkt?

Loomulikult.

2.

Üllar hiilis vastase baasile võimalikult lähedale ning jäi tiheda sarapuuvõsa varju lebama. Seekord vahetas ta enne siia tulemist vahepeal teenitud kogemuspunktid Jõgeva relvakaubitsejate juures ühe väiksema relvastatud drooni vastu. Ta andis droonile käsu rünnata baasi teiselt poolt ja tõmmata tähelepanu endale. Ühtlasi hankis ta endale ka veidi võimsama relva. Ta oli vastaseid alahinnanud ja ei saanud lubada, et nood elavad tema esialgse rünnaku üle. Baasi teiselt küljelt hakkas kostma rakettide plahvatusi ja kuulipildujatärinat. Droon oli kohale jõudnud. Oodanud veel mõne hetke, hakkas ka Üllar edasi roomama.

Hiilimine paranes ja on nüüd 137

Pärast seda kui inimesed vastasid „jah“ ja nad „integreeriti“ ülegalaktikalisse mängu, leidsid kõik muud vääringud kiiresti oma lõpu ja maksvusele pääsesid süsteemi poolt virtuaalsena jagatavad kogemuspunktid. Neid oli võimalik teenida mängu poolt genereeritud ülesandeid täites, vastaseid tappes ja sajal muul moel. Kogemuspunktide eest sai igaüks tõsta oma taset, muutudes tugevamaks, kiiremaks ja osavamaks ning avades endale võimaluse arendada teatud oskusi kiiremini edasi. Oskusi päris nullist osta ei saanud, need pidi vastaval alal tegutsedes välja teenima. Üllar tegeles enne Mängu Integreerimist aja fenomeni interdistsiplinaarse uurimisega. Seepärast määras süsteem talle mänguga ühinedes klassiks Temporoloog ja tema klassi unikaalseks oskuseks oli Ajamanipulatsioon, millest hargnes edasi hulk erioskusi.

Ühinemine mänguga käis nõnda lihtsalt, et see tuli kõigile šokina. Niipea kui inimkonna esindajad olid vastanud mängukutsele „jah“, ilmus kõigi inimeste silme ette kiri, mis teatas, et nad on integreeritud ülegalaktikalisse mängu ja neil on üks aasta puutumatust teiste mängufraktsioonide poolt. Kõik, rohkem mitte mingit õpetust ega selgitust, mis mäng see on, kuidas see käib, kes on teised fraktsioonid ja mis saab siis, kui nende puutumatuse aeg lõpeb. Selle kõik pidid nad ise leiutama ja käigupealt õppima. Maailm sõna otseses mõttes plahvatas, kuid õnneks ei olnud see siiski tsivilisatsiooni kollaps, nagu kõik maailmalõpu kuulutajad kohemaid huilgama kukkusid. Kõik läks esialgu edasi üsna sama moodi nagu enne, ent nüüd sai igaüks täpselt ja numbriliselt teada kui Tark, Kiire, Osav jne. ta parasjagu on ja sai oma oskuste edenemist jälgida.

Ohutaju: vastane jälgib sind

Üllar Seisatas aja.

Ajamanipulatsioon paranes ja on nüüd 300

Viimaks ometi! Üks kriteerium, nii hädavajalik tema missiooni õnnestumiseks oli täidetud.

Nagu selgus, siis oli õigus teadlastel, kes olid arvanud, et universum on vaid simulatsioon ja oma „jah“-sõnaga andis inimkond nõusoleku, et nende kohta käivaid sätteid muudeti. Iseenesest ei olnud see sugugi halb otsus, kui neid oleks sellest ette teavitatud ja antud võimalus läbida ka mingi õppetsükkel. Kuid seda ei võimalust neile ei antud ja aasta pärast, kui inimkond oli vaevalt oma uue olukorraga harjuma hakanud, ründasid neid tulnukate hordid. Mitte väga kõrge taseme omad, sest nagu inimkond hiljem sõjavangidelt teada sai, olid nad, nende keskmise taseme suurust arvestades, määratud algajate tsooniks. Kuid sellest hoolimata pühiti pool inimkonnast esimeste rünnakulainetega minema ja nad olid selgelt kaotaja pool.

Sel korral plahvatasid vastaste pead nagu melonid, kui ta oma suurekaliibrilisega pähelaske tegi. Tänu sellele õnnestus tal baas peaaegu vallutada, kuid kahjuks siiski vaid peaaegu. Bossi asukoht õnnestus tal alles pika otsimise peale kindlaks teha, selle, kellel oli võime avastada baasis redutavaid vastaseid ja nagu Üllar nüüd päris selgelt kindlaks tegi, siis ka võime õhkida distantsilt enda leeri sõidukeid. Boss oli lasknud endale baasi alla päris kenakese punkri kaevata ja redutas seal, juhtides telepaatiliselt oma alluvaid ja saatis punkrist välja aina uusi robotsõdalasi. Polnud midagi teha, Üllar pidi punkri vallutama, et oma missiooniga ühele poole saada. Kahjuks oli bossi Kaitse nii kõrge ja elupunkte nii palju, et isegi oma uue relvaga ja drooni abiga ei suutnud Üllar tema vastu midagi ette võtta. Boss temaga aga küll.

Sa surid.

Kas aktiveerida salvestuspunkt?

Selge see.

3.

Salvestuspunkti loomine oli küllalt energiamahukas ettevõtmine ja seepärast pidi hoolega valima, millal ja kus seda teha, sest järgmise korra jaoks Energia kogumine oli Heraklese vägitöö. Seegi oli Temporoloogi erioskus. Veel nii mõnedki teised klassid said vähesel määral ajamanipulatsiooni oskusi kasutada, kuid vaid Temporoloogid suutsid luua salvestuspunkte ja muutuda seeläbi põhimõtteliselt surematuteks. See oskus avanes alles 150-dal tasemel ja enamus temporolooge ei vedanud kas välja nii kõrge tasemeni, jäädes alatiseks kuskile esimese saja piirimaile pidama, või hukkusid, sest peale sajandat taset andis kogemuspunkte vaid reaalne lahingukogemus. Üllar oli enda teada inimkonnast ainus, kes oli sellega siiani hakkama saanud.

Kui ta oli pärast pikki ja vaevarikkaid aastaid suutnud luua oma esimese salvestuspunkti, nuttis ta kergendusest terve öö ja ühtlasi leinas ka kõiki oma langenud kaaslasi. Kuid surematusel oli ka oma pahupool, kohutavalt tüütu aina ühe ja sama jama läbielamine. Sellel oli siiski ka kerge boonus – surres ja uuesti alustades säilisid kõik vahepeal teenitud kogemuspunktid.

Seetõttu oli Üllaril nüüd kaks korda rohkem kogemust kulutamiseks, kui enne ja seekord sai ta endale lubada korraliku relva, sellise, mille hammas hakkas ka tulnukabossile peale. Jagus ka drooni jaoks ja kuna eelmine kord oli drooni korraldatud diversioon igati edukaks osutunud, kordas Üllar oma eelmist rünnakuplaani.

Ta hiilis vastase baasile võimalikult lähedale, jäi tiheda sarapuuvõsa varju lebama ning andis droonile käsu rünnata baasi vastaskülge. Kui sealt hakkas kostma droonilt lastavate rakettide plahvatusi ja kuulipildujatärinat, hakkas Üllar edasi roomama.

Seekord sai ta hakkama.

+14500 kogemuspunkti

Bossi tapmine, kuigi üks suur valu ja vaev, tasus ennast ära ja tõi päris head kogemustulu. Ta leidis bossi asjade hulgast paar päris head tulnukavidinat nii maha müümiseks kui ise kasutamiseks ja kinnitas need oma lahingturvisele. Oh, küll oleks hea, kui saanuks nüüd luua uue salvestuspunkti. Kuid ta energia oli otsakorral, sest enda siia välja võitlemine oli kulutanud kõik ta varud. Seepärast ei tasunud väga kaua viivitada ja võitu nautida, vaid asuda kohe oma põhimissiooni kallale. Selleni oli loodetavasti veel vaid üks samm. Ta asus tulnukate tuumaraketiheitja juurde ja valis sihtmärgid – kõik Eesti linnad. Tai lootis, et sellest peaks piisab.

Ohutaju: vastane jälgib sind

Mida? Ta pöördus ja tema kiivrivisiirile joonistusid kümmekonna kilomeetri kaugusel olevad kiiresti lähenevad punased täpikesed, vastaste ründedroonid, abivägi tema poolt hävitatud ja hõivatud baasile. Need droonid ei olnud sellised kärbsemustad nagu Üllar oli endale ostnud, vaid korralikud lahingumasinad. Nende laserid tuhastasid ta enne, kui Üllar jõudis öelda A või B või raketid teele saata.

Sa surid.

Kas aktiveerida salvestuspunkt?

No teeme ära.

4.

Seekord ei hakanud ta bossi puistamisele aega kulutama ja saatis raketid teele kohe, kui tulnukate baas tema käes oli. Seejärel kargas ta viimasesse terveks jäänud soomusmasinasse ja kihutas droonidest eemale nii kiiresti kui masin võimaldas. Kahjuks ei arvestanud ta sellega, et Jõgeva asus tulnukabaasile nii lähedal, et sealne tuumaplahvatus pühkis minema ka Üllari koos tema soomukiga.

Sa surid.

Kas aktiveerida salvestuspunkt?

Jah, jah, jah, kurat võtaks!

5.

Seekord peitus ta droonide ja tuumaplahvatuse eest tulnukabossi punkrisse ja ta jäi puhkenud apokalüpsises ellu.

+90 500 000 kogemuspunkti

Seekord ei kavatsenud ta oma kogemuspunkte tühja-tähja peale kulutada, vaid pani selle kõik tasemete tõstmiseks.

+1 tase

+1 tase

+1 tase

+1 tase

+1 tase

+1 tase

Oled tasemel 200!

Sinu Temporaalenergia varude maksimum on suurenenud!

Eeltingimus temporoloogi oskuste edasi arendamiseks on Ajamanipulatsiooni oskus 300.

Sinu Ajamanipulatsiooni oskus on 300.

Palju õnne! Unikaalne võimalus! Temporoloogi tasemel 200 avaneb sulle võimalus arendada oskus Aja seiskamine edasi Ajahüppeks. Kas soovid seda teha?

Ta soovis seda teha ja samal hetkel, kui süsteem teatas, et ta on omandanud Ajaloolise ajahüppe oskuse ja et tema suurenenud Temporaalenergia varu lubab tal teha ühe sellise hüppe, valis Üllar aja neli aastat tagasi ja hüppas.

6.

Integratsioon jäi ära. Ta jõudis õigeks ajaks inimkonna esindajateni, kes pidid langetama otsuse, kas jah või ei, ja hoiatas neid nende otsuse tagajärgede eest. Inimkond vastas mängu kutsumisele eitavalt ja nad jäeti rahule, kuid neid paluti mängus olevaid tsivilisatsioonidega mitte kontakti võtta enne, kui nad on valmis mänguga liituma. Maa juhtivad tegelased leidsid, et ilmselt tasuks mänguga varem või hiljem liituda, kuid mitte enne, kui on tehtud korralikud ettevalmistused ja kõik inimesed on tulevikuvõimaluste ja ohtudega korralikult kurssi viidud ning on paika pandud üldine strateegia, kuhu suunas asuda fraktsioonina arenema. Üllari teadmised ja oskused olid selles hindamatuks abiks. Eriti suureks abiks oli, et Üllar tõi läbi ajahüppe kaasa kõik oma teadmised ja mis mitte vähem tähtis, ta oli endiselt mängus, kuigi tema tasemed oli nullitud algusesse.

