Peatoimetaja veerg 01/23 (Agur Tänav)

Käes on jaanuarikuine Reaktor. Talve selgroog on murtud. Karu pöörab külge ja hakkab teist käppa imema. Ulmekirjanikel on jutuvõistluse loo mustand valmis. Lugejatel on järjekordne raamatusari poole peal. Ajakirjades on tavaks roteerida peatoimetajat. Seda muistset tava järgib ka Reaktor ja järgmises numbris pöördub meie heade lugejate poole peatoimetajana juba Joel Jans.

Seekordses numbris on Joel aga teie ees intervjueeritava rollis, sest äsja ilmus poelettidele tema uus romaan „Ajudraiver“. Selle teose kohta leiab meie ajakirja tagasihoidlikelt veergudelt ka arvustuse, samuti nagu ka Tamur Kusnetsi „Kronošütisti“ ja Manfred Kalmsteni „Täheraua saaga“ kohta.

Oma uue romaaniga, mida Reaktor läbi käesoleva aasta järjejutuna avaldab, rikastab Eesti ulmelava Osvald Soobli hiidkärpide maailmast rääkiv „Üle ilmapiiri“.

Igakuises ulmestaari nurgakeses on luubi all Kristi Reisel.

Kaane tegid käsikäes arvutiprogramm, Joel Jans ja Riho Välk.

Head lugemist!

Intervjuu: Joel Jans: ulmes peab ulmeline element mängima alati kõige tähtsamat rolli (Jüri Kallas, Agur Tänav)

1.     Milline oli väikese Joeli lapsepõlv, kus see kulges?

Elvas ja Rõngus, natuke ka Pühaste külas. Sellest viimasest ma mäletan vähe, kuna kolisime Elva, kui olin viiene. Edasi käisin vaheldumisi Rõngu, siis Elva ja lõpuks taas Rõngu koolis. Elvas ei tahtnud asjad kuidagi sujuda, sest teised lapsed olid kuidagi liiga kurjad ja närvilised ning õpetajad hoolimatud. Rõngu Keskkooli saan aga seevastu ainult hea sõnaga meenutada. Eks ma natuke üksik laps olin, sõpru just eriti palju polnud ja ilusamad ilmad kulgesid ratta (või punnvõrriga) mööda Elvat ringi sõites ja kehvemad ulmet lugedes.

2.     Kirjelda palun oma ulmehuvi algust?

Ulmehuvile ladus kahtlemata hea vundamendi asjaolu, et mu lapsepõlves puudusid nii SAT-TV, VHS kui ka arvuti. Telekamängu ma ühel hetkel sain (tädipoja vana), aga sellega tulid kaasa vaid neli mängu ja need ammendasid end üsna kiirelt, sest mitu korda sa nelja mängu ikka läbi mängid. Kuid kahtlemata kõige olulisem oli asjaolu, et mu ema on samuti suur ulmehuviline ja just tema soovitusel lugesin kolmandas (või neljandas) klassis „Insener Garini hüperboloidi“, mida ma pean enda teadliku ulmehuvi alguspunktiks. Tegemist oli lihtsalt niivõrd võimsa teosega, et peale seda tundus kogu kooli kohustuslik kirjandus puhas jama. Mis huvi on lugeda endaealiste tühistest vempudest, kui oled näinud vaimusilmas põlevaid laevastikke, marmorpaleesid ja maailmavalitsejaid? Tagantjärgi võib öelda, et ma eelistasin ilmselt juba varem fantastilisema sisuga lasteraamatuid. Näiteks üks mu suur lemmik, mida lasin emal palju ette lugeda, oli „Vanake Hottabõtš“ ja ka meeldisid mulle väga Olimar Kallase koomiksid oma miyazakilike lennumasinatega, „Lood Kukeleegua linnast“ ja „Sipelgad ei alistu“. Kuid alles peale insener Garinit hakkasin teadlikult ulmekirjandust otsima ja läbi töötama. Alustades muidugi sarjaga „Seiklusjutte maalt ja merelt“ (Verne, „Kahe ookeani saladus“ jne) ning „220 päeva tähelaevas“. Neid muidugi kauaks ei jätkunud ja nii jõudsin mingil hetkel ka vanade Horisontide ja Pioneeride juurde, ehk siis „Asustatud saar“, „Kaheksanullised“, „Must pilv“, „Ränkraske lend“ jpt toredad lood, mis mulle senimaani väga meeldivad. Mingit oma ulmeriiulit Elva raamatukogudes polnud, ehk siis ulme leidmiseks tuli sageli tunde raamatuid lapata ja otsustada, kas tegemist võib olla ulmega või mitte. Lisaks oli Elvas veider süsteem (vist on siiani?), kus täiskasvanute ja lasteraamatukogu olid teineteisest lahutatud ja seega tuli täiskasvanute omas koos käia koos emaga, et ta saaks raamatud enda nimele panna. Uusi ulmekaid osteti neisse kahjuks harva ja seega mäletan oma rõõmu, kui avastasin, et Rõngu vallaraamatukogu oli endale ostnud „Pimeduses sosistaja“, „Terasunelma“ ja „Põrgukoerad“. Hea sõnaga võib veel meenutada ka Meelis Kupitsa ajarännukoomikseid, Paradoks B vanemate õudusjuttude tõlkeid ja romaani „Totu Kuul“.

3.     Kas sul oli omal ajal ka mõni inimene, kellega loetut arutada, või küpsesid sa lihtsalt n-ö omas mahlas?

Eriti mitte, põhikoolis oli selleks inimeseks peamiselt ema ja esimesed ulmehuvilistest sõbrad leidsin alles kuskil keskkooli alguses. Täpsemalt siis Kalveri ja Ove. Just viimane on ilmselt süüdi ka minu Ulmeühinguni jõudmises. Olin sf2001 liige muidugi juba varem (kuskil 2000ndete algusest), kuid üritustele ja Estconile ei julgenud üksi minna. Lisaks tahaks tänada ka keskkooli aegset semu hüüdnimega Lorenzo, kellega sai hommikuti koolibussiga Rõngu sõites lõputult kõikvõimalikest (valdavalt ulmelistest) romaanidest ja filmidest räägitud.

Pildi autor Jana Raidma

4.     Kuidas sa noore mehena (koolis ja ametikoolis) jagasid oma ulmeelu ja n-ö tavaelu (sõbrad, naps, muu möll), kas tekkis ka konflikti, tunnet, et need segavad teineteist?

Möll algas tegelikult alles ametikoolis, enne seda olin üsna karske ja nohiklik noormees. Kuid n-ö napsust ja möllust segas ulmelugemist see periood märksa enam asjaolu, et sain endale viimaks interneti ja koos sellega võimaluse FTP serveritest filme tõmmata. Nagu juba ülal mainisin, siis mul videomakki ega satelliit-televisiooni polnud, mistõttu hakkasin suure hooga „järele võtma“ ehk vähemalt neljaks-viieks aastaks asendas filmivaatamine lugemise pea täielikult. Eks üht-teist sai ka tol ajal loetud, aga võrreldes keskkooli mahtudega oli tagasilangus hirmuäratavalt suur. Kuid samas aitas just filmivaatamine (või täpsemalt neist blogimine) mul ulmefännidega kontakti leida ja tõi ulme juurde tagasi.

5.     Ulme = SF+F+H, aga kuidas sul suhe nende kolmega on? Kui teha edetabel, siis kuidas kohad jaguneks?

Mind peetakse vist väga suureks SF-i fänniks, aga tegelikult on üleloomulik õudus olnud minu jaoks alati ka väga tähtsal kohal. Ehk kuigi ma paigutaks SF-i esikohale, edestab see horrorit ülinapilt. Eks asi ka selles, et esimesed loetud ulmeteosed olid kõik ikkagi SF. Kõige varasemad loetud õudusjutud, mis hoobilt meenuvad, on ilmselt Leo Sinilaiu „Põrguorhideed“. Kuid esimeseks tõeliselt väga meeldinud õudusteoseks oli kahtlemata „Pimeduses sosistaja“, mis selle žanri minu jaoks n-ö pildile tõi. Lugesin kohe peale seda ka M. R. Jamesi kogumikku „Kummitused nukumajas“, mis meeldis samuti väga. Fantasyga on natuke keerulisemad seosed. Conani lugusid ma ei osanud alguses üldse eraldi žanri alla kuuluvateks lugedagi ja pidasin neid tavalisteks seiklusjuttudeks. „Kääbikut“ lugesin esimest korda aga alles ametikoolis ja „Sõrmuste isanda“ peale Peter Jacksoni filmide vaatamist. Seega, kuigi ma fantasy žanri kindlasti ei põlga, maandub see minu isiklikus edetabelis auväärsele kolmandale kohale. Eks asi ka selles, et eelistan pigem conanlikku kangelas- kui eepilist fantasyt ja suuri fantasy sarju ma eriti ei armasta. Isegi „Troonide mäng“ jäi pooleli ja pole ka erilist huvi sellega jätkata.

6.     Millal ja mida sa esmakordselt kirjutada püüdsid?

Esimese ulmejutu kirjutasin ema õhutusel põhikoolis mingile kirjandusõpetaja korraldatud jutuvõistlusele ja sain seal vist isegi mingi koha (või oli see äramärkimine?). Loost endast mäletan vaid seda, et tegemist oli klassikalise minu päev tulevikus tüüpi jutuga. Mäletan ka seda, et erinevaid ulmelugusid sai tegelikult päris palju välja mõeldud, aga enamasti need mu pähe jäidki, sest pliiatsiga kirjutamine pole mulle kunagi meeldinud ja trükimasinat mul polnud. Seega on mu esimesteks säilinud tekstideks Kivirähu absurdihuumori stiilis kirja pandud naljalood ametikoolist ja sealsetest kursusekaaslastest. Vähemalt kursuse listis võeti need üsna hästi vastu ja paar kursavenda üritasid neile isegi järgesid kirjutada.

Peale seda tekkis taas pikem paus ja uuesti kirjutama hakkasin kuskil 2009-2010 peale Mandiga kohtumist. Olime ühel Ove sünnipäeval, mõlemad parajalt nokkis ja rääkisime erinevatest ulmeideedest, kui Mant käis ühtäkki välja, et võiks midagi koos kirjutada. Mulle oli see ausalt öeldes üsna rabav. Polnud ju varem midagi kirjutanud. Samas ei olnud niivõrd lahedat pakkumist võimalik ka tagasi lükata ja nii alustasimegi „Kõrini vaakumis“ kirjutamist. Nii et mingis mõttes on tegemist mu kõige esimese ulmetekstiga. Bibliograafiliselt seda muidugi esimesena ei tunnistata, sest vaakumi-loo kirjutamise ajal jõudis Mant kirjutamistoa organiseerida ja seal tehtud lood jõudsid Reaktori numbritesse varem.

7.     On vist üsna kindel, et ulmest üksi jäi väheks. Oled rääkinud, et lugesid ka palju aimekirjandust. Kuidas taoline, sageli enam kui veidruse piiril kõõluv Nõukogude teaduspopp su kirjanikuks kujunemisele kaasa aitas?

Nõukogudeaegne populaarteaduslik kirjandus oli üsna jutustav ja ilukirjanduslik, mõjudes seetõttu peaaegu pool-ulmena. Need raamatud algasid tüüpiliselt teaduse-tehnika ajaloo ja masinate toimimise detailsete kirjeldustega, aga kuskil raamatu lõpus jõuti pea alati fantastikani. Ehk kirjeldati värvikalt ja poeetiliselt tulevasi footonrakette, termotuumajaamu ja pooljuhtidel töötavaid mobiilseid taskutelefone. Vahel läksid need teaduse populariseerijate ideed isegi sõgedamaks kui mõnede ulmeraamatute omad. No, et kas te olete lugenud kuskil autodest, mis sõidaksid tuuma-kolbmootoriga? Aga ühes populaarteaduslikus raamatus oli see idee täiesti olemas. Samas aitasid need raamatud aru saada, kuidas masinad töötavad, mis toimub reaktori sees, kuidas arvuti arvutab ja andsid ka häid selgitusi ulmelisematele terminitele nagu absoluutne peegeldi. Ehk siis andsid SF jaoks väga hea põhja teemadel, mida füüsikatundides ei vaevutud kunagi seletama. Mäletan, et isegi ametikoolis ei puudutatud kordagi seda, kuidas arvuti ikkagi täpselt töötab. Seega võib populaarteaduslikke raamatuid kahtlemata kiita, et kui kogu nõretav punasus kõrvale jätta, andsid nad lihtsalt arusaadavaid seletusi masinate toimimisest ja loopisid sekka ka huvitavaid ulmelisi ideid.

Pildi autor Jaana Muna

8.     Kuidas sündis pseudonüüm J. J. Metsavana? Ja mis tingis pseudonüümist loobumise?

J. J. Metsavana pseudonüüm sai välja mõeldud ühel varajasel Räpina ulmekirjutamisel ja ega ma enam täpselt mäleta, mis selle tingis, aga oletan, et kõik teised autorid kasutasid pseudonüüme ja ma tahtsin ka. Ega seal midagi väga keerulist polnud, panin lihtsalt enda nimetähed ja internetis kasutatava pseudonüümi kokku ja valmis ta oligi. Metsavana pseudonüüm pärineb ise ühelt Ove rollimängult, kus ma ütlesin talle, et ma tahaks mängida ühte ebameeldivat druiidi, kes keerab pidevalt kaasmängijatele käkki, mispeale Ove arvas, et selle tegelase nimi võiks olla Metsavana. Hiljem kasutasin sama nime ka blogis ja sealt hakkasid teisedki mind nii kutsuma. Mis puutub aga sellest loobumisse, siis tundus mulle juba natuke aega, et tegemist oli nõks liiga kohmaka ja mitte väga suupärase pseudonüümiga (jott-jott metsavana - no ei kõla eriti lahedalt). Et miks mitte kasutada juba pärisnime, eriti kui see pole mingi Jaak Tamm, vaid üsna unikaalne. Hargla küsis üks kõrtsiõhtu põhimõtteliselt sama ja andis sellega lõpuks viimase tõuke.

9.     Su esimesi jutte pandi tähele, kiideti ja ka laideti. Kuidas sulle endale tundub, oli laitmine asja eest, või oli seal suur osa kildkondlikku ärapanemist? Reaktori ilmumine lõi ju eesti ulme konnatiigi kenasti lainetama ja muutis jõujooni?

Üheltpoolt eks Reaktor kindlasti häiris mingit mugavustsooni, kuhu teatavad härrased olid triivinud ja häirijaks olnud algaja autori lood oli hea koht, kuhu oma ängi välja laduda. Ega ma ka ise neid lugusid enam ammu väga headeks juttudeks pea, kuid kihu hakata süstemaatiliselt lugema veebi laotud algaja jutte ning neid siis eriti kibestunud stiilis ja maksimaalselt solvavalt kommenteerida, ütleb rohkem sedasorti inimeste ja nende olemuse kui juttude kohta.

10.  Su esimestes juttudes oli palju huumorit, aga nüüd on seda justkui vähemaks jäänud?

Esimesed lood olid ka palju lühemad ja kirjutatud kirjutamistoa jaoks, kus oli soov kohale tulnud inimestelt kiirelt positiivset reaktsiooni saada ja naerma ajamine oli selles hea viis. Pikemaid lugusid on vaid huumori ja puändiga palju raskem välja vedada. Võimalik, et mind on ka tõsisemad teemad rohkem huvitama hakanud.

11.  Tõenäoliselt oled sa eesti ulmes enim kahasse kirjutanud autor? Ilmselgelt sulle meeldib nõnda, aga miks?

Kahekesi kirjutades on üheks väga heaks asjaks see, et kaasautor võib tulla (ja sageli tulebki) asjadele, millele ise ei osanud kohe mõelda ja nii võib algne lugu muutuda väga palju paremaks. Lisaks on koos kaasautoriga palju kergem rasketest kohtadest edasi saada ja üksteise nõrku kohti kompenseerida. Üleüldiselt on kahekesi kirjutamine ka üsna lõbus tegevus, vaja on lihtsalt silmas pidada, et autorid poleks oma tahtmistelt ja iseloomudelt väga erinevad. No, et mingi ühine arusaam, kuhu tahetakse välja jõuda, võiks mõlemal kindlasti olemas olla.

12.  Romaan „Tondilatern“ on mõneti murdepunkt su loomingus – auhinnad, isegi mitmed endised kritiseerijad tunnistasid selle väärtust. Näed sa ise ka teost sellises võtmes?

Eks tegemist oli esimese sajaprotsendiliselt minu poolt kirjutatud raamatuga ja selles mõttes võib murdepunktiks nimetada küll. Kirjutamise hetkel seda vähemalt ise näha küll ei osanud ja kui Jüri Kallas poleks peale käinud, siis ei oleks ma seda vist isegi romaanivõistlusele saatnud. Seega oli nii kõrge koht muidugi väga suur üllatus.

13.  Sinu kohta on sageli öeldud, et sa oled eesti ulme kõige ägedam ideegeneraator. Kuidas kommenteeriksid? Kas sinu jaoks on ulmes idee oluline, või suisa esmatähtis?

Ma arvan, et ulmes peab ulmeline element mängima alati kõige tähtsamat rolli. Ehk ulme peab sündmused käivitama ja andma tegelastele konflikti. Halvad ulmeromaanid on sellised, kus ulme on vaid kulissiks. Ehk selle võiks südamerahuga ära võtta või asendada millegi täiesti reaalselt eksisteerivaga ja midagi ei muutuks. Ideed teevad ikkagi ulmest ulme, kuigi ma ei taha seejuures öelda, et tegelaskujud või sündmustik ei peaks seejuures olema head. Eks ulmekirjaniku kõige raskem asi ongi see, et ta peab istuma korraga n-ö kahel toolil. Suutma vedada head ulmet ja ka head kirjandust ning sageli juhtub, et üks pool on tal ikkagi tugevam ja teine jääb natuke esimese varju.

14.  Kuidas „Ajudraiver“ sündis, kas oli maailmakirjandusest mingeid eeskujusid või hoopis filmikunstist?

Stross ja Rajaniemi. Esimene pani mind oma „Accelerandoga“ mõtlema sellele mis võiks ühe matrjoška-aju sees toimuda. Teine andis juba selle kohta konkreetsemad ideid ja tegi mind ka tuttavaks Nikolai Fjodorovitš Fjodorovi filosoofiaga, mis aitas loole tugev vundament leida. Olen üsna kindel, et filmide osas hakatakse seda raamatut võrdlema esmalt „Matrixiga“, aga tegelikult, nii naljakas kui pole, on siin raamatus omajagu inspiratsiooni pärit hoopis 1968. aasta Itaalia filmist nimega „Mercenary“ ja „Matrixi“ mõjud on rohkem alateadlikud.

15.  Elu „Ajudraiveri“ maailmas võib sealsete asukate jaoks olla nii düstoopiline kui utoopiline. Juhul kui oleks päriselt võimalik elada virtuaalmaailmades, siis kas sa valiksid elu virtuaalsuses või jääksid reaalsesse maailma?

Jääksin reaalsesse maailma. Vähemalt seni kuni füüsiline keha vastu peab, peale seda võib ka virtuaalseid proovida. Pealegi, kui seal igavaks läheb, võib alati shut down’i teha, kui muidugi AI-d seda lubavad.

16.  Kui sa saaksid luua omaenda virtuaalmaailma, siis milline see oleks?

Üheks mu absoluutseks lemmikajastuks on kindlasti 19. sajand. Ilmselt seepärast, et tegemist on konfliktide ja muutuste ajaga, kus vana maailm muutus uueks, esile kerkisid aina uued teadussaavutused ja masinad, kuid samas leidus maailmas veel piisavalt avastamata valgeid laike ning kultuure ühtlustav globalism polnud igasse maailmanurka jõudnud. Seega, kindlasti midagi selle ajastuga seotult. Alustuseks oleks juba hea, kui saaks tolle ajastu Tartu täpse virtuaalse koopia ja eks hiljem vaataks sealt juba jooksvalt edasi.

17.  Kui vaadata su tekste kirjutamise järjekorras, siis on märgata ajaloolise materjali pidevat suurenemist su loomingus. Kui palju sa kirjutamise tarbeks üldse ajalugu uurid?

Mida aeg edasi, seda rohkem. Vanasti lasin ikka väga puusalt, mõtlesin asju käigult välja ja oletasin n-ö puusalt. Praegu olen hetkel pooleli oleva loo tarbeks laenutanud juba kolm raamatut, uurinud kaarte, otsinud folkloori ja vallakohtute andmebaasidest ning isegi üritanud ühe veebitarkvara abil kirikuraamatuid tõlkida, kuid tundub, et tean teemast endiselt veel liiga vähe. Ilmselt on asi ka selles, et aja jooksul on minu huvi alternatiivajaloolise ulme vastu eksponentsiaalselt süvenenud, kuid ilma põhjaliku uurimiseta ei ole seda žanri võimalik kirjutada. Eks omajagu tõuget on selleks andnud ka üks mu suur lemmik Boriss Akunin, kes oma romaanidega näidanud kui palju paremaks ja sügavamaks võib teoseid põhjalike ajalooliste teadmiste abil muuta. Ajalugu on tegelikult ammendamatu ideede allikas, kust võib leida sündmusi või tegelasi, mille peale poleks sa ise mitte kunagi tulnud.

18.  Vaatad väga palju filme, aga kui suur osa selles on ulmefilmidel?

Üsna suur ehk põhilised filmid, mida vaatan, on kas ulmefilmid, õudusfilmid või siis vanemad põnevus-märulid. Ajaliselt eelistan seejuures pigem vanemaid filme. Näiteks vaatasin aastat kaks tagasi läbi valdava enamuse 1930-40ndate Universal stuudio õudusfilme ja sain päris võimsa elamuse. Lisaks meeldivad mulle veel 70ndate Itaalia giallo’d, Hong Kongi 80ndate vampiirikad ja John Woo märulid, 80ndate USA buddy cop filmid, 50-60ndate Hammer stuudios toodetud õudusfilmid (loomulikult koos Christopher Lee ja Peter Cushinguga) ja üheks mu suureks armastuseks on ka seiklusfilmid. Eelmine suvi näiteks sai koos Jaagup Mahkraga kulutatud loendamatuid tunde vanemate Jules Verne adaptsioonide ja üleüldiselt erinevate kolonisatsiooniajastut kujutavate filmide läbivaatamisele.

19.  Mis sind ulme lugemise ja kirjutamise juures kõige enam paelub?

Ma arvan, et kogeda või luua midagi uut ja teistsugust, midagi sellist, mida meie maailmas ei ole ja võibolla ei saa ka kunagi olema. Lugedes ootad, et autor suudaks sind üllatada ja anda hilisemaks mõtlemiseks kütust. Kirjutades on soov seda sama lugejatele pakkuda. Lisaks on ulmekirjutamine mulle mingis mõttes justkui test, kus saan oma fantaasia proovile panna.

20.  Kui palju uurid uusi teadussaavutusi ja teadlaste tulevikukuulutusi ja kas neist on ulmekirjanikule mingit abi?

Üsna palju, kuigi kindlasti mitte nii palju, kui tahaksin. Tänapäeval enam populaarteaduslikke raamatuid väga ei ilmu, kuid selle asemel on tulnud üsnagi samas vaimus YouTube’i videod, kus siis oma ala asjatundjad seletavad ohtra illustratsiooni ja videomaterjali abil kõike alates mikroprotsessorite toimimisest ja lõpetades kvantfüüsikaga. Autorid nagu Stanisław Lem, Charles Stross, Hannu Rajaniemi ja paljud-paljud teised näitavad, et hea ja originaalse SF-i kirjutamiseks on pidev teadussaavutustega kursis olemine lausa hädavajalik. Näiteks võivad anda uudsed neurovõrkude alased avastused ja uuringud ohtralt kütust vanade tehismõistustega seotud troopide ümberkirjutamiseks, sest kaua sa ikka Skynetist üha uuesti ja uuesti kirjutad ning robootika kolm seadust vajaksid ka ajakohastamist. Seega, minu arvates on vähemalt SF autorile teadussaavutustega kursis olemine mitte ainult vajalik, vaid lausa ametialane kohustus. Samas ei tasu aga ka teadusesse liiga kinni jääda. Ehk tegemist peab olema inspiratsiooniallikaga, mitte aga keeldude ja käskude kogumiga. Näiteks, kui teadus suudaks veenvalt ära tõestada, et ajaränd on võimatu, tuleks minu arvates just eriti hakata ajarännulugusid kirjutama, sest kirjandus on sel juhul ainus võimalus, kuidas seda sooritada ja miks me peaks seda endale keelama?

21.  Kas ootad või pelgad, et AI-d hakkavad varsti kirjanike kõrval ilukirjandust tegema?

Ei kumbagi. Kuni AI pole saavutanud eneseteadvust, on ta mõistuseta töövahend, mis ilma täpse juhendamiseta ei suuda ise midagi luua. Näiteks AI abil hea pildi saamiseks peab pagana palju pikalt ja kannatlikult seletama, mida sa täpselt tahad. Seega peab AI abil raamatu kirjutamiseks samuti stseen stseeni abil kõik ideed ette söötma ja lõpuks ikkagi suurema osa tulemusest üle kirjutama. See muudaks AI abil loo või raamatu kirjutamise ebapraktiliseks ja isegi raskemaks. Küll aga võib AI hakata juba lähitulevikus kirjanikke aitama näiteks tekstide sisutoimetamisel. Näiteks parandada-ühtlustada stiili, täiendada kirjeldusi jms. Microsoft juba töötab selle kallal, et AI tugi enda Office’isse tuua, mistõttu on enam kui tõenäoline, et paljud kirjanikud võtavad AI võimalused vähemal või rohkemal määral kasutusse. Aga mitte niivõrd kaasautori kui hea toimetaja ja testlugejana. Vähemalt praegusel hetkel.

22.  Millised oleksid sinu TOP10 kirjandusteosed, mida sa tahaks tutvustada kirjutavatele AI-dele, et need võtaks sealt eeskuju oma teoste loomiseks?

Arvestades, et AI-sid treenitakse nii ehk naa kogu maailma kättesaadava tekstikorpuse pealt siis ilmselt suur osa neist on juba neile tuttavad. Oletan, et tegemist on pigem maskeeritud küsimusega mis on mu kümme lemmikut? Aga palun:

Stanisław Lem „Eeden“

Arkadi ja Boriss Strugatski „Asustatud saar“

Aleksei Tolstoi „Insener Garini hüperboloid“

Hannu Rajaniemi „The Quantum Thief“ (tegelikult kogu triloogia)

Claire North „Harry Augusti esimesed viisteist elu“

Jules Verne „20 000 ljööd vee all“

H. P. Lovecraft „Charles Dexter Wardi juhtum“

Clifford D. Simak „Linn“

Maniakkide Tänav „Surmakarva“

Boris Akunin „Teemantvanker“ (ja „Must Linn“ ka)

Selliste nimekirjade tegemine on muidugi erakordselt meelevaldne tegevus, kuna ei tahaks kuidagi vaid kümnega piirduda, hea meelega laseks lugeda vähemalt kolmkümmend raamatut. Strugatskite raamatuid oleks tahtnud palju rohkem panna ja nüüd närib, et äkki oleks pidanud ikka nimetama „Raske on olla jumal“… igal juhul peaks AI jaoks nüüd lugemist jätkuma… tervelt mitmeks sekundiks.

23.  Mis kirjutamise juures aitab alustada, jätkata, lõpetada? Mis innustab? Mis paneb kirjutama?

Kirjutamiseks on vaja esmalt mõnda head algideed, mille puhul on tunne, et sealt võiks tulla rohkem kui vaid üks stseen. Alati on ka abiks, kui kirjutamise alustamise ajaks on mingi poolik kavand juba olemas ehk on umbkaudu teada, kuhu ma tahan selle kõigega jõuda. Väga oluline on muidugi ka vaba aeg (mida vanemaks ma saan, seda vähem seda kipub olema) ja vähemalt minule on tähtis, et oleks koht, kus saaks segamatult kirjutada. Stephen King on öelnud, et igal autoril peab olema mingi koht, kus ta saab kogu ülejäänud maailma eest ukse kinni panna. Minul on suviti selleks kõrvalhoone pööning ja talviti üks jahe koli täis kamber teisel korrusel. Kirjutama panevad aga loomulikult ikkagi suured rahasummad ja soov midagi luua (tahtmine luua midagi uut ja seninägematut, aga see ei kipu tavaliselt õnnestuma). Mulle tundub, et igal regulaarselt kirjutaval autoril on sees mingi maaniale sarnane kirjutamistung. See saadab neid enamuse ärkveloldud ajast ning nad muutuvad pahurateks ja rahututeks, kui pole saanud seda tungi juba mitu nädalat rahuldada. Kuid miks või millest see tung siis täpselt tekib, ei oska ei mina ega vist ka paljud neist täpselt öelda. Ju siis on asi ikkagi selles rahas ja kuulsuses, mis kirjanikueluga paratamatult kaasneb.

Pildi autor Jana Raidma

24.  Mida praegu kirjutad?

Hetkel on mustandina sahtlis üks alternatiivajalooline romaan ja tegeleme koos Lauraga „Moskva hääle“ maailma jutukogu kirjutamisega. Lisaks töötan paralleelselt veel ühe ajaloolise ja mitteulmelise jutukoguga.

25.  Sa oled kirjanik ja kirjastaja, kumb amet on raskem? Kumb pakub rohkem eneseteostust?

Jess, vahelduseks ka üks lihtne küsimus! Kirjutamine on kindlasti raskem ja pakub ka rohkem eneseteostust. Kirjastamine ei vaja, kui aus olla, väga suurt loomingulisust, pead oskama lihtsalt KULKAle taotlusi esitada, suutma e-mailid vajalikele inimestele-asutustele ära saata ning arved õigel ajal ära maksta. Eneseteostust pakub see muidugi samas kindlasti rohkem kui mõni muu sarnane töö, aga päris loominguga tegelemist see täielikult asendada ei suuda, vähemalt mitte minu jaoks. Võibolla ma muidugi kirjastan ka lihtsalt liiga vähe.

26.  Millega veel vabal ajal tegeled, lisaks kirjutamisele ja kirjastamisele?

Kasvatan väikest tütart, vaatan vanu filme ja joon õlut :) Lisaks mängin õhtuti AI pildigeneraatoritega, mis on mul justkui arvutimängude aseaineks. Suviti korraldame Jaagup Mahkraga ka pikki ekspeditsioone Elva ja Rõngu ümbrusesse ja kui veel aega üle jääb, siis tegelen vana hobiautoga ja teen mitmesuguseid maatöid. Palgatööl käin muidugi ka.

27.  Milline oleks Eesti ulme kuldaeg?

Praegusel hetkel võib kergelt tunduda, et ulme kuldaeg ongi juba käes. Autoreid on palju ja raamatuid ilmub rohkem kui ühelgi teisel kümnendil. Kuid samas löövad tiraažide vähenemised ja raamatute hinnatõus üha uusi rekordeid. Samuti pole kirjandus pidanud vist kunagi varem nii tugevalt teiste meelelahutustega, nagu TV-sarjad ja mängud, konkureerima. Inimesed tunduvad olevat pidevalt ümbritsetud info üleküllusest ja seetõttu haaratakse raamatute asemel üha sagedamini märksa kergemini seeditava meelelahutuse järele. Lisaks on Ulmeühingu keskmine vanus märkamatult aina kasvanud. Peab vaatama, et kuldaja asemel ei saabuks hoopis hõbedane loojang. Ehk ulme kuldaeg saabub siis, kui kasvõi pooled neist probleemidest saaksid mingisuguse lahenduse.

28.  Oskad sa meenutada mõnd iseäranis kummalist kogemust ulmega? Mõni pentsik raamat? Veider filmivaatamiskoht?

Kõige veidram vaatamiskoht on konkurentsitult olnud Ungru lossi varemed. No et ühel HÕFFil korraldas Mart Sander seal mitteametliku Mario Bava „Black Sunday“ vaatamise. Atmosfäärikad lossivaremed, atmosfäärikas vana mustvalge õudusfilm ja loomulikult palju viskit. Mart Sander oli suutnud HÕFFi sponsorilt Jamesonilt terve kastitäie viskit välja rääkida ja mida aeg edasi, seda hüplikumaks mälestused muutusid. Päris lõpuni filmi vaadata ei saanudki, sest pidime ühe kiire asjatoimetuse tõttu Ovega minema hääletama, et temaga kiirabist läbi käia, ei midagi hullu seejuures, saime pärast edasi napsitada.

Pentsikutest raamatutest meenub aasta tagasi loetud 1875. aastal eesti keeles ilmunud Jaan Nebokati 31-leheküljeline Jules Verne „20 000 ljöö“ ümberjutustus pealkirja all „Meremadu ehk Kaheksakümmend tuhat wersta wee alt läbi“. Tegemist on seejuures kõige esimese eestikeelse ulmeromaaniga ja ümber on see jutustatud ilmselgelt mälu järgi, mis polnud härra Nebokatil just väga hea, sest Nautiluse madrused olid üle maailma kokku korjatud tummad, kes suhtlesid omavahel telegraafi abil ning Nautilus töötas elektri asemel hoopis gaasiga.

Arvustus: Joel Jans „Ajudraiver“ (Leila Tael-Mikešin)

„Ajudraiver“ on Joel Jansi viies romaan. Julgen väita, et tema raamatud lähevad iga korraga üha paremaks. Alguses teiste kirjanikega kahasse kirjutanud autor on kogunud julgust sooloprojektideks ja saab nende tegemisega väga hästi hakkama.

Seekordses teoses käsitletakse surmajärgset elu täiesti uue nurga alt. Ühtaegu unenäolises, tehnilises ja seiklusrikkas ulmeromaanis satub noor programmeerija Felix pärast autoõnnetuses hukkumist paradiisi, kuid avastab peagi, et see ei sarnane sugugi Piibli taevariigile ja kogu teispoolsusega on midagi väga valesti.

„Ajudraiverit“ võiks nimetada ka psühholoogiliseks romaaniks, sest tegelaste mõtteid ja tundeid on päris palju kirjeldatud. Isegi tehisintellektides on inimlikkust. Koos oma vigade ja heade külgedega teevad AI-d ja arvutiprogrammid, sealhulgas viirused, otsuseid, mida inimesedki teeksid. Nad mõtlevad, peavad plaane, neil on ambitsioonid ja emotsioonid.

Virtuaalmaailmas seiklemine tekitas mõningaid seoseid kultusfilmiga „Matrix“, aga erinevalt linateosest pole „Ajutraiveri“ tegelastel füüsilisi kehasid. Neid võib pigem nimetada digitaliseeritud hingedeks. Inimkonda ei eksisteeri enam füüsilisel kujul ning kõik virtuaalhinged on transporditud uude ellu läbi ajasondi. See ei takista inimestel elamast täiel rinnal. Nad kasutavad ära eeliseid, mida annab digitaalses kehas elamine, juues ennast näiteks purupurju ja muutes siis ühe hetkega uuesti kaineks või migreerudes ühest maailmast teise ainult ühe hetkega. Puudusteks on virtuaalse teispoolsuse ebatäiuslikkus ja kõige tähtsama tehisintellekti Initi jumalik võim, mis seab üsna palju piiranguid.

Kus on võim, seal leidub ka mässajaid. „Ajudraiveris“ on mässajateks viirused, kes polegi üdini halvad, vaid omavad täiesti mõistetavat eesmärki oma tegevuseks. Kes vastuseisust võitjana väljub, jäägu juba lugejatele avastamiseks.

Raamatu keskpaigas vaibuvad seiklused ühest maailmast teise rändamiste jadaks, kuid igavuse tekkimist aitab ära hoida virtuaalide värviküllus ja fantaasiarikkus. Näiteks on üks virtuaalidest tohutusuur Nõukogude Liit, mille keskel kõrgub Lenini kolossaalne monument. Leidub ka erinevaid versioone erinevate ajastute linnadest, katkisi zombimaailmu ja isegi Põrgu on olemas, aga täiesti uudsel kujul.

Rännakud muutuvad loo jätkudes tasapisi uuesti seiklusrikkamaks ja lõpuks tuleb kauaoodatud suur vastuseis.

„Ajudraiverit“ lugedes võib kergesti jääda mulje, et inimeste ülim eesmärk on joomine, võitlus või usust vastuste otsimine. Tavapärast argielu raamatu peategelased elada ei soovi. Neil on küll mälestused kunagisest olmest, aga teispoolsus pole selle jaoks mõeldud. Natuke lihtsama mõtlemisega indiviidid jalutavad pilvede peal ja puhkavad ning teravama mõistusega isendid üritavad üles leida ennast ümbritsevate virtuaalmaailmade eeliseid, et neid enda jaoks ära kasutada. Muidugi on ka neid, kes oma päevad pärast paradiisist edasi pääsemist baarides mööda saadavad, sest teatud sorti inimestele on kange alkoholi tarbimine veel taevalikum tegevus kui pilvepiiril mõnulemine.

Peategelasele Felixile on lihtne kaasa elada, sest temas leidub küll inimlikke pahesid, aga samas on ta heatahtlik ja nutikas. Ta leiab endale ustava sõbra ja ootasin ka romantikaliini tekkimist kena naispeategelasega, aga seda kahjuks või õnneks ei tulnud. Võib-olla oleks see põneva ja kaasahaarava küberseikluse lihtsalt ära rikkunud.

Raamatule andsid väga palju juurde Liis Rodeni tehtud illustratsioonid. Detailirohked pildid olid nagu filmilõigud, mida põhjalikult vaadates avastasin üha rohkem sisuga täpselt kokku langevaid elemente.  Teisi illustreeritud kirjandusteoseid lugedes on tekkinud ajus konflikt enda ettekujutuse ja illustraatori nägemuse vahel, aga „Ajudraiveris“ seda probleemi ei olnud. Kindlasti aitasid kaasa Joel Jansi üksikasjalikud kirjeldused tegelaste välimuse kohta, mis andsid kunstnikule täpsed juhised piltide loomiseks.

Pärast „Ajudraiveri“ lugemist vaatan oma arvutit uue pilguga. Kes teab, mis seal sees toimuda võib? Äkki on programmid kellegi hinged ja elavad täiesti oma elu? Mõte hakkas tööle ning usinamad ulmekirjutajad saaksid „Ajudraiveri“ maailmadesse kirjutada oma fanfictioni või luua järje, sest loo lõpp polnud sugugi lõplik ja sealt annaks päris palju edasi aretada.

Arvustus: Tamur Kusnets „Kronošütist“ (Elar Haljas)

Ausalt öeldes ei teadnud ma autorist enne 2022. aasta suvist Estconi väga midagi ja kuna oli plaanis just Estconil väljahõigatud uut intrigeerivat ulmeteost lugeda, siis sai veidi ka autori eelneva loominguga tutvutud ja ajalooline jutustus “Püha Jüri kutsikad” läbi loetud. Sarnaselt sellele teosele on ka käesolev lugu väga detailne ja on näha, et autor on kirjutanud asjadest, mis on kas väga hingelähedased või mille kohta on tehtud väga põhjalik taustauuring. Samas kohati võib see mõne lugeja isegi ära hirmutada ja tunduda igav, kui uusi detaile ja fakte sajab igas paragrahvis kui täpsusküti tabamusi. Mulle meenutas see väga “Seiklusjutte maalt ja merelt” sarjast lapsena loetud lugusid, kus tuli vaim pikemateks kirjeldusteks ja tausta pajatusteks valmis panna. Raamatu pealkiri, “Kronosütist”, tekitab ka kindlasti ilma sisukirjelduseta paljudes segadust – vähemalt minu kiire küsitlus oma lähikondsete hulgas näitas, et see uudissõna näib üsna tundmatu. Tegemist on sulamiga sõnast chronos (aeg  kreeka keeles) ja parašütist ehk langevarjur ning tähendab aega hüppajat.

Lugu algas korraliku mürtsuga, samas oli ka veidi okkaline ja konarlik ning kartsin, et siin tuleb jälle üks põimitud raamjutustus, kus pidevalt toimub mitte ainult aega hüppamine vaid ka kahe ajaliini vahel pendeldamine. Minu õnneks oli autor valinud antud mustri vaid jutustuse sissejuhatuse ja epiloogi üldiseks raamistikuks. Lisaks on raamat muidugi ka paras tellis, mille lugemiseks peab tänapäeval ilmselt iga inimene endas mingit motivatsiooni leidma. Üldiselt on loo kulgemine ladus ja igavust väga tundma ei pea. Siiski uinutatakse lugeja ja ka peategelane umbes raamatu keskpaigaks nii ära, et tundubki selline tõeline mehe-elu idüll, kus seks, jaht ja alkohol omavahel fookust jagavad. Veidi ehk oleks seda kompotti – “Eesti jahi eripära - jääaja eri” – võinud kompaktsemalt edastada, kuna peategelane heietab korduvalt samu mõtteid, nii et ka autor tundub olevat veidi madalama käigu sisse pannud, aga mingeid suuri apsakaid õnneks sisse ei tule. Tegelikult toimub taustal vaikselt ka muud ja muutusi tuleb rohkem just raamatu teises pooles. Ning mürglit on rohkem kui rubla eest.

Sisu aga on väga mõnusalt üle võlli ja mulle meenus lugedes kohe “Iron Sky” film: ühisosaks siis ikka natsid ja nende üle naljatamine just väga ülevõimendatult. Aga üldiselt autor ei löö risti ette ühegi asja ees, nii et ka lugeja võiks olla puritaanlike kommetega juba eelnevalt lõpparve teinud, sest vastasel juhul saab ta hing väga sügavaid haavu. Lisaks natsidele ja iisraeli rahvale ei puudu loos ka näiteks globaalsed vandenõud, mis tänapäeva ühiskonda vaadates ei tundugi nii utoopilised. Nauditavaks teeb selle kõik aga loo väga loogiline kokkupanek: detailid võivad olla ju fantastilised ja tegelased ülimalt stereotüüpsed, aga jutustuse kulgemine ja tegelaste käitumine on see eest vägagi läbimõeldud ja mõistetav. Mina lugejana naudin väga, kui autor suudab tegelased panna käituma loomulikult ja tema sekkumist tegutsemismotiivides on võimalikult vähe tunda.

Ka teaduslikku, just tehnoloogilist ulmet on loos omajagu ning see kõik tundub nii käegakatsutav ja ulmikutele juba nii tuttavatest mustri tükkidest üles ehitatud. Kiita tuleks autorit ka päris omapärase ajahüppe tehnoloogia kasutamise eest: ka mina pole päris sellist sukeldumisest ja langevarjuhüppest koosnevat kombot veel loetud paljude ulmejuttude ja -raamatute hulgas kohanud.

Kogu seda eelnevat arvesse võttes ütleks, et kogu loo nautimiseks on tarvis veidi olla eelhäälestatud. Mul oli suht lihtne peategelasele kaasa elada ja ta siseelust aru saada, sest kuigi ma pole elukutseline sõjaväelane, siis kaitseväes olen siiski oma väljaõppe saanud. Ka jahindus ei ole mulle vastukarva, sest kui sa ei suuda seda osa liha hankimisest taluda, siis ma soovitan parem juba taimetoitluse poole vaadata: üldiselt söövad jahimehed ikka väga kvaliteetset kaupa, mida poeriiulitel pakutava valdavalt masstoodanguga võrrelda ei anna. Teistpidi aga imetlesin väga peategelase võimet jääaja pidevas külmas sellise edukusega funktsioneerida, sest vot sellega ma küll samastuda ei osanud. Aga eks oli peategelasel ka väga hea varustus ning külmarohtu korralikult varutud.

Kõige rohkem häirisid mind aeg-ajalt ilmuvad autori märkused kirjutamise hetkel valitseva Eesti poliitilise olukorra kohta. Need ei andnud midagi tekstile juurde, pigem tõmbasid mõtted loolt eemale ja tundusid veidi lapsikud: jah, ka mulle ei meeldi, et soodsamate ostude jaoks peab lõunanaabritele külla sõitma, aga neid märkusi mõne aasta pärast lugeda võib olla juba rohkem kui koomiline. Kui tegelane oleks ise otse tekstis kirunud riigikorda, oleks see kõik olnud palju loomulikum.

Iga raamatu lõpus tekib mul alati küsimus, et kas ma antud raamatut ka kellelegi lugeda soovitaks – ja kui, siis miks. Kuna ma enda arvates teen eelvaliku juba piisavalt hästi, siis üldiselt midagi head leiab igast teosest. Antud juhul aga ei pidanud väga palju otsima, mis meeldis, kuna tegemist on igati “mehise” ulmeromaaniga, olles läbipõimunud jahist, seksist ning märulist on lugu olenemata tuhandeist võõraist pisidetailist ikkagi suhteliselt kergesti tarbitav ning mõnusa huumoriga. Kindlasti on palju selliseid kohti, kus lugedes tekib tunne, et autor on üle piiri läinud, aga siis soovitaks meelde tuletada, et see oligi eesmärk: vajutada igale võimalikule nupule ning omajagu valusalt. Ja nagu ka eelnevalt juba ütlesin, siis väike eelhäälestus raamatut haarates ei teeks paha. Ning tänu oma detailsusele ja ladususele lähevad kindlasti ka kõik ülejäänud autori teosed minu lugemist ootavate raamatute nimekirja.

Arvustus: Täheraua saagast (Kalver Tamm)

Ega aeg ei ole raisata. Carpe diem ja kõik need muud tarkusesõnad. Teadlikult vanainimeselikult kõlades, siis mida vanemaks saan, seda väärtuslikumaks oma aega hindan. Mis kultuuritarbimise kontekstis tähendab, et kui kohe ei haara, siis võibolla annan teise võimaluse veel, võibolla isegi kolmanda, aga siis on ka kõik. Muusikat, mida ma veel ei ole kuulanud, filme, mida ma veel ei ole näinud ja raamatuid, mida ma veel ei ole lugenud, on sedavõrd palju, et suruda mingi asjaga lihtsalt sellepärast lõpuni, et algust tegin, ei tundu mõistlik. Peab ikkagi olema midagi sellist, mis haaraks, midagi mis kõditaks uudishimu, mis paneks küünituma, nurga taha piiluma, et mis seal ootamas on. Olgu see siis mingi uus lugu või kuidagi teise nurga alt räägitud vana lugu. Miski peab selle loo külge köitma.

Isiklik tähelepanek näiteks sarjade osas, kus varasemalt püüdsin ikka vähemalt esimese hooaja lõpuni kangutada. Et kui esimene või teine osa veel ei kõnetanud, siis ehk hooaja lõpuks jõutakse kuskile põnevasse kohta välja, sest no mingil põhjusel ma ju seda sarja vaatama hakkasin, ei saa ju olla, et mu valik sedavõrd ebaõnnestus. Kuid praegu usaldan ma rohkem seda tunnet, mis paari esimese osa vaatamisega tuleb, kui ikka ei ole seda kibelemist, et ma nii tahan teada ja näha mis ja kuidas edasi saab, siis see sari sinna ka jääb. Sedasi on mul pooleli jäänud nii „American Gods“ kui ka„Sandman“. Just need kaks on siin nimetatud sel põhjusel, et mõlemad põhinevad Neil Gaimani teostel. „Sandman” kümnesse pehmekaanelisse koondatud 75 osaline koomiks ja „American Gods” korralik kuuesajaleheline tellis. Ei ole nad kumbki selline kiire paaritunnine amps, kuid köitvuse puudumises neid kindlasti süüdistada ei saa, lugedes seda kõrvale panemise tunnet igatahes ei tekkinud. Nii et midagi on mugandamise käigus minu jaoks kaotsi läinud.

Kuid ega siis Gaiman ainult pakse raamatuid ei kirjuta. Eesti keeles on kenasti olemas ka tema „Põhjala müüdid“ - kakssada ja natuke peale lehekülgi ümberjutustatud müüte Odinist ja Thorist ja Lokist ja mitmest vähemtuntumast jumalusest. Et kui nii „Sandmanis” kui ka „Ameerika Jumalates” on müüdid ja legendid ja rahvapärimused ülimalt kesksel kohal ja Neil koob need lood meie maailmakangasse, siis „Põhjala müütides” on eesmärk lugude säilitamine. Et nad püsiksid meil meelel ja võibolla inspireeriksid kedagi neid lugusid ümber jutustama või lausa mõnda enda lugu kirja panema.

Ega ma ei tea, kas Manfred „Põhjala müüte” lugenud on või kas ta neid hindab, tema müüdilembus on ikkagi natuke varem alguse saanud ja ega ma ei tea ka, kas Manfredil on olnud sedavõrd ambitsioonikat plaani, et kirjutada üks selline saaga, mis saaga ka on ja mille läbi lugemise järel mõni lugeja mõtleb, et milline vägev maailm ja huvitav millega Heleden ja Harlhal veel hakkama on saanud, milliseid maailmu veel sepistanud, lugusid eostanud. Manfredi enda väljaütlemiste põhjal on tunne, et pigem vist mitte ja seda tunnet süvendab ka saaga ebasaagalik pikkus.

Ma tegelikult väga hindan seda kirjaniku oskust olla oma tekstide osas julm ja jätta sealt kasutu ja ebavajalik välja. Keskenduda ainult olulisele, ainult sellele, mis lugu edasi viib, mis loo jutustamist toetab, mitte ei anna mahtu. Olen ka varasemalt Manfredi tekstidest kirjutades ära märkinud tunnet, et teda köidavad pigem ideed, mitte nende pikk ja põhjalik lahtikirjutamine.  Maailm tema enda peas on suur ja lai ning paari täpselt sihitud lausega visandab ta selle maailma ka paberile. Jutu või jutustuse lugemisel ei ole sellisele lähenemisele miskit ette heita. Kui kirjanik keelt valdab või tegevus hoogsalt areneb, siis ka pikema teksti lugemise mõttes on kõik hästi. Võtad raamatu kätte, amps ja peatükk läbi, amps ja teinegi, tegelane on eostatud, sündinud ja kasvadagi jõudnud. Küll aga tõstatub teksti puhul, mis ennast romaanina esitleb, minu jaoks sellest visandlikkusest probleem. Tegevus liigub kiiremini edasi kui minu kujutlusvõime jõuab mulle pilte maalida. Mis omakorda tähendab, et need tegelased jäävad mulle võõraks, nende tegemised ei haara mind kaasa, sest sedasi edasi kapates ei jää ka tegelastel endal aega järelemõtlemiseks. Kaalumiseks, kõhklemiseks. Kõigeks selleks, mis muudaksid nad inimlikuks. Praegu jäävad nad nukkudeks, kellega jumalad mängivad. Õigemini üks jumal. Kirjanik ise. Ja kui lugejale jääb lugedes selline tunne, siis see ei ole hea. Kui mul on lugedes tunne, et midagi juhtub mitte selle pärast, et inimene ise teeb mingid valikud või otsused, vaid sündmused leiavad aset selleks, et kaks peatükki hiljem saaks aset leida üks teine sündmus, siis mul ei õnnestu sellesse maailma sisse elada, uudishimulikult peategelase õla tagant kiikama, et kuhu siis nüüd edasi ja kas ja kuidas me siit olukorrast välja tuleme.

Nii et peatükke lugedes tabasin end mitut puhku pidurit tõmbamas, sest pilt minu peas ei olnud valmis või ei kõlanud need pildid omavahel kokku. Palasid lugedes sellist häda aga ei ole. Neis räägib Manfred jumalatest ja neist lugudest ei saagi ju keegi mingeid tühiseid teemasid oodata. Seda, et jumal käituks nagu inimene, seda et jumala teed oleksid loogilised ja lihtsurelikule arusaadavad. Paladest ootasin ma vägevust, eepilisust ja kõige säravama näitena saan ma siin tuua välja pala sellest, kelle nime inimesed välja öelda ei tahtnud. Kõik need vägevad tunded ja teod, mis siia on kokku koondatud, annavad sellele maailmale seda sügavust, mida ühele maailmale vaja on. Kaalu. Raskust. Taprivarre, mille saab kõvasti pihku haarata ja mille külge saab täherauast sepistatud tera kinnitada, nii et see sealt minema ei lenda ja nii, et kui selle tapriga kellelegi pähe koputada, siis talle jääb see koputamine meelde.

Maailm sai selles saagas loodud. Ei tekkinud lugedes ka seda tunnet, et edasi ma küll ei viitsi lugeda, sest no alustatud juba sai, eks siis loen ikka lõpuni. Kirjutada Manfred oskab, „Täheraua saaga“ puhul ma ütleks, aga et mõnel harval juhul ei ole vähem rohkem. Rohkem on rohkem. Köitvam. Mõnel juhul on lugejal ja raamatukangelasel vaja korraks aeg maha võtta. Jumala mängimine võib küll mõnus olla, aga ei meeldi meile kellelegi, kui meiega läbinähtavalt mängitakse.

Päeva materjal Wikipedias jaanuar 2023 (Taivo Rist)

PÄEVA MATERJAL WIKIPEDIAS DETSEMBRIS 2022

KUU ASTRONOOMIA: "Apollo 17" (11. detsember, 50. aastapäev)

"Apollo 17" oli NASA viimane Kuu-missioon ja sellest ajast, juba 50 aastat pole keegi Kuu peal käinud. Sinna on ainult saadetud. Kapten Eugene Cernan ja Harrison Schmitt kõndisid Kuul, Ronald Evans jäi kosmosesse. Cernanile oli see viimane, Schmittile ja Evansile ainus kosmosereis. Schmitt on ainus elukutseline geoloog, kes Kuu peal käinud. Missioon purustas hulgaliselt rekordeid: pikim mehitatud Kuu-reis (12½ päeva), astronautide suurim kaugus kosmoselaevast Kuu peal (7½ km), pikim Kuul viibimise aeg (22 tundi), suurim Kuult toodud kivimite kogus (115 kg) ja pikim aeg Kuu orbiidil (üle 6 päeva). Maandumispaigaks valiti vulkaanide kujundatud piirkond ja kogu missioon oli eelmistest rohkem teadusele pühendatud. Lennule võeti kaasa seemneid, mune ja 5 hiirt (neist 4 isast), et näha kosmilise kiirguse mõju. Seemned ja munad kas ei idanenud-koorunud üldse või olid neil väärarengud. Kosmilist kiirgust tuleb võimaluse korral siiski vältida.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_17

KUU ARVUTIMÄNG: "Blast Corps" (23. detsember, PAL-süsteemis avaldamise 25. aastapäev)

"Blast Corps" on Nintendo 1997. aasta videomäng, mille töötas välja Rare. Mängija peab 57 tasemel (pluss mõned peidetud tasemed) hooneid hävitama, et vabastada tee tuumarelvaga varustatud sõidukile. Selleks on mängijal 8 masinat, millest igaüks töötab isemoodi, buldooserist ja prügiveoautost kuni mecha ja raketiheitjani. Kõik tasemed tuleb läbida aja peale, aga hiljem võib mängija ilma ajapiiranguta sellele tagasi pöörduda ja otsida peidetud alasid – mõned neist asuvad teistes peidetud alades. Tasemete arv tähendab, et mängija saab mõnu täie raha eest. Mängu müüdi üle miljoni eksemplari, oodatust vähem, aga kriitika oli kiitev ja tänini meenutatakse seda mängu hea sõnaga. Electronic Gaming Monthly kirjutas: «Vähe sellest, et sa juhid kõiki neid sõidukeid, millest sa lapsena unistasid – sa kasutad neid selleks, et maju õhku lasta.»

https://en.wikipedia.org/wiki/Blast_Corps

KUU AJAKIRI: John Raymondi ulmeajakirjad (26. detsember)

John Raymondit pole BAASis ega ingliskeelses vikipeedias. Kuid 1952–54 andis ta välja nelja ulmeajakirja: "Space SF" (8 numbrit), "SF Adventures" (9 numbrit), "Fantasy Magazine" (4 numbrit) ja "Rocket Stories" (3 numbrit), kokku 24 numbrit. Kõik olid 160 lk paksud ja maksid 35 senti. 20 varasemat numbrit toimetas Lester del Rey ja 4 viimast Harry Harrison. Raymond oli endine meesteajakirjade kirjastaja ja ulmest ei jaganud ta õhkagi, aga tal oli nii palju taipu, et andis kogu kontrolli sisu üle del Reyle. Kõik ajakirjad olid kasumlikud, aga Raymond ei investeerinud kasumit ajakirjadesse, vaid võttis hoopis välja. Del Rey püüdis talle selgitada, et nii ei tehta, aga kui ta sai teada, et Raymond tahab selle asemel kulutusi veelgi kärpida, astus ta tagasi. Ulmeajaloolased kiidavad Raymondi ajakirju sellegipoolest. Autorite seas oli palju kuulsaid või edaspidi kuulsaks saanud kirjanikke.

https://en.wikipedia.org/wiki/John_Raymond_science_fiction_magazines

KUU ULMEFILM: "Aliens" (27. detsember)

"Aliens" on 1986. aasta ulmemärul, mille stsenarist ja režissöör oli James Cameron. See oli Alieni frantsiisi teine film. Peaosa mängis Sigourney Weaver nagu esimeseski filmis 7 aastat varem ja kolmandaski filmis 6 aastat hiljem. Inimkond püüab koloniseerida väliskuud, mis satub parasiitsete tulnukate rünnaku alla, ja Weaveri kehastatav Ellen Ripley on üks vähestest eluga pääsejatest. Filmi eelarve oli 18½ miljonit dollarit, tagasi tuli kümmekond korda enam. Weaver oli esimene näitlejatar, kes nimetati "Oscari" kandidaadiks ulmefilmiga. "Aliensile" tuli kaks "Oscarit": heliefektide ja visuaalefektide eest, nominatsioone oli 7. "Saturnile" kandideeris ta 11 kategoorias, millest võitis 8. Käsikiri võitis "Hugo". Välja anti tohutul hulgal kaasnevaid tooteid alates arvuti- ja lauamängudest kuni romaniseeringu ja mänguasjadeni.

https://en.wikipedia.org/wiki/Aliens_(film)

ESIMENE LOEND: Lionhead Studios mängude loend (12. detsember)

Lionhead Studios oli briti videomängutootja, mille 1997 asutasid ettevõttest Bullfrog Productions lahkunud 4 meest. Firma polnud just õnnelik, tema 20 alustatud projektist valmis ainult 9 ja tühistati 11. Microsoft Game Studios ostis Lionheadi 2006 ära ja 2016 pani Lionheadi kinni pärast seda, kui sealt polnud 4 aastat mängu välja tulnud. Valminud mängudest 6 kuulusid sarja "Fable", mille tegevus toimub fantastiliste elementidega segatud Inglismaal, mida nimetatakse Albioniks. Esimene mäng toimub varakeskajal, teised järjest hilisemal ajal kuni XIX sajandini ja üllatuslikult pööratakse neis tähelepanu kangelase moraalsele arengule. Kaks valminud mängu (ajaliselt esimene ja kolmas) kuuluvad sarja "Must ja valge" ning mängija on seal jumala rollis. Tema ülesanne on võidelda Nemesise-nimelise kurja jumalaga esimeses mängus ja asteekide armeega teises mängus ning pöörata kõik maailma külad ennast kummardama.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Lionhead_Studios_games

TEINE LOEND: Bruce Willise filmide loend (30. detsember)

Peamiselt on Bruce Willis tuntud selle poolest, et tal on väga raske surra. Kuid "Saturni" kandidaadiks nimetati ta neli korda: 1992 satiirilise musta komöödiaga "Death Becomes Her" (tema esimene ulmeroll üldse), 1996 ajarändu sisaldava ulmedraamaga "12 ahvi", kus ta üllatuslikult ei suuda maailmalõppu ära hoida, 1999 kosmoseulmefilmiga "Armageddon", kus ta suudab maailmalõpu ära hoida, ja 2000 psühholoogilise põnevikuga "Kuues meel", mis sisaldab suhtlemist surnutega. Peale selle mängis ta peaosa 1997. aasta prantsuse ulmefilmis "Viies element", kus ta samuti maailmalõpu ära hoiab ja abiellub Leeloo-nimelise jumalannaga, kes ongi viiendaks elemendiks. 2010-ndatel tema tase langes ja ta mängis poolesajas viletsas otse-videosse-filmis, millest paljud on ulmelised. Märtsis 2022 teatas ta näitlemisest loobumisest, sest tal areneb kõnevõimetus ehk afaasia, aga varem tehtud filmid ei olegi veel kõik ilmunud, viimased esilinastuvad tänavu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Bruce_Willis_filmography

KUU KOSMOSEPILT: orkaani silm (16. detsember)

Kunagi küsisin ühes omatehtud mälumängus: orkaanil on a) kõrv, b) naba, c) silm, d) suu. Üllatavalt vähe teati silma. Silm asub orkaani keskel. Kui muidu kaasnevad orkaaniga kõva tuul, paksud pilved ja tugev vihm, siis silm on ümar ala, milles need puuduvad. Kuid seal on kõige madalam õhurõhk ja merel on just silmas kõige kõrgemad lained. Silma läbimõõt on tüüpiliselt 30–65 km, kusjuures registreeritud miinimum on 3,7 km ja maksimum 370 km. Silmas on tugevad tõusvad õhuvoolud, mis kõrgel kaarduvad väljapoole, nii et silm on kõrgel laiem kui allpool ja seda nimetatakse staadioni efektiks. Peamine viga, mida inimesed silma sattudes teevad – ahaa, tuulevaikus, torm on läbi! Lähevad üle vaatama tormikahjusid ja jäävad teise tormiseina kätte. Kosmosest on silmad suurepäraselt näha ja siin on Rahvusvahelisest Kosmosejaamast 2018 pildistatud orkaan Florence, mis kestis tavalisest kauem ja kulges ebatavaliselt: algul tugevnes, siis kahanes peaaegu olematuks ja muutus uuesti väga tugevaks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Staring_Down_Hurricane_Florence.jpg

KUU MÜTOLOOGIAPILT: "Kesktalveohver" (21. detsember, väidetav aastapäev)

Rootsi kunstnik Carl Larsson maalis Rootsi Rahvusmuuseumile kaks maali. 1907 valmis maal Rootsi kuninga suurimast triumfist: 1523 ratsutas Gustav Wasa Stokholmi ja krooniti kuningaks. See olevat juhtunud kesksuvel. Vastukaaluks maalis ta 1915 Rootsi kuninga suurima alanduse, mis juhtus tuhat aastat varem poolmüütilise kuninga Domalde valitsusajal. Kliima jahenes (selle tõttu hävines kogu Lääne-Rooma riik) ja Rootsis oli ikaldus. Inimesed ohverdasid lambaid, ent ikaldus kordus. Seejärel ohverdati inimesi, ent ikaldus kordus kolmandalgi aastal. Sedagi olen mälumängus küsinud, keda või mida rootslased siis ohverdasid. See oli Domalde. Tema oli kuningas, tema vastutas. Ka ilma eest. Rahvusmuuseum võttis esimese maali rõõmuga vastu, ent teist pidas rootslust alandavaks ja lükkas tagasi. Alles 1997 ostis rahvusmuuseum maali seniselt jaapanlasest eraomanikult ära ja pani avalikult välja, nagu Larsson oli soovinud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Midvinterblot_(Carl_Larsson)_-_Nationalmuseum_-_edited.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU ASTRONOOMIAPILT: eriti suur Kuu geoloogiline kaart mõõtkavas 1:2½ miljonile (3. detsember)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_geologic_map_of_the_Moon_at_1-2.5M_scale.png

KUU SÜRREALISMIPILT: Sony Center Berliinis 2004. aastal (31. detsember)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:SonyCenterAtNight.jpg

KUU KATASTROOFIVIDEO: Arecibo teleskoobi kokkuvarisemine (1. detsember, 2. aastapäev, 47 sekundit)

Arecibo raadioteleskoop asus Puertoriikos. Ta valmis 1963, tema läbimõõt oli 305 meetrit ja ta oli maailma suurim raadioteleskoop kuni 2016. aastani, mil Hiinas Guizhous avati 500-meetrine raadioteleskoop. 2017 tabas Arecibot Puertoriiko kõigi aegade hävitavaim orkaan Maria, kuid teleskoop jäi kahjustustest hoolimata töökorda. Siiski otsustati teleskoop millalgi pärast 2023. aastat lammutada, aga 10. augustil 2020 purunes lisaplatvormi tugikaabel torni number 4 küljest ja 7. novembril üks sama torni kahest peamisest tugikaablist. Seejärel küsiti arvamust kolmest insenerifirmast, millest ainult üks soovitas teleskoobi kasutamine lõpetada, sest allesolevad kaablid polevat samuti kindlad. Teleskoopi haldav USA Riiklik Teadusagentuur otsustas teleskoobi mõne nädala jooksul sulgeda, kuid teleskoop ei pidanud niigi kaua vastu ja 1. detsembril varises kokku koos torniga number 4, mille teinegi peamine tugikaabel järele andis. Inimohvreid polnud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Collapse_of_Arecibo_Radio_Telescope_01.webm

KUU ROBOTIVIDEO: toateenindusrobot Yolanda Singapuris (10. detsember, 2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Yolanda,_a_room_service_robot_at_Yotel_in_Singapore,_navigates_from_lobby_to_guest_room.webm

ESIMENE ASTRONOOMIAVIDEO: tähe TOI 700 planeedisüsteem (13. detsember, 3 minutit)

Välisplaneetide Varjutuste Uurimissatelliit (Transiting Exoplanet Survey Satellite), lühendatult TESS, uurib tähti, mille heledus lühikeseks ajaks väheneb – arvatavasti on põhjuseks planeedid, mis tähe eest mööduvad. Sellistele tähtedele pannakse nimi algustähtedega TOI, mis on lühend sõnadest TESS Object of Interest ehk TESSi huviobjekt. Nagu näha, läheneb nummerdus juba tuhandele. TOI 700 on punane kääbus, mis asub meist 101 valgusaasta kaugusel. Ta on Päikesest punasem, jahedam ja tuhmim: tema mass ja raadius on 40% ning temperatuur 55% Päikese omast. Tal on avastatud 4 planeeti, millest välimisel (nimega TOI 700d) võib leiduda elu. Selle tõenäosust kahandab aga asjaolu, et kõik TOI 700 planeedid võivad olla kogu aeg sama küljega päikese poole pööratud. See planeet on üsna Maa-suurune, aga tema aasta kestab ainult 37 Maa päeva. Planeete b ja d nimetatakse kaljusteks, kuid planeet c on Neptuuni moodi. Päikesesüsteemis ei leidu gaasihiiglast, mis tiirleks Maa orbiidist seespool.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:TESS_Mission%27s_First_Earth-size_World_in_Star%27s_Habitable-zone.webm

ESIMENE VANAFILM: "20 000 ljööd vee all" (16. detsember, 1½ tundi)

Verne'i kuulsa romaani ekraniseeris esimesena Georges Méliès 1907 paroodiana, see siin on teine ja pärineb aastast 1916, kuid korralik ekraniseering valmis alles 1952 Kanadas. Siin on kokku pandud "20 000 ljööd vee all" ja "Saladuslik saar". Muidugi ei tohtinud tolle aja filmid olla ilma armastuse ja abieluta, niisiis on professor Aronnax varustatud tütrega ja saladuslikul saarel elab üks looduslaps, kes ei tea tsivilisatsioonist midagi. Eelmisel Estconil näitas Veiko Belials katkendit sellest filmist – see on filmi kõige armsam ja ühtlasi kõige tobedam stseen. Ja kapten Nemol on isiklik vaenlane, kelle jahi ta torpeedoga põhja laseb. Filmi esimene pool on täitsa hea, aga nii kui saladuslik saar sisse tuleb, läheb asi mädaks. Algustiitrid kinnitavad, et selle filmi jaoks on leiutatud veealuse filmimise meetod – tegelikult asus kaamera veepinnal ja peeglite süsteemiga filmiti vee all väikeses sügavuses. Võtted toimusid Bahamal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:20,000_Leagues_Under_the_Sea_(1916).webm

TEINE VANAFILM: "Kuidas ahnus rikkus Cretinetti jõulud" (24. detsember, 13½ minutit)

1910. aasta veerandtunnine itaalia fantaasiakomöödia. Cretinetti, nagu nimestki näha, on koer poiss (teda mängib 31-aastane režissöör André Deed ise) ja keerab oma pere jõulud untsu. Jõuluvana viib ta algul paradiisi, aga Cretinetti pöörab sealgi kõik pahupidi, mispeale Jõuluvana saadab ta hoopis põrgukatlasse, kus kuradid ahingutega tema katla ümber tantsivad. Lõpuks muidugi selgub, et see oli uni, aga ämbritäie lahtistit peab Cretinetti ära sööma sellegipoolest. Cretinetti-filme oli terve sari ja tema nimi oli kombeks tõlkida, näiteks inglise keeles oli ta Foolshead ja vene keeles Glupõškin, aga saksa keeles Müller ning soome ja ungari keeles Lehman(n) (huvitav, miks?). André Deed ongi peamiselt tuntud Cretinetti-filmidega, kuigi tema ulmefilmi "Mehaaniline inimene" olen minagi siin tutvustanud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Come_fu_che_l%27ingordigia_rovin%C3%B2_il_Natale_a_Cretinetti_(Itala_Film_1910).webm

TEINE ASTRONOOMIAVIDEO: teleskoop kui ajamasin (27. detsember, 45 sekundit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:STScI-_Galaxy_Development_Across_Cosmic_Distance.webm

KUU ROMAAN: "Džungliraamat" (30. detsember, 4 tundi 34 minutit)

1894 ilmus Rudyard Kiplingi tuntuim teos "Džungliraamat" inimesekutsikast Mowglist, kelle hundid üles kasvatavad. Eesti keeles ilmus see juba aastal 1900. Enamiku tegelaste nimeks on nende liigi hindikeelne nimi, näiteks Akela on hindi keeles hunt, Baloo karu, Kaa püüton, Shere Khan tiigrite pealik ja nii edasi, ainsa erandina Mowglit kasvatanud emahunt Raksha, kelle nimi tähendab hindi keeles kaitset. "Džungliraamatu" kõige originaalilähedasem ekraniseering pole mõni Disney paljudest filmidest, vaid hoopis "Sojuzmultfilmi" 1967–71 valminud animafilm – see ei varja vägivalda sedavõed kui Disney. 1907 sai Kipling 41-aastasena Nobeli preemia, olles esimene ingliskeelne ja tänapäevani kõige noorem Nobeli kirjanduspreemia laureaat. Indias on suhtumine temasse kahetine, sest Kipling oli vastu igasugustele iseseisvumispüüdlustele ja jutlustas oma loomingus, et igaüks peab oma kohta teadma. India üks juhtivaid ilukirjanikke R.K. Narayan kirjutas, et väidetav India-ekspert Kipling tundis India loomi märksa paremini kui indialaste sisemaailma.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_The_Jungle_Book

KUU ULMEVIDEO: "Charge" (31. detsember, 4 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Charge_-_Blender_Open_Movie-full_movie.webm

Jätsin linkimata 6 astronoomiavideot, mis käsitlesid teada-tuntud asju ja osa oli NASA enesereklaam, linkisin ainult kaks, mis mulle midagi uut andsid.

3. detsembril oli Georges Méliès' vanema venna Gastoni 1911 filmitud veerandtunnine vestern "Billy ja tema semu" – pealkiri on arusaamatu, sest peategelased on kauboi Jim, tema semu Bobby ja pruut Helen. Ühtki Billyt ei ole, ulmet ei ole, sisu on keskmisest nõrgem.