Kui inimkonna helgemad pead selle üle arutasid, siis jõuti üsna ühesele järeldusele, et kõik eelnev, mille Üllar läbi elas, oligi tutorial ja võis vabalt juhtuda, et kui inimkond seekord mängu lülitub, siis uut Ajaloolist hüpet Temporoloogid 200-dal tasemel enam ei saa. Nüüd liitub inimkond juba hard core-režiimis.

Ainus, mis Üllarit vaevama jäi oli mõte, mis saanuks inimkonnast siis, kui tal ei oleks õnnestunud oma Ajaloolist hüpet teha. Kas nad oleksid kaotanud juba enne, kui alustasid?

Jutt: Kevad Tõldres (Joel Jans)

Katekismuse tundi vihkas Maidel kõigist tundidest kõige rohkem. Probleem polnudki seejuures niivõrd aines endas kui õpetajas. Piiblilugu andis köster, kes pidas seda kõige tähtsamaks aineks ja häda sellele, kes ei suutnud tekste pähe tuupida. Patustanut ootas terve rodu karistusi, alates lisatükkidest ja teiste lastega mängukeelust ning lõpetades peale tunde jätmisega.

„Aga Joona tahtis põgeneda Issanda palge eest Tarsisesse; ta läks alla Jaafosse ja leidis laeva, mis oli Tarsisesse minemas; ta andis sõiduraha ja astus peale, et minna koos nendega Tarsisesse, Issanda silma alt ära. Ent Issand tõstis merel kange tuule, nõnda et puhkes suur torm ja näis, et laev hukkub,” luges ta parasjagu tähtsal ilmel piiblist ja Maidel mõtles endamisi, et köster nägi oma töntsaka kere, musta kuue ja väikese sokuhabemega välja nagu vanapagan. Isegi ta kiilast läikivat peanuppu ääristav juuksepärg meenutas õige nurga alt pisut väikesi sarvenukke. Vaid saba oli puudu.

„Aga Issand saatis ühe suure kala, et see neelaks Joona. Ja Joona oli kala kõhus kolm päeva ja kolm ööd,” jätkas Köster ja see kirjeldus tuletas Maidelile meelde tahvli all peidus oleva raamatu pealkirjaga „Meremadu, ehk Kaheksakümmend tuhat wersta wee alt läbi”. Selle viimasel lehel oli pilt suurest hambulise suuga mereelukast ja Maidel ei suutnud vastu pidada. Ta tegi raamatu lahti, et seda vaadata. Köster rääkis samal ajal, pilk laepalkide poole pööratud, Joonast edasi ja Maidel keeras lehti, kuni jõudis kohani, kus kirjeldati vee all sõitvat laeva nimega Nautilus, mille oli ehitanud salapärane mees nimega Nemo. Maidel piidles akna taga kasvavat raagus paju ja püüdis ette kujutada, kui suur võis Nautilus olla. Kindlasti suurem, kui seda oli olnud rong, mida ta oli Jurjevis näinud, kui oli seal suvel perega laadal käinud. Rongi vagunid tundusid üsna kitsad ja hõbedast viledega orel, mille Nemo oli lasknud ühel merehätta sattunud orelimeistril sinna ehitada, poleks neisse ära mahtunud. Ei, Nautilus pidi olema vähemalt Tõldre kiriku torni jämedune ja sama kõrge ning see kujutluspilt rabas Maidelit. Ta oli selles mõttes nii haaratud, et ei märganud kunas Köster oli kõnelemise lõpetanud ja kassilikult pehmel sammul tema juurde hiilinud.

„Ja mis see siis peaks olema?” päris ta nördimusest väriseval häälel ja napsas Meremao raamatu enda kätte.

„Ma… see…” pomises Maidel ja punastas.

„See-see” osatas Köster. „Mis sa puterdad, katekismuse asemel uurid hoopis mingit jumalavallatust. Jääd selle eest peale tunde ja õpid karistuseks kaks lisatükki pähe,” teatas ta ja kõndis koos Meremaoga kantsli juurde, suskas selle piibli alla ja jätkas Joona kannatuste kirjeldamistega.

Järgmine tund oli õpetaja Juliusega, kes oli hoopis teist masti mees kui köster. Mitte paks, vaid peenike ja pikk kui lipumast. Sikuhabeme asemel olid tal aga peened justkui söetükiga tõmmatud vuntsid. Kui ta ninale ka näpitsprillid asetas, meenutas ta natuke isegi mõisasaksa. Kuid erinevalt Tõldre krahvist, kes oli kuri mees ega sallinud lapsi, oli Julius lahkus ise.

Õpetaja Julius kõndis kantslini ja tardus paigale nagu soolasammas, põrnitsedes kantslil ees lebavat „Meremadu“.

„Kelle oma see on?” päris ta.

„Minu,” vastas Maidel areldi.

„Ahsoo, aga mis see siin teeb?”

„Köster võttis ära.”

Julius kortsutas hetke mõtlikult kulme.

„Minupärast võid sa selle tagasi saada, aga ära seda koolitükkide aeg loe,” teatas ta ja Maidel hiilis areldi nagu röövel kantsli juurde ja rabas kalli raamatu enda kätte. Ta peitis selle uuesti tahvli alla ja seekord ei julgenud ta enam seda näppida, kuniks tunnid lõppesid. Alles siis, kui klassiruum oli kaasõpilastest tühjenenud, kraamis ta raamatu taas lagedale.

Maidel luges parasjagu juba kolmandat või neljandat korda seda, kuidas Nemo ja tema madrused lõid elektrikuulidega pärismaalaste rünnaku tagasi, kui õpetaja Julius ootamatult klassiruumi astus. Maidel ehmatas end sellest kangeks ja üritas „Meremadu“ kärmelt katekismuse alla peita, kuid Julius tõstis peatavalt käe.

„Las ta olla, minu arust on see üks koledamat moodi hea raamat,” sõnas ta.

„Te olete seda lugenud?” päris Maidel üllatunult.

„Muidugi, minu arust on Jules Verne üks kõige toredamaid prantsuse kirjanikke, keda ma tean. Mulle meeldib väga ka tema „Kuu-reis“ ja „Maailma isand”!" hüüatas Julius.

See pani Maideli tõsiselt imestama. Esiteks ei paistnud Julius mehena, kes sedasorti raamatuid loeb ja teiseks poleks ta elus arvanud, et sedalaadi raamatuid võib veel rohkemgi olemas olla.

„Kas siis kapten Nemo reisib ka Kuule?” päris ta areldi.

Julius puhkes heatahtlikult naerma.

„Ei, seda mitte, kuid tal on veel teisigi sarnaseid tegelasi. Näiteks „Maailma isandas“ on üks üsna Nemo-laadne isand, kes ei ürita valitseda mitte enam maailmameresid, vaid hoopis kogu taevalaotust. Kui sa tahad, siis tule kaasa ja ma näitan sulle,” sõnas ta ja nad siirdusid klassiruumi kõrval olevasse Juliuse tuppa. Maidel oli seal esimest korda ja silmitses kõike uudishimulikult. See oli tegelikult lihtsama sisustusega, kui ta oleks oodanud – seal oli vaid kirjutuslaud, rohelise kupliga lamp, voodi, riidekapp ning akna kõrval ilmatuma hulga raamatutega riiul.

Julius kõndis riiulini ja tõmbas sealt ühe raamatu.

„Näe, siin see ongi. Sa võid selle lugemiseks võtta ning tagasi tuua kui läbi on,” teatas ta ja ulatas Maidelile teose pealkirjaga „Maailma isand“.

„Sedasorti fantastiline kirjandus on minu arust kõige parem lugemisvara. Peale Verne on tegelikult vahvaid autoreid veel, näiteks inglismann nimega Wells oma „Nägemata mehega“ või siis Verne kaasmaalane Rosny-vanem,” seletas ta, sobras hetke riiulis ja ulatas Maidelile veel teisegi raamatu.

„Näe, loe seda kah! See on Aaviku tõlgitud „Maakera surm“. See on lugu sellest, kuidas prügi sees arenenud masinad võtavad maakera inimeste käest üle.”

Maidel tänas teda pikalt ja peitis kallid raamatud hoolikalt õpikute vahele. Teel koju kahetses ta vaid seda, et väljas oli juba pime ja tibutas vihma. Muidu oleks ta neid kindlasti kohe sealsamas lugema hakanud. Kodus pani ta kohe lambi põlema ja luges ühe jutiga pool „Maailma isandast“ läbi. Ilmselt oleks ta kogu raamatu läbi lugenud, aga Maidelil hakkas kahju, et sedavõrd väärt teos nii kiirelt otsa saab ja otsustas pisu ka järgmiseks päevaks jätta.

*

Oli soe kevadine laupäeva pärastlõuna. Maidel ja Julius istusid jõe ääres kännul ja vestlesid raamatutest.

„Aga see Wellsi „Õhusõda“? Seda teil pole?” päris Maidel.

„On, kuid saksa keeles. See raamat läks mulle muide maksma mitu head raha Jurjevi raamatukaupmehest juudile,” sõnas Julius kahjatsevalt.

„Kole kahju, et ma saksa keelt ei mõista,” ohkas Maidel.

„Üks mu hea Jurjevi sõber kirjutas, et seda olla ilmunud ka ajakirja Walguse lisalehena nagu ka Verne’i „Must India“, kuid neid on koledamalt raske kätte saada,” sõnas Julius.

Maidel ohkas uuesti.

„Aga mis sa „Tallinnas aastal 2000“ arvad,” päris Julius viiv hiljem.

„See oli väga huvitav lugemine,” elavnes Maidel. „Mõelda vaid, voorimeeste asemel isesõitjad. Ja siis veel need... mis nende nimed olidki… iseliikuvad teed?”

„Elewatorid äkki?” pakkus Julius, kes polnud Matthias Johan Eiseni jutus kasutatud sõna häälduses päris kindel.

„Vististi jah… needsamad, ja need kaugekõne massinad ajalehtede asemel ning kaugewaatajad, mis ühendatud teatritega otse. Päris tore, kui ka endal selline kodus oleks. Huvitav, misuke sihuke kaugevaataja võiks välja näha? Kas see oleks nagu lamp, kuhu vaadates näeb tillukesi inimesi oma asju ajamas?” küsis Maidel.

„Need on pigem justkui aknad, kuhu sisse saab vaadata,” kostis ühtäkki nende kõrvalt. Õpetaja ja õpilane võpatasid ja pöörasid hääle suunas, avastades enda kõrvalt Kusti – Tõldre kellamehe. Kusti oli seejuures täis nagu pomm, milles polnud ühelegi teda tundvale isikule midagi eriskummalist.

„Aknad? Mis aknad?” imestas Maidel.

„Nagu aknad ikka, suured poole seina suurused aknad, mis näitavad pilte.”

„Aga mis pilte nad näitavad?” päris Julius, kes otsustas napsuvenna fantaasiaga kaasa minna.

Kusti kehitas õlgu.

„Seriaalid, filmid, see tähendab, hulga kulissidega näidendid või terved näidendite seeriad, kus eelmise sündmused jätkuvad järgmises. Aga ka uudiseid ja sõnumeid teistelt inimestelt.”

„Mis sõnumeid?” Nüüd oli Maideli kord imestada.

„Kauges tulevikus on kõigil inimestel kodudes hästi keerulised elektrimassinad. No sellised, tead, mis koosnevad rohkematest detailidest, kui rannas on liivateri. Ja nad on kõik omavahel pidevas ühenduses üle inter… noh nagu..." Kusti vehkis käega. „Ttelegraafi.”

„Telegraafi on tulevikus siis igapool, isegi taludes?” küsis Maidel.

„Muidugi.”

Julius puhkes naerma.

„Seda ma küll ei usu. Nii keerulised masinad maksaksid väga väga palju, äärmisel juhul saaksid neid endale lubada vaid mõned rikkamad mõisnikud.”