4. detsembril oli Austraalia kuulsaim tummfilm "Sentimentaalne jõmm" 1918. aastast, 106 minutit pikk. See on Clarence James Dennise värsspoeemi "Sentimentaalse jõmmi laulud" (1915) ekraniseering. Dennis püüdis luua austraalia keelt, mis oleks harimatute matside räägitav inglise keele murrak. Kogu poeem on selles keeles, osutus üllatavalt populaarseks ja sai klassikaks. Juba 3 aasta pärast valmis film korralike näitlejatöödega, kuid tiitrid on ainult poeemist võetud luuleread ja nendest arusaamine oli paras piin, kõike ma ei taibanudki. Ulmet ei ole, žanriks on melodraama, vangist vabanenud mees püüab hakata ja saabki korralikuks. Mõtlesin, miks küll kangelanna sellise jõmmiga abielluma nõustus, aga ta oli ju parem ainult välimuselt, mitte päritolu ja kommete poolest, nii et ega tal suurt paremat meest olnudki loota. Üllatuslikult ei elanud ükski näitlejatest Teise Maailmasõjani, esimesena suri naispeaosatäitja 1925 tuberkuloosi. Film sai samuti klassikaks ja kaks järge.

8. detsembril oli Alexandre Dumas-vanema romaani "Le Chevalier de Maison-Rouge" samanimeline ekraniseering – soome keeles "Viimeinen ritari". Kahetunnine prantsuse film 1914. aastast, režissöör ja stsenarist oli Albert Capellani. Seiklus nagu Dumas'l ikka. Dumas oli rojalist ja tema tegelased sõlmisid Suure Prantsuse Revolutsiooni ajal vandenõu vahistatud kuninganna Marie-Antoinette'i päästmiseks giljotiini alt. Teate isegi, kuidas ajalugu läks: kuningannal võeti pea maha ja vandenõulastel samuti, nii et õnnetu lõpp. Vaatasin ühel päeval pool filmi ära ja millegipärast polnud tahtmist teisel päeval jätkata, jäägu siis nii. Võimalik, et asi on näitlejates, need olid "Sentimentaalses jõmmis" paremad.

Segavereline koomiksimaailm ja toimetajatöö (Laura Loolaid)

See tekst ilmus “koomiksimaailma” postituste vahekokkuvõtte ja uute kirjutiste sissejuhatusena noorukeseses ulmeblogis Rujanaut. (Originaalpostitust saad lugeda siin: https://rujanaut.blogspot.com/2023/01/koomiksiroom-sissejuhatuse-asemel.html) Reaktori jaoks kirjutasin lõppu paar sõna lisaks.

Ennevanasti, ammu-ammu, aastal 2018, juhtusin kirjutustoa suitsunurgas (sest nagu me nüüd juba õppinud oleme, paljud lood algavad just nõnda) tollase peatoimetaja Loidega Reaktori sisu üle diskuteerima. Käisin välja enda arvates suurepärase mõtte, et Reaktor võiks kirjutada veebikoomiksitest, ja sain ruttu teada, et ettepanek "te võiksite sellest kirjutada" võrdub tegelikult pakkumisega "jah, ma kirjutan teile sellest". Mõned aastad hiljem, ise peatoimetaja kohustusi täites, sain muidugi suurepäraselt aru, miks see nii on: peatoimetajal on juba niigi vahetpidamata aktiivselt sada vemmalt sõrmitseda ja lisaks veel hulk teistele nähtamatut (nn porgandikoorimise-masina) tööd, nii et kui keegi tuleb sinu juurde siira heatahtliku soovitusega "aga te võiksite veel SELLEST kirjutada!", siis sa jõllitad korraks sfääride võitlust pealt näinud pilguga silmapiiri, hingad sügavalt sisse ja siis vaatad innukat kaasamõtlejat natuke haletseva "no kas sa ei ole nunnukene?" naeratusega. (Siinkohal on innukale soovitajale endale parem, kui ta ei hakka abivalmilt pakkuma, et äkki siis keegi teine toimetusest võiks...)

Aga tagasi koomiksite juurde. Tol hetkel oli mul regulaarselt lugemisel oma viisteist vähemtuntud veebikoomiksit, millest tundus, et tasuks teistele muljetada. Kui esmane oh-mis-nüüd-mina-kohmetus sai maha raputatud, kirjutasin kokkuvõtte-soovituse veebikoomiksist False Positive.

See esimene katse sai ülejäänud sarjast pisut erinev, sest ikkagi prototüüp. Igal juhul järgmiseks korraks oli mul katsetuse-eksituse käigus juba paika pandud niisugune üldmall:

[0 kopi-paste intro]

[1 sissejuhatav üldkirjeldus antud koomiksi kohta: kes loob, millest räägib, mis ajastu, mis žanr, kunstistiil, kui tihti ilmub, millel on põhirõhk, paari sõnaga autori(te)st]

[2 ülevaade koomiksi sisust ja tegelastest + pildimaterjal ja omapoolsed tähelepanekud (pildinäidete kasutamine - ideaaljuhul kontakteerume autoriga ja küsime kinnitust, mida mis tingimustel ja mis mahus tohib jagada, kuidas soovitatakse viidata jne)]

[3 analüüs,tõlgendused, isiklikud arvamused, järeldused. 3. Osa võib olla eraldi lõiguna, aga võib ka sisuülevaatega läbi põimuda. Sisaldab näiteks selliseid asju: seosed ja viited, lemmiklood, lemmikseosed, värvikamad tegelased… ]

[4 kokkuvõte ja lõppsõna, kellele seda koomiksit lugeda soovitaks]

Peatoimetaja Loide arvas ka, et maimukese nimeks peab saama Segavereline koomiksimaailm ja teine postitus veebikoomiksist Punahänna unenägu ilmuski juba selle ühisnimetaja all.

Paar kuud tuli postitusi üsna ludinal: veebikoomiksid Zombie Ranch, Power Nap ja Stand Still, Stay Silent. (Jaanuar vahele ei jäänud, aga siis kirjutas Jana - tema tutvustas veebikoomiksit Unsounded.)

2019 suvel vahetasin korraks käiku ja kirjutasin hoopis ülevaate koomiksinäitusest KõheFolk2, mis parajasti ülikooli raamatukogus üleval oli.

Sealt edasi ilmus jälle ridamisi veebikoomiksi-ülevaateid: Darths & Droids, Magellan, Monster Soup, Skullkickers, Life the Necropolis.

Aasta lõpus tegin aga jälle väikse formaadi-jõnksu, sest see esialgne "oma viisteist" ühikut hakkas läbi kuluma (ja tegelikult hiilis pisut rutiin ka ligi) ning võtsin koomiksi asemel tutvustamiseks ette hoopis kollektiivi Zombie Orpheus jätkufilmid. Ise leidsin, et üldtemaatiliselt las olla kõik ikka üks jätkusisu.

2020 hakatuseks tegin lühidalt juttu veebikoomiksist Arcade Rage, ise aga sepitsesin samal ajal põhjalikumat ülevaadet veebiseriaalist AFK ja ootasin aprilli, et lõpuks ometi leiduks ettekääne Oglaf kommenteerimisele võtta. (Ei, märts ei jäänud vahele, siis tutvustas Jana veebikoomiksit Next Town Over.)

Umbes siitmaalt lööb koomiksijuttude regulaarsus kõikuma, aga see-eest süüvin loetavasse rohkem ja kirjutan pikemalt.

Esimene pikem ja isiklikum ülevaade sai kirjutatud kodumaisest loost Antennimaja inimesed. Selle järel totaalse toonimuutusena meenutus veebiseriaalist Apocalypse Lane, siis tükk tühja maad ja aasta lõpetuseks senistest vist kõige pikem ja analüütilisem kirjutis veebikoomiksist Home, Sweet Home ja samanimelisest seriaalist.

2021 algas Hukkunud alpinisti koomiksiga, millest muljetasime mitme peale.

Ja siis kevadel sai Kuri Saatus mu kätte ja lubasin "natuke aega" olla peatoimetaja. Ma teadsin tegelikult küll, kui väga mu peakujuga sobimatud ülesanded jõudu ära söövad. (Adminnimine võrdub Agoonia, nüüd ja alati, aamen. Kui su keskprotsessor on üles ehitatud niimoodi, et Ajumehikesed postkasti uudistades sult lihtsas meeles pärivad: "Aga miks? Me eile/ mullu juba kirjutasime ühe meili," siis on selge, et iga korralduslik küsimus tähendab tahtejõuga enese endast üle kangutamist. Küsimus on ainult selles, kui kaua-palju ma olen nõus seda kangutamist ja agooniat millegi nimel kaasas tassima.)

Aus portree Ajumehikestest, varastatud otse Oglafist

Seda teadsin ma ka, kui palju on toimetajal kaadritaguseid "nähtamatuid" töid, mida märgatakse ainult siis, kui need tegemata on, ja mis samuti söövad sedasama resurssi, mida on hädatarvis iga "aga me eile juba kirjutasime..." hetke seljatamiseks. Aga ma ei tajunud miskipärst, kuidas peatoimetamine ka seda tõrt, milles talletatakse võimekust juttusid kirjutada (õigupoolest võimekust üleüldse kunagi midagi kirjutada) hoogsalt tühjaks lekitab. (Maailmas ja peres toimuv, mis samuti resurssi nõudis, jääb sellest võrrandist välja, sest liigitub mõttelaekasse "rasked asjad peavadki rasked olema". Aga kirjutamise võtmes tundus tookord, et võimekus on lihtsalt paremas ajaplaneerimises ja sobivate eesmärkide seadmises kinni. No kas ta ei ole nunnukene?)

Võeh, jälle kisub jutt rappa. Tagasi koomiksite juurde!

Tagantjärele sisukordi sirvides on need mustrid muidugi näha: järgmised killukesed koomiksirõõmu õnnestus ilma tuua alles aasta lõpus, kui toimis plaaniline peatoimetajate vaheldamine. Novembris kirjutasin (loomulikult!) graafilisest romaanist Rehepapp, detsembris aga digikoomiksist Polar Paradox.

Selle viimasega hakkamegi vaikselt tänapäeva-ajastusse jõudma - nimelt oli tegu Kickstarteris toetatud projektiga ja selliseid on mul viimasel ajal hakanud kodukaustadesse kogunema (ei, ma ei ole neist kõigist kirjutada jõudnud).

Vahepeal ilmus veel üks Erekas ja nii sain ettekäände võtta jutuks varupingil oodanud veebikoomiks Curvy, suvel väsisin ühe teise ettekäände ootamisest ja võtsin sealtsamast varupingilt ette veebikoomiksi Swords. Augusti Bioreaktorisse sobitasin (Kickstarteri leidude laekast) põhjalikuma ülevaate Altiplano triloogiast ja novembrile pani taas punkti Rehepapp.

Aga miks ma kõike seda kirjutan (ja kuhu see pikk jutt välja viib)?

Sest esiteks, ma liigun Reaktori toimetusest ära kaastöö-orbiidile ja teiseks,  kõik need märkmelehed ja kogumiskaustad on endiselt täis vahvat materjali, mille lugemismuljeid tahaks jagada ikka, isegi kui pikalt kirjutada ei viitsi. Seda pisukest koomiksirõõmu plaanin edaspidi jagada just Rujanaudi blogis, täpselt niipalju, kui parasjagu tahtmist on. Pikemaid ülevaateid jagan muidugi Reaktorisse ka. Aga neid, kes ei malda kuu lõppu ära oodata, keda huvitavad pisemad koomiksiavastused ilma suurema selgituseta, või kes otsivad oma argipäeva niisama eklektilisi ulmekillukesi, kutsun uudistama Rujanaudi teekonda!

Ulmkonnakroonika 01/23

Ulmestaar Kristi Reisel

1. Kes oled ning millega tegeled?

Olen Kristi ja toimetan väga erinevates valdkondades. Tunnen ennast hästi ärikeskkonnas, maalin ja teen näitusi, loen ja pisitasa kirjutan. Hiljuti liitusin Ulmeühinguga ja olen vaimustuses, et sellised inimesed on päriselt olemas. Mulle nii meeldis Veiko Beliase muiates tehtud kommentaar, et noh, leidsid nüüd oma inimesed üles? Jah, leidsin.

2. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Just panin käest Roger Zelazny „ Üksildane oktoobriöö“. Väga muhe lugemine, aga see ei ole sci-fi. Ulme teine serv, kus on ohtralt fantaasiat, ja antud juhul ka head huumorit. Autor loob nii mõnusad ja jaburad tegelased, et tahes tahtmata hakkad kogu hingest neile kaasa elama. Lisapunktid selle eest, et lõpp ei lähe nii nagu võiks arvata. Kes tahab lõõgastuda ja muhedalt turtsuda vahepeal, soovitan. Tore leid minu jaoks oli hiljuti vaadatud seriaal „Raised by Wolves“ kus androidid püüavad religioonivaba inimühiskonda luua. Natuke kriipi, väga põnev ja äärmiselt mõtlemapanev. Ei olnud ammu midagi nii head näinud.

3. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Kindlasti naelutab raamatu külge hea huumor, jumaldan musta huumorit. Kui see on segatud põneva ideestikuga ja värvikate tegelaskujudega, siis ei ole võimalik raamatut käest panna. Head näited on Lois Mcmaster Bujold, Neil Gaiman, Jonathan Stroud. Minu jaoks on raamat hea kui paned kaane kinni ja raamat ei lase sind lahti. Mõtted kerivad edasi antud maailmas ja antud teemadel. Parim raamat on see mis paneb mõtlema. See on ka põhjus, miks mulle just ulme meeldib. Põhimõtteliselt piiramatu ideestik ja raamistik. Loeb ainult idee, isegi kui see on kirjanduslikult nõrgalt edasi antud. Ja neid kirjanduslikult nõrku, kuid hea ideestikuga raamatuid on ulmes palju. Mulle väga meeldib Asimovi  ideestik aga kas tema lugemine on nauding? Nii ja naa. Eemale peletabki kui karakterite loomisega ei ole vaeva nähtud, lohisevad pikad ja ebavajalikud kirjeldused. Eemale peletab ka liigne lihtsakoelisus. Kui lõpplahendus on juba raamatu esimeses veerandis ilmselge - ja salaja lõppu sirvides, see ongi nii, siis poetad raamatu vaikselt käest. Samas ulmes andestatakse tohutult palju, kui ideestik on hea. Mina samuti võin läbi sõrmede vaadata nõrgale teostusele, kui ideestik kannab ja on mõtlemapanev. Idee on ulmekirjanduse essents ja kui seda seal on, siis on teos hea.

4. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes?

Olen väga nautinud ja neelanud kõiki Lois Mcmaster Bujold’i raamatuid. Neid on eesti keeles päris palju ilmunud, Miles Vorkosigani toimetamised. Suurepäraselt kirjutatud, hea tõlge, hoogne tegevustik, eredad karakterid ja autoril on imeline huumorimeel. Kindlasti minu lemmik hetkel sci-fi liinil.

Väga pikka aega oli ainulemmik raamatutest üldse Neil Gaimani ja Terry Pratchetti „Head ended.“  See on võimas team kui ingel ja deemon koos hakkavad maailmalõppu ära käkkima. Tõesti soovitan lugeda, kes ei ole lugenud. Must huumor ja teksti mitmekihilisus on nii nauditavad. Kui Pratchetti tekst muidu on selline pikk ja lohisev, siis Gaiman on selle lohisemise sealt välja rookinud. Nende kahe autori koostöö on suurepärane. Gaiman ise võib jääda natuke liiga raskeks ja süngeks kohati, siis siin on jälle Pratchett omalt poolt appi tulnud. Kahe autori paremad küljed. Äärmiselt nauditav tekst ja lugu.

Jonathan Stroud meeldib fantasy tiivalt. Bartimaeuse triloogia ja Lockwoodi lood on väga kaasahaaravad noortekad ja kes siis ei tahaks olla noor ja kaasa haaratud.   Ja loomulikult raudvara: Asimov, Clarke, Strugatskid jne. Aga raudvara nüüd mitte oma hea kirjandusliku poole pärast vaid just ideestiku loomise eest punktid ja lemmiku märge.   Eesti ulmest tooksin kindlasti esile lemmikuna „Saladuslikku tsaari“ sarja. See on päris unikaalne koostöövorm, mida erinevad autorid on arendanud. Väga nauditav on leida kokkupuutepunkte tänase Eestiga ja see, et ulmekirjanduses on olemas selline tegevuskoht nagu Eesti, on märkimisväärne. Paneb mõtlema selle pisikese rahvakillu võimaluste üle tulevastel aegadel. Väga lahe ideestik on kandva ideena ja seda on huvitavalt arendatud.

Väga meeldis kunagi ammu loetud Indrek Hargla raamat „Roos ja lumekristall.“ See oli kuidagi nii teistmoodi ja samas nii äratuntavalt eestilik. Mõtlemapanev, magus ja valus samal ajal. Hargla French ja Koulu lood on mõnusad ja kerged lugeda. Heas mõttes eestilikud, ja meid kõiki veidi tögavad, aga sellest jääb positiivne ja hea tunne sisse.

Ja kui midagi Eesti ulmekirjandusest eksprompt esile tuua, mis mul silma särama paneb, siis kindlasti Johannes Kivipõld „Väike Viperus“. Südamest naersin. Ulme ei pea olema raske, pikk ja lohisev nagu Clarke „Rama“ lood või „Düün“. Saab lühidalt, säravalt ja täiesti ulmeliselt.

5. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Nii palju kui ennast mäletan, olen alati ulmet armastanud ja lugenud. Ei oskagi nüüd täpselt näpuga näidata, et kuidas see alguse sai. Tõenäoliselt Mirabiliatest kunagi. Sealt loetud esimesed Asimovi raamatud jätsid väga sügava jälje. See tundus nii põnev reaalselt kaasa mõelda erinevatele võimalikkustele. Täiesti teistsugune kirjandus, seal on mõte sees. Mirabilias ilmus päris palju head ulmekirjandust. Selline lugemisvara harjutab sind mõtlema ja hiljem on sellest paganama raske loobuda. Ja ei tahagi ju. Otsid aina uusi raamatuid, filme ja muud huvitavat peale. Natuke nurised mõnikord nõrga kirjandusliku taseme pärast, aga kui idee on hea, siis paned ühe silma kinni ja loed ikka. Mõtlemine tekitab sõltuvust, aga paneb silma särama, kui leiad idee-rosina. Mitte igas ulmeraamatus ei ole head rosinat, aga ehe rõõm uuest ideest on see, mis mind hoiab ulme küljes kinni.

6. On sul lemmikloomi?

Aias on siil kusagil, aga ta elab oma elu. Olen erinevaid elukaid nunnutanud küll, aga hetkel on paus.

AI kunsti näitus: "Unenäod masinast"

On rõõm teatada, et alates 17.01.2023 on Moodne Valgustus Tartu salongi galeriis üleval Jaanus Makko näitus "Unenäod masinast" masinõppega loodud piltidest. Näitus on avatud aprilli lõpuni ja see on loodetavasti hea koht kus mõelda tehnoloogia arengust ning selle pakutavatest uutest võimalustest inimmõtlemise laiendamiseks ja inimsuhtluseks, aga ka ohtudest. Kui mõni pilt meeldib väga, siis on neid võimalik sealt ka osta, ja ehk siis juurde ka mõni pilti valgustama sobiv valgusti. Aadress on Tartu, Teguri 37b, esimene korrus. Juuresolevate fotode ja plakati autor on Tiina Tuul.

Koomiksi "Maa varjatud pool" esitlus

Esitlus toimub 4. veebruaril kell 14 Tallinnas Rahva Raamatu vanalinna poes.

Ulmepõnevik-koomiks räägib Marcusest ja Valterist, kahest seiklejast, kes lendavad kliimakatastroofis hävinud piirkonda, et välja uurida, mis seal täpsemalt juhtus. Selgub, et mõlemad juba oletavad, mida ees oodata, kuid paraku ootab neid kohapeal midagi hoopis muud.

Kolmas reede "Mauruses"

Kes pole veel märganud, siis Tallinna ulmikute kolmanda reede kogunemine toimub nüüd Hr. Mauruse pubis, kus on täiesti asjalik joogi- ja söögivalik. Tule kohale ja võta ulmesõber ka kaasa!

Uudiskirjandus 01/23

Geenilõks

Blake Crouch

Algul ei saa Logan Ramsay aru, et miski on muutunud. Ta tunneb end lihtsalt pisut … nutikamana. Suudab paremini keskenduda. Paremini mitut asja korraga teha. Loeb veidi kiiremini, kõik jääb paremini meelde, vajab vähem und.

Üsna pea ei saa ta seda enam eitada: midagi on ta ajuga teistmoodi. Ja kehaga ka. Ta hakkab maailma ja end ümbritsevaid inimesi – isegi neid, keda ta kõige rohkem armastab – nägema täiesti uue pilguga.

Logani genoomi on häkitud. Ta on sihtmärgiks saanud põhjusel, mis ulatub aastakümnete taha ta mineviku tumedaimatesse aegadesse ning kohutavasse perekonnapärandisse.

Kirjastus Helios

Tõlkinud Eve Rütel

392 lk.

Lood Venia metsadest. Valitud teosed 4.

Robert Silverberg

Jutukogus leiduvad ulmekirjanduse suurmeistri Robert Silverbergi 17 lühiromaani, jutustust ja novelli 1980ndatest aastatest, mis demonstreerivad kirjaniku sisemise tasakaalu taasleidmist pärast uue laine tormide ja vormieksperimentide järgset pettumust kirjanduses ning ajutist eemaldumist sellest. Enesekindel ja uuesti auhindu võitma hakanud Silverberg viib lugejaid ajareisidele, olgu siis 1914. aasta Sarajevosse või alternatiivsesse maailma, kus kristlust ei tekkinud ja Rooma impeerium meie päevini edukalt säilinud on. Aga kirjaniku tahtel satume ka surmajärgsesse teispoolsusse, kus seiklevad sumeri muinaskangelased Gilgameš ja Enkidu, kelle teele satuvad Robert E. Howard ja H. P. Lovecraft, kaugetesse galaktikatesse pulsarite ja supernoovade keskele ning võõraste planeetide surmohtlikesse džunglitesse. Silverberg näitab meile ka, mis võib juhtuda, kui 18. sajandist meie aega toodud klassikalise muusika imelaps puutub kokku tänapäeva popmuusika skeenega.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Tatjana Peetersoo, Triin Loide, Jay Skaidrins ja Raul Sulbi.

470 lk

Ajavalvur

Poul Anderson

Ulmekirjanduse 16. suurmeistri (1998) Poul Andersoni eripalgelise loomingu üheks keskseks tsükliks peetakse ta Ajapatrulli lugude sarja, mille teine raamat «Ajavalvur» (Time Patrolman; 1983) koosneb kahest lühiromaanist, mis viivad lugejad antiikaja erinevatesse perioodidesse. Ajapatrull on tulevikust kontrollitud ajapolitsei, mille ülesanne on kaitsta minevikku kurjategijate eest, kes soovivad ajalugu muuta. Nende kaante vahel reisib lugeja koos Ajapatrulli agentidega muistse Foiniikia tähtsaimasse kaubalinna Tüürosesse ligi tuhat aastat enne meie ajaarvamise algust ning hilise Rooma keisririigi aega 4. sajandil, kui idast pealepressivad hunnide hordid sunnivad idagoote üle Doonau impeeriumi aladele tungima.

Tegu on kirjaniku kaheksanda eestikeelse raamatuga. Varem on Orpheuse Raamatukogus ilmunud Ajapatrulli lugude esimene kogumik «Aja valvurid» (OR 3/2017). Andersoni lühiproosa paremikku «Taevarahvas» (2008) on Eesti ulmepublik tunnustanud Stalkeri-auhinnaga.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

226 lk.

Meeldib, ei meeldi, meeldib... 01/23 (Maarja Kruusmets)

Tim Hornet „Veripunane kingitus”

Kord aastas külmal talveajal käib mööda majasid suur sarviline elukas koos inimverejanuste tontidega. Sarvilisele peab andma korralikult süüa-juua ja tegema kingituse, muidu tormavad tondid sisse oma nälga kustutama. Ühel naisel valmib aga plaan, kuidas sarvilise ja tontide eksistentsi jäädavalt muuta.

Tegemist on sisuliselt muistendiga, kuid lool puudub tavapärase muistendi hõng. Selle asemel on tugevalt tunda autori isiklikku stiili, mis mulle iga tema järgmise looga üha enam meeldib. „Veripunase kingituse” parimad sisulised küljed minu jaoks on:

a)     tegemist on lunastuse looga, kus millestki äärmiselt ebameeldivast ja ohtlikust saab midagi toredat;

b)     inimlikkus – hoolimata sarvilise koledatest kohustustest on temas peidus veel see, kes ta kunagi oli;

c)     loo võti on tark ja hakkaja naine, kelle julguse ja pealehakkamiseta kestaks sama jube janditamine vist tänapäevani. Emanda suutlikkus näha sarvilise pealispinna taha ning uskuda temast parimat on kogu loo võti.

Parenduskohti ma selles loos ei näe. Võib-olla olen ma tontide viisil sarvilise uuest punasest kuuest pimestatud ega tunne enam üleastumiste lõhna.

Markus Krist „Kõige Kummalisem Maja”

Ühel õhtul tuiab päris purjakil trükkal Franz mööda linna, pildudes vandesõnu vasakule ja paremale, kuid Uppuvas Linnas on sõnadel teadupärast suur kaal. Nii satubki Franz ootamatult külaliseks just selle juurde, keda ta nii sõnakalt välja kutsunud on.

Uppuva Linna tegelastega kohtume juba mitmendat korda. Kolme loo peale kokku hakkab linn minu peas tänu autori värvikatele kirjeldustele juba päris head kuju võtma. Kõigis juttudes on stiil olnud sarnane. Ootan huviga mõnda teises maailmas toimuvat lugu, et näha, kas autori stiil teisest olustikust kirjutades ka muutub.

Sõnade olulisuse teema Uppuvas Linnas mulle meeldib ning see, et autor paneb Franzu oma tühjade sõnade eest tõsiselt vastutama, läheb väga kenasti linna põhimõtetega kokku. Lool on pisut kaootiline maik juures, mis peegeldab hästi joogise Franzu tajusid. Huvitav on see, et autor ei anna meile Franzu avalikku nime teada enne, kui Kole Paks Sarvedega Mees teda sellega kõnetab. Kogu jutt jätab läbimõeldud ja hästi planeeritud mulje.

Ainukesed asjad, mis mind lugejana häirisid, olid minu kujutlusvõimes liiga elavaks saanud kollakad loigud, mida Franz siia-sinna tekitas, kuid see on juba minu eripära ja mitte kuidagi autorile süüks pandav. Hea meelega loeksin tulevikus ka selle kohta, miks seda linna Uppuvaks Linnaks kutsutakse ja kui kaua see uppumine siis aega võtab.

Artur Räpp „Communi viridi extraneus”

Kuskil kaugel planeedil istub koos kamp erineva karvasuse astme, jalgade ja kombitsate arvu ning nahavärviga tegelasi. Tegemist on iidse rõõmu ja rahu pühaga. Inimesi pole, kuna need on suutnud oma planeedi omavahel tülli minnes õhku lasta.

Neile, kes ei ole veel loo pealkirja lahti muukida jõudnud – Google’i tõlge ütleb, et maakeeles kõlab see „Tavaline roheline võõras”.

Ma ei teagi päriselt, kust otsas alustada. See on kolmas Arturi lugu, mida olen lugenud, ning mõistan alles nüüd, et tema lood on täiesti klass omaette, sest need sunnivad mind välja astuma sellest kastist, kus ma lugejana terve elu (õnnelikuna, raamat käes) kükitanud olen.

Proovin siis asjale läheneda süstemaatiliselt: värvikad tegelased – olemas, huvitavad sündmused – vist olemas, jutu mõte – olemas. See jutt on nagu võõrapärane toit – kõhtu täidab, hamba all ei kriuksu, justnagu meeldib, kuid päris harjumine võib veel pisut aega võtta. Humoorikus on aga kindel plusspunkt, mida Arturi lugudes alati hinnanud olen.

Mairi Laurik „Haldjaraamatukogu”

Läbipõlemissündroomi all kannatav Karl satub peale jõule metsas konnates kummalise mehikese hallatavasse haldjaraamatukokku, kus mehike hakkab temalt sisse nõudma viivist kõikide lubatud, kuid lugemata raamatute eest. Mehel pole pääsu ning ta alustab lugemisega. Tema õnneks aeg võluraamatukogus edasi ei liigu ning lugemine pakub talle hoopis puhkust ja vaimukosutust, mida ta väga vajab.

Kokkusattumusena on see samas numbris juba teine lugu, mis räägib sõnade tähtsusest ja lubadustest kinni pidamise olulisusest. Ega vanarahvas siis rumal polnud, kui meile meelde tuletas: „Enne mõtle, siis ütle!” Ühel hetkel peame me kõik oma sõnade eest vastutama hakkama, nii et on hea, kui me oma võlgnevustel inimeste ees liialt suureks paisuda ei luba.

Lauriku raamatukoguaastale pühendatud lood on mulle alati meeldinud ja ka see jutt pole erand. Autori armastus raamatukogude vastu kumab läbi igast tema jutust, hoolimata sellest, kus ja mis ajastul loo tegevus toimub. Kui puistata sisse kamaluga haldjatehnikat ning üks tõre ahjualune, on maitsev sõnakompott valmis.

Sven Vahar „Energia jäävuse seadus”

Minategelane veedab noviitsiaega kloostris üsna tavaliselt, kuni seal jõuab kätte päev hakata surnuid õnnistama. Kuna kadunukesi on palju ja neile igaühele peab pöörama tähelepanu, venib päev pikaks ning vennad väsivad. Huvitavaid asju hakkab aga juhtuma siis, kui kloostriülem hakkab demonstreerima palve väge.

Ega kaks ilma kolmandata jää – veel üks lugu, mis räägib sõnade jõust. Olgu siis tegemist vandesõnade, uusaastalubaduste või palvetega, mingi tulemus meie sõnadel on.

Esialgu tuletas see lugu mulle meelde suvel loetud Arhimandriit Tihhoni (Ševkunovi) tõsielul põhinevat raamatut „Mittepühad pühakud ja teised jutustused”. Sarnane tundus nii loo jutustamine läbi minategelase silmade kui ka kogu kloostritemaatika.

Sissejuhatus oli minu jaoks ehk pisut pikavõitu, kuid kui põhitegevus käima läks, unustasin selle. Jutt jookseb autoril hästi ja stiil on hea, aga ega ma neid eriti tähele pannudki, kuna peale esimese kadunukese kadumist läks lugu nii naljakaks, et naermise kõrval detailide märkamiseks polnud mahti. Selle poolest on see üks parimaid lugusid, mida ma Reaktoris lugenud olen. Palun veel!

Reaktori juttudest: 01/23 (Tõnis Hallaste)

Veripunane kingitus

Tim Hornet

Igavesest ajast igaveseks neetud Sarviline on taaskord külas emandal, kes lubab järgmiseks aastaks talle ja ta tontidele mingit kingitust, mis peaks muutma tema needuse iseloomu mingil moel.

Kas teadsite, et jõuluvana päkapikk (inglise keeles „elf“) on soome keeles „tonttu“? Seega pole sarvilise tontide muundumine millekski enam-vähem päkapikuliseks keeleliselt sugugi ilma pretsedendita.

Lugu on siis väikestviisi muinasjututöötlus – justkui oleks jõuluvanamuinasjutu variatsioon. Või noh, mis ta niiväga muinasjuttki on – on jõuluvana ja iga-aastased kingitused ja punane kuub. Pigem on elementide komplekt kui selge lugu. Ent sedagi saab looks ümber töödelda, mida Tim Hornet on ka teinud.

Mingi osa minust nagu tahaks, et oleks selgemini jõulumuinasjutu teenistuses – praegu on pooled jõuluvanalikkuse elemendid puudu, ka pole aru saada, et tegemist oleks meie maailmaga või et tema needus hõlmaks kogu maailma lapsi. Seetõttu kuidagi lihtsalt lugu ühest nüüd siis juba punakuuelisest tegelasest, kogu oma jõuluvanalikkuse kiuste.

Teisalt ei peagi kõike seletama. Kogu lugu ei pea sama olema. Võib ju kah, et mingi mõte või meeleolu nii-öelda riimub. Ei pea olema täisriim, võib küll olla irdriim. Sama värving on ikka, sama jõululust on sees. Isegi kui on selleks natuke brutaalsevõitu.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-veripunane-kingitus

Mineviku aarded

Maarja Kruusmets

Vend ja õde Mari-Liis ja Sander lähevad alles manalateele läinud vanavanavanaema (3xvana+ema) korterit korrastama ja leiavad sealt fotosid üritusest, millest nad polnud oma eluea kestel midagi kuulnud – jõulud...

Kuna vend ja õde leiavad fotod ja näevad kadestusväärseid pilte jõulude tähistamisest, siis paneb isegi väärtustama oma jõule – mida on nende juures talletada? Milline pilt jääb neist minu tulevikus? Tänavustest eriti mingit eredat visuaali ei jää – ma pole kuigi suur fotografeerija ega lae pilvegi midagi üles, asjade digitaliseerudes on ammused fotoalbumid kõik närbu jäänud. Kruusmetsa jõuluteksti lugedes ja nüüd sellest kirjutades tunnen, et oleks hea midagi ikkagi jäädvustada, talletada kas või kastis, aga parem siiski füüsilises ja käegakatsutavas fotoalbumis. Kes minevikuta elab, see ei tarvitse küll elada tulevikuta, aga see ei näe me muutuvas maailmas seda kaduvat, mida sai kunagistes olevikkudes enesestmõistetavaks peetud. Näha pilti ja naeratada, et needsamad inimesed ja täpselt sellised, nagu toona oldi, nii erinevad.

(Ma annan voli mingile veel pärale jõudmata jõulunostalgiale, sest kirjutan neid ridu, näoga äraviskamata jõulukuuse suunas. Tähendab, kui Sina seda loed, on kuusk juba ära visatud, ega ma seda jaanini hoia. Ent see paneb tundma kurbust selle pärast, et need hetked kõik kaovad nagu pisarad vihmas. Minu jõulud olid toredad.).

Natuke oli siis jutt analoogse väärtustamisest (kastitäis fotosid pani kellegi mõmisema, et miks need pilve pole laetud näiteks). Vana(x3)ema pidas veel elu lõpuni käsitsi kirjutatavat päevikut (kuidas lapse(x3)lapsed seda siis lugeda suutsid, ei kujuta ette). Ja see väärtus on ikka kandev, vajutab mingeid nostalgianupukesi lugejas.

Loos endas oli küll asju, mis panid kulmu kortsutama. Selles tulevikus polnud kujutatud mingitki ulmelisust, oli ikkagi täiesti praegusel kujul kliimasoojenemine ja sellealane skepsis, oli digitaalse/analoogse vastandus, olid füüsilisel kujul pildid kastides, olid lapse(x3)lapsed, kes pidid lahkunukese korterit koristama – kus on robot või protsesside automatiseerumine või liitreaalsus või mis tahes ulmehõngki?.

Einoh, seda oli, et neljapäevane töönädal oli kunagi ammu olnud, mis nüüd muudetud kahepäevaseks ja kõigilt on võetud puhkepäevad. Mis oli siiski ebaloogiline – miks peaks tööpäevade arvu vähenemisel tühistama jaanipäeva või uusaastat? Jõulude tühistamine pole ka lihtne käsu ja keelamise asi, väliselt lõpetatav asi.

Tekib siiski küsimus, et miks ja kuidas see nii lihtsalt lõpetati. Põhjenduseks öeldi, et religioosne püha – ent talvepööripäeva ajal on maru paljudel religioonidel omad tähistamised, selle aja pühaks pidamine pole eksklusiivselt kristlik; mõni muu põhjus sobiks paremini. Kadedad optimeerimise ja uutmise tuhinas robotid või midagi.

Ja mis siis edasi saab? Kui jõulud taastatakse, kas või ühe pere sees, mis siis juhtub? Äkki on seda varemgi juhtunud – ja need pered on lihtsalt ära kaotatud vahepeal, kustutatud registrist.