Kuid Kusti raputas ägedalt pead ja osutas näpuga Maideli käes olevale raamatule.

„Kunagi olid ka raamatud vaid krahvidel ja munkadel. Nüüd aga lööb press pauh ja pauh ja sul on ka. Tulevikus leiutatakse viis, kuidas ka masinaid samamoodi trükkida, mis teeb nad sama odavaks kui kirjamargid. Need on nii odavad, et neid paigutatakse isegi tänavapostidesse, lautadesse ja toolidesse või tõldadesse,” selgitas ta ägedalt kätega vehkides ja joobnuna nende kohal taarudes. Tema silmad vaatasid seejuures Juliusest ja Maidelist mööda kuhugi kaugusse, tekitades Juliuses kõheda tunde, nagu näeks Kusti otse tulevikku ja jutustaks seal toimuvat neile lihtsalt ümber. Ta avas suu, et midagi öelda, kuid takerdus, mõistes ühtäkki, et tema, kes ta oli end alati pidanud omajagu fantastilist kirjandust lugenud ja isegi teadusi uurinud meheks, oli mingi purjus kellamehe poolt täiesti keeletuks löödud.

„Aga miks neid imemasinaid tõldadesse pannakse?” uuris Maidel.

„Ikka selleks, et neid juhtida,” oli Kustil vastus kohe võtta.

Huvitav, mõtles Julius, kas Kusti oli end tõesti lolliks joonud. Kuid kui ta isegi oli, võis seda hullust kadestada, sest tema mõtted olid hoolimata enda sõgedusest hämmastavalt põnevad.

Kusti silmitses samal ajal enda käes olevat pudelit, heitis selle põõsasse ja vajus nende kõrvale istuma.

„Aga nii oli see vanasti, siis kui ma veel väike olin. Nüüd on need kaugenägemise seadmed otse inimese silma sisse ehitatud ja nad näevad pilte igal pool, kuhu lähevad,” lisas ta kurvalt ja löristas ninaga.

Maidel ja Julius vahetasid pilke.

„Aga mis seal tulevikus veel on?” ärgitas Julius teda edasi rääkima.

„Igasuguseid asju. Loodus on seal näituseks täiesti persses ja maavarad otsas ning neid kaevandatakse otse kosmoses olevatelt sabatähtedelt.”

„Kuidas nad sabatähtedele lendavad? Kas kahurikuulidega?” uuris Maidel.

„Kahurikuulil pole seda.. noh... delta veed piisavalt. Lennatakse tuumajõul liikuvate rakettidega otse nende juurde ja hakatakse kaevandama. Maak visatakse aga suurte kangidena ookeanisse. Suurem osa inimestest elabki juba kosmoses. Paljud on Marsil, aga enamus elab suurte seest tühjaks uuristatud asteroidide sees.” Kusti piidles Juuliust ja Maidelit, üks silm kinni. „Teate küll, asteroidid, no need Marsist väiksemad asjad.“

„Ja meie tsaar valitseb kogu ilmaruumi?” küsis Julius.

„Mis tsaar? Masin ikka,” turtsatas Kusti. Ta koukis taskust piibu ja üritas seda läita. Mõistis siis, et piip oli tühi ja hakkas seda värisevate kätega toppima. Suurem osa tubakast läks seejuurest kahast mööda ja pudenes pükstele, kuid Kusti ei paistnud seda märkavat.

Julius üritas samal ajal kujutada masinat kogu maailma valitsemas. Ta pähe tekkis kujutlus mingist Singeri masina ja auruveduri ristsugutisest, kes uhkelt troonil istub ja auru puhkides kuldset valitsuskeppi viibutab ning ta turtsatas.

„Kas Tõldrest lennatakse ka kosmosesse?” küsis ta.

Kusti tõstis pilgu ja põrnitses teda nagu idiooti.

„Ei, ega see lendamine nii lihtne ka pole. Rootsist ja Venemaalt lennatakse näiteks hirmus palju, Prantsusmaalt ka. Tõldre on üleüldse üsna mahajäetud koht, aga eks see sai sõjas ka kõvasti pihta,” lisas ta ja siis rääkis ta veel suurtest masinatest, mis koosnevad nii tillukestest hammasratastest, et neid polegi näha. Ja kuidas need masinad tiirlevad maailmaruumi tühjuses ümber päikese, imevad selle energiat ning mõtlevad justkui inimesed. Tegelikult isegi rohkem kui inimesed. Kuidas osad inimesed on end samuti lasknud masinateks ümber teha ja elavad nüüd samuti masinatena (kuid mitte aurumasinatena nagu Julius kohe järele küsis). Kuidas nende silmad ja kõrvad on ühendatud grammofoonide sarnaste agregaatidega ja need edastavad neile pilti ja heli. Pommidest, mis võivad hävitada kogu linna või terve taevakeha. Mingitest Ruumilaevadest, mis ei ole mitte merel, vaid liiguvad ülal taevas tähtede vahel ja veel paljust muust, millest ei Julius ega Maidel aru ei saanud, sest sageli kasutas Kusti sõnu, mis paistsid olevat puhtalt Kusti välja mõeldud, sest mõnigi neist kõlas rohkem häälitsuste moodi. Lõpuks pudenes piip Kusti näppude vahelt maha ja ta vajus selili ning hakkas valjult norskama.

Julius üritas kellameest ärkvele raputada, kuid paistis, et viin oli lõpuks oma töö teinud ja enne hommikut temast ärkajat polnud.

Jätnud Maideliga hüvasti ja hoiatanud poissi, et see raamatuid köstri käeulatusse ei tooks, suundus Julius tagasi koolimaja poole. Kogu tagasitee mõtles ta kellamehe sõnadele ja üritas kujutada ette Tõldret, kus telegraafiliinid jooksevad iga popsitaluni ning tubades on lambid, mis näitavad kaugeid maid või mille kaudu saavad inimesed üksteisele kirju saata. Lisaks kerkisid ta vaimusilma tühjaks õõnestatud sabatähed, millede sees olevas kalgi kaarlambi kumas töötasid nõgised kaevurid ja ilma juhita troskad, mis tuiskasid mööda laiu uulitsaid justkui deemonid. Need nägemused muutusid aegamööda sedavõrd kirgasteks, et oma tuppa jõudnud, pani ta lambi põlema, haaras sule ja hakkas neid fantastilisi pilte väsimatult sõnadesse valama. Leht lehe järel kattus tiheda kirjaga, kus joonistusid välja üha võimsamad ja hullumeelsemad maailmad, kuni sulg väsinud kirjamehe käest pudenes ja ta sinnasamma laua taha magama jäi.

*

Järgmisel päeval ostis Julius peale tunde pudeli viina ja siirdus Kustit otsima. Viimaks leidis ta kiriku tagant mõtlikult piipu popsutamas. Julius kõhkles hetke, kuid astus siis tema juurde ja pakkus viina ning palus Kustil talle veel oma hulle jutte rääkida.

Kusti põrnitses teda kohkunult. „Mis juttu?“ nõudis ta

„No ikka neist sabatähtedest ja masin-tsaaridest.“

Kusti haaras Juliusel pintsakust ja surus ta vastu seina. Ta nägu polnud enam lihtne ja heasüdamlik vaid hirmusegusest vihast moondunud, mis ehmatas Juliust koledasti.

„Mina rääkisin seda, nõudis ta? Kuna?”

„Eile jõe ääres, aga…”

„See oli jamps, mida ma rääkisin. Deliiriumis inimese jora, saad aru!” sõnas Kusti järsult.

„Jah, aga minu arust oli see ilmatu vahva,” sõnas Julius areldi, lootes Kustit rahustada. Kuid see paistis muutuvat veelgi vihasemaks.

„See oli jamps, saad sa aru!” karjus ta. Julius ei julgenud iitsatadagi, kartuses, et Kusti lööb teda. Kuid Kusti lasi hoopiski Juliusest lahti.

„Joomase peaga tuleb igasugu sitta pähe. See on kõik rämps,” lisas ta pisut leebemalt. „Saad aru, need mõtted on mul nagu painajad. Mulle ei meeldi neist rääkida ja ma väga paluksin, et ka õpetaja-härra need unustaks,” Kusti näolt oli endine raev kadunud, kuid ta silmis hiilgas endiselt kuratlik tuluke ja nii pidas Julius õigemaks noogutada.

„Loomulikult,“ pomises ta. „Ma lihtsalt ju mõtlesin, et selline vahva asi, mida võiks isegi…” Ta tahtis juba öelda „kirja panna“, aga mõistis, et hetkel õhutaks see viha suuremaks ja lõpetas: „…võiks ju naljaviluks edasi fantaseerida.”

„Ei ole siin midagi fantaseerida. Jommis inimese soga!” Teatas Kusti resoluutselt ja Julius kiirustas temaga nõustuma. Kusti nõudis seejuures veelkord, et see kõik jääks vaid nende vahele ja läks siis kirikla poole, jättes Juliuse talle mõtlikult järgi vaatama. Rohkem ta enam kellameest tülitada ei söandanud. Vähemalt kainet mitte. Ta tegi Tõldres sageli pikki jalutuskäike, lootuses Kustiga kohtuda, kui see on parasjagu taas joomane, kuid Kusti näis olevat hakanud kõvasti vähem trimpama. Isegi kirikuõpetaja kiitis seda ja Julius tundis asjade sellise käigu üle tuska. Samas aga oli tal materjali niigi juba sellest ühest korrastki rohkem kui ühe raamatu jagu ning ta jätkas kirjutamist aina imestades, et miks ta juba varem polnud mõelnud oma mõtteid paberile panna. Selgus et ühest lausest sai kohe kaks ja mõtted paljunesid ta peas nagu konnad kevadises tiigis. Nii ei kulunud kaua, kui tema esimene käsikiri valmis sai.

*

Tuli sügis ja ilmad muutusid jahedamaks ja vihmasemaks ning Maidel hakkas üha suurema hoolega vene keelt harjutama lootuses, et saab nõnda ligipääsu ka mitmetele teistele Juliuse fantastilistele raamatutele.

Pärast üht järjekordset vene keele tundi palus Julius Maidelit enda poolt läbi astuda.

„Need kellamehe jutud ei tahtnud mind kuidagi lahti lasta ning ma mõtlesin, et panen need õige kirja ning kirjutasin pisukese ulmeraamatu,” tunnistas ta häbelikult ja ulatas Maidelile paksu nööriga kinni seotud paberipaki.

„Katsu järgi, mis sa arvad ning ütle ausalt, ära valeta,” lisas ta.

„Ma kindlasti proovin, kohe täna,” kogeles Maidel.

„Täna pole vaja, loe rahulikult,” sõnas Julius. Maidel tänas teda, haaras paberipaki kaenlasse ja hakkas kodu suunas astuma, tundes kuidas varasem tüdimus oli kui peoga pühitud. Asjaolu, et tal oli üle nädalate taas midagi uut lugeda ning et õpetaja oli usaldanud esimese lugejana just teda, täitis Maideli südame suure uhkusega.

Surnuaiani jõudes kohtas ta oma koolikaaslast Andrest, kes paistis teda ootavat. Nii Maideli kui Andrese talud olid kõrvuti, mistõttu oli neil ühine koolitee.

„Mida õpetaja sulle ka rääkis?” päris Andres uudishimulikult.

„Ta andis mulle oma raamatu käsikirja lugeda.”

„Nagu koolitükina või?”

„Ei, ta tahtis teada, et kas mulle meeldib.”

„On see ka indiaanlastest, indiaanijutud mulle päris meeldivad,” sõnas Andres.

Maidel raputas pead.

„Vist mitte, kuigi ma ei tea. Ma unustasin tegelikult küsida. Aga ma ise loodan, et see on midagi Jules Verne’i moodi,” tunnistas ta.