Eks ma saan aru, et autor jutustab lihtsalt jõulude armastusväärsusest ja mingis mõttes on tore kujutleda, et keegi, kel pole põlist traditsiooni jõule pidada, võiks selle kombe algatada puhtalt seepärast, et asi ise on tore. Andmise ja jagamise rõõm kui midagi suuremat ja võimsamat bürokraatiast. Lihtne looke, nunnuke selline. Kui järele mõtlema hakates tekivad probleemid, siis lihtsam oleks mitte järele mõelda.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-mineviku-aarded

Communi viridi extraneus

Artur Räpp

Lugu eritabaste eksistentsivormide koosolekust ühel tähistusväärsel ööl palju, palju aastaid tulevikus...

Eelmise kuu juttu kommenteerides ütlesin, et Räpp on astunud sammu mingi „normaalsuse" suunas, mis tegi jutu kergemini haaratavaks, jäädes siiski iseäralikuks või originaalseks. Lugesin ka austet kaasarvustaja Kruusmetsa kommentaari samast numbrist ja sealt lugesin välja, et üsna pudru ja kapsad. Kui mitte olla häälestatud Räpi stiilile, siis võis ka too jutt oma Räpi kohta ootamatus normaalsuses mõjuda ootamatult segasena, aga vot see praegune jutt, see „Communi viridi extraneus” on nagu hardcore-Räpp, millele eelmine oli nagu eelsoojenduseks. Minu jutt Räpi stiili tasalülitumisest või „normaliseerumisest" oli ennatlik. Täiega ennatlik...

Kahjuks on praegune minugi jaoks veidi liiga pudru ja kapsad. Idee poolest eripalgeliste eluvormide kogunemine, omavaheline mõmisemine (liikide erinevuste väljatoomine, kommunikatsioonivormide demonstreerimine ja nii edasi). Vahele väike kommentaar inimeste kohta (ah, juba välja surnud ja et nemad olid ikkagi alles loomad). Ja peo alustamine, ent pidu ennast me ei näe.

Lugu ei tekitanud eriti mingeid meeleolusid peale kummastuse teksti veidruse üle. Selle kummalisuse vastu aidanuks selgem olukorra või tegelaste või muu säärase väljamaalimine. See pole ju müütilise ajastu unenäolise loogikaga jutustus (teate küll – kus vares räägib naisega ja kas või abiellub temaga ja saab lapse, aga see on muidugi koer, sest nad armatsedes mõtlesid rabarbrikoogi peale ja kõik on fain, sest selline see maailm juba on). See oleks üks võimalik suund, aga pole ka päris selline.

Räpp kirjutab oma taotluste poolest ikkagi justkui realistliku stiiliga kirjutust (konkreetsed tegelased, dialoog ja puha). Pole lihtsalt seda käegakatsutavat, mis teeks selle emotsionaalselt usutavaks.

Ent mingid infokillud on siiski omamoodi huvitavad. Näiteks idee, et selle galaktika(sektori) kõik need eritabased intelligentsed olendid on kõigi oma erinevuste kiuste mingite ühiste geenimuutja-esiisade töö vili. Ja inimesed ka. Vahel võivad inimesed teadusulmes olla mingil moel tulnuklikku päritolu, aga astuda samm edasi ja öelda: „Ning siin on tema vennad-õed, kellel pole nime,” – see on potentsiaaliküllane idee. Ning neist esiisadest polegi ehk midagi järel, aga üks antiikne püha on siiski püsima jäänud. On midagi vinget selles, kui ideed või muinasjutud või müüdid või kas või tähtpäevad elavad üle isegi liikide kadumise. Ent jah, see tekst jäi minu jaoks siiski liiga veidraks.

(Pealkirja lasin läbi guugli-tõlkest, see tähendas tavalisi rohelisi võõraid. Pealkirja saamiseks tõlkida mingi tekstis kasutatav mõiste võõrasse või isegi surnud keelde – huvitav mõte.)

Carmen Peterson:

Minule see jutuke ei meeldinud, kuna see jutt oli väga segane ja mitte midagi aru ei saanud. Ma ei saanud selle loo põhimõttest aru jne. Mina isiklikult ei soovitaks seda lugu, põhimõte minu arust puudub selles loos. Mina ei leidnud selles loos loogikat, alguses pani mingit laibajuttu ja siis kusagil keskel oli mingi surnust sõbrast jne.

Camilla Varik:

Mulle meeldis see jutt kuna see oli põnev, aga natukene oli ka arusaamatu. Mulle oli arusaamatu see, et alguses oli kohe juttu laibast ja lõpu poole peost. See jutt oleks võinud kuidagi paremini alata. Mina soovitaksin seda lugeda neil, kellele meeldib kas ulme või müsteerium.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-communi-viridi-extraneus

Kõige kummalisem maja

Markus Krist

Trükkal Franz oli purjuspäi koduteel ja sattus Kõige Kummalisemasse Majja. Seal saab ta omast arust peremehe suuremeelsuse osaks – ses asjas on ent suur „aga“...

Taaskord Uppuva Linna lugu, tegelaste nimed olevat kulla väärtusega ja neid ei tohi öelda – aga see nimedemäng võiks kuhugi ka viia. Muidu jääb mulje, et autor mõtles, kas jääda suurtähestatud nimetuste juurde (umbes mingi paulocoelholik „ja siis tuli Alkeemik, kes ütles Kõige Tähtsamad Sõnad") või kasutada lihtsalt nimesid. Nii et otsustas, et jääb nimetuste juurde, sest nimed olevat keelatud. Aga jah, selle keeluga võiks midagi huvitavat teha, see on liiga tähelepanu tõmbav, et jääda taustakaunistuseks.

Jutt kehastab aga veelgi äärmuslikumalt eelmise jutu kohta tehtud kommentaari (või kui ma seda välja ei öelnud, siis tunne jäi selline): kenasti on ju kirjutatud, aga süžees pole midagi uut.

Laused on siin ilusad. Näiteks tühine (ja enam-vähem täiesti juhuslik ning tervikmuljet mittetekitav) stiilinäide: „„Vabandamiseks pole tarvidust," vastas madal ragisev hääl toa kaugemast otsast. Seda saatis painduva metalli kaeblik ohe."” – kas pole kena omadussõnade valik? Sealjuures pole ta kuhjanud sääraseid epiteete nagu otseteed poeetilisuse saavutamiseks, laused on mitmekesised, sel tasandil on nautida küll.

Kahju ainult, et lugu ise on lihtsalt üsna tavaline lugu veidrast majast, kummituslikust peremehest ning lepingust. Puänt on nii ilmselge, et seda võinuks mitte serveerida ootamatu lõpplahendusena. Vägisi ootasin, et Kõige Kummalisem Maja oleks kuidagi üllatavam.

Kenasti sooritatud kummituslik lugu kohtumisest Sarvikuga, aga ei midagi enamat. Sellisena on see minu meelest kena näide asjaolust, et tühipaljast loo sooritamisest ei piisa, lihtsalt soov ise ka proovida siukest lugu kirjutada ei ole küllaldane, vaja on ikkagi midagigi vürtsikat või värsket või tõesti ehedat, et tegemist poleks mitte justnagu-kirjandusega või kirjanduse jäljendamisega, vaid kirjanduse enesega.

Markus Vagula:

Mulle lugu nagu meeldis. Oli segane mõni koht, aga sai hakkama. Muidu oli päris põnev, nagu väga, aga mõni koht jällegi igav. Franz oli niuke vahva mees, mulle tundus. ja see lugu üllatas mind, ma ei oleks uskunud, et see nagu nii põnev on. Hinnang siis, et nagu et hea põnev. Sain midagi teada ja muidu oli äge. Oli palju ropendamist, nagu nadugene segas, ainult naduge, et ei olnud väga ull see kah nüüd. Et sai lugeda küll, super. Mulle tundus, et oli naduge vaidlemist, rõõme ja kurbust - nagu erinevaid tegevusi kah, et ei olnud ainult üks tegevus.

Robin Tamm:

See lugu oli suhteliselt hea ja see meeldis mulle, aga mõni koht selles loos tekitas lühise ja siis ma ei saanud aru. Muidu oli hea, laused läksid kokku (jutt jooksis hästi ja ei cut’inud) ja oli hea lugeda. Aga ropendamist oli suht palju, aga see ei häirinud mind, kuna ma tean juba kõikki roppsõnu, sest kõik mu klassikaaslased õpetasid. Aga jah, lugu mulle meeldis ja see oli fantastiline. Väga hea lugu oli, soovitan!

Marek Nõel:

Lugu oli väga huvitav ja oli hea seda edasi lugeda. Halvad asjad: näiteks see, et pühapäeva mees Franz kogu aeg ütles sõna ''Kurat''. Ta ütles seda päris palju selles loos, mis natuke rikkus mu lugemiselamust (ma ei ütle et mulle vandumine ei meeldi, aga kui seda kogu aeg öeldakse, see natuke segab.)

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-i-koige-kummalisem-maja

Haldjaraamatukogu

Mairi Laurik

Läbipõlemisest tööst eemaldatud Karl Kuusk satub tuisuse jalutuskäigu ajal kuidagi kogemata haldjate raamatukokku, mis võtab arvesse sinu lugemislubadusi, ning ei pääse enne, kui on oma viivise tasunud.

Õigupoolest pole sel tekstil suuremaid ambitsioone kui nii mõnelgi teisel Reaktoris ilmuval. Kuigi ma olen seda mõnele ka ette heitnud (kõige värskemalt Markus Kristile), siis siin see meeletult ei vaeva, sest taotletav meeleolu ja emotsioon kaaluvad asja üles. Tekst pole mõeldud maailma raputama – ja iga tekst ei tarvitsegi seda teha.

Oma „jõulusoovis" ütlesin, et sooviks Sündmusi, tahaks näha järgmist Sündmust ulmes (sest üllatavalt paljudes tekstides on mingi esteetiline pinge, aga sisuline pinge, tegelaste intensiivsus või mingi muu eetiline pinge puudub, millegipärast jääb asi poole vinnaga). „Haldjaraamatukogu" ei taotle seda sündmuslikkust, aga ma ei heida seda ette, sest tekst on kirjutatud lugejasõbraliku kulgemisega ning pehme meeleoluga. See ongi hea-tuju-tekst, meeldetuletus selle kohta, et lugemine on tore; et lugemisvõlgade likvideerimine tasub ennast ära; et lugemisega ei sulgu sa mitte enesesse, vaid seeläbi võib läheneda oma kallimatele.

Ja kuigi esmapilgul tahtsin tekstile ette heita liiase originaalsuse puudumist (ja siis öelda, et mingi süžee tuttavlikkus klapib selle teksti hõlpsasti loetava hoiakuga), aga taipasin hiljem, et tegelikult ei saa eriti öelda, et see tekst oleks kuidagi ebaoriginaalne. Haldjaraamatukogu pole ju mingi tüüpmotiiv. Või noh, juhuslik inimene komistab ajatasku otsa – detailid detailideks, aga see ehk on veidi stereotüüpne, kuid lahendus on siiski piisavalt uudne, et mitte hakata süüdistama ebaoriginaalsuses.

See „juba nähtud”-tunne tekkis ilmselt sellest, et olen selle aasta jooksul juba lugenud 11 teksti raamatukogude kohta, kõik pealegi samalt autorilt. Nüüd siis üldisemalt selle projekti kohta: Laurik on neid mumst kenasti varieerinud (jaanuarikuises numbris vist oli, et mingi pahalane krabas printsessist peategelase oma raamatukokku – kah justkui lugu sellest, kuidas metsas satutakse kogemata raamatukokku –, aga ei, ikkagi täiesti erinev).

Huvitav, kas keegi teine võiks võtta ette ja teha liikumisaastaga sama. Ent vaevalt – see on suur töö, poleks õige teha seda poole vinnaga. Lauriku hoolsust ja põhjalikkust kiidan. Pealtnäha kiirustatult või kuidagi ajanappuses kokku klopsitud tundus minu mäletamist mööda üksainuke (ei ütle, milline; las oma kahtlustab oma kirjanikuparanoias kõiki oma tekste, haha!), aga mõni oli ikka väga hoolega tehtud. Tore on olnud tutvuda selle autoriga tema kõige paremast küljest – seal, kus kohtuvad loomupärased eeldused, kõigi kirjutamisaastatega kujunenud käsitööoskused ja senini jätkuv hoolsus, kirjutamisdistsipliin. Tulemuseks 12 numbri jagu hõlpsasti ligipääsetavat kirjanikuportfooliot.

Energia jäävuse seadus

Sven Vahar

Mingil ütlemata põhjusel mungakloostrisse sattunud igati tavainimese jutustaja kaudu loeme lugu „loitsust" või palvest, mis paneb kirstusolijat haihtuma, ning teisest palvest, mis toob ta tagasi. Ent ühel hetkel tuleb lahkunu asemel kogemata tagasi hoopis külmkapp.

Tõtt-öelda Sven Vahari nime nähes olen alati tundnud, et hoi, see ju literaat. Nimi on lihtsalt nii sarnane kirjandusuurija ja novellikirjaniku, kunagi Tuglase novellipreemiagi pälvinud Sven Vabari nimega (kes, muide, mu naise õemees – minu kunagi jutuvõistlusel esikümnesse pääsenud tekstis saunatan tegelasega, kelle prototüübiks on just nimelt seesama Sven. Seesama Sven siis, kes pole Vahar).

Nüüd vaatasin ja guugeldasin ja päris selline kirjatsura ta pole, et peaks tingimata eeldama mingeid žanrieksperimente või muud säärast. Siiski, ta on kirjutanud „Minu Leedu", seega on tema kirjaoskust piisavalt usaldatud, et teda kaasata tuntud sarja. Ja siingi on kirjutusoskus igati olemas, ta võiks edaspidigi kirjutada.

Loos on kaks väikest süžeepetekat (või vähemalt kohta, kus ootasin vist jätkamist, ent lugu läks teisale – ja samas ei tundnud ma end petetuna). Esiteks see, et algul tundub olevat tegemist looga peategelasest, kes satub mungakloostrisse, ent kes on seal kuidagi tõrksalt. Talle ei jää palvused meelde, ta pigem ei tahaks seal nagu olla. Miks ta seal on? Aga seda liini pidi me kuigi kaugele ei lähe (ja see liin on pigem selleks, et kinnitada lugejale – peategelane võib küll olla mungakloostris, aga ta pole mingi „vagatsev munk", vaid samasugune nagu sina või mina. Pluss annab see võimaluse mõneks naljakeseks selle kohta, kuidas mungad vägisõnu pruugivad).

Teine petekas – sinna kloostrisse viiakse lihtsalt liiga palju lahkunuid, kelle hinge hüvanguks loevad mungad palvusi ja laulavad. Televisioongi tuleb mängu. Ja televisioon läheb minema. Ei tulegi mingit avalikku fopaad või eetrisse lastavat zombide ilmumist. Televisioon on nagu mingi süžeelahendus, millega õrritati, aga mis suunas pigem ei mindud. Laibad siiski on ja nendega mängitakse (või noh, autor mängib nendega, ega siis kujutatud mungad psühhopaadid ole).

Lugu ise on tore väike anekdoodike, igati kenasti tehtud. Miski ei tule tühjast kohast, miski ei kao tühja. Võlukunsti või loitsude (või palvete) puhul ei tarvitse füüsikaseadusi järgida – ja kui näpuga järge ajada, siis tekkinud vahetustehingud polnud ju massi jäävuse mõttes võrdsed (külmkapid versus koolnukehad). Aga see pole tekst, millelt peaks kuigi rangelt nõudma sellist teaduslikku täpsust.

Mihkel Simon Allas:

Mulle see lugu meeldis, sest oli lihtne lugeda ja oli lihtne arusaada, sest ei olnud raskeid sõnu. Se lugu töötas hästi, sest oli realistne stsenaarium.

Nora Emiilia Järv:

Ma isiklikult ei loeks seda jälle, sest seal tekstis käisid asjad liiga kiiresti ja polnud hästi aru saada, mis toimub. Seda teksti teeks veel loogilisemaks, siis kui seal räägitaks rohkem lahti, mis toimub. Nt miks see poiss/tüdruk läks kloostrisse ja miks talle ei meeldinud kloostris.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-energia-jaavuse-seadus

Jutt: Üks tuilin, palun (Artur Räpp)

Viimaks on see asi juhtunud. Kahupäine mees astus tee serva ning kohendas vargsi oma tulioranži särki. Viimaks on ta nagu kõik teised tema sõbrad - ta on Eufooriumil käinud. Ta kohendas veelkord särki, kergitas pükse ka ning vaatas pikalt eemalduvale kosmosesadama süstiktransporterile järele.

Järgmine kord tulen naisega, lubas ta endale. Kindlasti koos naisega. Mis see mõni pruut ikka nii kaugele rääkida on ja uuesti raha kokku. Tulen kohe mesinädalatele!

Juba peatänaval kõndimine oli siia tulemist väärt. Mees astus kõrvale, et sõrmiksisalik endast mööda lasta. Seejärel väävlihõngune moletoptur ja siis kollase-punasevöödiline sulgmadu Beeta …Mees ei pannud täpselt tähele, millisest beetast TI-giid talle kõrva oli sosistanud. Täiesti Tavalisi, mehe enda liigi moodi inimesi oli tänaval ikka ka. Mees jäi seisma, et möödunud piltilusale tüdrukule pikalt järgi vaadata. „Kohalik või ka turist?“ mõtles ta igatsevalt. Ehk lahkub õhtuse lennuga nagu mina.

Ka tänavaäär oli vaatamist täis. Väikesed suveniiripoed, söögikohad, etenduste paigad ja mida kõike veel, igal sissepääsu kõrval lühem või pikem märkide rivi, et kellele see on. Inimene või kiip-buustitud töönälkjas, soovid ja vajadused on ju ikka väga-väga erinevad. Ta käis kohaliku looduse loodusmuuseumis ja siis Peraksoori looduse loodusmuuseumis. Zea ja Meropua looduse loodusmuuseumid jättis ta vahele. Aitas sellest loodusest küll. Ta, astus korraks sisse „kõik võivad tulla“ märgiga erootikašõule, kus asjatasid kaks suurt kivilaadset olendit, mees lahkus sealt üsna ruttu, ükshaaval liivateradest maja ehitamine oleks ka erootilisem olnud. Puhkas seejärel naljakaid lugusid jutustaval pingil ning seejärel imetles valgusmängu vesipargi purskkaevusümfoonial.

Vägev, midagi polnud öelda. Isegi sajandaeglane kivierootika oli lõppeks eksootiline.

Vesipargist väljudes märkas ta ühel hoonel roheliste maiste tähtedega teksti: „Vahetage oma nälg meie eufoorilise toidu vastu!“ Sellest allpool avatud ust ning ukse kõrval sissepääsumärki inimestele, Proxima karudele ja mingitele hiidkärpidele, kellest mees ega ka TI-giid mitte midagi kuulnud polnud. Uksest hoovav lõhn oli kütkestav.

Söögikoha sisemus oli Eufooriumi-vääriline, lihvitud roosatäpilisest kivist lauaplaadid, sein, mis oli katsudes pehme ja ruumi akustika põhjal otsustades ka heli summutav. Pilku lakke tõstes olid kui metsas, linnud ja loomad sagisid laes ringi. Pilt oli nii detailne, et mees jäi hetkeks isegi uskuma, et ta istub küll keset linna, kuid ikka hiigelpuude all metsapinnal.

Menüü oli sööjate liikide järgi jaotatud kolmeks ning inimeste osa oli ebameeldivalt lühike ja harilik. Hetke kõhelnud tellis ta kassivurruliselt ja-kõrvaliselt ülikonnastatud kelnerilt menüü ainsa eksootilise toidu.

„Üks tuilin, palun.“

Kelner kallutas pead, siblis parema käe sõrmedega õhus ja küsis: „Vabandage, härra. Te olete turist?“

„Jah, olen. Paistab väga välja?“

„Seda küll, seda küll, härra.“ Kelner siblis uuesti sõrmedega õhus. „Kas ma võin teile nõu anda, härra?“

Mees noogutas ettevaatlikult. „On selle tuiliniga midagi?“

„Tööd on tegelikult palju. „Kelner siblis jälle sõrmedega õhus. „Et tegelikult. Ma ei teagi.“ Jälle sõrmedega siblimine ja tõsine otse silma vaatamine.

Viimaks mees taipas ja sobras taskutes. Seda oli ta ju ometi tutvustavatest materjalidest lugenud. Ettevaatlikult libistas ta kollase kupüüri üle laua.

„Ah et kollane. Tööd on päris palju täna.“

Mees libistas veel kaks kollast kupüüri lauale.

Kass-kelner toetas hetkeks vasaku käe lauale ja läinud need kupüürid kõik olidki. „Kas teile teie käed meeldivad?“ küsis ta.

„Jah, väga ütleksin.“

„Aga jalad? Ka meeldivad?“

Mees noogutas vastuseks.

„Siis ma soovitaks teil tuilini mitte võtta.“

„Aga miks? Mis sellega on?“

„ Tööd on täna väga palju, härra. Mul on kahju. Ma sõbralikult vaid soovitan, kui teile teie käed ja jalad meeldivad. Võtke midagi muud.“

„Üks hamburger siis. Ja ka … topeltports friikaid, palun,“ tegi mees kõheldes asendusotsuse.

Söögikohast jälle väljas, jalutas mees mõnda aega sihitult ringi. Hõljuv klaasmaja, mille alt sai vabalt püsti läbi kõndida, oli vapustav ja natuke ka piinlik, maiste tuvide moodi lindude koor, mis laulis neljal häälel Eufooriumi hümni, oli meeliülendav, kohaliku skulptori mälestusnäitus oleks vajanud päevi, et seda nautida. Kuid kivikesena kingas saatis teda mõte: Mis asi see tuilin on? See, mida kelner talle süüa ei soovitanud? Ja mis need käed ja jalad sinna puutusid?

TI-giid ütles vaid, et see on tõlkimisele mittekuuluv sõna. Suure nuiamise peale juhtis ta mehe mitmesajameetrise vitriini juurde, mille taga kaks segaliigilist meeskonda üksteise pihta tulistasid. Lendava puru ja liiva põhjal otsustades päris laskemoonaga. Vitriini kohale oli siniste tähtedega korduvalt kirjutatud Tuilin.

Mees seisis ja jälgis meeskondade tegevust ebatasasel ja paljude künkakeste ja lohukestega maastikul. Nad näisid oskuslikud, tegid madalaid sööste ühe varje tagant teise ning tulistasid otse jooksmise pealt. Lahing oli ilmselt juba kaua kestnud, otse klaasi taga lamas üks verine Proxima karu, veidi kaugemalt paistis liivakuhja tagant liikumatu rohelises saapas jalg. Sel ajal, kui mees lahingut jälgis, prantsatas tagapool tundmatu okaspuu otsast alla liivämblik ja jäi liikumatult lamama.

Mees kehitas õlgu ja sammus minema. Tal oli olnud raha vaid üheks päevaks Eufooriumil olemiseks ja mingite hullude sõja vaatamisele ta seda kulutada ei tahtnud, tähendagu see tuilin siis mida iganes.

Ta pöördus päikese suunas, TI-giid ütles, et peenemad kvartalid on linna lõuna- ja õhtupoolsemates osades. Ja ega ta pettuma ei pidanud, mis sellest, et juveelipoodide puhul pidi ta leppima vaid vaateakendega. Seal küsiti uksel temasuguselt näljarotilt viisakalt kuid kindlalt kautsjonit. Maailmade maja oli aga tänavaltki vaadates elamus omaette. Hoone üle 160 meetri pikk peafassaad oli tänava suhtes viltu ja kerkis eemaldudes, rikkudes perspektiivitaju. Üle kogu fassaadi olid skulptuurid ja taimed ning fassaadi rõhutatult kolmemõõtmelisus ja kohati läbipaistvus andis sellele eri kauguselt ja nurga alt vaadates muutliku välimuse. Mees ohkas, kui pidi tõusma, et tagasi kosmosesadama süstiktransporteri peale minema hakata. Ringi jalutades oli ta siin-seal veel näinud seda sõna tuilin. Korra väikese koolimaja ukse kõrval, uks oli kindlalt lukus ja selgitust küsida polnud seal kelleltki. Korra märkas ta seda sõna möödasõitval väga pikal hõbedasel kaubafurgoonil. Ühes teises söögikohas tualetis käies pööras ta kogemata valesse koridori ning sattus tühja ruumi, kus töötas uudiste ülekanne. Näidati kümmekonda inimest, kes karjusid „Tuilin“ ning loopisid karkudega naist poriga. Hetk hiljem sisenes sinna ruumi töötaja ja lülitas uudised välja. Otseste küsimiste peale suunasid kohalikud ta kuhugi järgmisele tänavale, kus pidi kõik tuilini kohta selguma, ainult mine. Aga siiani…

Kokkuvõttes oli kõik ikkagi olnud vapustav. See tuilin lisas üksnes veelgi vürtsi, kuigi jah, näris.

Mees küsis TI-giidi käest marsruuti süstiktransporteri peatuskohta.

„Pööra sellele sinisele tänavale seal. Ja seejärel paremale ja siis …“ pakkus giid.

Nii mees ka tegi. Kui mees teab mitmendat korda ümber nurga pööras, seekord ümber roosa ja lillelõhnalise maja nurga, oli tema ees avar plats ja selle taga hall betoonkuup, mille päris ülemises servas uhkeldas „TÕN tuilin“. Väljak halli kuupmaja ees oli poolejagu täis sõidukeid, suuri, voolujoonelisi, ja väga kalleid. Kuldsed, hõbedased, mustad, valged. Paar olid lausa pärlitega kaunistatud. Ajal, mil mees seisis ja kõike seda vaatas, saabus veel kaks helesinist, laskusid otse taevast, pakkisid tiivad kokku ja sättisid end üsna halli kuupmaja kõrvale.

Mees küsis giidilt kella. Tal oli veel aega. Tal oli võimalus. Manades silmi nii rikka pilgu kui ta vähegi oskas, sammus mees kindlal kõnnakul üle väljaku.

„Hei, seisa!“ Teab kust oli mehe kõrvale ilmunud turvamees. „Seisa, see koht siin pole sinusuguste jaoks.“

„Mul on kutse.“ Mees rehmas käega ja proovis punases sametvormis turvamehest mööda astuda.

„On sul jee kutse. Kilomeetri peale näha, et turist. Seisa, kui sul oma käest või jalast kahju pole.“ Turvamees haaras mehel kindlalt käsivarrest.

Mees langetas löödult pea. Ohkas. „Aga mis asi see on see tuilin?“ Ta patsutas vaba käega taskuid, et meenutada, millisesse neist oli ta kupüürid pannud. „Söögikohas oli menüüs ja laskemängudel ja siin ka, tuilin. Mis asi see on?“

„Ära patsu end siin nii palju. Ma võin hakata arvama, et sul on relv.“ Turvamees sakutas meest. „ja tuilin, sa ei taha seda.“

„Tahan küll teada.“

„Tahad sa jee tuilini. Vaata neid sõidukeid. Pooled neist seisavad siin kuid, sest nende omanikud ei tulnud enam kunagi TÕN tuilini majast välja. Et ära ole nii kindel, et tahad teada, mis seal sees toimub.“

Mees lasi aeglaselt pilgu üle sõidukite. Tõesti, mitmed neist olid tolmused. Kõhklemisi noogutas ta pead. „Tahan küll.“

„Mõista-mõista mis see on, mis teeb paljud väikseks ja mõned suureks, härra turist?“ Turvamees juhtis meest aeglaselt kuid kindlalt hallist kuupmajast eemale. „Sõnadega on lihtne. Väga vanas keeles on TÕN suur ja tuilin armetu. Kuid kui ma sulle ära seletan, mida see Eufooriumil tähendab, pean ma su maha laskma. Või pead sa igaveseks Eufooriumile jääma, kui raad lubab, sest tuilin on see, mis Eufooriumi suureks teeb.“ Turvamees haaras mehe mõlemast õlast ja pööras ta enda poole. Seal nad seisid, oranžis pluusis ja rohelistes lühikestes pükstes turist ning kullast nööpidega punases sametvormis turvamees valveseisangus ja vaatasid teineteisele silma.

„Otsusta, turist. Kas tahad teada, mis on tuilin või ei. Kas sured, jääd või lähed? Hind on täpselt selline.“

Jutt: Nõiddeemon (Tim Hornet)

„See oligi kõik? Peale nii pikka eelmängu ootasin ma ikka midagi...  Persse!“ urahtas Barbar vihaselt, visates oma kiivri valju kolinaga vastu kivi.

„Tundus väsinud,“ täheldas Kütt, silmitsedes maha visatud 0076arustust. Ta oleks tahtnud rääkida selle hoidmisest, kuid tegelikult tundis ka ise pettumust. Kui mitu aastat olid nad juba Nõiddeemonit jahtinud? Ja nüüd, kui nad lõpuks talle sappa said, lasi ta neil end läbi kloppida ja põrmustada. See polnud õige asi.

Ta oli korduvalt näinud õudusunenägusid valgest sarvedega pealuust keset pimedust.

Nõiddeemon oli surematu ja kõikvõimas. Miks ootas ta neid üksi koopas ja võitles nii vähe?

Kui mitte… Nõiddeemon polnud kõigest sellest ära väsinud.

Kütt oli haldjas ja teadis, mida tähendas teistest kauem elada. Ühel hetkel sai seda liiga palju. Kas oli see ehk lõpuks ka Nõiddeemoniga juhtunud?

„Varjud olid õiged,“ täheldas Kelm vaikselt laagriplatsi äärest.

„Tõsi, kuid ka koopia võib selles osav olla. Varjumaagia on küll üsna haruldane, kuid ei midagi eriskummalist. Ka mina oskan natuke,“ seletas Maag. „Mõistlikum on oodata Pühaku arvamust, kui oletada.“

Üle laagriplatsi levis üksmeelne ohe. Jah, Maagil oli õigus. Pühak oli ainus, kes sai tulemust lõplikult kinnitada.

Nõiddeemon, see mustas varjukeebis ja valge deemonikolju kiivriga  inimesest elajas oli piisavalt lihtne ja hirmu külvav visuaal, et seda kopeerida. Nad olid aastate jooksul mitmeid jäljendajaid maha võtnud. Kuid ometi liikus koopiate vahel ka see õige, külvates õudu ja tuues deemoneid siia ilma. Deemonitel endil maagilist väge polnud, Nõiddeemon oli ainus ja see vägi, mida ta endas kandis, oli hirmuäratav.

“Valmis,” kõlas Pühaku selge hääl, kui ta laagriplatsile tagasi jõudis - rituaalid vajasid üksinda keskendumist.

“Ja sinu arvamus?”

“Raske öelda. Kehast polnud raasugi alles - te panite ikka kõik mängu. Kuid varustuse järgi ütleksin, et üsna hea koopia.”

Pilgud pöördusid automaatselt Maagi poole.

“Mida? Te ise kasutasite kah oma kõige võimsamat rünnakut esimese asjana,” kaebles Maag.

“Jah, aga meie rünnakud ei jäta vaenlasest vaid tuhahunnikut alles,” urises Barbar. Teda ajas nii mage lõpp eriliselt närvi.

“Mulle meenub, et veel eelmisel nädal-” alustas Maag, kuid jäi siis vait. Barbar oli niigi närvis, polnud vaja seda hullemaks teha. Kindlasti teadis ta ka ise, et peale tema tööd oli vaenlasest enamasti alles vaid verine mülgas.

“Pole lugu,” rahustas Pühak oma halli habet sugades. “Vähemalt saime oma varustust paremaks.” See oli maagiliste asjade eelis. Isegi suure hävingu keskel jäid need alati terveks.

Ta tõstis kogu nodi laagriplatsi keskele lõkke äärde.

“Kelm, see on sulle. Nähtamatuse eliksiir,” ulatas ta pudelikese.

“Kulub ära,” pomises Kelm, libistades pudeli kiirelt taskusse.

“Kütt ja Barbar, teile mõlemale ravijoogid. Kui teie kukute, pole meil enam lootust,” andis Pühak järgmised pudelikesed.

“Maag, sulle jääb kiiver. See kaitseb su tarka pead, mida meil nii hädasti tarvis on.”

“Mõistlik,” vastas maag, silmitsedes kiivrit, mis oli loodud deemoni pealuust. Seda kandes vaatasid sa justkui kolba suust välja. Selliseid oli omajagu liikvel - ka temal polnud see esimene. Seepärast kandsid maagid enamasti ka erkpunast riietust, et keegi neid Nõiddeemoniga segi ei ajaks. Lisaks peitis punane vereplekke, mida loitsijatel tuli tihti ette. Maag oli kaks äärmust - väga võimas aga ka väga nõrk. Tuli haarata igast õlekõrrest, mis pakkus kaitset või suurendas võimeid. Enamasti ei saanud nad ka kiivreid kanda - see segas nende keskendumist, kuid mingil kummalisel põhjusel ei käinud see deemoni koljust tehtud peakatte kohta.

“Ning viies viimane mulle,” muheles Pühak, olles leiuga ilmselgelt rahul. “Tugevuse saapad!”

See oli tõesti hea leid! Mida rohkem kaitset pühakul oli, seda parem. Ilma temata polnud viiel seiklejal ei raviloitse, tuvastusrituaale ega taevalikke teadmisi.

“Koopia kohta pole üldse paha,” tõdes Kütt, lükates pudelikese vööle. Barbar urises, kuid tegi sama.

“Raha?” uuris Kelm?

Pühak raputas pead.

“Kahju.”

“On nagu on. Teeme öövalved nagu ikka. Homme võtame jälje uuesti üles,” rahustas Pühak. “Siin lähedal on omajagu deemoneid,” täheldas Kütt. “Seda on lõhnast tunda.”

“Siin on deemonid? Miks nad ei tulnud siis oma isandat kaitsma?” urises Barbar. Korralikust võitlusest ilma jäämine ajas teda tõsiselt marru.

“Ei tea, äkki ootavad midagi.”

“Kurat võtaks, ma loodan, et see midagi tuleb ruttu…”

“Seda tähtsam on korralikult puhata,” täheldas Pühak. “Koopia või mitte, me oleme katki ja väsinud.”

*

“Ma keeldun!”

Pakkumine oli küll ahvatlev, kõik need teadmised ja oskused, kuid hind oli liiga kõrge.

MA EI USU ET SA SEDA TEED. MA OLEN SIND JÄLGINUD. MA TEAN, KES SA OLED.

Ta surus hambad risti.

Tal polnud valikut.

Kas tema või teised.

Peagi jäi seljataha vaid hõõguv kivi ja neli tuhahunnikut. Tuhahunnikut, mis oleks ju pidanud ka eelmisel päeval jääma. Pagan, miks keegi ometi selle peale ei mõelnud. Pühak ju ütles, et isegi raasukest polnud mehest alles.

“Varustus?” uuris ta automaatselt

SEDA ON SUL ALLES SIIS VAJA KUI SA TEEKONNA LÕPPU HAKKAD JÕUDMA.

Ta teadis, et häälel oli õigus.

Ta oli vägev - võimsam kui misiganes varustus võis anda. Kõikide eelmiste kombineeritud teadmised ja oskused tema käeulatuses.

Must vari lehvis ta ümber pimedas tunnelis.

Teda tervitas tume öötaevas teispool koopasuud. See tundus kodune. Selle esine pilgeni täis deemoneid. Veel hommikul oleks ta neid nottima hakanud, kuid nüüd…

Võidukalt tõstis Nõiddeemon oma käe üles ja kriiskas hingepõhjast ja öö täitus deemonite võiduhüüdega.

Jutt: Unenägude pood (Markus Krist)

Uppuvast linnast võib leida nii mõndagi, mis meile loogikavastane või lausa ilmvõimatu näiks. Tihti on küsimus vaid õige tänava, poe või inimese tundmises. Teadjamad kodanikud tunnevad tohtreid, kelle imerohud panevad loomad inimkeeli rääkima, pagarikoda, kus tainas end ise sõtkub, ning oskavad juhatada isegi Väikesele Kõrvaltänavale Kuskil Seal Vahepeal. Üht taolist eriskummalist paika külastab aga pea igal nädalal Kahvatu Teller, pärisnimega Janne.

Lõuna poolt, Valge Suvepalee ja seda ümbritseva Rohelise Lossiaia juurest Suure Tähtsa Väljaku suunas jalutades jääb vasakut kätt Vaikne Kohvik, kus viisakas rahvas hääletult teed rüüpab. Paremal seisavad kõrged kivimajad, kus elavad heal järjel kodanikud. Päris keskväljaku lähedal asub aga unenägude pood, kuhu Jannel asja oli.

Ta asus teele enne päikesetõusu. Laia munakividega sillutatud tänavat kattis paks piimane udu. Uhkete kortermajade katuste vahel segunes selle puhas ihu läänest rulluva tossupilvega ja kobrutas süngeks halliks massiks. Janne lükkas musta raudvärava kinni ja tõmbas pika kuue hõlmad koomale. Tema kontsaga saabaste klõpsumine kajas üle tänava. Kedagi teist ringi liikumas ei paistnud. Isegi laternad põlesid veel. Nende kahvatukollakas kuma moodustas rea heledaid udukerasid.

Janne ruttas väledalt läbi hämaruse, nahast kott paremas käes. Varahommikune vaikus sobis tellerile. Siin ei jäänud ta kellelegi ette. Polnud kurje sõnu ega halvakspanevaid pilke. Poodide, kohvikute ja kortermajade pimedatest akendest möödudes kiirendas Janne sammu. Ta tahtis jõuda unenäopoodi enne, kui linn ärkab. Aegamööda kasvasid hooned telleri ümber aina pikemaks ja uhkemaks ning viimaks hakkas udus paistma lillakassinine kuma. Nõiduslik valgus kiirgas tänavale, tuhmudes laternaridade ees. Selle taustal joonistusid vana kivihoone alumise korruse aknale punased tähed: „Harulise Habeme Unenägudepood – nägemused, unistused ja viirastused igaühele!”

Illustratsioon: Kärt Mikli

Helepruuniks võõbatud ukse juurde astudes märkas Janne esimest varahommikust hinge. Õõtsuv kogu komberdas otse poe akna eest läbi, nii et sinine valgus tema lohkuvajunud näole tontliku ilme maalis. „Marienne, lükka kapp alla,” pomises kulunud nokkmütsis mees. Klaasistunud pilgul iseenda ette jõllitades ei teinud uneskõndija tellerit märkamagi.

„Tule siia!” hüüatas ta ja püüdis kätega õhku. „Kalad hüppavad paadist välja!”

Viivuks tardus Janne paigale, kuid lipsas siis pruunist uksest sisse ja jättis räpases kuues võõra tänavale.

Harulise Habeme unenäopood oli väike nurgeline asutus, mille seinu ääristasid rohkete riiulitega kapid. Lukustatud klaasuste tagant paistsid tuhanded silindrikujulised pudelid, mis hõõgusid kõige erinevamates toonides. Puidust lõigatud sildid juhatasid kliente soovitud kauba juurde.

„Erootika” seisis suurelt punase ja roosaka kumaga pudelite kohal. „Rannas” märkis kõver kiri kollases ja helesinises valguses kümblevat kappi. „Noorus” kuulutas suur silt kõigis eri toonides sädelevaid pudeleid otse leti kõrval. „Luupainajad ja õud” märkisid lainetavad tähed ruumi kaugemas nurgas seisvat musta kumaga kappi.

„Teller,” tervitas Haruline Habe mustaks lakitud leti tagant Jannet. Poodnik oli väike, laiade varrukatega linast särki kandev meesterahvas. Tema soonilist kaela ehtis sinine rätt, mis paistis vaid valgete tikandite tõttu paksu musta harkhabeme tagant välja.

„Kas tulid mulle jälle müüma?” nõjatus mees küsivalt üle leti.

„Jaa, müüma,” vastas Janne nahast koti käepidet mudides.

„Aga astu siis edasi. Siia, siia, sa tead küll juba,” sõnas harkhabe viibates ning astus leti tagant välja. Ta otsis hallide pükste taskust nahkpaela otsas võtme ning liikus pika kitsa ukse juurde poe tagaosas, millele suurte kappide vahelt vaevu ligi pääses. Kotti näppides järgnes teller poodnikule. Harulise Habeme vastu polnud tal midagi, kuid juba mõte kitsast tagaruumist tekitas Jannes ebamugavust.

„Siiapoole, siiapoole, vaata, et sa lingi taha ei jää, tõmbad riided katki,” hoiatas poodnik kitsast uksepilust sisse sukeldudes. Teller järgnes talle. Laeni ulatuvate riiulite vahelt läbi mahtumiseks pidi Janne külje ette keerama. Kappides seisvad pudelid kiirgasid rohekates ja punastes toonides. „Seiklused metsikus looduses” näitas taimevääte meenutavate servadega silt klaasuste kohal. Teller nihkus ettevaatlikult kallist kaubast mööda ning puges pikast ukseavast sisse.

Tagaruumi sisenedes kadus imetunne, mis Jannet pudelitega kaetud riiulite vahel saatis. Kokku pressitud tuba täitis poolenisti logu puittrepp, mis mööda seina teisele korrusele jooksis. Ruumi teine pool jäi kulunud tugitooli ja peenikeste jalgadega kõrge tabureti alla.

„Pane kott sinna… sinna trepi peale,” juhendas Haruline Habe toa nurga poole osutades ning astus ise tabureti juurde, et läita vana õlilamp. Väreleva leegi valguses ilmusid nähtavale hallika ollusega täidetud pudelid. Need katsid trepi sisse ehitatud riiuleid ja astmeid ning moodustasid toa nurkades ohtlikult õõtsuvad hunnikud.

Tasakesi asetas teller nahkkoti peenikesele trepiasemele ja pööras end siis tugitooli suunas. Tema silmad vilksatasid piklikule uksele, mille vahelt immitsesid punakasrohelise valguse värelevad kiired.

„Siiapoole, siiapoole, tule istu maha nagu alati,” kutsus harkhabe ning tõmbus uksepiidast haarates poolenisti tagasi poodi, et Janne mööda lasta. Mehe mustade kingade vahatatud ninad läikisid unenägude kumas.

„Jaa, sea ennast seal mugavalt sisse,” lausus Haruline Habe end lävepakult tagasi trepikotta vinnates. Seda tehes meenutas poodnik veidi ukse vahel kõõluvat rahutut poissi.

„Sa sea ennast sisse, ma leian kohe siit ühe... ühe tühja purgi,” rääkis habemik mõtlikult trepi juurde astudes ja hallika ollusega täidetud purkides sobrades.

Janne poetas end tasa kulunud tugitooli pehmesse embusesse. Avatud ukse poole kiigates proovis ta harkhabet kõnetada, kuid sõnad jäid kurku kinni. Ta ei tohiks. Äkki oleks see liiga suur üleastumine. Mis siis, kui poodnik pahaseks saab? Unenäo andmiseks ei lähe ju nii kaua aega, kannatab ära. Mõtted jooksid hiirtena läbi Janne pea. Viimaks paotas teller arglikult suu: „Kas me võiks ukse palun lahti jätta?”

„Mis?” pööras habemik küsival pilgul Janne poole, kaks pooltühja klaaspurki käes. Hetkeks paistis, nagu helgiks tema silmis viha, pettumus.

„Ukse lahti jätta, aa, jaa muidugi, muidugi, siis on mul ka lihtsam poel silma peal hoida,” noogutas väike mees imestunud ilmel, „ma arvasin, et sul on mugavam, kui ma unenäo kogumise ajaks ukse kinni panen.”

„Palun, kas me võiks selle lahti jätta?” piiksatas Janne taas. Õõnes tunne telleri rinnus surus tema kopsud kokku ja pigistas südant.

„Jaa, jaa, muidugi, kui see sulle rohkem sobib,” vastas harkhabe ja pöördus tagasi purkide juurde. Ta uuris neid ning valas siis ühe sisu teisega kokku. Janne vajus kergendatult tugitooli. Telleri käed värisesid ja kiired hingetõmbed vihisesid üksteise järel huulte vahelt välja. Rõõmus rohekaspunane valgus tantsis Harulise Habeme kinganinadel ja lugematutel purkidel.

„Nii, väga hea,” noogutas poodnik, asetades täidetud purgi tagasi trepile.

„Nüüd... nüüd,” sõnas mees tühja purki taburetile, õlilambi kõrvale pannes, „ah, eks sa oled mul siin nii tihe külaline, et sa tead ise ka, kuidas see käib.”

Janne pilk langes maha, habemiku kingadele. Mehe sõnad torkasid valusalt. Ta ei teadnud isegi täpselt, miks öeldu talle nii suurt häbi tekitas. See kõlas nagu süüdistuse, halvakspanuna.

„Võta ja joo seda,” lisas Haruline Habe ning tõi hallide pükste taskust välja väikese piimja vedelikuga klaasviaali.

Silmi põrandal hoides võttis Janne pudelikese vastu. Väike pruun kork tuli kerge lupsatusega ära. Vedelik maitses veidi kibedalt. Teller sulges silmad ja vajus sügavamale tooli. Ta asetas käed pehmete tugede peale. Nägemuste ootuses klammerdusid sõrmed kulunud polstrisse. Tühjus Janne rinnus surus kogu sisemuse vastu selgroogu. Hetked möödunud öö unenäost voolasid telleri silme ette. Juba unustatud õudused võtsid kuju.

„Sitane väike mutukas!” kisendas valges särgis kiilaspäine mees. Janne kössitas räpase toa nurgas, seina ja võrevoodi vahelises praos.

„Küll ma sulle näitan, sa kuradima sindrinahk!” räuskas mees. Tema musti pükse hoidsid üleval hallid punase triibuga traksid. Tuba haises kopituse ja kuse järele. Võrevoodi teine ja viies pulk olid puudu. Mööda Janne põski voolasid pisarad.

„Ja kes sul nutta lubas!” karjus mees. Tal oli kuri, põlastav ilme. Janne peitis oma pea põlvede vahele. „Vaata mulle otsa, kui ma sinuga räägin!” sajatas vihane mees. „Vaata mulle otsa, raisk!”

Janne tundis, kuidas pigistavad sõrmed tema käsivarre jalgade ümbert lahti rebisid. Vihast värisevad karedad käed haarasid telleri peast ja kangutasid selle paigale. „Vaata mulle otsa ja näita natuke austust üles, sitane jõnglane!” karjus raevunud hääl tema ümber. Janne näole pritsis tatti. Teda jõllitasid leegitsevad, kurjust täis silmad. Nende ümber võis märgata kergeid kortse. Kriipsõhukesed kulmud kroonisid kergelt lohkus põskede ja ümarate joontega nägu. Ta vihkas seda nägu, neid silmi.

Illustratsioon: Kärt Mikli

Võpatusega avas Janne silmad. Ta tundis, et hakkab kohe oksele. Haruline Habe põlvitas tugitooli kõrval ning jälgis tellerit murelikul pilgul. Taburetile asetatud purki tekkis õrn kiht musta vedelikku. Öökides tõmbus Janne krooku, kuid tema sisemusest ei paiskunud midagi välja. Kui teller silmad tõstis, oli purk aga poolenisti täis. Janne küüned kaevusid tugitooli polstrisse ning kolmas vappumishoog läbis tema keha. Purk taburetil värises kergelt ning täitus ääreni süsimusta ollusega. Teller hingas kergendatult ning vajus lõdvalt toolisügavusse. Rõõmus rohekaspunane valgus tantsis kitsas ukseavas ja silitas õrnalt väikese ruumi tumedaid seinu.

„Ja ongi kõik,” sõnas Haruline Habe ja surus pudelile korgi peale.

„Kuidas sa ennast tunned?” pöördus ta murelikul ilmel Janne poole.

Teller vaatas habemikku veidi segasel pilgul. Korraks näis mees talle täiesti võõras. „Hästi, ma arvan,” poetas ta suunurgast.

„See... see on hea,” sõnas poodnik noogutusega ja ulatas tellerile käe.

„Sealt tuli väga kange kraam,” lisas ta murelikult. „Ma ei tea, kas seda isegi keetma peab.”

Janne võttis ettevaatlikult habemiku abikäe vastu ning tõusis kulunud tugitoolist. Tema pea oli kuidagi kerge. Kogu keha hulpis nagu vatis. Poodnikult tuge otsides leidis teller tee pikliku ukseni ja astus säravate pudelitega täidetud kappide vahele. Imeilusad värvid helkisid klaasuste taga.

„Teie kott,” äratasid harkhabeme sõnad ta unelusest.

„Aa, oi, jaa, tänud,” kogeles Janne ja võttis nahkkoti sangapidi kätte. Poodnik astus tema taga pisikesest trepikojast välja ja tõmbas ukse kinni. Mehe käes loksus purk süsimusta vedelikuga. Kappide vahelt välja roninud, jäi Janne leti ette seisma. Nagu alati, asetas Haruline Habe värske kauba leti taha ning liikus sädelevate vasknuppudega kassaaparaadi juurde.

„See… see on siis kaks sünti,” sõnas poodnik ning luges välja kaks musta äärega rahatähte. Aparaadi kinni klõpsatanud, astus lühike mees leti tagant välja. Poolel teel tellerini ta aga peatus, läks tagasi ning naasis hõbedase peaga võtmega.

„Jaa, jaa, see peaks sobima,” sõnas Harkis Habe kollakashalli kumaga pudeleid täis kapi juurde astudes ja avas klaasukse.

„Nii, nii,” pomises ta mõtlikult sõrmega mööda riiulit järge ajades. „Jaa, see,” lausus mees ning haaras sõrmede vahele väikese kandilise pudelikese.

Kapi ukse sulgenud ja lukustanud, astus poodnik Janne juurde. Mees ulatus tellerile vaid õlani. „Palun, teie raha, ja võtke see ka,” lausus harkhabe kummalisel toonil, mida Janne ära ei tundnud. „See… see on Ilus Päev Pargis, üks minu parimaid unenägusid.”

Poodnikku kohmetult vaadates võttis teller raha vastu, kuid pudelikest haarates jäi tema käsi poolel teel seisma. Kas ta ikka tohtis? Ta sai juba raha ja ei olnud Harkis Habemele pudeli eest maksnud.

„Te käite siin nii tihti ja ma, ma mõtlesin, et äkki see aitab teil paremini magada,” seletas väike poodnik Janne kohmetust märgates. „Pange kolm tilka enne magamaminekut oma padjale ja siis, siis näete öösel ilusat und.”

„Seal… seal on lilled ja päikesepaiste ja õitsevad puud,” rääkis kaupmees pudelit Janne sõrmede vahele poetades.

Ehmatusega tõmbus teller tagasi ning ulatas pudeli tagasi poodnikule.

„Oi, palun vabandust, kui teile see ei meeldi, siis võin midagi muud ka anda, kas, kas Jalutuskäik Mererannas või Seiklus Looduses?”

„Ei, palun vabandust,” kogeles Janne. „See on teist väga kena, aga ma pole teile selle eest maksnud!”

„Oi, ei, ei, mis seal ikka, see… see on kingitus teile, te käite siin nii tihti oma õuduseid müümas, et ma mõtlesin, äkki tahate seda.”

Sõnad jäid Janne kurku kinni. Lummatult vaatas ta väikest habetunud meest. Ta meenutas veidi seda sõbralikku ätti, kes panga ees pirukaid müüs. Värisevail kätel võttis teller kollakashalli kumaga pudelikese poodniku käest.

„Aitäh teile,” kogeles ta, keeras selja ning kõndis kiiresti poest välja. Mööda Janne põski voolasid pisarad. Ta surus pudelikese kiivalt vastu rinda ning ruttas läbi lahtuva udu panga poole.

Unenägude poes astus väike harkhabemega mees mustaks lakitud leti taha ning kirjutas hallikale paberitükile „Kahvatu Teller, Luupainaja 338” ning liimis sedeli purgi külge.

Järjejutt: Üle ilmapiiri - osa 1 (Osvald Soobel)

Käesolevast numbrist alustab Reaktor Osvald Soobli romaani "Üle ilmapiiri" järjejutuna avaldamist (Toimetus).

1. Viimane lahkuminek

Üksikud lumehelbed pudenesid okstelt läbi kuuvalguse vaiksele metsarajale. Lumevaip puude vahel oli sile ja puutumata, siin polnud kaua keegi käinud. Kolm kogu rühkisid läbi värske lume – paksudes talveriietes noormees ja külmast kühmus pikkade mustade juustega neiu, vana rääbakas talvemantel vormikale kehale heidetud. Neid saatis paks valge väheldast kasvu hobune, kelle lakk ja saba olid süsimustad nagu neiu juuksed ja metsa kohal kõrguv tähistaevas.

“Niisiis, nüüd on selge. Ufo-sid enam ei ole, mingit saladust enam ei ole, eks?“ rääkis noormees õhinal. “On lihtsalt kangaroidid ja pikad humanoidid, eksju? Ja mingised rebasnaised. Neljasõrmelised. Kõik teavad, kõikjal uudistes räägitakse. Ja sa ütlesid, et sa ei ole enam surmaohus, Mari? Seega on me sõbrad kangaroidid võitnud?“

“Tõnu, nad on hiidkärbid, mitte kangaroidid,“ lausus neiu pahuralt.

“Aga nad on nii kängurude moodi. Iseäranis see paks Mai oma laia tagumiku ja jämedate tagajalgadega, täpselt nagu mängukänguru,“ muheles Tõnu. “Ega ajakirjandus ilma asjata neid kangaroidideks ei nimeta.“

“Nad on kiskjalised. Nad on Ge hiidkärbid, kängurutega pole neil vähimatki seost,“ pomises Mari pahuralt. Ei meeldinud see sõna ei tema hiidkärpidest sõpradele ega talle endalegi. “Kõigil Ge imetajatel on neli sõrme… Ütle, Tõnu, miks me sinna läheme. Sa oleks võinud mulle mingid saapadki otsida,” kaebas neiu ebakindlalt sammudes.

“Küll sa näed… Mul ei tulnud need saapad meelde. Mõtlesin, et sul on omal.”

“Kuidas sa siis ei näinud?”

“Mul oli silmi vaid sinu silmade jaoks,” vastas noormees peatudes ja tüdrukut emmates.

“Lumivalgeke… Mari, aga Valli. Miks sa Valli seljas ei või istuda?” küsis Tõnu paksu hobust vaadates.

Hobune peatus ja vaatas inimesi, pea viltu.

“Kleit on liiga kitsas. Mul on isegi külm,” vastas Mari end judistades, “lähme edasi, mul pole enam palju aega jäänud.”

Tõnu hindas pilguga hobuse laia selga ja aimas õigesti, et kui Mari tahtnuks jalgu nii palju laiali sirutada, et Valli turi ta jalge vahele mahuks, pidanuks ta mantli ja kleidi vähemalt poole reieni üles käärima. Pakaseses märtsiöös ei olnud see mõeldav. Tõnu kahetses veidi, et ta oli oma kalleima aarde niimoodi, peaaegu toariides, siia talvisele metsateele kutsunud. Aga ta oli kärsitu. Ta pidi kindlasti täna selle ära tegema. Järgmine võimalus võis avaneda alles paljude kuude, kui mitte aastate pärast. Samas nüüd kõige selle tulnukatevahelise sõja ja ülemaailmse elevuse taustal... Mine sa tea, äkki tema plaan õnnestubki...

“Mari, kas sa näed juba kivi?”

“Näen küll. Jõge näen ka. Aga täna ei ole ujumiseks sobiv ilm.”

“Aga ta on ilus… See jõgi ja kõik. Ja tähed ja kuu.”

“On küll… Ei osand ettegi kujutada, et see nii ilus võib paista. Siit looduse keskelt ja ilma illuminaatori kristallklaasita… Kui ilus,” vastas Mari kivimürakat selja tagant kobades ja sellel istet võttes, pööramata ise pilku Kuult. Halli silma nurgast veeres pisar õhetavale põsele. Jõekalda poolt kostis nohinat ja krõmpsumist

“Valli, ära sina tule, sa võid läbi jää kukkuda,” hüüdis Mari kalda poole. Hobune kahlas lumes mööda jääpiiri edasi-tagasi nagu suur valge kaisukaru, aimas ohtu ega astunud jääle. Ta ei olnud lihtsalt paks, vaid väga paks, peaaegu niisama lai kui pikk. Kasvult rohkem suure poni kui hobuse mõõtu, aga kaalu poolest nagu veohobune.

“Armas elukas, selline võiks endalgi olla,“ muheles Tõnu hobust vaadates. Kuigi hiidkärpide aretatud loomad olid reeglina palju tüsedamad kui kõige rammusamad Maa nuumsead, ei olnud nad selles paksuses üldsegi mitte koledad: neil ei olnud rippuvaid korrapäratuid volte ega lotte, nende kumerused olid siledad ja harmoonilised nagu mõne barokiaja kunstniku maalil.

“Mul on külm,” ütles Mari tasa ja väristas õlgu. “Siin on talvel väga ilus. Kahju, et ma siin nii vähe käia saan.”

“Ma loodan… Ma loodan, et me saame hakata siin rohkem käima… Mu Lumivalgeke…” kogeles Tõnu taskus sobrades.

“Mida sa otsid?” küsis Mari uudishimulikult.

“Seda… Käes!” vastas Tõnu Mari ette põlvele laskudes ja värisevat kätt Mari poole sirutades. Noormehe peopesal paistis punane avatud karbike, selle valendavas sisemuses sätendas miski.

“Tõnu! Sa oled hull! Kuidas sa saad!” õhkas Mari kingitust vastu võttes. Karp oli punasest sametist, seal sees sätendas sõrmus kahe kalliskiviga. Mari pani sõrmuse sõrme ja imetles seda vastu kuuvalgust. Kaks teemanti, üks suurem, teine väiksem. Põimitud hõbedast usside või taimejuurte vahele.

“Mida sa ometi mõtled, kuidas sa seda ette kujutad…” sosistas Mari jahmunult.

“Sa oled ju siin. Ja elus ja terve. Ja sul pole kiire, sa ei ole enam surmasuus. Ja nüüd, kui kõik inimesed teavad, kuidas kangaroidid välja näevad ja... Miks sa ei saaks nüüd tagasi tulla?”

“Hiidkärbid,“ parandas Mari jälle. “Mul on ikkagi kiire. Lan kindlasti juba otsib mind.“

“Aga sõda on ju läbi?“

Mari osutas kivile enda kõrval.

Tõnu tõusis, kloppis püksid lumest puhtaks ja sättis end kivile istuma. „Aga mis asi see oli, mis Kanaaride lähedale kukkus?”

“Ah et te juba teate. Ei, see ei kukkunud, see maandus Aafrika rannikule. Tüürmootorite abil. Tuli manööverdamiste ajal Orkaani katuselt lahti. See oli uraani rikastusmasin, mitmesajameetrine mehaaniline antiloop. Loodan vaid, et Mai ja ta meeskonnaga on kõik korras. Jah, kui see nüüd jalule on tõusnud ja läbi Aafrika emalaeva juurde kõnnib, peate te oma uudistesaadetele hulga eetriruumi lisama.”

Tõnu vaikis pikalt, vangutas siis pead ja lausus: “Täiesti hullumeelne. Te ei saa enam kontakti vältida, te peate inimkonnaga suhtlema hakkama. Avalikult suhtlema...“

Liiga palju uudiseid korraga ja veel see sõrmus, mõtles Mari. Täiesti hull! Tahab, et ma naaseks Maale? Pärast kõiki neid aastaid Pluutol, hiidkärpide seltsis? Tõesti. Kuigi Tõnu ei teadnud sündmuste viimatistest arengutest rohkem kui Maa raadios ja televiisoris räägiti, oli tal õigus. Ge inimeste, ehk „pikkade humanoidide,“ nagu Maal nende kohta öeldi, ülemvõim Pluutol oli murtud ja kogu sealne baaside võrgustik oli langemas hiidkärpide kätte. Ja peale selle veel see eilne suur ja tähtis võit siinsamas, Maa orbiidil ja atmosfääris. Mari enesetunne oli nüüd tõesti kergem ja muretum, see tunne oli uudne ja harjumatu. Mari keerutas punast sametkarpi enda käes. Tõesti – mis nüüd edasi saab?

Ta läheb ilmselt tagasi Pluutole, Ra koopa juurde hiigelkasvuhoonesse paksude loomade järele vaatama, nende üle arvet pidama ja kõige paksemaid eraldama ja kaubalaevade peale saatma. Loomad on Marile alati meeldinud, ta ei olnud sellest tööst seni tüdinud. Võibolla oleks ka tüdinud, kui häired, evakuatsioonid ja eluohtlikud seiklused rutiini polnuks lõhkunud. Aga nüüd, kui oht likvideeritud oli? Jääda veel aastateks sinna reaktoriküttel tehiskeskkonda... Nagu vang? Mari vaatas kuud ja ohkas.

Ilm oli külm ja vaikne. Palju külmem kui Mari aastate tagant mäletas. Siin võis sadada vihma, puhuda vinge tuul, siin võis haigeks jääda. Lausa kohutavad tingimused, võrreldes kosmoselaeva sisemuse või Pluuto elukoobaste ja kasvuhoonetega. Aga Mari tahtis tagasi tulla. Tõnu ei osanud aimatagi, kui väga Mari tahtis, et see oleks võimalik.

“Mari, kas sa tahaksid minuga koos siia elama tulla?” küsis Tõnu.

“Sa ju tead, et ma tahan väga,” vastas Mari kössi tõmbudes.

“Kas sa tahad mulle naiseks tulla?”

“Jah,” vastas Mari veelgi rohkem kössi tõmbudes ja nutma hakates. “Aga sa tead ju, et ma ei saa!”

“Ära ole kindel! Mu süda ütleb, et ajad on muutumas. Ega sa arva, et jäädki Pluutole?” küsis Tõnu.

Mari suunas pilgu jälle puuvõrade ja tähtede poole ja mõtles. Kui seni oli tulevikus oodanud kas seiklemine tähelaevas või paksude loomade silitamine, sõltuvalt sellest, kas ta oli parasjagu Pluutol või tähelaevas, siis nüüd... Ta ei osanud aimata, mis ees ootas, ta vaimusilma ees laiutas tühjus. Või müür. Või hoopis nii järsk pööre, et seda, mis nurga taga ootas, ei olnud võimalik aimata. See tunne tekitas jäist õõva. Esialgu teadis ta küll üsna täpselt, et ta lendab koos emalaev Orkaaniga kaugele Argeelile ja töötab kaubašahti alluvuses, veab koos teiste kosmoselaevadega uraani ja maaki, mida Pluuto kärbitsivilisatsioon eluspüsimiseks väga vajas. Aga kahe kuu pärast oli see missioon läbi, emalaev Pluutol tagasi ja... Tõesti, mis saab edasi?

Kärbid sõid liha ja nende tööstus vajas rasva, mis asendas õli, mida Pluuto maapõues ei leidunud. Loomade paljundamisel ja nuumamisel ei paistnud lõppu tulevat. Tegelikult oli töö suures osas automatiseeritud. Mari oli mõistma hakanud, et tema osalemisel selles ei olnud pea mingit tähtsust, see töö leiti talle, et tal oleks midagi teha ja et tal igav ei hakkaks. Seni ei olnud tal igav hakanud, iga loom oli isemoodi armas, iga liik oma veidrustega, pealegi olid hiidkärbid nende geene muutnud nii, et enamik neist oskas käppade või sõrgadega asju haarata ja neil oli mõistus, neid oli kerge õpetada ja dresseerida, mõni õppis koguni rääkima. Ent viimastel aastatel oli Mari hakanud südames tajuma tühjust, siidise karva ja lopsakate kurvide patsutamisest oli hakanud talle väheks jääma, ta oli hakanud unistama. Suvest siin Tõnu vanavanemate talus. Tõnust. Tõnu puudutustest. Jälle tajus Mari, et ees ootav tulevik ei ole enam selline, nagu ta harjunud oli. Midagi oli muutunud või muutumas ja millegi pärast tekitas see hirmu. Aga Nemesise kabiinis ootas teda teine suur ja pehme sõber. Oranžikaspruun paks hirv Kai, kes oskab alati midagi rahustavat öelda ja kes tajub tulevikku.

“Ma kardan, et nad juba otsivad mind, me peame minema,” ütles Mari püsti tõustes. Nemesise soe sisemus ja seal ootavad Kai ja ta ema Liisu meelitasid ära, talvise looduse ilu kutsus jääma.

“Kas teeme jaanipäeval peo? Kerel on pulmamajas tutvused sees, ma saaks aja kinni panna ka ilma sinuta,” rääkis Tõnu Marile järele kiirustades.

“Kust sa tead, et ma selleks ajaks tagasi olen? Ja kas mind lastakse?” vastas Mari.

“Aga miks nad ei peaks sind laskma? Sellest saaks ju elu ilusaim jaanipäev. Pole enam Nõukogude Liitu ega organeid. Siin Kõrvemaal on ju täiesti rahulik, eriti, kui kaitsevägi siia polügooni teeb. Siis pannakse ala kinni ja meie maadele hakkab pääsema vaid erilubadega, siis ei pääse ka ajakirjanikud tüütama,” rääkis Tõnu lootusrikkal toonil. “Miks nad ei peaks sind laskma? Nüüd, peale seda suurt sõda siin taevas? Kõik kohad on allalastud lennukeid täis, uudistel ei ole lõppu, jälle ja jälle leiti kosmoselaeva tükid ja tulnukate laibad. Hiidkärpide poliitika lihtsalt peab nüüd muutuma!”

Mari ohkas. Ta lasi Tõnul eespool käia, et noormehe sihvakat figuuri imetleda. Alles ta oli karvane, neete täis tagiga marakratt, kes Marit liigse priskuse pärast narris. Aga need viimased kolm suve… Kõik oli muutunud, Mari oli saledamaks jäänud, Tõnu oli aru saanud, et maailma vaenamise asemel on parem seda koolis käies põhjalikumalt tundma õppida. Kevadel pidi Tõnust saama insener. Mis on Maril vastu panna? Poolelijäänud viies klass ja maavälise tähelaeva juhtimisõigus, mida tunnustavad vaid hiidkärbid? Mida sellega siin, Maal, peale hakata? Mari pidanuks kõigega otsast alustama.

Mari kadestas Tõnut.

Nad olid hiidkärpidega esmakordselt kokku puutunud peaaegu sarnastes olukordades. Hiidkärp Ra isiklik uurimisalus Lapton, endine staabilaev, ja Ge antiloobi Viki juhitud kaubalaev NA060 sattusid Maale lähenedes sabotaaži ohvriks: peaaegu üheaegselt lõhkesid mõlema kosmoselaeva pardal pommid. Juurdlus oli seniajani lõpetamata, süüdlased tabamata. Motiivgi oli segasevõitu, oletatakse vaid, et asja taga oli Ge eriteenistus ja eesmärgiks likvideerida tuntud ja andekas hiidkärbist tuumafüüsik Ra ja katkestada tema salapärased arendused. Aga milleks hävitada lisaks suvaline tühi kaubalaev ja seda juhtiv Ge antiloop… Pealegi oli nende missioongi tühine – vanaraua varastamine Maalt,

Ral õnnestus Laptoniga Kõrvemaal Tõnu vanaisa talu lähedal vanal põllul hädamaanduda, sealjuures sai ta kaaslane surma ja Ra ise vigastada. NA060 kukkus Tartu lähedal alla, Viki katapulteerus, tema päästekapsel langes Mari vanaema talu juurde. Viki ei olnud hiidkärp, vaid paks Ge antiloop. Taevast sadanud paks ja armas, rääkiv kitsetaoline olend oli noore tütarlapse jaoks nagu unistuste muinasjutusõber, nii sai Vikist Mari lemmikloom kohe pärast esimest kohtumist. Samas jälgiti Viki juhitud kosmoselaeva ja tema päästekapsli langemist Tartu sõjaväelennuväljalt hoolega ja punaarmee asus kohe otsingutele. Maril õnnestus vaid paar päeva Vikit tundma õppida…

Lapton oli aga lennanud sadu kilomeetreid allpool radarite nähtavust, vaid hilisõhtul põllu ääres kolanud poistekamp nägi tähelaeva hädamaandumist pealt. Punaarmee oli küll jälginud seda teist kummalist sissetungijat, ent kaotanud selle radaritelt ja alustanud otsinguid täiesti valest kohast, Tõnu vanaisa talust ligi saja kilomeetri kauguselt. Maaväline tähelaev seisis põllu peal mitu päeva, seda ei märgatud sombuse sügisilma tõttu ka õhust. Ra toibus Tõnu vanavanemate tagakambris ja asus Tähelaeva päästma. Õnneks ei olnud plahvatus pardal ja raske maandumine elutähtsaid süsteeme purustanud, mõnede hädavajalike kaablite vahetamisega sai Ra Laptoni taas lennuvõimeliseks.

Kui Ra läks nüüd Vikit otsima, sattus ta nõukogude jõustruktuuride varitsusele, sest Mari ema ja vanaema olid kohe peale esimest kontakti võetud luubi alla. Nii juhtus, et Ra sattus olukorda, kus ta oli sunnitud Mari päästmiseks tüdruku kaasa viima. Hiljem proovis Ra Marit maale ema ja isa juurde viia, ent kohe, kui Lapton uuesti maandus, oli ka eriüksus kohal. Mari sai tulevahetuses haavata ja rohkem ei julgenud ta vanematega kontakti otsima tulla.

Seletamatul kombel jäi aga Tõnu perekond nõukogude jõustruktuuride huviorbiidist välja, ehkki Ra käis hiljem koos oma kaasa Magiga korduvalt Tõnu perel külas, võttes külaskäikudele kaasa ka Mari ja ta Pluuto lemmikloomad. Nii läks, et Tõnu käis rahumeeli koolis edasi, nautis talveilma ja käis suvel ujumas, samas kui Mari pidi leppima Pluuto kitsaste koobaste ja hiigelkasvuhoonetega, kus oli pidevalt muutumatu soojus ja valgus, kus kunagi ei sadanud vihma ega puhunud tuul. Kuigi, kui võõras tsivilisatsioon oli omaks saanud ja seal sõbralike kärpide ja imearmsate loomade keskel ei olnud üldsegi igav ega ebamugav, oli viimaste aastate igatsus Marile sellest kuidagi tühja tunde jätnud. Tegelikult oli see ju nagu hiigelsuur vangla, see ei olnud päris õige elukeskkond, kus loomad, inimesed ja hiidkärbid end täiesti mugavalt võiks tunda. Mari aimas, et ega hiidkärbidki sellega rahul olnud, võis kindel olla, et nemadki igatsesid paremat elukohta.

Tõnu aeglustas sammu, Mari tema taga. [AR1] Eespool lumisel rajal seisis üks madal matsakas kogu. Ei, Kai ei saanud see olla, sest Kai ei viitsinud kindlasti sellise lume ja külmaga oma paksu keret kosmoselaevast välja vedada. Kogu oli küll paks, aga palju väiksem kui hirv…

“Viki! Mis küll sind siia tõi?” imestas Mari antiloopi kallistama kummardudes.

“Lan ajas sind otsima,” vastas Viki nukralt maha vaadates. “Ta juba pikemat aega hädaldab, et kus sa oled, miks sa ei vasta. Et tema tahab välja lennata. Kui sa hiljaks jääd, siis sa ei pääse enam emalaeva lastiruumi, siis pead tähelaevaga eraldi väljaspool kaasa lendama.”

Mari otsis taskust kommunikaatori välja ja uuris kellaaegu. “Aega ju veel on, ega ta ometi plaane muutnud ole?”

“Ei ole enam aega. Arvesta, et see vahemaa on ikka mitutuhat kilomeetrit ja läbi atmosfääri,” vastas Viki.

“Miks läbi atmosfääri? Paarkümmend minutit ballistilist lendu ja kohal! Või ei viitsi sa jälle arvutada?” noris Mari Viki siidist turja patsutades.

“Oh jah. Sul on ju tähelaev, aga minul kõigest lahingulennuk.”

“Proovime ta siis Nemesise lastiruumi panna? “Fuuria” on ju tilluke, ta peaks sinna ju ära mahtuma?” küsis Mari. Ta oli Vikit viimasel ajal väga vähe näinud ja lootis, et saab nüüd temaga pikemalt rääkida.