„„Meremadu“ pole paha, kuigi neid igasuguseid mere-elukaid oli seal törtsu liiga palju, mul läksid need nimed kõik kohe peas sassi nagu võisilm pudrus ja mõnda nime ei suutnud ma väljagi veerida,” tunnistas Andres. Maidel oli ka sõbrale oma lemmikraamatut laenanud, kuid viimane oli sellega endiselt poolepeal.

Nii vesteldes jõudsid nad Tõldre kirikuni, mis tumeda taeva taustal ähvardavalt kõrgus. Maidel märkas, et kiriku uks oli irvakil ja ta mainis seda ka Andresele.

„Ilmselt Kusti joob ja unustas selle lukku panna,” sõnas see õlgu kehitades.

Maidel jäi kui välgust tabatuna seisma. Mõte, et võibolla on juba mitmeid nädalaid purukaine püsinud Kusti taas purjus ja võibolla taas valmis oma sõgedaid jutte jutustama, haaras teda. Ta saaks siis Juliusele käsikirja tagasi viies ühtlasi ka uusi lugusid jutustada. See oleks teinud ta kooliõpetaja silmis veel tähtsamaks.

„Lähme, kaeme õige järgi, mis seal toimub,” pakkus ta.

„Mida? Mõtled kirikut või?” küsis Andres imestunult.

„Jah, vaatame järgi, mida Kusti teeb. Kui teda seal aga pole, siis paneme vähemalt ukse kinni. Mõtle, kui mõni elajas peaks kogemata öösel sinna sisse ronima. Mäherdust pahandust ta võiks teha,” sõnas Maidel ja kõndis avatud ukseni ning kiikas sealt sisse. Kirikusaalis valitses sünge pimedus ja kitsastest akendest paistev kuuvalgus joonistas üle pinkide ning altari pikki heledaid triipe. Kustit ennast ei paistnud Maideli pettumuseks kuskil. Vaid Jeesuke ristil põrnitses neid hämarusest etteheitvalt. Kuskilt nende peade kohalt kostis kolinat, mis pani Andrese võpatama, kuid Maideli näole ilmus lai naeratus. Kusti oligi siin. Otsustavalt ronis Maidel trepist ülesse.

*

Kirikust mitte kaugel, Tõldre kitsukese jõe lähedale lagendikule laskus ootamatult kollakas udu. Udu kohalt otse tühjast õhust sähvatas välk, mis väänles mitu sekundit, muutudes pöörlevaks sädemeid pilduvaks palliks, mis sukeldus taevast alla ja lõhkes ereda valgussähvatuse saatel. Sellest jäi maha suitsev sõõr, milles kükitas alasti inimene. Ta juuksed olid väga lühikesed ja püsti nagu siili okkad ning tema keha katsid täiuslikult sümmeetrilised musklid. Tundmatu ajas end sirgu, silmitses aeglaselt ümbrust ning hakkas siis mõõdetud sammul oja lähedal asuva kõrtsi poole astuma.

Kõrtsi juures peatus ta hetkeks joogiküna kõrval, vaatles hindavalt sealsamas olevaid vankreid ja hobuseid ning astus siis kõrtsi ees seisva kolme talumehe juurde.

Viimaste lärmakas vestlus katkes järsult ning kõik nad silmitsesid üllatunult nende ette ilmunud alasti hiiglast.

Tundmatu astus nende ette, silmitses neid kõiki ükshaaval mitu sekundit, ilmutamata seejuures ainsatki emotsiooni. Tema tehisnaha all asuvas kroomterasest koljus asuv kvantprotsessor analüüsis olukorda ja jõudis lõpuks parima strateegiani.

„Kust sa, sant, sedamoodi palja persega tuled?” päris üks meestest irvitades. Tundmatu ei vaevunud talle vastama.

„Mul on vaja su riideid ja saapaid,” sõnas ta kolmikust kõige pikemale – Ülesoo Priidule.

Priit heitis oma kaaslastele vilksamisi pilgu ja koputas siis piibu vastu saapatalda puhtaks.

„Sa unustasid öelda palun,” teatas ta ja kogu seltskond prahvatas naerma. Nad tundsid kõik, et hoolimata ähvardavast olekust see tüüp lööma ei hakka. Selleks oli ta liiga tuima silmavaate ja kange olekuga, meenutades neile külahullu Valdurit.

„Mul on vaja su riideid ja saapaid,” kordas tundmatu uuesti.

„Ja mul oleks vaja mõisahärra tütart ja pudelit viina,” lõõpis Priit.

Tundmatu sirutas käe välja ja haaras Priidul õlast. Viimane tundis, kuidas teraskõvad sõrmed nagu sepatangid lihasse tungisid ja karjatas. Tema kõrval seisnud talumees üritas tundmatule rusikaga näkku lüüa, kuid viimane haaras teise käega, Priitu lahti laskmata, tal vammusest ning heitis mehe ilma erilise pingutuseta hobuste joogikünasse.

Kolmas mees tõmbas enda saapasäärest pussnoa, kuid võõras napsas selle ebainimlikult kiire liigutusega enda kätte ja lõi selle noaomanikule käsivarde.

„Ma vajan su riideid ja saapaid,” sõnas ta kolmandat korda ja lasi Priidust lahti. Priit heitis pilgu enda kahele kamraadile, kellest üks köhis joogiküna ees maas ning teine jõllitas oma verest tilkuvat kätt ja hakkas kuulekalt saapaid jalast kiskuma.

*

Kirik oli tühi. Ka oreli juures ei paistnud kedagi. Maidel tahtis juba trepist tagasi alla ronida, kui talle tuli pähe ootamatu mõte.

„Mis sa arvad, kas Nemol oli Nautiluses samasugune orel?” küsis ta Andreselt. Viimane kehitas õlgu.

„Ju vist, missugune see siis ikka pidi olema,” arvas ta ise ettevaatlikult ringi piiludes.

„Ma tahaks järgi proovida, mis moodi see võis tunduda, seda mängida,” teatas Maidel ja istus pilli taha.

„Saad sa lõõtsa tõmmata?”

„Hull peast, aga kui keegi kuuleb?”

„Kedagi pole. Pealegi, ega ma pikalt taha mängida, vaid korra,” lunis Maidel. Andres paistis kõhklevat. Ilmselt tahtis temagi orelit oma käega proovida, kuid hirm karistuse eest, mis sellele teole võib järgneda, oli samuti suur. Viimaks sai uudishimu võitu ja Andres astus oreli kõrval olevate lõõtsakangide juurde ning sikutas üht neist.

Maidel vajutas esimest ettejuhtunud klahvi ja kogu tohutut hämarat ruumi läbistas terav kriise. See oli nõnda vali, et Maidel tõmbus hirmust kangeks. Ta kuulatas hetke, ega pole kellegi samme kuulda ja vajutas paari järgmist klahvi. Pime kirik täitus ulguvate, kriiskavate ja kõmisevate häälte kakofooniaga. Muusikat ei meenutanud see mitte kuskilt otsast, kuid Maidel sattus sellest hoolimata omaenda loodud häälte loodud lummusse. Selles pimedas ruumis võis täiesti vabalt kujutada, et ta polnud mitte Tõldre kirikus, vaid tõesti mitme sülla sügavusel vee all, piiratud hirmsatest vee-elukatest ja majasuurustest vaalaskaladest.

Nad mängisid nii mõnda aega, kuni orel ühtäkki oma jõu kaotas ja enam ühtki häält kuuldavale ei toonud. Maidel kartis hetkeks, et on selle äkki katki teinud, kuid märkas siis, et Andres oli lõõtsatõmbamise lõpetanud ja vahtis keskendunult pimedusse.

„Mis nüüd?” päris ta.

„Tasa, mul on tunne, et keegi on kirikus,” sosistas Andres. Maidel kuulis nüüd isegi alt saalist kellegi samme.

*

Julius istus lambi valgel ning põrnitses enda ees olevat paberilehte. Maidelile antud romaan oleks nagu avanud tema peas oleva salajase kambri, täis uusi ja veelgi võimsamaid ideid, millede olemasolust polnud ta varem teadlik. Nüüd oli neid mõtteid nii palju, et ta ei teadnud, millisest neist alustada. Kas ta peaks kirjutama loo sellest, kuidas Marsi asunikud kasvatavad kartuleid ja loovad oma esimest kolooniat? Või peaks ta kirjutama hoopis tuhandete aastate pärast loodavast taevakehade vahelisest impeeriumist?

Peale mõningast piinlemist otsustas Julius viimaks alustada romaaniga, mis rääkis tohutust tehismõistusest, kes oli ehitatud Poola sõjaväe tarbeks, kuid leidis siis, et kogu inimkond oli tema jaoks suureks ohuks. Julius kastis sule tindipotti ja alustas esimese lausega, kuid samal hetkel paiskus kambri uks ootamatult lahti ja lävele ilmus suurt kasvu kandilise näo ja soenguga talupoeg.

„Keda te otsite?” päris Julius, keda hirmutasid mehe terasläikega silmad, mis paistsid üheaegselt nii elavate kui surnutena.

„Kas sinu nimi on Julius Purtful?” vastas tundmatu küsimusele küsimusega.

„Jah, see ma olen,” teatas Julius, kes märkas nüüd võõra käes olevat nuga, ja kõik liikus omale kohale. Ta oli just sel nädalal juhtunud lehest lugema koledast veretööst Haanjamaal, kus üks soldat oli pussitanud kõrtsis kahte meest, mille järel üks neist suri ja teine vaakuvat elu ja surma piiril. Ilmselgelt oli tegemist mõne sarnase hullu mõrtsukaga. Julius kargas püsti ning vaatas abiotsivalt ringi. Kuid midagi relvaks kõlbavat ei paistnud ja Julius needis end, et oli hommikul pressraua köstriemandale tagasi viinud. Võõras mees astus samal ajal edasi ja Julius tundis kõhus vastikut kihelust. Kuid samal hetkel jäi mehe jala alla laua ees tukkunud köstri kassi saba. Loomake kräunatas ja võõras vaatas maha. Julius mõistis, et teist võimalust rohkem ei tule ja viskus aknasse. Ta lendas koos raamidega akna all kasvavasse umbrohtu ja klaasikillud lõikusid talle sügavale kätte. Kuid Juliusel polnud aega vigastusi hinnata, sest noaga tume vari ilmus samal hetkel aknale ja Julius ajas end püsti ning pistis jooksu. Kohe koolimaja lähedal seisis küla kirik, kust kostus orelimängu ja Julius võttis pikemalt mõtlemata suuna sellele.

*

Maidel piilus üle rõdu rinnatise, kartes, et tulija oli köster, kuid silmas enda kergenduseks hoopis Juliust, kes parasjagu ustele roostes riivi ette sikutas. Nad jooksid trepist alla.

Julius silmitses poisse üllatunult. „Mis te siin teete?” päris ta.

„Me…” hakkas Andres kogeledes vabandust otsima, kuid samal hetkel tabas ust raske rusikahoop.

Julius võpatas ja vaatas abiotsivalt ringi.

„Kes seal kolistab?” küsis Maidel.

„Ma ei tea. Mingi hullumeelne. Ta tungis mu tuppa, kui ma parasjagu kirjutasin ja üritas mind ära tappa,” pomises Julius. Löögid uksele muutusid samal ajal aina valjemaks ja paistis, et väike riiv ei pea nii enam kuigi kaua vastu.

Ka Julius märkas seda.

„Käärkambrisse,” käsutas ta ja nad tormasid pinkide reast mööda altari poole. Julius haaras selle kõrval oleva väikese ukse käepidemest ja tõmbas, kuid see ei liigatanudki.

Kiriku ukse riiv andis samal hetkel järele. See lendas kõlinal põrandale ja kiriku massiivsed uksepooled paiskusid lahti. Nende tagant ilmus nähtavale hiiglaslikku kasvu mees, kes hakkas nuga käes nende poole astuma.

Samal hetkel kostis nende seljatagant kriiksatus. Käärkambri uks paiskus lahti ja nähtavale ilmus Kusti, kaheraudne jahipüss käes. Ta astus neist mööda. Pani püssi palge ja vajutas päästikule. Kärgatas kõrvulukustav pauk. Kuid kui suits hajus, nägi Maidel, et tundmatu seisab endiselt püsti.

Lasi mööda, mõtles ta pettunult, ent nägi siis, et haavlid olid kraapinud mehe näkku sügavad haavad, justkui oleks karu käpaga äianud. Kuid nende haavadega oli midagi imelikku ja võttis hetke, enne kui Maidel taipas, mis nimelt. Haavade alt helkis läbi akende paistvate kuukiirte valguses midagi metalset, mida poleks seal kindlasti pidanud olema.

„Käärkambrisse. Kiiresti!” käsutas Kusti ning Maidel, Andres ja Julius kiirustasid edasi. Kusti tulistas üle ukse veel teisegi korra ja tõmbas siis selle kinni ning lükkas riivi ette.

„See uks teda ka ei pea, aga ehk takistab piisavalt,” sõnas Kusti ja viipas püssitoruga uksele, mis viis käärkambrist kiriku taha. Kui nad õue jõudsid, laadis Kusti püssi ja võttis suuna kiriku kõrval olevale mõisa viinaköögile. Julius kiirustas temaga kaasa, Andres aga pistis joonelt üle põldude kodu suunas jooksma. Maidel vaatas hetke pagevat Andrest ning sörkis siis meestele järele. Ta ei saanud küll aru, mis täpselt toimus, aga ta ei kavatsenudki sellest ilma jääda.

„Kes see hull on?” päris Julius.

„Eliminaator, tehisinimene ehk inimesekujuline masin, mis saadetud tulevikust.”

„Nagu … ajamasinaga, justkui Wellsi juttudes?” küsis Maidel.

„Jah, nad said kuidagi mulle jälile,” pomises Kusti. Ta heitis Juliusele kõõrdpilgu. „See jutt, mida ma sulle millalgi rääkisin. Ega sa seda kellelegi edasi rääkinud?”

„Seda, et…”

„Ütle ausalt, see on eluliselt tähtis.”

„Ma kirjutasin selle abil raamatu.”

Kusti oigas.

„Neetud, ma oleksin pidanud seda aimama. Kuidas ma võisin küll sedavõrd loll olla?”

„Kust mina pidin teadma, et ei tohi. Mida see tehis-inimene meist üldse tahab?”

„Maha lüüa loomulikult. See sinu raamat muutis tulevikku ja tekitas paradoksi. Seega saatis maailma kontrolliv mõistus ühe oma masina sind elimineerima.”

„Raamat on mul siin kotis, me võime selle lihtsalt põlema panna,” pakkus Maidel areldi, kuid Kusti raputas pead.”

„Isegi kui me muutused tühistame, pole meile sellest enam abi. Asjad, mis on minevikku saadetud, ei muutu ega kao ära, isegi kui neid sinna saatnud maailm hävib. Eliminaator viib enda töö igal juhul lõpule.”

„Kes sa üldse oled?” küsis Julius viimaks.

„Mina? Ma olen inimene nagu teiegi, ainult pärit tulevikust. Täpsemalt sada viiskümmend aastat hilisemast ajast. Ma olin seal väga rikas mees. Kuid maailm, kus ma elasin, hakkas mulle üha enam vastu. Kui ma kuulsin viimaks Iisraelis olevast illegaalsest ajamasinast, otsustasin kulutada kogu oma varanduse, et sealt põgeneda.”

„Sa olid valmis lihtsalt kogu selle imelise tuleviku ja oma suure varanduse hülgama, et hakata Tõldre kellameheks?” päris Julius uskumatult.

„Jah. See on pikem jutt. Sa ei saaks sellest aru.”

Nad olid vahepeal jõudnud viinaköögini. See oli suur kahekordse maja kõrgune kivist hoone, mille väikesed laskeavasid meenutavad aknad põrnitsesid neid enda mustade silmadega. Kusti astus kahepoolse värava juurde, mille ees rippus massiivne tabalukk. Ta silmitses seda hetke, võttis siis püssi ja lasi luku puruks.

„Kas me ei peaks äkki urjadniku kutsuma?” päris Julius.

„Ei, temast poleks mingit abi. Seda asja on väga raske peatada isegi tuleviku relvadega, aga selliste asjadega nagu siin maailmas? Mitte mingil juhul! Kuid mul on üks idee. Ma ei tea kas see töötab, aga paremat mul hetkel pähe ei tule,” sõnas ta ja paistis justkui alles nüüd märkavat, et Maidel oli endiselt seal.

„Mine koju, poiss, sinul pole selle asjaga mingit pistist,“ sõnas ta karmilt.

„Aga ma saan abiks olla,“ protesteeris Maidel, kelle süda tõmbus kokku ainuüksi mõttest, et ta jääb nii kõige põnevamast osast ilma. Ta vaatas abiotsivalt Juliuse poole, kuid viimase näost oli näha, et ta oli Kustiga samal nõul.

„Sa ei saa meid siin mitte kuidagi aidata. Pealegi, see mis siin toimub, on väga ohtlik ja sa võid viga saada.“

„Aga ma…“

„Ei mingeid agasid, koju lähed ja loril lõpp!“ põrutas kannatust kaotama hakkav Julius ja Maidel hakkas vastu tahtmist kodu poole kõndima. Ta jälgis silmanurgast, kuidas Julius ja Kusti viinakööki kadusid, pööras siis järsult ümber ja jooksis selle kõrval oleva väikese tööriistakuuri taha.

*

Eliminaator astus käärkambrist välja ja nägi, kuidas tema sihtmärk koodnimega Julius koos ühe kaasosalise ja lapsega eemal paistvate arhailiste tööstushoonete suunas põgenes. Laps teda ei huvitanud, mineviku välditavat häirimist tuli eelistada, kuid kaasosalises oli ta tuvastanud tagaotsitavate nimekirjas oleva Kusti-Aron Kikerpuu ja lisas tolle samuti oma elimineerimise nimekirja.

Ta tahtis neile järgneda, kuid kiriku tagant ilmusid nähtavale neli meest, kes tõkestasid tal tee. Neist kolm olid talle tuttavad juba kõrtsi juurest. Neljas oli aga suurte vuntsidega priske mees, kes kandis mingit vormiriietust ja mõõka.

„See ta ongi, urjadnikuärra, see raip meile kallale tuligi,” selgitas üks meestest.

„Või nii,” mühatas urjadnikuks nimetatu ja asetas käe mõõgapidemele.

„Mis su nimi on, tolgus? Mis heapärast sa ristiinimesi röövid?”

Eliminaator skaneeris ükshaaval kogu seltskonda. Võimuesindajast paar sammu maha jäänud mehed olid kehakeele ja näoilmete järgi otsustades ohutud. Ilmselt oli varasem kontakt mõjunud neile piisavalt heidutavalt ja see oli hea, kuna eliminaatori programm nägi ette võimaluse korral igasugust mineviku kahjustamise vältimist. Urjadniku kehamassi indeks oli aga ligikaudu 3.2 ja lisaks hingeldas ta kiirest kõnnist tugevalt, mistõttu polnud temastki ohtu oodata.

„Kuuled sa, koer? Ma räägin sinuga,” käratas urjadnik ja tõmbas mõõga, kuid eliminaator oli temast kiirem. Ta rabas urjadnikul käest kinni, haaras teisega mõõga enda kätte ja virutas siis selle käepidemega urjadnikule näkku. Urjadnik karjatas ja kukkus selili. Eliminaator keerutas mõõka hindavalt käes. See oli tasakaalust väljas ja nüri, kuid parem kui nuga. Eliminaator skaneeris veelkord teda hirmunult jõllitavat urjadnikku, lootuses mõnd tulirelva leida ja võttis siis suuna suurele kivist hoonele, kuhu ta oli näinud sihtmärke jooksmas.

*

Viinaköögis oli soe ning lõhnas piirituse, masinaõli ja söetolmu järele. Kusti tõmbas tiku põlema ja süütas ühe ukse kõrval oleva lambi. Valgus heitis pikki varje ning joonistas pimedusest välja suured needitud metallist tõrred, laia hoorattaga aurumasina ja loendamatu hulga vaate. Kui aga Julius pilgu tõstis, nägi ta lae kohal jooksmas aurumasina peavõlli, mille külge olid laiade rihmadega ühendatud kõik viinakoja pumbad ja pressid. Tõldre viinakoda oli kohaliku krahvi suur uhkus, see oli maksnud terve varanduse. Juliusel jooksid judinad mööda turja, kui ta nägi, kuidas Kusti riiulilt suure mutrivõtme võttis ja sellega ühelt metallist tõrrelt kraani eest lõi, nii et piiritus pahinal põrandale purskus.

„Kas sa oled hulluks läinud?“ karjatas ta.

„See on meie ainus võimalus eliminaatorist lahti saada. Me lihtsalt laseme ta koos kogu selle tehasega õhku,“ vastas Kusti.

„Ja muud võimalust tõesti pole?“ küsis Julius.

Kusti raputas pead.

„Nagu ma ütlesin, on see asi peaaegu hävimatu. See ei tunne ei halastust, hirmu ega väsimust ja ei jäta enne, kui ta on meid tapnud.“

Nende seljataga olev uks vappus sellele langenud raskest hoobist ja mõlemad mehed võpatasid.

„Kiiremini, tule mulle appi, kui elada tahad,“ käsutas Kusti. Julius ohkas ja hakkas kõiki ettejuhtuvaid kraane avama. Ninna lõi vänge puskari hais. Juliusele tundus juba mõne hetke pärast, et kui ta nende aurude seas kauem on, tuleb ta välja kanda.

„Aitab ka,“ arvas Kusti. „Nüüd kaome siit kus kurat.“

Selleks oli ka viimane aeg, sest isegi rauaga tugevdatud viinaköögi uks ei suutnud tuleviku masininimese koletule jõule kaua vastu pidada, mitu lauda selles oli juba purunenud. Nad tormasid viinaköögi tagaukse juurde ja pugesid sealt välja. Julius heitis pilgu viinaköögi pimedusse ja võpatas, nähes sealt vastu hiilgamas kahte ebaloomulikult punast silma.

„Astu eemale,“ käsutas Kusti ja lennutas petrooleumlambi uksest sisse. Kostis klirinat ja hetk hiljem lahvatas kogu ruum leekidesse. Julius ja Kusti jooksid kiirelt eemale ja peaaegu põrkasid kokku urjadnikuga, keda ümbritses kümnekonnast kohalikust mehest koosnev salk. Paaril mehel olid püssid, kuid enamus oli tulnud lihtsalt malakate või lauajuppidega. Urjadnik paistis ise hirmsat moodi ärritunud. Julius märkas, et ta mõõgatupp oli tühi.

„Kuhu see raisk läks?“ nõudis urjadnik. Enne kui Julius vastata jõudis, kärgatas nende seljataga kohutav pauk. Ümber pöörates nägi Julius, kuidas viinaköögi purunenud katusest paiskus taeva poole tohutu tulesammas.