“Pole mõtet punnitada. Ma pean niikuinii Monstrumile minema, hakka siis pärast seal Orkaani lähedal veel harutama,” vastas Viki nukralt lund vaadates.

Juba oli seltskond jõudnud taluõuele, Viki “Fuuria” seisis maja ja lauda vahel. Kohmaka liigutusega haaras Viki oma kaelakotist kommunikaatori, hoidis seda sõrataoliste küüniste vahel ning vajutas nuppe, seistes ise kolmel jalal. Lahingulennuki kabiiniklaas tõusis üles.

“Aga tule ikkagi mulle lastiruumi, ma teen ülemised luugid lahti,” palus Mari ja pani käe maavälise antiloobi turjale. Viki vaatas korra Marile silma ja pööras pilgu ära. Oli liiga pime, Mari ei aimanud antiloobi tuju ega näinud tema näoilmet, aga ta tundis, et Viki on tujust ära. Ta oli juba pikemat aega olnud imelik, kohati lausa vältinud Marit. Miks?

“Viki, vaata, mis Tõnu mulle kinkis,” ütles Mari sõrmust näidates.

Viki vaatas korra Mari käe poole ja vastas: “Hiljem, kui aega saame. Argeelil.” Ning volksas nagu hüljes lennuki kokpitti. Elektriajamid undasid ja turbiinid tõstsid häält, haaratsid varjasid matsaka antiloobikeha ning klaas langes kinni. Maril jäi vaid vaadata, kuidas lennukikese sinakalt värelevad mootoridüüsid algavas lumesajus silmist kadusid.

“Noh, kas tuled toa poole kah?” küsis Tõnu. Valli rühkis juba läbi lume värava poole, kus maandunud Nemesise püstmootorid olid lume hangedesse laiali puhunud nii et ta ei pidanud oma kõhtu läbi paksu lume vedama. Tema aimas täpselt, et perenaine ei lähe enam tuppa.

“Ma ei jõua enam,” vastas Mari külmetunud käsi Tõnu krae vahele põimides.

“Minu… Paks Lumivalgeke…”

“Ei ole ju enam paks,” mossitas Mari. Nad suudlesid põgusalt, Mari lasi vana mantli Tõnu kätele libiseda ja ruttas siis Vallile järele, Nemesise paljakspuhutud rajale. Mõned korrad pead pöörates, et üle õla noormehele silma vaadata.

Lumesadu oli lakanud, tähed paistsid taas. Nemesise katus ja tiivad olid kerge lumekorra all. Ükski tuli ei põlenud, kabiinist ei paistnud valgust, tähelaev oli otsekui mahajäetud, sulandudes koos küüni ja metsaga talveöö tumesinisesse hämarusse. Valli ootas tähelaeva all ja jalutas ringi nagu valge vaim. Mari võttis kommunikaatori ja saatis kutsungi. Hele valguskiir allalaskuva rambi vahelt pimestas tüdruku pimedusega harjunud silmi ja lõi lume sätendama. Mari judistas end ja jooksis valguse ja soojuse poole.

Tähelaevas valitses rahu, rambiruumi tuled põlesid, tagantpoolt kostis avariireaktori rütmilist mõminat. Ei mingit ärevust ega ohtu, õhkutõusmisega ei olnud kiiret, ei olnud vaja põgeneda või rünnata. Kergendustundele järgnes mälestus Viki kõrvalepööravast pilgust, Marile meenus jälle see salapärane hirm ja teadmatus. Valli astus kapjade kolksudes rambile, Mari keeras nuppu ja ramp koos tüdruku ja hobusega tõusis üles. Veel kostis kaks sisisevat matsatust, kui rambi tihendid surve alla läksid ning tüdruk ja hobune olidki Maa talvisest loodusest eraldatud. Mari avas koridoriukse ja kõndis kabiini poole. Valli järgnes talle kui suur valge lumepall, tuues kasuka sees kosmoselaeva sisemusse terakese talvise Kõrvemaa värskust. Kabiinis valitses vaikus ja pimedus, vaid värvilised tulukesed värelesid armatuurlaual esiklaasi all. Mari süütas tule ja leidis põrandalt magavad hirved. Ta astus Liisust mööda Kai juurde.

Mari andis laksu vastu Kai paksu kintsu, hirv vidutas oma märgi silmi ja keeras end poolvildakalt selili nagu oranži seljaga laisk kõuts. Mida ma Kaile rääkima pidin? Kas ma oskangi midagi rääkida? Ja mis vastust ma temalt ootan? Kai teadis. Mõni uskus, mõni mitte. Ärevates olukordades hirmuseguses seisundis oskas Kai paljusid asju üsna täpselt ette ennustada. Ja keegi ei teadnud, kuidas ta seda tegi. Marile meeldis arvata, et tal on selgeltnägemise võime, ükski hiidkärp seda muidugi ei uskunud. Kuigi Ra ja mõned ta tuttavad teadlased möönsid, et hirve intuitsioon oli tõesti erakordselt hea. Aga nemad ei olnud sel suvel Kõrvemaal, kui Kai salaküti kuulist haavata sai ja Mari käte vahel suri, siis aga haihtus ja pärast täiesti elusa ja tervena vanaema õunapuude vahel Marile uuesti vastu tuli. Ei, Kai teadis, Kai aitas. Kuigi ta oli sageli viril ja pealetükkiv, oli temas salapärane sügav rahu, mis trööstis Marit raskeil hetkil.

“Ja mina mõtlesin, et sul siin kursiarvutused tehtud ja mul on vaja vaid lennata,” ütles Mari reaktoripaneeli juurde astudes ja peareaktorit käivitades. “Või sa ei oska? On siis raske peaekraanilt leida Orkaan ja lasta arvutil kurss määrata?”

“On jah raske,” vastas hirv end kõhuli keerates, “ekraan ei reageeri mu sõrale ja mul on klaviatuurilt raske käske sisestada. Kas sa saia tõid?”

“Ei,” ütles Mari pilooditooli istudes ja lülitusi tehes, “ma ei jõudnudki tuppa.”

“Kus te siis käisite?” päris Kai ennast laisalt jalule vedades ja Mari juurde pilooditoolide vahele astudes.

“Jõe ääres. Näed, nii see käib, kutsud Orkaani majaka välja, aktiveerid selle, siis lased kursi arvutada, nüüd paned autopiloodi peale,” õpetas Mari. Tähelaeva keret läbis värin, lumised oksad akna taga nihkusid paigast.

“Nüüd oleme juba lennus, telikud tuleb veel sisse tõmmata,” seletas Mari nuppe liigutades. “Nüüd on vaja järgmist korda pulti näppida alles siis, kui atmosfääri tagasi langeme.”

Värin suurenes, oksad eemaldusid, maapind kaugenes ja kaldus tähelaeva taha. Tänu väljageneraatoriteks nimetatud seadmetele, mis kontrollisid ja tasakaalustasid laevas olijatele mõjuvaid kiirendusi ja inertsjõude, ei olnud kiirendust kabiinis tunda, ehkki atmosfääri ülakihis käivituvad kosmosemootorid võisid kiirendada tähelaeva mitmekümne G-ga.

“Ma saaksin sellega hakkama küll,” ütles Kai tähti vaadates. “Mis te seal jõe ääres tegite?”

“Jalutasime. Nautisime ilusat ilma. Näe, mis Tõnu mulle kinkis.”

“Ilus,” leidis Kai sõrmust vaadates. “Kahju, et sa saia ei toonud.”

“Sind küll,” ohkas Mari hirve pead sülle võttes, “sa ka muust ei unista.”

“Kärbid ju ei oska midagi nii head teha. Nad söövad ainult liha,” kurtis hirv.

“Jah, nad on kiskjad,” ütles Mari aknast välja vaadates. Nemesis oli atmosfäärist väljunud, autopiloot seiskas mootorid. Alles jäi vaid vaikus keset ilmaruumi ja tähelaeva kabiin tüdruku ja hirvega, Linnutee ja Maa vahel hõljumine. Valli ja Liisu olid eemal unede maal.

“Aga sa saad saia. Käime seal Argeelil ära ja siis. Küpsetame. Tõnu vanaema reheahjus, mitte ei osta poest,” lausus Mari, imetledes sõrmust kristallklaasi tagant paistva Linnutee taustal.

“Kas sellel sõrmusel ja selle kinkimisel on mingi tähendus?” küsis Kai. “Mida sa öelda tahtsid? Selle saiaküpsetamise koha pealt? Reheahjus?”

“Kui noormees palub tüdrukut naiseks, siis kingib noormees tüdrukule sõrmuse. Seda nimetatakse kihluseks.”

“Sa… tahad ära minna?” küsis Kai kohkudes. Ta silmad läksid märjemaks ja hingamine muutus rahutumaks.

“Kas sa kardad?” küsis tüdruk. “Kas sa ei tahaks Maal elada? Selles roheluses ja selles valges karguses?”

Kai laskus kõhuli ja suunas silmad maha.

“Sa veel küsid! Muidugi tahan!” vastas hirv kurvalt. “Aga meid ju ei lasta, sa tead seda väga hästi!”

“Oled sa ikka kindel? Sa tajud tulevikku… Kas sa näed siis, et me ei saa?”

Kai ärevus ja hirm kohutasid Marit. Keerulistel hetkedel oli ta ikka ja alati Kailt tuge saanud, sest hirv oli alati viimases hädas õigesti ette öelnud, mida teha ja kuidas pääseda, ükskõik, kui keeruline olukord ka ei olnud. Aga nüüd lebas Kai hirmunult pilooditoolide vahel põrandal. Ei paistnud ta praegu ei šamaani ega selgeltnägija moodi välja, ta oli tavaline nuumatud Pluuto hirv, parajas kaalus, et tapale saata. Mari tundis taas tõusvat kõhedust. Kas see juhtum salakütiga oli ikka ilmsi või oli ta seda unes näinud? See juhtus ju aastaid tagasi. Ega olnud võimalik...

“Sa kardad midagi.”

Hirv hingas nüüd rahulikumalt ja lebas endiselt, pilk tühjuses tähelaeva juhtimispuldi all.

“Jah, ma kardan,” vastas Kai peale pausi.

“Mida? Kas sa näed tulevikku ette? Aimad midagi ette? Kas mul on lootust Maale tagasi saada?”

“Ma tunnen end kaitsetuna. Ma ei aima praegu midagi ette! Midagi suurt! See on hirmus!”

“Kas hiidkärbid saadavad midagi kohutavat korda? Kas sõda gelastega jätkub?” päris Mari.

“Ei tea! Nüüd nägemus katkes… Ja pilt ei ole enam endine. Ei, kärbid on siin süütud pisikesed putukad, nemad ei muuda midagi! See suur...”

“Kas ma oleks pidanud Tõnule “Ei” ütlema või?”

“Sellel on veel vähem kaalu. Aga ma kardan, Mari!”

Ehk et Kaigi tundis sama õõva, mida Mari viimasel ajal tundnud oli. Oskas selle kohta küll rohkem rääkida, aga sellest jutust ei olnud abi. Mari proovis teha seda, mida ta alati rasketel hetkedel teinud oli – ta haaras poole Kai siidisest lopsakast kaelast koos peaga endale uuesti sülle ja silitas siidist ja pehmet põske. See oli märg.

“Midagi suurt on ilmunud. Ma ei tea. Ma ei julge...” halises hirv, tõusis koera moodi istuli ja toetas õla Mari külje vastu. Hirve pealagi libises Mari sülest üles rinnale ja nina tõusis põse ligi. Nüüd Mari kuulis tema rahutut hingamist, ta libistas käe üle hirve ümariku turja ja silitas ta pehmet rinnaesist. Lihased rasvapolstri all tõmblesid ja süda peksles. Mari pettumuseks ei olnud Kaist abi, nagu tal ei olekski müstilist võimet tulevikku tajuda. Aga ometi tundis Mari, kuidas pinge lahtus tasapisi ja ta rahunes. Ta kaenlas oli pehme kaisuloom, suur, habras ja väeti. Ta ei olnud selle hirmutava teadmatuse vastas üksinda. Pehme, märg ja karvane põsk käis vastu Mari palet ja suur lopsakas kõrv libises juuste sees. Mari sirutas käed ümber hirve kaela ning kallistas teda kaua ja kõvasti. Nüüd tundis Mari, nagu ta ripuks selle tundmatu Miski kohal ja ta hoidis turvaliselt kinni millestki helgest ja soojast. Kaist oli siiski abi. Kaist oli alati rasketel hetkedel abi.

Nemesis oli trajektoori haripunkti selja taha jätnud ja langes tagasi Maa poole, kuskil seal ööpimeduses olid Vahemeri ja Aafrika rannik. Peatselt tuli hakata pidurdama ja tähelaeva käsitsi juhtima.

“Aga mis me teeme nüüd?” sosistas Mari.

“Ei tea. Vaatame, mis saab.”

“Aga pulmad? Tõnu lubas asja uurida, ma ei olnud vastu.”

Kai ohkas nukralt.

“Ega Lan mind maha ikka löö, kui küsin,” arvas Mari.

“Sa pead olema ettevaatlik, hoolega valima hetke, millal sellest rääkida. Pealegi pidid varsti naasma suured sõjalaevad Andromeeda uurimisretkelt, siis jääb Lan Orkaani kapteniks, laevastikku hakkab juhatama admiral. Nii nad ju rääkisid ennist Orkaani peal.”

“Admiral pidi tore kutt olema. Ra rääkis. Palju mõistlikum kui Lan,” meenutas Mari jutuajamisi.

“Me pole kumbki admirali kunagi näinud. Admiral ei tea ilmselt viimase 15 aasta sündmustest mitte kui midagi. Ei oska ettegi kujutada, mis saama hakkab,” lausus Kai tähti vaadates. “Aga sõjaolukord paistab lõppevat. Hea seegi.“

“Üks asi tuli veel meelde. Ja sellest ei julge ma kellelegi teisele praegu rääkida, kui sulle. Kes on Viki?”

“Ge antiloop ju, mis siis?” imestas Kai Marile otsa vaadates.

“Ma olen näinud teisi Ge antiloope, nad pole päris sellised, kuidagi nagu õrnemad…”

“Viki on ju vana ja ta liigub rohkem, seepärast on ta ka tugevam ja jämedamate jalgadega – vaata Vallit ja võrdle teiste hobustega, Vallil on samuti jalad palju tugevamad,” seletas Kai.

“Aga millised on Ge antiloobi hambad? Ta on ju samamoodi mäletseja nagu teie, maa hirved?” päris Mari edasi.

“Peaaegu samasugused, ees on lõikehambad ja taga põses mälumishambad, vahe on ainult selles, et neil on esihambad mõlemal lõual, meil, maa mäletsejatel, ainult alumisel lõual.”

“Oled sa kindel? Oled sa Viki suhu vaadanud?”

“Ei ole nii hoolega, miks ma peaks talle suhu vahtima?” imestas Kai.

“Tal ei ole nii, et on lõikehambad ja kaugemal eraldi närimishambad. Tal on hammasterida katkematu nagu kiskjatel.”

“Ju siis ongi neil Ge rohusööjatel hambad sellised. Miks see sulle niiväga korda läheb?” küsis Kai hämmeldunult.

“Seepärast, et Vikil on selles hammastereas neli tühja kohta. Seal, kus kiskjatel on kihvad.”

“No ja mis siis?” naeris Kai, “Küsi siis ometi ta enda käest!”

“Küsisin. Ta ei vastanud. Ja sellest ajast Viki väldib mind,” ütles Mari juhist haarates ja pidurdusmootoreid käivitades. Atmosfääri esimesed tihedamad kihid hakkasid tähelaeva raputama.

“Miks sa arvad, et ta sind väldib?”

“Kas sa nägid, et ta käis meid otsimas?”

“Ei näinud, raadioeetrist vaid kuulsin, kuidas Lan teda käsutas, et ta su üles otsiks. Ma keerasin raadio kinni ja heitsin pikali,” vastas Kai kõhuli heites.

“Ta käis Tõnu vanemate talu juures, me saime kokku. Ütlesin talle küll, et pangu “Fuuria” lastiruumi ja põrutame ballistilisel trajektooril, et saame kiiremini. Tema ajas vastu ei, tema ei taha, tüütu ja mis. Nüüd pressib ta ennast seal all läbi atmosfääri,” seletas Mari.

“Kust sa tead. Äkki talle meeldib lennata ja Maa ilu nautida…”

“Ööpimeduses?”

Kai ohkas.

“Ära muretse, Mari. Tal võivad ka täiesti isiklikud põhjused olla, äkki tahab ta lihtsalt üksi olla. Äkki on Lan teda jälle kiusanud, tead ju isegi. Ta on ju kõigest antiloop,” pakkus Kai.

“Siis ta oleks just siin ja tahaks, et ma silitaks teda. Tead ju, kuidas see teda lohutab…” vastas Mari.

“Lohutab kindlasti. Ja kuidas veel. Sa ei kujuta tegelikult ettegi, kuidas ühele väetile loomale meeldib see, kui keegi teda silitab ja temast hoolib,” nõustus Kai end Marile lähemale pressides. “Ja sina aga uurid tema hambaid ega silita teda.”

“No nii see nüüd ka pole käinud!” turtsatas Mari hirve kõrva tagant sügades. “Aga ma tunnen, et midagi on Vikiga korrast ära. Ta kardab midagi. Varjab midagi.”

“Kai tunneks seda samuti,” kostis selja tagant mahe hääl. Rappumine oli Liisu üles äratanud.

“Ära muretse, ei ole tal häda midagi, küll ta saab jälle sinu juures olla, puhata ja end kammida ja silitada lasta, kui Argeelilt tagasi tuleme,” ütles Kai leebelt. “Siis on kõik jälle korras.“

“Ikkagi, ta on hirmul. Ja varjab midagi,” jäi Mari enesele kindlaks. “Ja kus ta nüüd siis on?” küsis Mari, tõstis käe Kai kõrvataguselt ära, lülitas sfääriradarid sisse ning valis transponderkoode.

“Päris hästi on edenenud… Miks ta küll sealt tuleb?” jätkas Mari, kui oli Viki “Fuuria” radariekraanilt üles leidnud.

“Kust ta siis tuleb?” küsis Kai.

“Kuskilt Ukraina või Moskva suunalt, ta on kõvasti itta kaldunud. Hea vähemalt, et ta ikka Orkaani suunas tuleb.”

Kai vangutas pead.

Nemesise kiirus oli langenud, ta ei rappunud enam ja lendas rahulikult mõnekümne kilomeetri kõrgusel. Distants Orkaani raadiomajakani oli juba alla tuhande kilomeetri. Natuke veel, mõtles Mari tähelaeva juhist pigistades. Kuu valgustatud pilvevined välgatasid tähelaeva kohal, allpool paistis üksikuid tulukesi. Või oli see silmapete, kas siin mitte ei peaks juba kõrb olema? Ei veel, üks tulede külv paistis selgemini, see pidi mingi väiksem linn või küla olema. Marit huvitas rohkem silmapiir, ta vaatas vaheldumisi radarit ja aknast välja, lootuses märgata pooleteisekilomeetrist emalaeva. Lennuprillid, mille klaaside sisepindadele kuvatud radarinäit võimaldanuks pidevalt kõigi Pluuto kosmoselaevade asukohti jälgida, olid kambüüsi ununenud.

2. Ajasamm

Kakssada meetrit kõrge masinantiloop Monstrum seadis samme üle Aafrika maastiku Sahhaara kõrbe ja emalaev Orkaani suunas. Masina ümber öötaevas sõelus helikoptereid ja sõjalennukeid.

“AKT Orkaan, kapten Lan. Mai, kas sa saad ikka selle peletisega hakkama? Ma pole ikka veel Vikit kätte saanud!” kõlas raadioeetris.

Monstrumi hämaras kabiinis tõmbas helendavate ekraanide ees kange must trullakas hiidkärp Mai. Tema siidine usjas käpp haaras mikrofoni.

“Ega see kerge ei ole, niimoodi saja pealt otsida kohti, kuhu järgmised sammud astuda. Õnneks ei ole siin asustus eriti tihe. Loodetavasti ma pole veel õnnetusi põhjustanud,“ kandis Mai ette. “Savannid juba paistavad, seal mõtlen tempot tõsta. Aga tegelikult peaks hoopistükkis peatuma. Azon sai vigastada ja meil on proviant otsakorral. Selle tüürmootorid ei ole mõeldud gravitatsiooni trotsima ja ettevalmistamata pinnale maandumist juhtima. Me tõmbasime piirikud maha ja kaks tagumist mootorit lasime veel laiali. Ime, et me üldse elus oleme. Vikit oleks hädasti vaja sensoriruumi, siis oleks täiesti teine minek. Aga tagumine vasak jalg ei tule järgi, mitmed andurid on punase peal. Ma ei saa galopi peale minna. Aga saada tähelaev välja, ma proovin ülemised luugid lahti saada.“

“Ei ole aega, kui me õige lähtehetke maha molutame, peame veel terve ööpäeva siin maalastele etendust andma. Emalaev on raske masin ja kokkuhoid on oluline. Küsimus on mitmekümne tähelaeva normi jagu tõukeaine raiskamises,“ prigises krapp Mai ees puldil. Emakärp heitis mikrofoni käest, ohkas ja lisas kiirust. Kabiin lonkava hiigelmasina kolbakonstruktsioonide keskel kõikus hirmuäratavalt, selle väljageneraatorid ei suutnud tõrkuva tagajala põhjustatud ebastabiilsust tasandada. Vähemalt paistsid tasakaaluandurid korras olevat... Oleks siis mõnigi mehaanik pardal olnud... Ei, mitte mingil juhul, nad oleks kindlasti surma saanud, kui oleksid maandumise ajal kuskil puusamasinate või reaktori piirkonnas viibinud. Arvestades sellega, mis Azoniga juhtus, kui ta piirikute juurest põgenedes turja varustusšahti juurde oli jõudnud...

Adrenaliin ja ärevus olid lahtunud, hirm samamoodi, Mai vurrud tõusid üheskoos rahuloleva naeratusega. Ta oli võimatuga hakkama saanud. Kahekesi siin suures uraanirikastusagregaadis, mille meeskonda kuulus töörežiimi ajal ligemale sada kärpi. Tal oli läinud korda maanduda. Kasutades selleks abituid tüürmootoreid, mis olid mõeldud Monstrumi manööverdamiseks avakosmoses. Oli vaid kaks võimalust: kas kukkuda koos mitmesajameetrise masinaga surnuks või sooritada see võimatu. Põhjust rahulolemiseks oli küllaga, vaatamata Ge laevastiku jõulisele rünnakule oli Mai elus ja tähtis uraanirikastusmasin peaaegu terve ja töökorras. Ja Orkaan ei olnud enam kaugel.

Samal ajal oli emalaeva kaptenisillas sagimist, hulk hiidkärpe ruttas aparaatide ja juhtimispultide vahel ringi nagu kari pooleteisemeetriseid rotte.

Kapten Lan istus peaarvuti taga, võttis ühe mikrofoni ja käsutas: “Valmistuda tõukereaktori käivituseks!” Võttis järgmise mikrofoni ja hüüdis sellesse “Rühm 24, ajage inimesed laeva alt ja Monstrumi teelt ära!”

Krapist kostis pinisev hääl: “Aru saadud, tõukereaktor valmis!”

Lan kõõritas üle õla juhtimissaali poole ja hüüdis: “Kas ikka veel pole keegi Mari ja Vikiga sidet saanud?”

“Nemesis seisab Eestis, raadio on sees, aga keegi ei vasta,” teatas üks sideoperaatoritest, “Mari ei võta ka kommunikaatorit.”

“Kui nii edasi läheb, magame me hetke maha ja peame veel ööpäeva ootama. Kas nad tõesti sellest siis aru ei saa,” kirus Lan.

“Rahu, kapten,” teatas üks hiidkärp pearadari eest rõõmsalt, “Nemesis liigub, tõuseb järsult atmosfäärist välja, Viki “Fuuria” on ka liikvel.”

“Aga kuhu see Nemesis liigub?” nõudis Lan ekraani poole kummardudes.

“Paistab, et kavatseb ballistiliselt siia tulla, “Fuuria” kaldub aga ida poole.”

“See antiloop sõidab jälle käsitsi, öelge talle paksule, et ta rohkem radarit vaataks, mida ta vonkleb niimoodi! Aga NA127? Öelge neile ka, et nad eluga teeksid!” käsutas Lan, koon krimpsus, sügavamale istmesse tõmbudes.

Mari jälgis kõrgust ja radarinäite. Lisaks emalaevale oli ekraanile ilmunud ka Monstrumi transponder.

“AKT3717 Nemesis, vastake!” kostis raadiokõlarist.

“Mari kuuleb,” vastas Mari.

“Kus sa kolasid, me tahtsime juba tükk aega tagasi välja lennata,” kostis Lani üleolev-noriv hääl.

“Eks ma kodumail käisin. Miks sa patrullsalga välja saatsid, kui sa tüki aja eest välja pidid lendama? Miks tähelaevad alles laiali on? Näe, NA127 eemaldub üldse kuhugi India ookeani suunas, Viki on ka kaugel tagapool,” vastas Mari radariekraanil täppe lugedes.

“Pole sinu asi, maandud pealastiruumi Laptoni kõrvale, seal vaatame edasi, mis saab,” kostis veidi leebemal toonil.

“Nii sa küll oma tahtmisi ei saa,” sosistas Kai.

“Mõtlesin, et kui olen piisavalt ebameeldiv, ajab ta mu niisama minema.” Mari muigas.[AR2]

“Siis sa peaksid kordades ebameeldivam olema. Pealegi lõikab ta ebameeldivatel lihtsalt kõri läbi,” lausus Kai.

“Ma pole selleks enam piisavalt paks.”

“Aga piisavalt ülbe.”

Mari muheles ja avastas ootamatult, et Orkaani majakas radariekraanil oli tublisti allapoole horisonti vajunud.

“Juba kohal, lenda veel üle kah,” turtsatas Mari kiirelt laskumisele minnes. Peatselt märkas ta ka emalaeva pardatulesid ja pealastiruumi avatud luukide vahelt paistvat valgust. Tähelaevad seisid reas, paar hiidkärpi jooksid nagu rotid tühjalt maandumiskohalt minema. Seina ääres platvormil istus salk hiidkärpe, tähelaev Laptoni külje all paistis liikumist. Mari käivitas püstmootorid, pidurdas kiiruse päris maha ja laskus läbi avatud lastiruumiluukide ning hakkas Nemesist Laptoni kõrvale manööverdama.

“Niimoodi ilma täppisradarita… Kas sa vaatasid ikka, kus sildkraana seisab?” muretses Kai, vaadates kabiini akna tagant möödavilgatavaid valgusteid. Ta võpatas, kui üks seinatala päris ligidalt möödus.

“See ei ole ju ristleja, see on tähelaev,” vastas Mari ja tõstis käed õrnalt juhistelt.

“Juba maas? Ma ei tundnudki!” imestas Kai, kui Mari nõtkete liigutustega mootorite ja peareaktori lülitid nulli vajutas.

“Kas peab siis maandumist alati tundma?” vastas Mari turvarihmu laiali heites, toolilt tõustes ja kahe hirve vahelt koridori rutates. Valli ärkas, tõusis jalule ning ruttas kapjade kolinal ja laka lehvides tüdrukule järele. Kai vaatas nukralt teise piloodi istet, mille seljatugi oli pikali keeratud, et moodustunud asemest ka hirv tähelaeva juhtimisega hakkama saaks. Juhised olid jäänud hooletult juhuslikku asendisse. Kai ei olnud kunagi suutnud Nemesist nii sujuvalt maandada.

“Kuhu tal ometi nii kiire on?” küsis Liisu. Koridori poolt kostis juba rambi mootorite undamist. Kai ohkas jälle.

Orkaani lastiruumi põrandale oli liiva tuisanud, Mari paljaid sääri ja käsivarsi silitas soe ja kuiv tuuleke. Valli jooksis kohmakate paarishüpetega korra seinani ja tagasi, peatus Mari ees ja vaatas tüdrukule säravsilmi otsa.

Laptoni juures põrandal olid erineva suuruse ja kujuga kastid, nende juures askeldas Ra. Mari hiilis hiidkärbi selja taha ja küsis: “Millega tegeleme?”

“Ajalooga,” vastas Ra kõigutamatult nokitsedes.

“Sind ei saa ka kunagi ehmatada,” ütles Mari pahuralt.

“Ma ei saa ometi neid pooljuhte maha pillata, tead isegi, kui raske on neid laost välja nuiata,” vastas Ra.

“Sõjaaeg ja sina tegeled teadusega, ümberringi plahvatavad plasmalaengud,” noris Mari pilku üle lastiruumi luukide libistades.

“Sa ka nagu Lan juba,“ turtsatas Ra konteineri vastu nõjatudes. “Tulebki teadusega tegeleda. Muuseas, me oleme jõudnud kontseptsiooni täismõõdus katseteni. Kui Argeeli orbiidile jõuame, siis sa alles näed ajalugu. Pärast seda ei ole hüperruumireisid enam endised. Lan on muide väga huvitatud nendest läbimurretest. Sedand küll, et kui siin sellist korralagedust ei oleks, oleks need läbimurded juba ammu käes ja rakendatud. Mis teha, sõjaaeg jah.“

Laptoni trepi poolt kostis põntsuvaid samme, sealt lähenes armas ümarik süsimust hiidkärp Mag, Ra abikaasa. Kõksuvad sammud Nemesise poolt andsid märku Kai ja Liisu lähenemisest.

“Kuidas me selle kolaga sinna laborisse Lea juurde saame? Peab ikka veduri ja platvormiga minema.” Ra vaatas seina poole, seal seisis vedur ja terve rivi emalaeva sisetranspordi platvormvaguneid.

“Kas tassime peale?” küsis Mag.

“Tassime jah,” vastas Ra üht kasti võttes.

“Mis see on? Rotipuur?” imestas Mari teist kasti uurides.

“Rotipuur jah. Sa võid ta välja võtta, ta on sõbralik,” ütles Mag. Mari avas puuri luugi ja lasi roti enda õlale. Tillukesed küüned ja vurrud tegid kõdi, korra tundis Mari värisevat ninakest oma kõrva vastas. Tore oli vahelduseks katsuda ka mõnd tillukest ja habrast kodulooma.

“Milles see ajalugu seisneb?” päris Mari kärpide käest.

“Keeruline seletada,” vastas Mag end sirutades, “kõrged nõrkvoolusagedused. Ühe Ge loomaliigi närviahelad. Selle avastas Lea, kui ta uuris, mis põhjustab selle looma fenomenaalselt kiiret reaktsiooni. See loom tajub tulevikku. Nüüd oleme selle välja arvestanud ja dokumenteerinud, oleme ahelaid imiteerinud ja katsetanud ja...“ Mag muutus tõsiseks. “Oleme koos Raga saavutanud ajanihke. Oleme pannud juhuslikke asju mitu sentimeetrit ajas ette…”

“Sentimeetrit?”

“Noh jah, praegu väga lühikeste ajahetkede kaupa, kus katsetatav ese nihkub sinna, kus ta peaks olema selle ajahetke pärast, arvestades kosmoselaeva ja labori ja selle eseme liikumist ruumis. Tõestasime ka ära, et selle põhjuseks on ajahüpe. Nüüd on meil kavas panna laborisse püsti seade, mis liigutab asju juba sekundite kaupa, proovime aparaati, mis viib roti mitu sekundit ajas ette ja toob tagasi. Ja uurime, kuidas see mõjub elusorganismile,” seletas Mag.

Mari kuulas ja imestas, võttis samuti ühe kasti ja viis platvormile.

“See puur, õigemini kapsel, on nagu väike kosmoselaev. Lea laboris programmeerime ja mõõdame seda juba väga täpselt, kavatseme terve hulga arvutusi kinnitada ja tõestada. Kui kõik töötab õigesti ja kogu senine kolossaalne arvutustöö osutub täpseks ja kinnitab teooriaid, vaat siis! Ehitamisel on ka selline aparatuur, mis hõlmab juba tervet Laptonit. Kui katsetus rotiga õnnestub ja rotiga midagi ei juhtu, siis… Selles see ajalugu seisnebki, meile teadaolevais tsivilisatsioonides pole veel midagi sellist saavutatud. Noh see ajahüpe iseenesest, noh… Hüperruumireisid saaks palju lühemaks, sest saabumispunkti saaks selle seadme kaasabil palju täpsemalt määratleda ja… Oh, ma ei oska veel hoomatagi, kus ja kuidas seda lahendust veel kasutada saab, igatahes avardaks see paljutki, kasutusvõimalused on laialdased. Kui katsed õnnestuvad ja arvutused tõeseks osutuvad,” tutvustas Ra oma saavutusi ja võttis rotipuuri.

Mari tõstis järgmise kasti platvormile, istus ise kõrvale ja vajus mõttesse. Ajamasin? Mari üritas mõelda, et mida kõike ajamasinaga ette annaks võtta, aga loobus, kuna võimalusi paistis tõesti rohkem kui piisku meres. See oli nagu värav uude maailma. Mari tundis jälle seletamatut hirmu ja paanikat ja vaatas Nemesise poole. Liisu vaatas trööstival ilmel oma paksu tütart, Kai seisis lohakalt, pilk maas ja kõrvad längus. See oli hirmunud Kai poos. Kui katsed õnnestuvad ja arvutused tõeseks osutuvad. Katsed õnnestuvad ja arvutused osutuvad tõeseks, ütles Kai poos Marile. Rott tüdruku õlal nuhutas jälle kõrva. Habras. Hingab rahutult, väristab vurre. Peaaegu samamoodi, nagu Kai, kui ta tunnikese eest tähelaevas Mari külje vastu lähedust otsima liibus. Aga rotti ei julgenud Mari kallistada.

Valli tormas võdisedes-müdisedes Nemesise juurest Mari ette ja heitis lõõtsutades maha.

“Noh, saad jälle liikmeid sirutada, mis? Tahad kaalust maha võtta. Väga tubli. Aga see ei taha õnnestuda, kui sa sellest nuumajogurtist hoiduda ei suuda. Vaata, mina olen sellest täielikult loobunud ja näed nüüd,“ rääkis Mari ja sakutas enda punast kleiti, mis talle suureks oli jäänud. Valli vaatas korraks Nemesise poole ja vangutas pead. Nojah, juurviljad ja kapsad olid jälle otsas. Seegi oli edasiminek, et tähelaeva proviandis lõppesid enne need, mitte see roosakas sünteetiline jogurt, mis oli sõltuvusttekitavalt maitsev ja peaaegu kadudeta sööja kere ümber rasvapolstriks vormus ja millega kärbid oma loomi nuumasid. Kahjuks oli see ka palju kergemini kättesaadav kui korralik söök, roosa jogurti kanistrid võis siinsamas, korrus allpool laudas täis lasta ja keegi ei virisenud, aga kapsaid-kaalikaid pidi kärutama kaugelt sööklast ja kokad ei lubanud neid iga kord nii palju võtta. Kuigi Pluuto tõugu hobune oli aretatud suurt kaalu trotsima, tema geene oli vastavalt modifitseeritud nii, et süda, lihaskond ja luustik vastu pidasid, pani Valli ülekaal Mari muretsema. Oli üks koht, kus õiget taimetoitu oli külluses, kus nuumajogurtit ei leidnud tilkagi. Mari vaatas Tõnu kingitud sõrmust.

Ra tõstis järjekordse kasti paika, sirutas kaela, vaatas sädelust ja küsis: “Mis sõrmus see on?“

Mari võpatas. Rott nuusutas jälle kõrva. “Tõnu kinkis… Palus mu kätt,“ kokutas tüdruk.

“Või nii,” imestas Ra. “Et siis kohe nii kaugel. Maa inimesed vist abielluvad peale sellist kingitust?”

“Väga tahaks,” sosistas Mari. Kai ja Liisu vaatasid teineteisele otsa.

“Noo jah,” laiutas Ra käppasid. “Ei usu! Kuidas see võimalik peaks olema?“

“Ei tea. Aga võiks nagu olla. Pilt on üleeilsest täiesti teine. Kärpide ja inimeste vahel. Lanil on ilmselt ka kontaktid juba. Kuidas ta muidu hätta sattunud meeskondi päästis,” arutles Mari.

“Jah. Elame uues ajastus,“ nentis Ra. “Midagi pole teha, maalaste jaoks on salapäraste tulnukate müsteerium selja taga, nüüd saabub kontakt. Õnneks pole aga mina see, kes seda segadust nüüd klaarima peab hakkama.” Ra sirutas end, vaatas kaste ja konteinereid ning jätkas: “Õnneks tuleb varsti admiral tagasi ja laevastikus saab kõik korda. Ja me ei pea enam sõdima. Tore, mis siin ikka kosta!“

“Kui armas see oleks, kui te abiellute,” sosistas Mag väikseid nõtkeid käppi põimides ja rinna vastu surudes.

“Niisiis, kõik on platvormil, maha midagi pole jäänud? Hakkame Lea juurde minema. Kas tuled kaasa?” kutsus Ra veduri poole minnes. Mag ronis juba juhiistmele.

“Muidugi tulen kaasa… Ma tahan neid Lea rebasetüdrukuid näha,” rõõmustas Mari. Talle meenusid hiidkärpide jutud salapärastest rebasetüdrukutest, kelle geenid oli Lea uurimismeeskond ise kokku kirjutanud ja katseklaasis kasvama pannud ja kes nüüdseks olla päris suurteks kasvanud.

“Ei tule kaasa, Mari tuleb hoopis kaptenisilda,” kõlas koridori poolt läheneva kapten Lani selge hääl.

“Oh, see rott…” lausus Mari pettunult ja andis roti Ra kätte. Rebasetüdrukuid seekord ei näe, aga ehk saab Lanile rääkida Tõnust ja sõrmusest? Mari tuju tõusis taas.

“Jääb siis nii, nagu ütlesin,” teatas Ra Lanile, “jälgige vasakut sektorit, objekt peab kaaluma neliteist kilogrammi, sisaldab nioobiumakusid, rotti ja teemandiiti… Ah, mis ma seletan, kui me oleme valmis, tulevad täpsed andmed ka kaptenisilda ja radaripunkti.”

“Jah, ma jõudsin projekti sisuga tutvuda enne, kui gelased ründasid,“ rääkis Lan lõuga sügades, “Muljetavaldav jah, see oleks tõesti vägev, kui see kõik ka päriselt välja tuleb nii, nagu dokumentides kirjas. Kui see vaid nii palju Lea meeskonna aega ei raiskaks, tal on üks tähtsam kiireloomuline ülesanne käppadel.“

“Minu ajamanipulatsiooni võrrandid, nõrkvooluskeemid ja lahendused on muide tema projektist hargnenud, meie katsetuste vastused aitavad ka teda edasi. Nii et me ei saa öelda, et me kuidagi tema aega raiskame,“ rääkis Ra noogutades.

Lan laotas käpad seljale, vaatas ringi ja ütles: “Kui tore, et ikka selline meeskond meil on. Mida on Gel vastu panna?“

Kai vaatas korra seltskonna poole ja rääkis midagi Liisuga. Ta nägi endiselt rusutud välja. Mari ruttas ta juurde ja kallistas teda, tundis jälle märga karva enda palge vastas. Kai ei öelnud midagi, heitis tähelaeva teliku kõrvale maha.

Kui Mari vaguni juurde tagasi jõudis, ütles Lan: “Mul on sulle üks ülesanne. Nagu sa mäletad, seisab sinu Pingviin siiamaani kaptenisilla maandumisšahtis. Šaht on vaja aga lagedaks teha. Ja Monstrumi peasse on vaja provianti viia. Tule kaasa.”

Monstrumi peasse! Mari saab jälle Vikiga kokku! Mari tuju tõusis mitu pügalat, ta seadis ennast kapteni kõrvale käima. Mari ja Lan suundusid koridori poole, vedur koos platvormiga suundus aga teise, laiemasse koridori. Kai ruttas kohmakal sammul rongile järele. Valli ja Liisu vaatasid hetke nõutult ringi, siis jalutas Liisu tagasi Nemesise juurde, Valli jooksis aga Marile järele ja jutiga mööda. Ta teadis, kuhu oli minek.

Lan vaatas hobuse taguotsa, mis emalaeva koridoris veel eriti suur paistis ja küsis: “Kas sa teda välja ei taha vahetada?”

“Mis mõttes? Kuidas ometi?” küsis Mari jahmunult.

“Noh ta läheb sul juba nii vormist ära. Samas lautades on hulgi saledaid noorhobuseid. Need hobused ei ole aretatud aastaid elama, nende ainevahetus on kohandatud nii, et nad aastakesega tapakaalu saavutaks. Kui neid pidada aastaid, siis nad lihtsalt rasvuvad surnuks.”

“Välja vahetada?! Pole mõttessegi tulnud! Kuidas ometi?! Et ma lihtsalt annan Valli tapamajja Ktonile veristada ja lähen toon omale uue hobuse?” imestas Mari.

“Ta on sul juba nii rasvas, et ta liigesed võivad hakata järgi andma. Ta ei pea niimoodi kaua vastu. Usu mind, lautades on palju toredaid hobuseid,” seletas Lan.

“Aga ükski neist ei ole minu Valli ega ka saa selleks. Vallisid on ainult üks ja kui teda enam pole, siis ei ole teda enam kunagi. Ma ei taha sellest mõeldagi,” vastas Mari maha vaadates.

“Saa siis nüüd teist, Maa inimestest, aru. Üksteist tapate hullemini kui kiskjad, samas mingi pekine hobune on nii püha ja puutumatu, et kannaksite või kätel, toidate, kasite, koristate. Mis siis, et temast mitte mingit kasu ei ole,” laiutas Lan käppi. “Ainult liha ja rasv. See primitiivne põllumajandus seal sinu peika sugulaste juures on kah nagu naljategu, roomikrobot ja paar kassettreaktorit ja teil oleks aastateks traktor olemas, poleks vaja paksu hobusega mängida.”

“Aga Valli tahab seda teha... Mina ei saa jälle teist, kiskjatest, aru. Võtate omale lemmiklooma, silitate, kallistate ja mängite, tema usaldab ja armastab teid vastu. Ja siis ühel päeval avastate, et ta on piisavalt paks ja tapate ta! See on ju julm!” ütles Mari nukralt.

“Aga loomulik,“ vastas Lan, vangutas pead ja jätkas: “Aga mis sa teed, kui tal ühel hetkel mõni liiges, kõhr või kõõlus järele annab? On ühel hetkel sirakil maas ja ei liigu enam kuhugi? Siin laevas ei tehta temaga midagi muud, kui vaid et kõri maha ja platvormil tapamaja konveierile. Kõik. Mõtle sellele.”

“Olen mõelnud. Olen unistanud. Ma tean, mis ta kaalumuresid leevendab,” vastas Mari, vehkides sõrmusega Lani nina ees. “Kui palju on kosmoselaevas liikumisruumi ja kui palju on Maal liikumisruumi? Kuidas lisab kaalu see roosa jogurt ja kui tervislik oleks talle tavaline hein, see õige hobuste söök?”

“See jogurt just kaalu lisamiseks välja ongi töötatud... Mida? Ei-noh, sa oled ikka õige uljalt ette võtnud. Lausa kihlunud salaja!” imestas Lan. Tema teadis hästi, mida selline kingitud sõrmus tähendab. “Kas sa tõsimeeli loodad Maale tagasi minna?”

“Aga miks ka mitte? Ära sa ütle, et sul maalastega kontakte ei ole. Kuidas muidu rusude ja hädaliste järel käia. Kärpide poliitika peab muutuma. Minu Maale kolimine on selle kõige taustal nüüd tühiasi, millega te silmitsi olete.“

Lanile meenusid taas lennukirusud ja langenud ning ta ohkas sügavalt ja rääkis: “Kas sa kujutad ette, kui keeruline see kõik on? Me oleme tõesti uskumatusse jamasse sattunud. Loomulikult tuleb see ära klaarida. Ei tea kohe üldse, mis edasi saab. Meie lendame edasi Argeelile, Pluutolt on saabumas abilaevastik ja hävitajate kate langenuid ja rususid otsima. Siis naaseb admiral, kes laevastikku juhatama hakkab, sina lähed koos Teaduslaboriga tema alluvusse. Tema otsustab, mida sinuga pihta hakata. Samas tuleb möönda, et ega su õnn nii võimatu ole kah. Siin sa oled rohkem tüliks kui abiks oma teistsuguse menüü, psüühika ja kaisuloomadega... Sinu liigiga tuleb suhtlema hakata. Vähemalt on läbi sinu ja Tõnu ja ta sugulaste meil üsna hea ettekujutus Maa inimese olemusest. Aga mina seda ei tea, kuidas see käima hakkab, minul on järgmine missioon ees.”

Mari vaatas kaptenit, kes kõndis ta kõrval, käpad seljal, nagu ta alati harjunud oli. Tavaliselt oli Lan erksam ja rõõmsam, imelik oli teda sellisena vaadata pärast edukat lahingut, lausa peale sõja lõppu. Ta ei paistnud selle üle üldse rõõmustavat.

“Kas midagi on valesti?” muretses Mari.

“Ise just rääkisid, mis on valesti. Üks korralik edukas lahing on mitu korda etem kui pikk vindumine, diplomaatia ja läbirääkimised. No murdsime lõpuks Ge vastupanu – aga ei, hakka veel maalastega klaarima,” lausus kapten pahuralt.

Valli ootas lifti ukse juures. Mari teadis täpselt, kuhu minna tuleb: esmalt 28. tasand, siis horisontaallift number 7, kaptenisilla lift ja ongi kaptenisild. Õieti lihtsalt suur ruum, kuhu koondus kõigi radarite, teleskoopide ja muude jälgimisseadmete info ja kus töötas nendega hulk operaatoreid. Ja emalaeva peajuhtimispult ja arvutisüsteemi peaterminal.

“Aga kui admiral tagasi tuleb… Siis ehk hakkab sul kergem, üksjagu ülesandeid võtab admiral enda kanda?” pakkus Mari.

“Siis hakkan saama ülevalt ja alt, alluvad vaidlevad vastu ja admiral nõukoguga annab ülaltpoolt pähe, et miks asjad pole nii, nagu vaja!” pahurdas Lan. Lift peatus ja uksed avanesid, Lan marssis pahuralt, koon maas ja käpad seljal, koridori mööda edasi. Paistis, et tal pole enam jututuju. Mari järgnes talle ja mõtles, kuidas juttu jätkata, ent juba avanes ta ees kaptenisilla uks. Hiidkärbid ekraanide taga tervitasid ja hakkasid läbisegi pärima, Lan vehkis käppadega ja teatas: “Kohe ongi kõik kohal ja lendame välja. Kim, kui kaugel NA127 on? Kas püstmootorid on soojad? Kas inimesed on alt läinud?”

“Kõik on valmis, robotid käisid juba pealastiruumi luukide tihendid üle, 127 on 10 minuti pärast siin, Viki maandus Monstrumile, ühendus neuronsensorsüsteemiga ja võttis juhtimise Mailt üle ning ronis just Monstrumiga tiivale. Kolm kinnitust neljast on juba paigas ja lukustatud,” kanti ette.

“Hästi. Teatage siis šahtikomandöridele, et nad patrullid tagasi kutsuksid. Sina, Mari, aga tule siia.”

Lan läks väiksesse kõrvalkoridori, sealt edasi õhulüüsi, mille taga oli väike maandumisšaht, kus seisis Mari lennukauto Pingviin. Mari püüdis meenutada, miks ta Pingviin siia oli jäänud, aga see ei tulnud kuidagi meelde. Jah, viimasel ajal oli ta Nemesisega lennanud, kuna Kai, Liisu ja Valli korraga ei mahtunud hästi Pingviini ära, kitsas ja ebamugav oli autos isegi ilma nendeta. Mari oli korduvalt mõelnud ühe auto esiistmetest välja visata, et loomadel lahedam oleks, aga siis polnud jälle Tõnul kuskil istuda.

Auto oli spetsiaalselt Mari jaoks tehtud, seda oli üritatud disainida nii, et see Maal teiste autode hulgas väga silma ei torkaks. Ent hiidkärbid ei teadnud autode moest ja disainist suurt midagi, nemad vaatasid ainult, kuidas nii väikesesse masinasse, nagu seda on auto, mahutada ioonmootorid, püstmootorid, tüürmootorid, termotuumareaktor, sissetõmmatavad tiivad, stabilisaatorid ja rattad, hüperruumiseade, väljageneraator ja palju muud pudipadi ning sealjuures saavutada see, et autosse mahuks peale juhi veel kedagi ja midagi. Pluuto Agno kosmosetehaste karusnahksetele inseneridele tuleb au anda – nad olid selle ülesandega hakkama saanud. Ainult disainiga olid hiidkärbid mööda pannud – Pingviini teiste autode sekka peitmisega olid nad läbi kukkunud, Pingviin köitis alati inimeste tähelepanu. Mahukas kereosa meenutas kaubaautot, must värv aga matuseautot, poole salongi kohalt tahapoole langev katus, antitiib, kõrge kapott ja igasugused luugikesed ja restikesed meenutasid kallist ringrajaautot, absurdselt väikesed rattad olid naljakad ega sobinud selle masina alla kohe kuidagi. Auto nägu – tuled, kapott ja esiklaas – nägi välja kole ja ebamaine, lausa jõhker. Eriti praegu, kui selle kapott, esiklaas, tuled ja esitiivad olid kosmilisest prahist saadud kriimudest kirjud, Mari oli sellega palju Pluuto prahirikkas lähikonnas väikesaadetisi vedanud.

“Ma kardan, et Valli ei mahu sul sinna ära,” arvas Lan Mari selja taga, kui Mari auto ukse avas ja istme maha keeras. Istmetetagune lastiruum oli toidukonteinereid täis, vaba ruumi oli vähe. Ent Vallit see ei morjendanud, ta keeras enese ringi ja pressis end, tagumik ees, konteinerite vahele. Mari pani ukse kinni.

“Ära sa märgi. Ta on sul selle kaalu kohta uskumatult liikuv ja tugev. Mulle ikka tundub, et ta ei ole nii paks nagu need, kes laudast ära viiakse. Ja ta on sul aastaid vana. Sul on ikkagi õnnestunud teda vormis hoida. Märkimisväärselt hästi,” ütles Lan tunnustavalt.

“Jah, pole Pluuto hobustel tegelikult viga midagi, ei rasvu nad aastakesega surnuks, kui vaid liikuda saavad ja neid ei nuumata,” vastas Mari ümber auto juhiukse juurde rutates.

“Ma saadan su siis välja,” teatas Lan ja läks läbi õhulüüsi tagasi kaptenisilla poole, välisluukide juhtimispuldi juurde. Mari tõmbas ukse kinni, keeras reaktoripuldil kontrollerid lahti ja vajutas süüdet. Kostis matsatus ja urin, mis hetke valjenes ja siis kiiresti peenemaks tõusis, kuni polnud enam kuuldav. Võimsusnäidikute tulbad tõusid rohelise peale.

“Valli, ütle, kas sul ei ole mõni jalg haigeks jäänud või valutama hakanud, nagu Lan rääkis,” küsis Mari rooli haarates. Valli raputas pead.

“Ära raputa pead, vaid ütle kas “ei” või “ja,”” käskis Mari. Välisluugid Pingviini ees hakkasid avanema, Mari käivitas püstmootorid. Valli niuksatas ja pruutsatas, ta silmanurgad tõmbusid vidukile ja suunurgad venisid naljakalt. Hobune naeris.

“Ära jaburda, sa ei õpi niimoodi kunagi rääkima,” noomis Mari gaasi andes. Valli lasi pea kaassõitja istme kokkuklapitud seljatoele ja heitis oma süsimusta laka nahkpolstrile laiali.

“Oh sind rasvarulli,” ohkas Mari, hoidis ühe käega rooli ja patsutas teisega hobuse siidist valget palet. Pingviin hõljus üle Orkaani katuse, eemal tiival lebava Monstrumi suunas.

Monstrum lebas prožektorite valgel juba oma koha peal, nagu hiiglaslik 300-meetrine antiloop. Õigupoolest ta ei lebanud nagu loom, vaid toetus küünarnukkide ja kandadega emalaeva tiival kõrguvate haaratsite vahele, kael ja pea pulksirgelt ettepoole õieli. “Fikseeritud transpordiasendisse,” nagu hiidkärbid öelda armastasid. Kõrvad olid vastu kaela klapitud ja silmad olid kinni. Pruunist ja helekollasest karvast, mis kaunistas masinantiloobi keha siis, kui see Agno tehaseangaarist välja veeti, ei olnud palju järel, sest karva imiteerivad metallharjasmatid ei olnud mõeldud kiiret atmosfäärilendu trotsima, hiidkärbid ei olnud osanud ette näha üleeilset juhtumit, kui Monstrum lahingus gelastega haaratsitest vabanes ja meteoorina Maale hakkas langema. Kuigi harjastes kasutatud metall oli vägagi kuumakindel, mõeldud taluma isegi blastrilaenguid. Mail oli siis õnnestunud masin tüürmootorite abil stabiliseerida ja tervena lainetele juhtida... Kuidas see võimalik oli, see ei olnud ju üldse ehitatud lendama ega maanduma. Kuidas Mai end pärast seda kõike tunneb? Maril tekkis tahtmine trullakat kärpi lohutuseks kallistada.

Selja poolel oli harjasmatt alles ja varjas luuke ja Maril ei olnud täpselt meeles, kus meeskonnašaht asub. Ta jälgis hiigelantiloobi kaela, siis tuli talle meelde, et seal pole muud, kui soomus, konveierid, lift ja juhtmekanalid ning servomootorid, mis kaela liigutavad. Luuk hakkas tõusma hoopis turja kõrval õla taga. Seda nähes meenus Marile, et Monstrumi kabiini minnes tuli minna õlamasinate vahelt läbi, sõita liftiga ja läbida Monstrumi peas veel õhulüüsid. Tea, kuhu ma kõik need konteinerid viima pean? Mõtles Mari. Loodetavasti tuleb keegi nendele järele.

Maandumisšaht oli kitsas, siin seisis ees kolm lahingulennukit: üks võõras uuem Xi-15, vanematüübiline Xi-III, millega lendas rõõmurullist lennuinstruktor Mai ja Viki kasutada olev tilluke uue põlvkonna AKT “Fuuria,” uue hävitajatüübi ainus katseeksemplar. Kui Mari Pingviini lahingulennukite kõrvale maandas, siis rohkem ruumi sellesse maandumisšahti ei jäänudki. Luugid Pingviini taga sulgusid, Mari avas auto ukse ja lasi Valli välja. Õhulüüside poolt liipas ligemale vanaldane ja tüse hiidkärp, kes küsis kraaksuval häälel: “Söök pidi konteinerites olema, või arvab Lan, et me hakkame siin elusa hobusega jamama?”

“Totakas, see on minu hobune,” vastas Mari autost välja tõustes, “Tõsta need kastid sealt tagant maha. Või ma viin paar tükki kohe pähe?”

“Vii muidugi, vastas kärp Pingviini istmete taha pugedes, “Näe, see on omaküttega konteiner, siin on liha ja kartulit, kõik on värske.”

Kärp andis Marile kohvri, näidates märkmelipikule kirjutatud menüüd.

“Ega nad pole tükk aega seal iva hamba alla saanud… Neeh, siin on vist juurviljad ja heinad, miks muidu siia lipikule on vaid kitse nägu on joonistatud!” jätkas kärp järgmist kohvrit mööda pakiruumi põrandat Mari juurde lükates.

“Aga… Ma siis lähen kohe pähe, sa tead ise paremini, kuhu need ülejäänud kohvrid käivad,” ütles Mari kahte kohvrit haarates.

“Mine muidugi,” rehmas vana kärp käpaga, “ära selle pärast muretse, küll mina siin asjad korda ajan.”

Mari ohkas, kõndis läbi õhulüüside õlamasinatevahelisse koridori. Praegu oli siin vaikus, ainult Valli kabjad kolisesid metalsel põrandal. Monstrumi kõndimise ajal olevat siin suur lärm ja vibratsioon, nagu Mai teadis rääkida. Maril ei olnud seni juhust Monstrumi pardal kaasa sõita. Äkki Argeelil saab? Mari peatus kaelalifti juures, pani kohvrid liftiukse ette maha ja vajutas nuppu. Uksed avanesid, Mari vaatas korra Vallile otsa ja astus Valli ees sisse, sättides end ja kohvreid seina äärde, et hobusele kitsas liftis ruumi teha. Mõnikümmend sekundit sõitu ja lift oli Monstrumi peas. Mari haaras kohvrid, ruttas läbi õhulüüside ja trepist üles. Vallil oli kitsavõitu oludes raske tüdrukuga sammu pidada.

Peajuhtimisruumi uksed avanesid, Mari nägi kahte peaekraani, juhtimispulti ja puldi ees istmes Mai siidmusta matsakat kogu. Vasakul seinal olid luugid lahti, Viki oli poolest kerest elektrikilbis, kõrval avali kohver, tööriistad ja detailid põrandal laiali.

“Mina ei saa aru, mis ta tahab!” kostis Viki summutatud hääl.

“Mina arvan hoopis, mida teie tahate – süüa näiteks?” vastas Mari.

“Oh jaa, muidugi!” rõõmustas Mai, pööras ümariku näolapi Mari poole ja naeratas armsalt.

“Selleks Lan mind siia saatis,” vastas Mari kohvreid näidates ja siis maha pannes.

Viki puges kapist välja ja vedas end jalule, ainitine pilk juurviljakonteineril. Valli oli Mari selja taha seina äärde maha heitnud, Mari istus maha, toetas selja hobuse pehme külje najale ja vaatas kabiinisolijaid. Mai libistas end istmelt maha ja avas teise konteineri. Ta tundus tavatult morn ja tülpinud olevat.

“Porgandid. Ma pole neid nii ammu saanud,” õhkas Viki juurikakohvri sisu sorteerides.

“Aga tule siis vahest maale, seal saad neid nii palju kui tahad!” kutsus Mari. Viki ei vastanud.

“Praekartulid. Praeliha. Kui nämma,” õhkas hiidkärp. “Uskumatu. Paistab, et saan ometi puhata.”

“Aga mis te siis möllate siin? Saite kõvasti pihta või?” küsis Mari.

“Oh ära parem räägi. Lausa kaelamurdvad trikid, ma tõesti loodan, et mulle mõneks ajaks nüüd kohustusi ei panda,” ohkas Mai, hoidis ühte lihatükki kondiotsast ja järas naudinguga. “Kui Viki võrgus on, siis ta ei näe korralikult, justkui ei fokusseeriks kaameraid korralikult ära. Samas siia ekraanile tuleb küll ilus pilt.”

“Äkki ikkagi sai see kukkudes viga?” küsis Viki.

“Ei usu,” vastas Mai. “Sellel maandumisel said kannad ja reieajamid üksjagu pihta, Argeelil tuleb suurem remont ette võtta. Pead see põrutus väga ei raputanud, selle pärast olen ma veel siin elus.”

“Kui teeks värvilahutuse, saadaks mõlemad pildid ühele ekraanile ja sa polaroididega vaataks, saaksid aru,” seletas Viki.

“Siin ei ole selliseid polaroide,” vastas Mai peaekraanide poole kõõritades. “Muuseas, me liigume.”

Marigi märkas, et tähistaevas peaekraanidel liikus.

“Noh, lendame siis Argeelile. Täht XF26 ootab meid. Kas meie ka sealt midagi ootame?” küsis Mai, seadis end Mari kõrvale Valli pehme kere vastu ja jätkas söömist. Mari küünitas teise kohvri poole, võttis porgandi ja andis Vallile. Sobras veel, kuni leidis terve kapsapea ja tõstis sellegi hobuse ette. Orkaani mootorid möirgasid, inimesed all põgenesid liivapilvede ja tuulekeeriste eest, kõrbepind värises. Hiiglaslikud maandumistallad olid tõusnud liivast, jättes maha meetritesügavused jäljed. Vältimaks inimeste häirimist ja vigastamist ülehelikiiruse lööklainega, suundus pooleteist kilomeetrit pikk kolmnurkne vaidtiib asustamata liivaväljade kohale ja kogus kiirust ja kõrgust. Neli sinavat mitmekümnemeetrise läbimõõduga mootoridüüsi valgustasid liivadüüne veel kaua ja ka majesteetlik kõmin ei kuhtunud niipea. Hiidkärpide emalaev lahkus Maalt.

“Sa oled kuidagi tülpinud. Kas sa ei tahagi enam kosmoses seigelda?” küsis Mai Marilt.

“Vasta päris ausalt: kas sina tahad?” küsis Mari vastu.

“No mida muud veel siis teha?”

“Elada kuskil roheluses, looduskeskkonnas…”

“Vaat, millest sina veel unistad! Kust me sellise keskkonna välja peaksime võluma?” naeris Mai.

“Ma loodan salaja,” vastas Mari sõrmust näidates, “praegu on ju suhted Maaga segased. Ma tasakesi loodan, et äkki avaneb nüüd võimalus. Tõnu loodab ka.”

“Oi! Sa loodad abielluda! Kui ilus!” imestas Mai sõrmusele lähemale küünitades, “aga mina küll ei kujuta ette, kuidas see võimalik on.”

“Äkki nüüd rahu ajal…”

“Rahu ajal? Mina ei usu, et nüüd rahu on. Jah, lähiajal ilmselt lööme gelased Päikesesüsteemist välja. Aga ega nad murdund ole. Üks suur emalaev on neil veel kuskil, keegi ei tea ka, kus. Pluuto on praegu peaaegu kaitseta, kui nad nüüd ootamatult ründaksid…” arutles Mai.

“Satuks nad varsti kolme ristleja ja kahe hävitajaga vastamisi,” katkestas Viki. “Neil ei ole praegu võimekust üritada Pluutol midagi tagasi vallutada.”

“Jah, suurema baasi hõivamiseks neil aega ei jätkuks,” nõustus Mai.

“Aga ikkagi, Mai. Kas sina ei tahaks looduslikus keskkonnas elada?” küsis Mari uuesti.

“Kes see meist siis ei tahaks! Aga me oleme sunnitud jääma oma soovidega reaalsuse piiresse. Jah, sul on see reaalsem, sinu koduplaneet on lausa Pluuto külje all ja ilmselt oleme sunnitud nüüd maalastega suhtlema hakkama. Aga, meie, ge hiidkärbid… Gele naasta? Ei oska ettegi kujutada, kuidas see võimalik võiks olla,” rääkis Mai nukralt ja vaatas peaekraane, kus kaardus Maa kumerus ja paistis tähistaevas. “Meie jääme lihtsalt kosmosekärpideks. Kui me just mõnda asustamata planeeti ei leia, kuhu me kolida saaks.”

“Aga kui suhted sisse seatakse, on Maale kärpide esindajaid vaja.“

“Oh mis mina nüüd...“

“Sina oled üks vähestest, kes inimestega kokku on puutunud,“ lohutas Mari ja silitas kärbi musta õlga. Mai muutus mõtlikumaks.

Orkaan koos Monstrumiga oli juba mitmesaja kilomeetri kõrgusele tõusnud, silmapiir oli kõver ja maapind mattunud sinakasse uttu. Krapist kostis äkki Lani hääl: “Punane häire! Viki, mine kohe võrku!”

Viki turtsatas, vedas end jalule ja ruttas sensoriruumi, sättis end pessa, mille mehaanilised haaratsid ta keha pehmelt, ent jäigalt kinni võtsid. Elektroodid sirutusid närvilõpmete juurde, juhtimispuldil süttis hulk signaaltulesid, mis kandsid ette edukatest ühendustest Monstrumi arvuti ja Viki närvisüsteemi vahel. Nüüd ei tundnud Viki end enam lambasuuruse paksu antiloobina, vaid suure, võimsa ja väsimatu, 300 meetri kõrguse hiidantiloobina. Närviimpulssjuhtimine oli sisse lülitunud. Mai hüppas operaatoritooli, suunas radarinäidu ühele peaekraanile. Ta leidis kohe ka ohtliku objekti ning kostis: “Hähh, mingi üksik tähelaev! Ja seegi tuleulatusest väljas!”

“Jah, seesama, me ei tohi seda minema lasta,” vastas Lan läbi raadioside. “Monstrumi kahurid on ainsad, millega on mõtet proovida!”

“Ma võin proovida, aga ma näen ikka kahekordselt,” kostis kõlaritest Viki vastus.

“No põruta vähemalt, ehk läheb täppi!”

“Kumba? Ma näen kahte tähelaeva!” vastas Viki Monstrumi pead keerates ja tulistades. Hiigelantiloobi silmanurkadest ja kõrvajuurte lähedalt sähvatasid jämedad plasmalaengud.

“Mõlemaid!” käsutas Lan.

“Praegu panin vasaku pihta, nüüd parema tähelaeva pihta! Ja nüüd veel kahe vahele!” vastas Viki tulistades. “Saage aru, see käib mulle üle jõu, kuni te stereonägemist korda pole teinud! Või kui sihtimisradarit pole Monstrumi silmadesse üle kantud!”

Ükski plasmalaeng põgenevat Ge alust ei tabanud.

“Pane siis Orkaani omadega!” jätkas Viki.

“Ei saa! Orkaani peasuurtükid on jäigalt kinni, ma ei jõua teda kirbule võtta ilma, et teie haaratsid jälle ei puruneks ja te jälle atmosfääri ei kukuks. Kui atmosfäärist välja jõuame, on see läbakas meie tuleulatusest lootusetult kadunud!” kirus Lan. “Häire on lõppenud!”

“Ei, nii ei saa kohe mitte! Ma tulen sensoritest välja,” kostis Viki hääl. “Me peame selle korda saama!”

Hetke pärast avanes sensoriruumi uks ja Viki astus puldiruumi ning vangutas pead. Mai vaatas antiloobile altkulmu otsa.

“Äkki on asi ikkagi arvutis? Kas sa viitsid asja veelkord üle vaadata?” küsis Viki.

“Oh jah,” ohkas paks must kärp, kummardus juhtpuldi klaviatuuri kohale ja seadis teise peaekraani programmeerimisrežiimile. “Kus need koodid seal olid?”

“97d7d-st alates,” vastas Viki.

“Nii, 97d7d, 97d7c, viide 89fd0… mis see on? Vasak gaasianalüsaator? Miks see sinna on suunatud?” imestas Mai klõbistades. “Kas siis stereonägemise üks poolus on vasak silmakaamera ja teine poolus gaasianalüsaator? No mis rumalus siia kokku on kirjutatud? Ma kirjutan selle ringi!”

“Nii ei tohi ju,” kahtles Viki.

“Paljugi mis ei tohi,” vastas Mai innukalt klahve toksides, “Nii. Vasak silm… 890af, parem 890ad. Nii peaks olema… Ei noh, misasi veel siia kokku keeratud on, vasak silm ikka 89fd0! Nii. Nüüd gaasianalüsaator tagasi. Oot-oot… Kuidas ta nüüd ikka oli? Gaasianalüsaator peaks minema 89fd0, vasak silm 890af ja parem 890ad. Nii, Viki proovi nüüd sensorites ära!”

“Ee…” ütles Mari ja jäi vait, kui Viki tüdinenud altkulmupilku kohtas. Antiloop pööras pahural ilmel ringi, avas sensoriruumi ukse ja kadus.

Hetke pärast lõi tabloo särama, signaaltulukesed andsid taas märku elusa närvisüsteemi ja tehisliku elektriskeemi edukast koostööst. Kostis tasane häiresignaal, Mai leidis puldilt hulga punaseid veateateid. Ikka need tagajalad, tühi nendega. Mai haaras mikrofoni ja küsis: “Viki, kuidas nägemine on?”

“Selge. No kristallselge!”

“Oleks kohe selle peale tulnud,” rõõmustas Mai, “oleks selle Ge laeva kätte ka saanud!”

Viki tuli sensoriruumist uuesti välja ja ohkas. Vaatas siis porgandikonteinerit, mis vahepeal tühjaks oli saanud ja ohkas veelkord. Viimaks kutsus ta Marit: “Lähme ja vaatame seda silma üheskoos seestpoolt. Oled sa seda kunagi näinud?”

“Ei,” vastas Mari tõustes.

“Lähme siis... Ei, Valli siia ei mahu,” kutsus Viki kitsa ukse poole sammudes. Valli heitis pettunult seina äärde tagasi.

Ukse taga oli kitsas koridor, see hargnes mõne meetri järel kaheks, kitsad trepid viisid kuhugi allapoole. Kostis elektrimootorite undamist, kusagil mürtsus midagi rütmiliselt. Viimaks tuli läbida veel õhukindlad uksed ja nende taga oligi kumera läätse moodi klaasiga ruum, läätse fookuses seisis kaamera.

“Kui ilus,” imestas Mari seina ääres põrandal istet võttes ja klaasi taga paistvat tähistaevast vaadates.

“Jah, mulle ka meeldib siin olla. See on selle monstrumi peal ainus koht, kus saab oma silmaga vaadata, mis väljas sünnib,” vastas Viki pikali heites ja pead Mari sülle pannes. Mari vaatas antiloobile otsa, aga ei aimanud hämaras tema näoilmet.

“Mai võttis koodi lahti,” ütles Mari mõtlikult. “Aga ta pani pärast silma sama koodi peale tagasi. Kuidas sa siis äkki nägemise korda said?”

“Mina ka ei tea, ju ta siis ei pannud sama koodi peale tagasi,” vastas Viki.

“Pani küll. Ma panin tähele. Mis sind vaevab?” küsis Mari hoolitsevalt.

“Ah, ei vaeva miski,” sosistas Viki. “Mai ei ole nii loll, et paneb sama koodi peale tagasi, ei saanud ju panna, kui nägemine korda läks.”

“Aga Mai on kohati hajameelne küll. Ma ju ise kuulsin, mis ta rääkis.”

“Ei…”

“Mida sa kardad? Ma loodan Tõnuga abielluda. Tule ka Maale,” sosistas Mari Viki põske silitades. Ta tundis märga peopesa all.

“Kes sellega siis edaspidi sõidab…”

“Tähelepanu, valmistume hüperruumi sisenema, kõik kohtadele!” kostis krapist Lani hääl.

“Lähme puldiruumi tagasi, siin on ohtlik,” kutsus Viki püsti tõustes. Mari tõusis ja ruttas antiloobile järele.

Mai koristas sahtleid, Viki hakkas tööriistu kohvrisse tagasi pakkima. Mari jälgis Viki sõrgade nõtket tööd ja meenutas, kui kohmakalt Liisu ja Kai asju haarasid. Viki käpp erines oluliselt Kai jalast. Kolm sõrme olid tugevamad ja toetusid maha, neljas, väiksem, oli üsna sama koha peal, kus hiidkärbil oli pöial. Hirvedel toetusid maha kaks suurimat varvast ja sisemised lühemad varbad olid palju kohmakamad kui Viki pöidlad, välimised väiksed varbad olid lausa kasutud ega osalenud ei raske kere kandmises ega asjade haaramises. Erinevalt Kaist ja Liisust oli Vikil isegi midagi peopesa sarnast, tema sõrad ei katnud sõrmeotste sisekülgi täielikult, sõrmeotsad olid paljad ja tundlikud. Käpaosavuselt ei jäänud ge antiloop hiidkärpidele palju alla. Maalt pärit hirvlastel polnud näpuosavust ollagi, Kai küll oskas tassist kohvi juua ja noaga saia lõigata ja ka oma sõrgu pesta, aga see ei käinud tal kaugeltki nii lihtsasti nagu inimestel, hiidkärpidel või Vikil. Mari meenutas pingsalt, millised olid jalad teistel ge antiloopidel, keda ta Pluutol karjatas; ta kahtles sügavalt, kas nad ikka olid täpselt sellised nagu Vikil. Aga ta polnud neid kordagi lähemalt uurinud, samas arvas ta, et ta oleks seda tähele pannud, kui need ei olnuks sellised nagu Vikil. Või oli see vaid rumal mõte, et Viki ei ole antiloop? Kes ta siis olema pidi! Mari arvas, et kui ta jälle Pluutole naaseb või mõnest Orkaani laudast läbi käib, siis ta näeb, et ge antiloopidel on siiski sõrad ja hambad samasugused nagu Vikil.