„Seal, viinaköögis oli,“ vastas ta kõlatult ja urjadniku silmad läksid seda kuuldes ehmatusest pärani. Ilmselt mõtles temagi sellele, kuidas krahv seda uudist vastu võtab. Ta hakkas midagi ütlema, kuid samal hetkel märkasid nad kõik tules midagi liigutavat. Ukseava taustale ilmus tume inimkogu ja hetk hiljem astus sealt välja eliminaatori võimas kuju. Kogu ta keha põles särinal kui küünal ja ühe silma asemel haigutas veritsev auk, milles liikusid metallist liigendid. Põselt koorunud nahk paljastas terasest lõualuud ja liha pudenes tema küljest igal sammul, tuues nähtavale selle all oleva läikivast terasest skeleti. Taevast hakkas samal ajal sadama põlevaid piisku, mis süütasid talumeeste juukseid ja kuubesid, tekitades tunde, nagu oleks viimnepäev kätte jõudnud ja kohe avanevad põrgu väravad, et lasta deemonitel maapeale tulla.

„Halastaja jumal, see on ju saatan ise,“ sosistas urjadnik ja lõi risti ette. Mitmed talupojad järgnesid ta eeskujule ja paar neist langesid isegi põlvili ning hakkasid valjult meie isa palvet lugema. Mõned nõrgemanärvilised aga viskasid relvad käest ja pistsid jooksu.

Eliminaator peatus, vaatas ringi, tuvastas Juliuse ja Kusti ning hakkas nende poole astuma. Enamus teda katnud nahast ja lihast oli nüüd kadunud ja Julius nägi, kuidas astumise saatel metallist skeleti külge kinnitatud kolvid undasid ja lõgisesid.

„Ta... ta viib meid kõiki endaga põrgu!“ karjatas keegi ja viimasedki mehed pistsid jooksu, urjadnik kõige ees.

Julius ja Kusti vahetasid pilke ja pistsid seejärel jooksu.

*

Kuuri taga peidus olnud Maidel nägi seda kõike. Kui Julius ja Kusti põgenesid, järgnes ta neile kõhklematult. Viimased jooksid suurte hüpetega otse Tõldrest välja, allikajärve suunas ja Maidelil oli tegu, et kahe täismehe kannul püsida.

Maa nende jalge all muutus üha pehmemaks, sest nad olid jõudnud allikajärve ümbritseva soo piirile ja Julius ning Kusti tahtsid pahemal pool olevale Jurjevi maanteele pöörata, kuid Maidel haaras ootamatust ideest haaratuna Juliuse kuuehõlmast. Viimane peatus ja silmitses Maidelit üllatunult.

„Ma ju käskisin sul koju minna!“ prahvatas ta.

„Ma tean, aga mul tuli mõte. Kas te nägite, kui raske see masininimene on? Kui ta viinaköögist välja tuli, vajus ta pea poole verssoki sügavusele pehmesse maapinda.“

„Ja siis… “ sõnas Julius. Samal hetkel sigines ta näole taipamine.

„Soo, ta ei saa meid sealt kätte,“ pomises ta ja Maidel noogutas.

Suuremad puud kadusid, asendudes võsa ja kidurate pajudega ning nähtavale ilmusid ka esimesed laukad. Nad ei saanud seetõttu enam endises tempos liikuda ja eliminaator jõudis neile järgi.

Ta komberdas laugastest mööda, vajudes kohati kuni põlvini sisse, sest erinevalt Maidelist ja Juliusest, polnud ta nooruses siin kandis seenel käinud ega osanud seetõttu pehmemaid kohti vältida ja mättalt-mättale hüpata. Kuid vahemaa tema ja põgenike vahel kahanes sellest hoolimata iga minutiga ja Maidel hakkas kartma, et ta oli andnud halba nõu.

Ei kulunud palju aega, kui masininimese iiveldava ajav kolbide lõgin kostis peaaegu nende selja tagant ja Maidel tundis, kuidas jääkülmad ja väga tugevad terasest sõrmed tal kuuest haarasid.

Ta karjatas, kaotas tasakaalu ja kukkus valju plärtsatuse saatel ühte madalasse laukasse. Vesi oli seal kohutavalt külm ja lõi hetkeks Maidelil hinge kinni. Kui ta aga pilgu tõstis, nägi ta enda kohale kummardumas luupainajalikku masinat ja külm ununes hetkega. Koletise huulteta suust paistis rida terashambaid ja läikiv pea otsekui irvitas poisi üle. Maidel karjatas õudusest. Enam ei tundunud toimuv laheda seiklusena, parema meelega oleks ta olnud hoopis kodus, laua taga koos oma raamatutega.

Kusti tormas lähemale ja tõstis püssi, kuid eliminaator lõi selle talt käest. Relv kukkus lätsatusega mättale ja põrkas otse Maideli ette. Samal ajal tõstis eliminaator mõõga ja lõi selle Kustile kõhtu. Maidel vaatas Kusti pungi läinud silmi, tema seljast välja ulatuvat verist mõõka ning eliminaatori punaseid kiirgavaid silmi, mõistes aina kasvava õudusega, et kohe tõmbab eliminaator mõõga välja ja teeb ka talle lõpu peale. Ta käed haarasid maas oleva püssi ja klammerdusid selle külge. Samal hetkel tõmbaski eliminaator mõõga Kustist välja ja Maidel vajutas korraga mõlemale päästikule. Püss kärgatas, andes ta õlale valusa hoobi. Kuulid põrkusid eliminaatori terasskeletilt viga tegemata kõrvale. Kuid eliminaator vaarus korraks ja maapind ta raske terasest keha all oli pehme. Ta kaotas tasakaalu. Monstrum kõikus, vehkis abitult kätega ja lartsatas siis sogase veega täidetud laukasse.

Seal hakkas ta kiirelt vajuma ja kuigi masin üritas haarata lauka serval kasvavast heinast, katkes see tema raskuse all peaaegu kohe. Vaid mõni hetk hiljem oli masin juba õlgadeni musta õliselt läikivasse vette kadunud. Hetkeks kohtus tema pilk Maideli omaga. Kaks tulipunast silma vaatasid otse poisi silmadesse ja järgmisel hetkel kadus eliminaator vee alla ning saabus vaikus.

Maidel ukerdas end püsti ja nägi siis maas lebavat Kustit, kes hingas raskelt, surudes mõlema käega veritsevat haava. Julius kummardus ta kohale ja tema meeleheitel näost oli aru saada, et midagi polnud enam teha. Ta oli suremas. Kusti üritas end istukile ajada, kuid tema kätes polnud jõudu ja ta vajus mättale tagasi.

„Rahu, ära liiguta, me toome kohe vankri ja viime su arsti juurde,” sõnas Julius.

Kusti hakkas köhima ja ta suust pritsis verd.

„Ma ei usu. Võibolla minu ajastus, aga teie teadusega?” sõnas ta ja haaras Juliusel käest.

„Kuula. Ma pole su käsikirja küll lugenud, aga ma arvan, et see oli puhtalt seepärast, et sa kirjutasid palju mu purjuspeaga öeldut ilustamatult ja otse ümber. Seega ma mõtlesin, et kui sa oma sõnu ettevaatlikumalt sead, pole probleemi. Praegusel ajal on teisigi autoreid, kes mängivad ohtlikult laiahaardeliste teemadega. Seega ma mõtlesin, et kui sind suunata... kui sulle mingid pidepunktid... võibolla saab tasakesi maailma muuta... nii, et aru ei saada...“

Ta köhis uuesti ja pikalt ning üritas kätt kuuetasku pista, kuid ei suutnud seda teha.

„Võta... mu taskus on paberid...” sõnas ta viimaks väsinult ja Julius õngitses sealt vereplekkidega kaetud vihiku.

„Ma panin sinna kirja, mida võib kirjutada ja mida ei,” lisas Kusti ja sulges silmad. Ta oli hetke vait, justkui end kogudes ja hakkas siis rääkima.

„Sa imestasid, et miks ma oma senise elu maha jätsin ja siia tulin... Te ei tea, kui kole on maailm, kust ma tulen. See on kaotanud kogu inimlikkuse, oma hinge ja muutunud jõledaks. Kui te vaid teaksite, kui ilus teie maailm on. Aga selle asemel unistate te asjadest, mis maksavad liiga kallist hinda. Mina tean seda. Mina olen näinud mõlemat maailma… siin elatud aastad olid mu õnnelikumad...” pomises ta ja jäi vait.

Maidel ja Julius ootasid pingsalt veel mitu minutit, enne kui mõistsid, et Kusti oli nende hulgast lahkunud.

*

Teel koju möödus Julius ka viinaköögist. Põleva viina vihmast olid süttinud ka abihooned ja leegitsevate varemete eredas tules silmas ta krahvi pikka vibalikku kuju, kes enda ümber olevate talupoegade peale karjus. Mida, seda Julius ei kuulnud. Ta tõmbas pea õlgade vahele ja hiilis neist mööda. Oma tuppa jõudnuna istus Julius väsinult toolile. Kellamehe öeldud sõnad kummitasid ta peas ja ta ei suutnud neist aru saada. Või et nende aeg on ilus? Julius vaatas hämaras toapugerikus ringi, kuid ei näinud seal midagi ilusat. Tuhmunud palksein, kust puhus talvel tuult läbi, topi seda samblaga palju tahad. Logiseva jalaga kõva ebamugav tool. Mõranenud klaasiga petrooleumilamp. Voodi, mis oli liiga väike ja puust põhjaga ja mille all krabistas rott, keda köstri paks kõuts polnud juba terve kuu aega suutnud kinni püüda. Kuidas võis see küll vastu saada tuleviku imedele ja avastustele? Ei saagi, otsustas Julius viimaks. Kellamees oli olnud lihtsalt üks imelik vennike. Võibolla oli ta tulevikus pahandusse sattunud ja sealt põgenenud ja seepärast ta nüüd seda ka põlgas.

Julius tõusis püsti. Võttis Maidelilt saadud käsikirja ja toppis selle koolitares ahju. Ta vaatas hetke, kuidas lehed lõõmama lõid ja ühtäkki meenus talle Kusti antud vihik. Ta tõmbas selle välja ja hakkas sealsamas ahjuvalguses sirvima. Lisaks neile asjadele, mida ta oli tookord jõekaldal rääkinud, oli Kusti kirja pannud veel mitmeid pisiasju, mida Julius polnud kuulnud. Lõpuks ei pidanud ta enam vastu. Ta ajas end püsti, läks oma tuppa tagasi, pani seal lambi põlema, võttis sahtlist uue paberilehe ja asus kirjutama.

Tõlkekatkend: The Warp Clock (Nathan Van Coops)

1. peatükk

„On kahju, et arvestades kogu uurimisväärset aega ja ruumi, on meie võimalus seda nautida nii lühike. Kuid ma eelistan põgusat imepärast elu igavale igavikule.” – Dr. Harold Quickly päevik, 2018

Nad ütlevad, et ajarändurid ei sure kunagi. Nad eksivad.

Aravatavasti võib väita, et seniks, kuni kasvõi ainus ajarändur veel universumis eksisteerib, pole ükski meist päriselt läinud. Selle ainsa ränduri vaatepunktist on meie elud surematud keermed ajaloo kangas, ootamas, et neid uuesti külastataks.

Või ehk on see vaid midagi, millest ma matuste ajal mõtlen, et end paremini tunda.

Vähemalt ei ole seal kirstus täna mina.

Ruumi täitvad inimesed pühivad pisaraid ja räägivad summutatud häältel, kuid ma ei tunne neist enamikku. Kui nad talle tõesti nii lähedased oleksid olnud, kas oleksid nad siis nii kurvad? Nad peavad ju teadma, et selle mehe teised versioonid on ikka veel kusagil multiversumis, elus ja naeratavad.

Võib-olla ta lihtsalt ei vasta nende kõnedele. On raske leinata meest, kellega plaanid õhtusöögiks kohtuda.

Kõrged aknad kallavad ülaltpoolt päikesevalgust. See koht on tõesti tema moodi, mitte vaid arhitektuuri poolest, vaid sõna otseses mõttes, kuna hoone on tema järgi nimetatud.

Dr Harold Quickly Ajateaduste Keskus.

Kogunemissaal on puupüsti täis. Kui plaanid mälestusteenistust ajarändurist teadlasele, on ilmselt õige kutsuda tema perekond ja sõbrad, kuid peab olema raske koostada külaliste nimekirja, kui nad ilmuvad välja tosinast erinevast ajajoonest. Tagapool suupistelaua ääres seisvad teenindajad paistavad ülekoormatud.

Mym on kuskil siinsamas. Mitu teda tegelikult. Kui lasen silmadel üle ruumi käia, märkan mitut versiooni tema lokkis blondidest juustest ja naeratavatest silmadest. Igaüks temast lobiseb erineva külalisega, kes on tulnud viimset austust avaldama.

Pean järge pidama, milline neist on minu naine…

Keerutan sõrmust oma sõrmes. Ikka on veel pisut harjumatu temast niimoodi mõelda, kuigi sellest on nüüd mõnda aega möödas. Mymil on telefonis äpp, mis teab meie abielusoleku tõelist kestust, muidu ei suudaks ma kunagi järge pidada. Kõikide nende hüpetega, mida me sellest päevast saadik oleme teinud, ei oskaks ma isegi arvata. Kuid ma mäletan meie abielutseremooniat, nagu oleks see olnud eile. Ma olen kaks korda tagasi läinud ja seda külastanud. Ma võiksin meie tõotused peast ette lugeda kui vaja. Ehk ostab see mulle pisut andestust, kui ma meie abieluaastapäeva silmist kaotan.

Saali eesotsas on järjekord lõpuks kahanenud vähem kui tosina inimeseni, nii et liigun ettepoole kirstu suunas ja ootan oma korda.

Nad on holoprojektsioonidega head tööd teinud. Dr Quickly rahulikult naeratav kuju ruumi ees on peaaegu elutruu. Kahtlustan, et AÜTK pani esituse alla kõvasti raha magama. Ajarändurite Ühendatud Teaduslik Koalitsioon annetas hoone ja tegi ametlikust matusest suure numbri. Peale teenistust maetakse kirst Dr Quickly Memoriaal-Roosiaeda. Mulle jääb silma AÜTK uus juhataja Jermaine Clevis, kes näeb külalisi tervitades endaga rahulolev välja. Ilmselt tunneb ta, et ajas rändamise ajaloo tuntuima teadlase matuse korraldamine tuleb tema reputatsioonile kasuks. Usutavasti poleks ta selles nii kindel, kui teaks, et toppisime kirstu liivakotte täis.

Kui on lõpuks minu kord austust avaldada, libistan käega üle kirstu. Läikiv mahagon on kaetud mingi plekketõrjuva lakiga. Hajameelselt kirjutan sõrmega kaanele „Tere, doktor”. Hetk peale seda, kui käe eemale tõmban, mu sõrmejäljed kaovad. Kuigi see on lahe funktsioon, on see liiast. Nagunii ta sõrmejälgi ei näeks.

Libistan käed tagasi taskutesse ja vaatan kirstu kõrvale alusele asetatud lihtsat fotot. Mym tõi selle omapoolse panusena kaasa. Mustvalgena naeratab mulle vastu mees, kes on mulle õpetanud kõike, mida ma ajast tean. 20x25 fotol on Harry pisut vanem sellest ajast, kui ma teda esmakordselt kohtasin, hallipäine rõõmsate silmade ja Florida päevitusega eakas mees. Hoolimata tema nime kandvast hoonest tean ma, et kõik see ametlikkus polnud kunagi tema stiil. Fotol olevat meest ei leiaks sellest paigast kunagi.

„Ta ei ole siin sees, ega?”

Hääl tuleb minu kõrvalt ja ma vaatan alla, leides enda kõrval seismas väikese tüdruku. Ta on ehk üheksa või kümme. Tema helepruunid juuksed on hobusesabasse seotud ja ta kannab punaseid Converse All-Satrsi ketse. Tal on seljas kleit, kuid ka retuusid. Samuti silman korraks tema kaeluse alt paistvat T-särki. Mulle jääb mulje, et ta tõmbas kleidi lihtsalt oma tavaliste riiete peale, et sündmusega sobituda.

„Sa tunned Harryt?” küsin ma.

Ta noogutab. „Ta ütles mulle, et tahab saada maetud Montana laia avara taeva alla. Mitte laborisse.”

Silmitsen väikest tüdrukut uudishimuga. Ta kannab tillukest riidest seljakotti, millel on värvilised laigud.

„Mulle meeldivad su jalanõud,” ütlen ma.

„Ma tean.” Väike tüdruk vaatab ruumis ringi ja haarab siis mu käest. „Tule. Ma pean sulle midagi rääkima, aga mitte siin.” Ta sikutab mind külgmise väljapääsu poole. Püüan eemalt Mymi tähelepanu ja tal on näol hämmeldunud ilme. Kehitan õlgu ja lasen tüdrukul end välja juhatada. Ta peatub kohe peale teisi klaasuksi ja vaatab enda ümber. Hoonet ümbritsevad jalgtee ja lopsakas aed. Kui mõni sädistav orav välja arvata, tundub koht meie päralt olevat.

„Ma arvan, et siin on hea, aga me peame kiiresti tegema.” Ta võtab hoogsalt koti seljast ja pistab käe sisse. Peale hetkelist otsimist tõmbab ta välja pooliku uksekäepideme. Järgmisena kougib ta taskust käekella.

Ei. Mitte kella. Kronomeetri.

Seadeldis näeb väga kella moodi välja, kuid see on lapse jaoks liiga suur. Nupukesed ja kettakesed selle küljel liigutavad numbrilaua raami ja hulka kontsentrilisi rõngaid. See teeb surmkindlalt palju rohkem kui aja näitamine. Ma tunnen Abraham Manembo kronomeetri ära, kui seda näen, ja see siin peab olema üks tema parimatest töödest.

„Mis su nimi on?” pärin ma, uurides tüdrukut värske uudishimuga.

„Sa ei tunne mind veel,” kostab tüdruk. Ta sätib kronomeetri seadistusi, siis muudab käes oleva ukselingi kõrgust maapinnast. „Sa pead minu õlast kinni hoidma.”

„Ma hindan sinu kutset, aga ma ei saa praegu kuhugi minna,” vastan ma. „Minu naine on ikka veel majas ning see üritus pole lõppenud.”

Väike tüdruk vaatab ärritunult üles minu poole. „Sa võid mind usaldada. Me oleme samal poolel.”

„Mille samal poolel?”

Tüdruk kortsutab kulmu. „Ma teadsin, et sa hakkad raskusi tekitama.”

Panen käed rinnale risti. „Tead, nii palju kui mulle ka meeldib uusi sõpru saada, ei saa ma lihtsalt vähimagi etteteatamiseta läbi aja lõikama panna. Vähemalt ma üritan seda mitte teha. Minevikus ei ole see mulle eriti hästi lõppenud.” Mõtlen jälle tema kronomeetri peale. „Kellega sa siin oled?”

Tüdruk heidab mulle pilgu, mis on kahtlaselt sarnane silmade pööritamisele. Ta ohkab ja ulatab mulle ukselingi. „Näe. Võta see siis ise. See pool üleval.”

Segaduses sirutan ma käe ja võtan selle vastu. See on vasega kaetud ja näeb vana välja. „Mida sa tahad, et ma sellega peale hakkaksin?”

Tüdruk haarab mu randmest ja tõmbab seda madalamale. Ta sirutab käe kronomeetrinupu poole. „Ma olen Piper Travers. Sa oled mu isa ja ma olen siin, et su elu päästa.”

2. peatükk

„Ajarändurina on sinu sünniajavoog nagu sinu aadress. See on sinu tee koju. See on ka informatsioon, mida üldine avalikkus ei peaks omama.” - Dr. Harold Quickly päevik, 1996

„Ahah. Sellega sa mind juba õnge ei võta,” ütlen ma, rabades väikse tüdruku käe kronomeetrinupust eemale just enne, kui ta jõuab seda vajutada. „Eriti peale seda lauset.”

Tüdruk vingerdab minu haardes ja ma panen ukselingi taskusse.

„Ära tee! Mul on seda vaja!” hüüatab ta.

„Oota nüüd hetkeks, okei?” Ma vabastan tema randme haardest ja ta astub sammu tagasi. „Piper Travers, ütlesid sa? Sul on vaja nii mõndagi selgitada.”

„Meil ei ole selleks aega!” vastab ta. „Sa pead kohe minuga tulema!”

„Mitte enne, kui sa mulle räägid, mis toimub.” Teda vaadates käivad tema sõnad paratamatult minu peas ringi. Ma olen tema isa? Ta kindlasti näeb selle moodi välja. Tal on minu moodi tumedamat tooni jume, kuid tema pruunides juustes on kindlaid vihjeid blondile. Tema silmakuju samuti. Need ei ole täpselt Mymi silmade värvi, kuid on neile siiski sarnased.

Aga mul ei ole tütart.

„Vaata, ma tean, et kõik need ringijooksvad erinevad versioonid meist võivad olla segadusseajavad, kuid ma arvan, et oled vale versiooni minust kätte saanud. Majas on paar teist Mymi ka. Võib-olla on üks neist sinu ema?”

„Sa ütlesid, et aitad mind alati. Ükskõik, millal sind vajan. Sa ütlesid alati!” Väike tüdruk hakkab endast välja minema.

„Ja ma aitan sind,” vastan ma. „Räägi mulle lihtsalt, mis toimub.”

Ta sirutab end kikivarvukile ja ajab kaela õieli, et näha läbi klaasuste ülerahvastatud saali. „Nad on varsti siin. Ma ei taha, et nad mind näeksid.”

„Kes?”

„On ühed halvad mehed,” sõnab ta. „Nad on teel. Sellepärast pead sa aitama mul asjad joonde ajada, enne kui on liiga hilja.”

„Mida joonde ajada? Vaata, tuled ehk minuga hästi kiiresti sisse kaasa, otsime Mymi üles ja nuputame kõik koos lahenduse välja.”

Piper näeb skeptiline välja ja vaatab kella oma randmel. „Ma ei saa sinna sisse tagasi minna. Ta leiab mu sealt üles.”

„Kes?”

„Gladiaator.”

„Gladiaator?”

Ta silmad lähevad suureks, kui ta läbi uste vaatab. „Oh ei! Nad ongi juba siin!”

Ka mina vaatan sisse, kuid ei näe seda, millest ta räägib. Lasen silmadel rahvahulgast üle käia, kuid see tundub olevat tavaline kollektsioon tumedatest ülikondadest ja kleitidest. Paar sünteetilist on välja ilmunud, kuid mitte kedagi, kes näeks välja nagu gladiaator.

„Millised on…” pöördun ma jälle Piperi poole, kuid ta on läinud. Ta jookseb üle muru eemal kasvava põõsasterivi poole. „Hei, oota!” Viskan viimase pilgu hoonesse, üritades Mymi leida, kuid ma ei näe teda. Sprindin tüdruku kannule ja jooksen üle muruplatsi, et talle järele jõuda. Ta laskub neljakäpukile ja poeb rüsinal läbi põõsastes leiduva avause. Selleks ajaks, kui mina sinna jõuan, on ta hekist läbi ning jookseb üle teisel pool oleva mänguväljaku.

„Hei! Kuhu sa lähed? Sa pead mulle ütlema, kuhu…” Pressin end läbi põõsaste ja jooksen talle järele, kuid ta poeb ühe toruja liumäe allotsast sisse. Torust kostab kõlavalt tema tossude kriuksumine. Jõuan lõpuks mänguväljakule ja ootan, et ta toru ülemisest otsast välja roniks, kuid hääled torus vaibuvad.

Pistan pea toru alumisest otsast sisse ja proovin kurvist mööda ülespoole näha. „Piper? Tule tagasi välja. Sa ei öelnud mulle, kes sind taga ajab. Kes see gladiaatoriinimene on?”

Toru on vaikne. Ronin mööda redelit üles kaugemas küljes asuvale platvormile ja piilun toruotsast sisse. Mitte midagi.

Vaatan otsivalt mänguväljakut. Ronimisrada. Rippumistorusid. Häid püsivaid objekte. Kontrollin metallkäetuge liumäe sissepääsu juures. Loomulikult on seal väike pisut niiske käejälg. Hea ankur, eriti kui rihid öist aega, kui mänguväljak tõenäoliselt tühi on. Keegi õpetas sellele lapsele põhitõdesid, mis tunduvad kahtlaselt tuttavad.

„Piper?” hüüan tema nime viimast korda ja lasen siis igaks juhuks liumäest alla. Kui alla jõuan – riided staatilisest elektrist ragisemas –, tõusen püsti ja vaatan tagasi kogunemishalli poole. Gladiaator?

Leian mänguväljaku värava ning pistan mööda halli poole viivat jalgrada jooksma. Läheneva ohu eelaimus kasvab minu sisemuses. Rapsan ruumi ukse lahti ja otsin silmadega Mymi. Märkan kirstu juures viimast austust avaldavat Abrahami. Vana kellassepp ja Harry pikaaegne sõber seisab vaikselt kirstu kõrval, võib-olla palvetades. Kuid kui ma teda jälgin, kõnnib üks kiilakas mees tema selja taha ning haarab tal turjast kinni. Järgmisel hetkel haihtuvad mõlemad.

Pagan!

Otsin ruumist oma naise õiget versiooni. See on halb. Siin on rohkem inimesi kui enne minu lahkumist, kuid siiani ei tundu keegi Abrahami ja selle mehe äkilisest kadumisest häiritud olevat.

Kus sa oled, Mym? Trügin läbi rahvasumma, nügides oma kiirustamisega inimeste käes olevaid suupistetaldrikuid. Pikk mees ruumi teises otsas jälgib mind ning liigub minu poole. Vasakult poolt liigub minu suunas naine, kes räägib midagi oma randmel asuvasse seadmesse. Keeran end koha peal ringi ja kontrollin halli igat külge. Seal. Külgmise väljapääsu lähedal Jeramaine Clevisega juttu ajamas. Tänu Jumalale. Liigun sinnapoole, kuid ma pole ainuke. Ka keegi teine on teda näinud. Number liiga väikeses ülikonnas lihaseline mees tõukleb läbi rahavahulga minu ees. Mees on juba peaaegu temani jõudnud. Õnneks saan liikuda tema kiiluvees. Torman ettepoole ja jõuan tema seljani täpselt siis, kui ta astub Mymi selja taha. Jermaini pilk on kinnitunud minu naisele ja ta ei paista lähenevat ohtu märkavat. Suur mees hoiab üht oma kätt selja taga, mingi kaugjuhtimispult pihku surutud. Tema teine käsi sirutub Mymi kaela poole.

Ma virutan jalaga tema põlveõndlasse. Kõvasti.

Mees kaotab tasakaalu ja prantsatab põrandale. Hüppan temast üle ja haaran Mymi embusse. „Hei, kullake, mul on tunne, et on aeg minna, kas sa ei arva?” Tõmban teda väljapääsu poole, andmata talle aega vastu vaielda. „Tore teid näha, juhataja!” Jermaine’i suu on lahti vajunud. Ma noogutan talle, kui uksest välja taganen. See avaneb minu jaoks automaatselt.

„Mida sa teed ?” hüüab Mym.

„Me peame minema,” ütlen ma. „Kohe.”

Suur mees, kelle ma ümber lükkasin, on jälle jalul ja valmistub meid taga ajama. Ruumis valitseb segadus. Mõned inimesed kiirustavad uste poole. Mym heidab sellele stseenile ainsa pilgu ega vaidle. Me jookseme piki jalgrada mööda teistest AÜTK kontoritest, suundudes tee lõpus asuva avatud parkimisplatsi poole.

„Kas sul on mõni ankur kaasas?” küsin ma.

„Me just jätsime mu koti sinna,” vastab Mym.

„See ei ole hea.” Kohmitsen oma jakitaskutes, kuid leian ainult vasekarva ukselingi, mille Piperilt võtsin, ja oma kaasaskantava degravitiseerija. Ma võtan mõlemad välja ning osutan degravitiseerijaga lingi poole, et seda testida. Minu kahtlused saavad kinnitust ja roheline tuli süttib, teatades mulle, et link on gravitiidivaba ja ankruna kasutamiseks valmis.

„Kust sa selle said?” küsib Mym.

„Pikk jutt.” Panen lingi oma taskusse tagasi.

„Me ei kasutagi seda?”

„Ma ei tea veel, kuhu see viib,” vastan ma.

Mym vaatab tuldud teed tagasi. Ülikonnas mees otsib meid ikka veel. Kaks teist inimest on hallist väljunud tema järel ning osutavad meie poole. Tiheda musta afrosoenguga naine räägib ikka veel kellagagi läbi randmekommunikaatori.

„Me peame siit lineaarsel viisil minema saama,” sõnan ma, tõmmates oma MFS-i püksitaskust välja. See multifunktsionaalne seade sarnaneb varase kahekümne esimese sajandi telefoniga, kuid sellel on palju rohkem võimalusi. Tellin meile kiiresti sõiduki. See hakkab seadme ekraanikaardil oma teekonnast meile vilkumisega märku andma.

„Kes need tüübid on?” pärib Mym. „Kas me ei saaks neile lihtsalt vastu astuda?” Ma saan aru, et ta mõõdab pilguga meie poole jooksvat meest. Mym võib olla väikese kondiga, kuid ta teab, kuidas asjadega toime tulla, ja suudaks kahtlemata meie jälitajale mõne üllatuse pakkuda.

„Me ei saa lasta neil meist kinni krabada,” ütlen ma. „Nägin neid inimesi saalist ära pilgutamas. Nad võtsid Abrahami kinni. Ole ootamatuste suhtes valvel.”

Justkui tellitult ilmub otse meie ette kiilakas mees, keda enne sees nägin, ning sirutub kohe minu poole. Minu rusikas kohtub tema ninaga ning sunnib ta tahapoole koperdama. Afrosoenguga naine ilmub kõnniteele Mymi selja taha, kuid ka tema on valmis. Mym virutab jalaga naisele kõhtu, nii et too murule pikali lendab. Ülikonnastatud suur mees tormab meie poole sirgjoonelisemas rünnakus. Ta hüppab Mymi suunas, kuid astun nende vahele ja suskan degravitiseerija tema poole. Surun selle vastu tema otsaesist ning vajutan nuppu.

Ta karjatab ja tuigub eemale.

See annab talle pisut mõtlemisainet. Mõelgu veel meile peale hüpata ja vaadaku, millised osad tema näost ei tule reisile kaasa.

Naine ajab end muru pealt püsti ja ma suunan degravitiseerija temale. Ta hoiab meist eemale. Seade töötab vaid mõne sentimeetri kauguselt, kuid allesjäänud ründajad hoiavad distantsi. Kumbki neist ei soovi, et nende kehast gravitiite välja tõmmataks. Peale selle, et see protsess on valus, mõjutab see ka nende võimet meid siit minema hüpata.

Minu telefon annab piiksatusega teada, et meie auto on kohale jõudnud. Kiilakas mees, keda lõin, on taastunud ning blokeerib teerada parklasse. Liigun tema poole, degravitiseerija ikka veel löögivalmis, ja hoian Mymi enda lähedal. Mees taganeb aeglaselt.

„Te teate, et me leiame teid uuesti,” ütleb mees. „Te teate, et te ei saa igavesti põgeneda.”

„Hoia lihtsalt meist eemale,” vastan ma. „Või sa kahetsed seda.”

Mees muigab ja astub kõrvale. Manööverdan meid isejuhtiva auto juurde, mis kõnniteeservas peatub. Mym poeb sisse ja ma järgnen talle, sättides end istmele tema kõrval.

„Lukusta uksed,” käsutan ma. Auto kuuletub.

„Kes need inimesed on?” küsib Mym, jälgides neid ettevaatlikult läbi akna.

„Sõida. Lähim kiirtee,” ütlen autole. See hakkab veerema ja me jätame meid rünnanud kolmiku kõnniteele meie lahkumise üle arutlema. Suur mees hõõrub oma otsaesist ja kortsutab minu poole kulmu. „Ma ei tea,” vastan ma viimaks Mymi küsimusele. „Kuid me peame kaduma enne, kui nad leiavad viisi meie jälitamiseks.”

Hulk AÜTK turvamehi kihutab golfikärus üle muru. Meie ründajad hajuvad laiali, igaüks ise suunas. Meie auto eemaldub, enne kui ma jõuan midagi enamat näha.

Auto liigub sõidurajal, mis suundub itta kiirteede poole. Võtan hetke aega, et enda ümbrusest sotti saada. Me oleme Los Angeleses aastal 2165. Tuhandeid kilomeetreid ja poolteist sajandit kodust eemal. See ei ole just parim koht, kus rünnatud saada. Auto kogub kiirust ja keerab kiirteele, liitudes põhja poole suunduva automatiseeritud liiklusvooga.

Mym jälgib autosid meie taga, kuid tundub, et keegi ei jälita meid.

„Mida see kõik ometi tähendas?” pärib ta.

„Pole aimugi. Kuid kes iganes nad on, on nad halb uudis.” Pistan käe taskusse ja tõmban välja ukselingi, mille Piper mulle andis. „Üks asi veel.” Vaatan Mymile otsa. „Ma kohtusin meie tütrega. Ja ta on hädas.”

Tõlkinud: Maarja Kruusmets

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 01/22 (Laura Loolaid)

Ulmeaasta 2021 kokkuvõtted (Reaktor)

Erektori kolmas tulemine (Jüri Kallas, Manfred Kalmsten)

1900 – 1929 – kolm aastakümmet, mil ulmekirjandus kasvas ja kujunes (Jüri Kallas)

Päeva materjal Wikipedias detsembris 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 13: Malesõber (Rauno Pärnits)

Videointervjuu: Jodi Taylor (Maarja Kruusmets, Philippe Jean-Pierre Jardin)

Videointervjuu: Nathan Van Coops (Maarja Kruusmets)

Arvustus: Johannes Kivipõld ja tema masinjumal (Jüri Kallas)

Arvustus: Meelis Kraft „Veealused“ (Heinrich Weinberg)

Arvustus: Manfred Kalmsten „Kaarnalaul“ II (Elar Haljas)

Arvustus: Maniakkide Tänav „Teekond Ridamuseni“ II (Elar Haljas)

Arvustus: Kuidas teha ajaloolasest superkangelane? (Marko Zanev)

Raamatukangelase areng: Andy Weir “Ave Maria” (Mairi Laurik)

Raamatukatkend: Jan Larri (1900-1977) TAEVANE TULNUKAS

Reaktori juttudest: 12/21 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 01/22

Uudiskirjandus 01/22

Jutt: Elav raamatukogu (Mairi Laurik)

Jutt: Tüdruk seinte vahel (Uku ‘Tr1Lo’ Järvis)

Jutt: Tagasi loodusesse (Maarja Kruusmets)

Jutt: Rotikuningas (Tim Hornet)

Jutt: Salvestuspunkt (Maniakkide Tänav)

Jutt: Kevad Tõldres (Joel Jans)

Tõlkekatkend: The Warp Clock (Nathan Van Coops)