“Istuge maha, nüüd on minek!” kuulutas Mai puldi taha kangestudes. Tähed ekraanil venisid joonteks, ka Mari, Viki, Valli ja Kaisa kangestusid ega jõudnud end liigutada. Kogu mateeria mass kasvas lõpmatusse, elutegevus ja liikumine jäi justkui seisma. Sellele järgnes elamus, mis oli võrreldav nii paugu, möiratuse kui ehmatusega. Orkaan oli sisenenud hüperruumi.

“Aaagrrraaah!” tegi Ra toibudes. Ta pikutas ühel lahkamisalaual Orkaani kesklaboratooriumis.

“Ruttu, meil ei ole enam aega, me peame selle kohe kokku panema!” ütles Mag teiselt laualt maha ronides ja Ra aparaadi poole loivates.

“Alissa, eest!” kamandas Lea, “Ma pärast õpetan sind edasi, tõsta palun need toolid sealt ära!”

Jässakas punases kleidis rebasetüdruk tippis tillukestel kingadel, kuhu Lea käskinud oli. Ra vaatas kikkis kõrvu varjavat kuldset parukat ja vonklevat kohevat saba ning küsis: “Õpetad neid juba? Kuidas intelligentsusega on kah?”

“Päris nutikad elukad. Tundub, et katse see faas on kah õnnestunud, nii palju, kui ma uurida olen jõudnud. Temal unistades või ehmatades sellist reaktsiooniefekti ei ilme, nagu rohtlakattide puhul, nähtust põhjustavad närvisüsteemi osad oleme me lõplikult lokaliseerinud, me teame, millest see koosneb... Jah, rebasetüdruk on sellest puhas ja intelligentsiga noh... Ma nüüd ei tea, igatahes on temalgi briljantne mälu, nagu meie lihaloomadel. Õpib kiiresti.“ vastas Lea lisaekraane aktiveerides. Ühele neist ilmus võõras planeedisüsteem, teisele radarinäit. Ra seadis järgmist moodulit paika, Mag hoidis teist otsa ja küsis: “Oli siis tõesti nende närvisüsteemide lahutamiseks ja mõõtmiseks terve uue mutandi genoom vaja kokku panna? Kas lihtsamini ei saanuks?”

“Elusolendis on neid skeeme lihtsam tööle panna kui arvutis simuleerides. Kas seal on ka kodukati genoomi juppe?” küsis Ra.

“Ei, Maalt pärit loomade genoomi osad ja siis lahutatud jupid rohtlakatist,” vastas Lea arvuteid sisse lülitades. Ühele ekraanile ilmus võõras tähesüsteem. Ra sättis katseseadme viimased moodulid paika, ühendas juhtmed ja rääkis: “Päris veider. Nüüd loome omaette uusi liike. Lase aga fantaasial lennata.”

“Põhimõtteliselt jah. Aga selleks on see mõttetu ressursiraiskamine, olemasolevaid loomi modifitseerida on palju lihtsam. Kui veel vajadust oleks,” vastas Lea arvutiga töötades.

Ra vaatas radarikujutist ja urahtas: “Olemegi Argeeli süsteemis, peame kohe pihta hakkama, enne, kui Lanil kurssi on vaja muuta!” ja avas rotikapsli luugi. Uimane Kai astus seadme juurde ning lausus: “Ma eelistaks kasvõi aasta otsa niisama reisida ja kosmoselaevas passida, kui hüperruumist läbi käia.”

“Näe, Lan saatis sihtimise täppisradari signaali ka meile, kõik on katseks valmis. Kus rott on?” Lea hõõrus rahulolevalt käsi.

“Juba kapslis. Panen vaakumpumba tööle. Käivitus 43-dal minutil,” vastas Ra klahve vajutades.

“Rõhk nullis, levitatsioon sees,” teatas Mag, vaadates katseseadme peakambri klaasseina taga hõljuvat kapslit.

“Niisiis! Kestus 30 sekundit ja distants 1 sekund! Keegi pole seda kunagi teinud!” kuulutas Ra seadme parameetreid paika keerates ja Magi kõrval kohta sisse võttes. Aeg saabus ja masin hakkas undama. Undamine tõusis üle talutavuse piiri, siis väljapoole kuulmisulatust, kapsel rotiga hakkas helendama ja haihtus. Ra suunas pilgu arvutiekraanile, mis kuvas emalaeva sihtimisradari näitu. Ent pilt hakkas ootamatult liikuma.

Samal hetkel kostis translatsioonist Lani ärev hääl: “Punane häire! Kõik kohtadele!”

“Kurat, Lan keeras radari ära! Just nüüd!” karjus Ra. Ta vahtis tühja katseseadet, hambad irevil, rabas siis vöötaskust kommunikaatori, valis numbri ja kärkis: “Lan, mis toimub kurat, keerasid katse persse!”

“Punane häire, meid rünnatakse, lahingulennukid on mõne minuti pärast kosmoses, ma ei saanud jätkata!” kostis aparaadi kuularist.

“Ära sa nüüd kirevase päralt kurssi muuda! Mitte mingil juhul!”

“Miks mitte mingil juhul? Niimoodi oleme ideaalne märklaud!” hädaldas kapten.

“Mõned sekundid veel, sa ei taha, et see rott naaseks kuhugi mujale selle katseseadme asemel, näiteks kapsli reaktorit pidi teemandiitseina sisse! See võib tuua kaasa termotuumaplahvatuse! Ma ütlen, kui asi on korras,” käskis Ra äreval häälel.

“No mida veel, me oleme kohe lahingus ja mingi teadlane korraldab emalaevas sees tuumakatsetusi!” raius Lan vastu.

Katseseadme kambris tekkis helendus, mis võttis roti kapsli kuju, helendus taandus ja kapsel ilmus taas nähtavale.

“Lan, asi korras, olukord lahendatud!” teatas Ra ja lõi kommunikaatori kinni.

“Hälvet ei ole, kapsel naases samasse ruumipunkti,” teatas Mag tasasel häälel. “Selle aparatuuri mõõtmistäpsuse juures kõrvalekallet ei ole.”

“Ei ole võimalik,” imestas Lea arvutite juurest naastes, “te panite ju sinna kõige täpsemad sensorid.”

“Aga me pole kunagi midagi sellist korraldanud kah,” vastas Ra kapslit avades ja rotti kätte võttes. “Huvitav ikkagi, kus ta täpselt käis… Ai raibe!”

Rott hammustas Ra sõrme.

“Hüperruumis kindlasti mitte?” küsis Lea.

“Ta käis ilmapiiri taga,” lausus Kai, kes oli kõike vaikides pealt vaadanud.

“Aga ta on elus. Huvitav, kuidas ta end seal tundis. Lea, nüüd tuleb biolabori etteaste: uuri, kas see rott sai sellest miskeid tervisekahjustusi. Kui temaga on kõik korras, saame juba terve kosmoselaevaga katsetada,” rääkis Ra õhinal ja andis roti Lea kätte.

“Jah, aga kauguse täppismõõt jäi saamata,” ütles Mag kurvalt. “Miks Lan seda vana kosmosejaama vrakki niimoodi seirab?”

Ra suunas pilgu radariekraanile ja vaatas Argeeli orbiidil seisvat hiiglaslikku kosmosejaama vrakki, mis on seal olnud arvatavasti aastatuhandeid ja mille päritolust polnud kellelgi aimugi. Pilt polnud terav, aga Ra märkas, et ekraanil paistvast objektist eraldus teine, väiksem objekt.

“Kurat!” lausus Ra.

“Lojused, hommik on käes, tere tulemast teisele poole hüperruumi, valgusaastate taha,” kuulutas Mai Monstrumi puldiruumi operaatoritoolil. Mari ringutas põrandal, ta oli saanud hüperruumi läbimisest peavalu nagu alati. Ka Valli ja Viki hakkasid end liigutama. Mai suunas ühe teleskoobi Argeelile ja suurendas välja, teisele ekraanile seadis ta Monstrumi radaripildi. Teleskoobiekraanil ilutses Maa-sarnane sinine, valgete pilveviirudega planeet, selle orbiidil aga teine, väiksem objekt. Radar näitas teise objekti koostiseks rauda – see oli hiiglaslik mahajäetud kosmosejaam, kilomeetrite laiuselt unustatud rauda.

“Näete, seal see on. Maailm, kus kõik on poole kergem, kuna planeet on poole väiksem kui Maa või Ge. Ja seal on hingamiskõlblik atmosfäär, viiemeetrine hein ja mitmesajameetrised metsad, kus võib lahingulennukiga okste vahel lennata nagu lind…” tutvustas Mai reisi sihtkohta.

“Ja kus Monstrum on nagu omas elemendis,” katkestas teda Viki.

“Ja kus on ekvaatoripiirkonnas uraanirikas kõrb, kust saab palju tuumakütust.” Mai suurendas kosmosejaama vraki välja ja jätkas: “Uraani järel on käinud paljud, kaugelt ja ammu. Selle kosmosejaama on ka keegi kunagi maha jätnud…” Mai vakatas.

“Mis on?” küsis Mari ekraanile ligemale kummardudes. Mari märkas, et enamik kosmosejaamast oli vana, kosmilisest prahist räsitud ja meteooritabamustest auklik. Mari teadis seda kosmosejaama, ta oli seda näinud juba siis, kui ta mõne aasta eest koos Raga siin, Argeelil, ühel päästeoperatsioonil käis. Mari tahtnuks kangesti selles mõistatuslikus kummitusjaamas natuke kolada, skafander seljas, ent Ra lendas sellest mööda ega tundnud mingit huvi. Nagu olnuks see kosmosejaam üks tavaline roostes autokere tee ääres prügimäel. Ent osa sellest paistis nüüd tuliuus. Mari ei mäletanud eelmisest korrast mitte midagi sellist. Ja see tuliuus osa hakkas ülejäänud kosmosejaama suhtes liikuma.

Mai haaras rabistades mikrofoni: “Lan, kontrolli kosmosejaama, see on muutunud!”

Hetke pärast tuli vastus: “Punane häire! Ge emalaev on siin!” ja ka translatsioonis kõlas tuttav: “Punane häire, kõik kohtadele!”

Mai jälgis pingsalt radariekraani, avastas otse Orkaani nina alt tundmatu objekti, valis välja ja teatas: “Võõras objekt otsekursil, Viki, mine kohe sensoritesse!”

“Mis see veel on, nii väike, kõigest 14 kilo? Tuumamürsk? Pagan, ta ei liigu meie suhtes!” imestas Mai radari näite lugedes, Viki sulges enda järel sensoriruumi ukse.

“Kui kaugel ta on?” küsis Mari.

“Lähedal, napilt 80 kilomeetrit,” vastas Mai. Indikaatorid süttisid ja krapist kostis Viki hääl: “Kus ta nüüd on? Ma ei näe midagi.”

“See on…” Mai vakatas. Objekt oli kadunud.

“Mis asi see nüüd veel oli? Jumala pärast, ta oli seal!” imestas Mai.

“Ei ole seal midagi,” vastas Viki.

“Kas logi ikka töötas?” küsis Mari.

“Jah, aga me ei saa seda siin praegu üle vaadata, siin ei saagi seda üle vaadata. Ja nüüd lahingus hakkab see tagant kustuma ka, sisse jääb vaid viis tundi jooksvat logi,” tutvustas Mai Monstrumi salvestussüsteemi.

“Kas seda kuhugi kopeerida ei saa? Kopeeri minu kommunikaatori mällu kasvõi,” palus Mari.

“Kommunikaatoriga ei vaata sa seda ammugi.” Mai muheles.

“Aga Ral võib seda väga vaja minna. Mida see registreerib? Positsiooni ka või?” palus Mari.

“Muidugi, Monstrum on peaaegu nagu lahingumasin, sellel on täppispositsioneering. Anna oma kommunikaator,” vastas Mai klaviatuuril klõbistades. “Mis selles siis nii erilist on?”

“Need andmed võivad olla Ra jaoks kuldaväärt. Juhul, kui see oli kapsel elusa rotiga, mille Ra ajas ette pani. Ta peaks praegu Laboratooriumis ajamasinat katsetama,” ütles Mari kommunikaatorit andes.

“Ründelennukid lähenevad, Mai, blokeeri mu kael lahti,” kostis krapist Viki hääl.

3. Argeeli lahing

Mai klõbistas klaviatuuril, haaras siis kramplikult käepidemetest ja jäi ootele. Mari vaatas vaheldumisi radari-, siis teleskoobiekraani. Nüüd, kohe, on vaenlane siin ja külvab kõik rakettide ja plasmalaengutega üle… Ei! Põrand nõksatas ja pilt liikus, korra oli võõras lahingulennuk keset mõlemat ekraani. Välgatused ja plahvatus – Viki oli esimesena rünnanud. Kohe hüppas ruum taas, kui Viki Monstrumi pead liigutas ja sihtis, järgmine vaenlase lennuk purunes kosmoses.

“Jubedalt loobib!” hädaldas Viki. Väljageneraatorid, mis pidid Monstrumi pea sees liikumisest tulenevaid tõukeid ja kiirendusi leevendama, ei töötanud õigesti.

“Näen jah, massid ei klapi, Valli on liiga raske, väljageneraatorit tuleb juurde keerata!” vastas Mai rappumise kiuste arvutiga töötades, “Viki, katsu natukegi end paigal hoida!”

“Ma ei saa, me ei või ründelennukeid nende tuleulatusse lasta,” vastas Viki tulistades.

“Kas väljageneraator automaatne ei olegi?” imestas Mari seintelt tuge otsides.

“Ei ole! Õigemini on küll, aga arvestab vaid “Fööniksi” mootoreid,” vastas Mai. Monstrumi järjekordne kaelapööre heitis Mari ja Valli keset ruumi, Mai jäi vaevu istmesse.

“Mis “Fööniksi?”” küsis Mari istuli tõustes.

“Selle “Fööniksi,” mille sees me oleme. See on Monstrumi näo osa, moodul, millega me põgeneda saame. Sellel on oma mootorid, ta seisab siin kuue püroneediga kinni. Seepärast ka need õhulüüsid… Pagan!” karjatas Mai istmest maha pudenedes, Mari ja Valli libisesid ruumi nurka.

“Ma pean selle paika ajama, väljageneraator arvestab kaelaservode asendit ja liikumist ja talle peab olema mass ette antud,” seletas Mai uuesti istmele ronides ja tööle hakates.

“Pane rihmad kinni,” ütles Mari, vaadates lipendavaid istmerihmu.

“Ahjaa,” vastas Mai pannalt kinni lüües ja edasi klõbistades. “Nii. Nüüd peaks nagu parem olema.”

“On jah parem, isegi püsti saab käia,” vastas Mari tõustes ja ekraanidele lähemale tulles. Mai lülitas ühe ekraani lisateleskoobi peale, millega sai ümbrust jälgida, teine jäi radaripilti näitama. Emalaeva ümber kees vihane kosmoselahing. Raketid plahvatasid, punased plasmalaengud välkusid. Gelased üritasid Orkaani pardakahureid ja lüüsiluuke tabada, ent selliseid relvi, millega olnuks mõtet üritada emalaeva teemandiitkoorikut läbistada, neil ei olnud. Orkaani pardakahurite turmtuli hoidis nende lennukeid eemal, avakosmoses ründasid neid hiidkärpide Xid. Vaenlase emalaev tulistas ka Monstrumit, ent plasmalaengud purunesid hiigelantiloobi karvkatte pinnal, antiaine reageeris põhisoomusest liiga kaugel ja kuna polnud õhukeskkonda, mis lööklainet edasi kandnuks, ei teinud annihillatsiooniplahvatused Monstrumi põhisoomusele suuremat viga.

“Hoidke end!” karjatas Viki, ekraanilt vilksas läbi purunenud lahingulennuk ja järgmisel hetkel läbis kabiini raputus, mille tulemusel Valli oma seljaga mitu seinapaneeli lõhkus ja Mari valusalt vastu Mai istet kukkus.

“Kas pidasite vastu?” kostis kõlarist Lani hääl.

“Paistab et jah,” vastas Mai arvutiekraanile tekkinud vigastustehäireid lugedes. “Mis asi see oli?”

“Üks kuuenda šahti Xi15. Lõi teil kaelakatted ribadeks,” kostis vastus.

“Mis sa plaanid? Mis saab?” küsis Mai.

“Varsti keerame otsa nende peale ja teeme veidi hirmu, peksame ta selle vraki varju tagasi. Siis aga peame teist pidi rulluma ja minema atmosfääri planeedi teiselt küljelt, vastu planeedi pöörlemist. On küll keerulisem ja ohtlikum, aga see-eest jääme nende tuleulatusse lühemaks ajaks, nad ei jõua nii kiiresti suunda muuta,” seletas Lan. “Muidu lendaksid nad meil sabas ja kõmmutaksid meie kaitsetu tagaotsa sõelapõhjaks.”

Orkaan pöördus aeglaselt, viimaks oli Ge emalaev otsekursil ja Lan tulistas korraga kõigist neljast peakaliibri kahurist. Üks laeng tabas ka Ge emalaeva, tabamus oli sedavõrd kohutav, et väljapaiskuvad gaasid ja rusud põlesid hetke isegi avakosmoses. Tüürmootorid sähvatasid täisvõimsusel tööle ja Ge emalaev eemaldus Orkaani kursilt, järgmine kogupauk läks mööda. Veel lähenes gelaste poolt paar suuremat raketti, ent Orkaanini ei jõudnud neist tänu pardakahurite tihedale tulele ükski. Lan proovis veel tulistada, ent Ge emalaev läks juba kosmosejaama vraki varju, laengud tabasid unustatud rauda, eraldades sealt mitmekümnemeetriseid tükke kosmosesse hõljuma. Korra püüdis üks Ge lahingulennuk ka Monstrumi nägu tabada, ent Viki keeras näo viltu ja Monstrumi nina sattus vaenlase teele. Lennukil ei õnnestunud kõrvale põigata, ta riivas Monstrumi nina ja lendas vigastatult keereldes vastu Orkaani soomuseid pilbasteks.

“Tähelepanu, alustame rullumisega! Viki, ava tüürmootorid ja suru Monstrum kõvemini haaratsitesse. Ja pärast jääb sinu ülesandeks Orkaani katmine tagant, kui me oleme neist möödunud. Siis me oleme nende peakaliibri tuleulatuses, see on kõige kriitilisem hetk! Kuni me atmosfääri jõuame!” käsutas Lan.

“Me võime siit maha pudeneda,” vastas Mai kramplikult käetugesid pigistades. Ta ärev pilk käis vaheldumisi teleskoobiekraanil, kus tähistaevas aeglaselt pöördus, ja üle punase piiril õõtsuvate koormusnäidikute. Viki keeras Monstrumi kaela üle õla kõverasse ja jälgis Ge emalaeva, mis neile vraki lähedalt järgnes. Kohe tabasid Orkaani ka esimesed jämedamad plasmalaengud, teemandiitplaadid lendasid ja Orkaani järele tekkis mitu tuhmi suitsujutti. Viki tulistas tihedalt vastu, vähemalt kaks kahuripatareid Ge emalaeva vööris said selliseid vigastusi, et nende tuli katkes. Ka hiidkärpide BD seeria ründelennukid pressisid end vaenlasele lähemale ja tulistasid rakette peakaliibri tornide pihta. Ge emalaeva pardakahurite turmtuli ja Ge lahingulennukid hävitasid neist mitu.

“Jõuame atmosfääri! Viki, fikseeri kael!” käsutas Lan.

“Ei saa, oleme tule all…”

“Fikseeri kael, sulle öeldi!” kärkis Lan.

Vastumeelselt hakkas Viki Monstrumi kaela transpordiasendisse keerama. Kõrvatippude ja vigastatud kaela küljes lipendavate karvkattetükkide ümbert hakkasid venima hõõguvad jutid – Orkaan ja Monstrum läbisid juba Argeeli atmosfääri ülakihte. Järsku läbis Monstrumi keret raputus ja Mai teatas ekraani uurides: “Kaotasime tagumise vasaku lukustuse!”

“See oli vist tuumarakett. Hea, et veel siin, peaaegu et kosmoses, kus ei tekki lööklainet. Katsuge vastu pidada, lennukid katavad meid. Mida sügavamale atmosfääri jõuame, seda väiksemaks nende tuleulatus jääb, nad ei jõua meile järele kiirendada, nad kukuksid atmosfääri,” vastas Lan.

Kosmilisel kiirusel vastu puhuv atmosfääriõhk hakkas Monstrumit väristama ja raputama, kuumakahjustuste vältimiseks pidi Mai teleskoobi luugi alla tõmbama ja Viki Monstrumi silmad sulgema. Niimoodi nad ei näinudki, kuidas mitu kilomeetrit sekundis lendav Orkaan Argeeli atmosfääriõhu hõõgvele kuumutas ja kuidas see õhk tulemerena üle emalaeva teemandiitsoomuste voogas. Lahingulennukidki jätsid manööverdamise ja järgnesid emalaevale. Mõned Ge lennukid üritasid hiidkärpe ka jälitada, ent nemadki ei saanud kosmilisel kiirusel atmosfääri ülakihis manööverdada ja olid seeläbi Orkaani pardakahureile ideaalseteks märklaudadeks. Kui kolm neist juba hõõguvate rusudena laiali pudenesid, loobusid teised jälitamisest ja tõusid tagasi kosmosesse.

Monstrumi peas söödi jälle porgandit, kapsast, praekartulit ja liha, jälgiti välistermomeetreid ja oodati, millal liiga kiirest atmosfäärilennust tulenev rappumine lõppeb. Keegi ei lugenud minuteid ega tunde, ühel hetkel avastas Mai mõõteriistade näite lugedes: “Viki võib vist silmad lahti teha.”

Monstrum avas silmad ja ruumisviibijate ees ekraanidel avanes pilt emalaeva rünnakujälgi täis teemandiitsoomusest. Üleval kaardus sünkjassinine Argeeli atmosfäär, otse ees kuskil kollakas hämus oli silmapiir, all aga möödusid rohetavad metsad ja aasad, mida läbistasid tumesinised jõed.

“See on siis Argeel. Õhk on siin hingamiskõlblik, ainult et hõre nagu mägedes, see-eest on planeet poole väiksem ja kergem kui Ge, me oleme ta pinnal poole kergemad ja jõuame kõrgele hüpata. Aga olge ettevaatlikud,” manitses Mai.

“Kas loomad on siin nii suured, nagu Monstrum?” küsis Mari tasa.

“Nii suured siiski mitte,” vastas Mai end seljatoe vastu sirutades ja lõuaalust sügades.

“Valmistage end ette! Poole tunni pärast maandume! Kohe jõuame rohtlate kohale, 900 kilomeetri kaugusel on kõrbepiir, sealt edasi uraaniliivad!” kuulutas Lan.

“Me loksume. Niimoodi me kaua vastu ei pea. Võtku ometi kiirus allapoole helibarjääri,” lausus Mai mõõteriistu jälgides.

Kiirus langes kiiresti, varsti oli see allpool helibarjääri, varsti vaid 200 kilomeetrit tunnis, varsti lähenes nullile. Ka kõrgus lähenes nullile. Hiiglaslikud maandumistallad emalaeva all sirutusid välja, neljameetrine rohi lömastus nende all.

Orkaan oli maandunud.

“Kas ühendame haagid lahti, kas fikseerime jalad lahti? Ahah, ma olengi ju lahti,” rääkis Viki Monstrumit liigutama hakates. Hiigelantiloop Orkaani katusel tõusis jalule ja astus ettevaatlikult tiiva ääre poole, asetades sõrgu teemandiidile märgitud kohtadesse.

“Ma ei tunne tagumist jalga,” hädaldas Viki. Ta sättis Monstrumi emalaeva tiiva äärele, passis hetke ning hüppas sealt, 150 meetri kõrguselt, alla.

“Nüüd kaotasin selle jala üle igasuguse kontrolli! Mai, kas ta käsijuhtimisele allub? Proovi ta käsitsi üles tõmmata, täiesti kokku, vastu kõhtu,” käsutas Viki. “Ma ei saa muidu üldse liikuda!”

“Sinu õnneks see siiski liigub,” teatas Mai arvutiga töötades. Monstrumi vigastatud jalg tõusis üles.

“Viki, kuhu sa minna tahad?” küsis Lan.

“Sinna samblastele kaljudele, kus seda heina ei ole. Heidan sinna maha ja tulen sensoritest välja. Mul on tunne, et Monstrum vajab põhjalikku remonti,” vastas Viki kolmel jalal komberdavat hiigelantiloopi lagedamale alale juhtides.

“Ega sa hea välja ei näe,” nõustus Lan, “see raketitabamus oli küll liiast. Ma saadan juba käske remonditsehhi ja pealastiruumi.”

“Kas me hakkame nüüd siin remontima? Lahinguolukorras?” küsis Mai mikrofoni poole kallutades.

“Meil ei jää muud üle. Jälgime, mis nad ette võtavad. Ründelennukeid tuleb karta, need on nende ainsad raskerelvad, millega nad atmosfääris opereerida saavad. Aga ma arvan, et suudame lähikonna neist puhtana hoida, nad ei ole ikka veel suutnud ehitada annihillaatoreid, mis suudaks atmosfääris nii kaugele tulistada kui meie omad,” julgustas Lan.

Monstrumi kabiin õõtsus kergelt, ekraanil paistev kõndimise taktis kõikuv maastik kippus Maril pead ringi ajama. Lõpuks masin peatus ja kabiin laskus katkendlikult allapoole, kui Viki Monstrumit lamama sättis ja kaela vastu maad lasi.

“Lähme välja!” hõiskas Mai rihmu avades ja põrandale hüpates. “Siit uksest, see viib suukonveierite teeninduskanalisse, seal on välisluuk ka.”

Trepid olid tehtud töörobotite tarvis lauged ja laiad, Valligi pääses vabalt liikuma. Õhurõhu muutus lõi küll kõrvad lukku, kui lüüsiluuk avanes, ent Mari tundis end suurepäraselt, kui ta oli mõned sammud kive katval samblakihil käinud ja Monstrumi väljageneraatori mõjusfäärist lahkudes oma 70-st kilost pooled kaotanud. Valligi nautis poole väiksemat kehakaalu ja lidus kiire galopiga mööda sammalt nagu valge pall, must saba ja lakk tuules lehvimas. Proovis siis kurvi võtta ja Mari poole tagasi pöörduda, ent kukkus kohe üle selja. Mari jooksis järele ja hüppas paar korda kõrgele õhku, proovis ka suunda muuta ja kukkus nagu Valligi - ehkki kaal oli siin muinasjutuliselt väike, oli mass endine, see oli harjumatu. Valli tõusis taas jalule ja viskas end tagajalgadele püsti ning heitis pead nagu metshobune. Mari naeris, sest selline käitumine nii paksu hobuse poolt paistis uskumatult naljakas. Ent Valli nautis seda kergust, sest normaalse gravitatsiooni tingimustes jõudis ta joosta vaid lühikest maad, galopp ja tagajalgadele tõusmine olid jäänud kaugele, paljude aastate ja kilode tagusesse minevikku.

Mari vaatas tagasi Monstrumi poole. Hiiglaslik masinantiloop paistis kole oma poolpõlenud kaela, suitseva kintsu ja tulejälgedega. Sellisest Monstrumist, mis Agno kosmosetehaste angaarist transportööril välja veeti ja mis Pluuto tähistaeva taustal jalule tõusis, ei olnud midagi järel. Beežikaspruun värv oli vaid aimatav, valgest kõhualusest polnud midagi alles, kõik oli plasmalaengutest või kiiretest atmosfäärilendudest vähem või rohkem mustaks põlenud. Viki käis Monstrumi kaela ääres ja uuris purustusi, Mai hüples ta kõrval nagu must kummipall.

Selja tagant kostis ioonmootorite undamist – seal seisis Orkaan, maandumisšahtid lahti. Pidevalt maandus sinna lahingulennukeid, šahti keskel ootasid neid robotid, mis neil paari sekundiga kassettrelvad ja reaktorikütuse balloonid ära vahetasid ja uuesti šahti teisest otsast lendu saatsid. Pidevalt oli taevalaotuses hiidkärpide eskadrille näha. Kõrvu hakkas jämedam jorin – emalaeva poolt lähenesid Lapton ja Nemesis, nende järel veel paar NA-seeria kaubalaeva. Mari ruttas pikkade hüpetega Monstrumi poole tagasi. Tähelaevad maandusid Monstrumi kõrvale ritta, lastiruumide põrandarambid lasti alla, samblale veeres mitmesuguse kujuga roboteid, küll roomikutega, küll sammuvaid; hiidkärbid sagisid ringi, hõikasid ja karjusid ning vehkisid käppadega. Kai jooksis Marile vastu.

“Pea nüüd hoogu!” hüüdis Mari kõrvale hüpates ja kividele kukkudes, Kai püüdis järsult peatuda, ent veeres mitu korda valusalt üle selja. Mari jooksis hirve juurde ja küsis murelikult: “Kas said haiget?”

“Mind kaitsevad pekid,” vastas hirv jalule tõustes.

“Mind vist ka,” ütles Mari oma kumerat puusa kombates ja valutavaid sinikaid otsides.

“See ka mõni pekk,” turtsatas Kai. Ehkki maalaste keskmise maitse jaoks olid Mari reied paksud, oli Kail kõhu ümber pekikihi paksus suurem kui Mari reie läbimõõt.

“Noh, sina pekk! Äkki mängid nüüd natuke hobust, ma pole sinuga kunagi ratsutanud,” ütles Mari Kai turjavoldist haarates. Ootamata vastust, ronis Mari sujuvalt Kai turjale. Kai turtsatas korra ja kogus kiirust. Mari vaatas lähenevat Nemesise telikut ja hüüdis: “Mitte nii kiiresti, võta hoogu vähemaks!”

Kai püüdis küll pidurdada ja põigata, ent ei osanud oma massi sellisel kiirusel valitseda, kaotas tasakaalu ja kukkus rinnuli samblale. Mari tõmbus alateadlikult kägarasse ja veeres üle turja eemale.

Kai tõusis jalule ning kaebas: “Nüüd ma sain küll haiget!”

Hirvel oli üks randmeliiges marraskil. Mari läks ta juurde ja silitas haiget kohta ning noomis: “Ole ometi ettevaatlikum! Muidugi on mõnus joosta nii kiiresti, kui ei kunagi varem, aga su mass pole kuhugi kadunud, sa võid niimoodi kaela murda. Lähme vaatame, mis nad seal taga teevad, otsime Ra üles.”

Monstrumi tagumine parem reis oli peaaegu laiali lammutatud, samblal vedelesid deformeerunud hoovad, söestunud servomootorid ja räbaldunud juhtmekimbud. Hiidkärbid ronisid Monstrumi puusal ja avatud mehhanismide vahel ning juhatasid suuri tööroboteid, mis vahetasid laagripukse ja hoobasid. Üks kondine oranžikas pruun hiidkärp marssis mornilt edasi-tagasi ja kurjustas kriiskaval häälel: “Hoidke te mul alt, kui te nahka kaasa ei võtnud!”

“Mis sa hädaldad, see on kaubalaevas!” vastas teine võõras hall kärp.

“No viige see siis sinna kaela juurde! Eluga! Mina ei tea, millal gelased meil jälle kukil on… Kurat, mida see lahingulennuk veel siit otsib!” kriiskas kondine kärp edasi, saates pilguga Monstrumi kohal püstmootori toel ringihõljuvat Xid.

“Näe, Kai, sinu sõber,” naeris Mari rabaturvast meenutavale samblale istudes. Kondine hiidkärp oli Orkaani remonditsehhi juhataja Gi. Ta oli nii kõhn, et tal võis kõik ribid ja selgroolülid üle lugeda, tema kriiskava hääle tundis igaüks alati ja eksimatult ära. Teised kärbid norisid ja narrisid teda kõhnuse pärast kaunis tihti. Aga kui ta Kaid kohtas, hakkas ta hirve paksuse pärast alati kiusama ja narrima. Mari läks kõhna hiidkärbi juurde ja küsis: “Gi, ega sa tea, kus Ra on?”

“Küsid veel!” kräunatas meister pahuralt. “Kas sa tõesti ei tea?! Muidugimõista Laptonis, intiimsuhtes oma ajamasinaga! Ka siis, kui raketid sajavad… See kutt läheb hauda kah tester käes! Teaks ta siis, mida ta teeb – ei! Katse andmed poolikud ja tema läheb ajas rändama!”

“Huvitav, täna ta ei tulegi mind kiusama. Kas ta enam ei tunnegi kadedust minu toituvuse pärast?” naeris Kai, kui Mari ta juurde tagasi tuli.

“Sinu toituvust nüüd vaevalt keegi kadestab. Otsime Ra üles,” kutsus Mari Laptoni poole minnes.

Gi-l oli õigus: Laptonis valitses kirjeldamatu segadus, põrand oli täis aparaadiosi, juhtmeid ja maha võetud parandusluuke, Ra ja Mag mässasid juhtmetes. Mari astus ettevaatlikult kola vahel ja küsis: “Kas tohib segada? Teil olla siin intiimsused käsil.”

“Mingu see Gi ka sabavahele!” turtsatas Ra end luukide vahelt välja rullides ja püsti tõustes. Kriiskav hääl oli ilmselt Laptoni sisemussegi kajanud. “Intiimsused! Mida see soolikas teab intiimsustest!”

“Ta väidab, et sa ei tea, mis sa teed. Kuidas katse läks?”

“Noo jah,” venitas Ra pahuralt seinale nõjatudes, “just siis, kui pidime kapsli asendit täppisradariga mõõtma, ilmus see Ge emalaev ja Lan keeras radarid ära, selles suhtes läks asi veidi vett vedama jah. Ei, minu jaoks on katse põhimõtteliselt sooritatud, kapsli enda kaamera jäädvustas sellel hetkel Orkaani, mis jäi tema taha. Aga kuhu täpselt ja kui kaugele ta läks, see jäi kinnitamata.”

“Kuidas rott end tunneb?”

“Ellu jäi. Väliselt ei juhtunud midagi. Lea uurib teda.”

“Aga mul on sulle midagi anda ka,” ütles Mari kommunikaatorit võttes, “siin on Monstrumi radari logi sellest hetkest, Mai nägi kapslit radaril ja Viki oleks selle Ge tuumamürsu pähe puruks lasknud, aga enne jõudis kapsel ära kaduda. See pidi see kapsel olema, midagi muud ei saanud niimoodi kosmosesse tekkida ja kaduda.”

“Monstrumi radarilt või? See ju ka täppisradar, kui sul siin on positsiooniarvud ja ajaarvud sees, siis see päästab nii mõndagi,” rõõmustas Ra kommunikaatorit võttes ja arvuti juurde minnes. “See fail on küll kuldaväärt!”

Ra luges arve ekraanil ja kiitis: “Just see, mida vaja! Kõik! Kõigele saab joone alla! Valmis! Ole sa tänatud! Kuidas Viki end tunneb?”

“Seda ma just vaatama lähengi,” vastas Mari Laptoni luugi poole astudes.

“Tervita siis teda minu poolt,” ütles Ra kommunikaatorit tagasi andes.

Valli ootas Laptoni juures, silmad säramas peas. Monstrumi kaela juurde oli kogunenud hulk tehnikat ja töölisi, sealgi kukkusid juba vigastatud detailid mullale. Mari otsis pilguga Kaid ja leidis hirve eemalt, Monstrumi suu juurest, Vikiga rääkimast. Viki nägu paistis väga murelik, Kaigi nägi nukker välja, seisis tuttavas lohakas poosis, kõrvad lingus ja pilk maha suunatud. Marile meenus taas see salapärane hirm. Kuulis jälle Xide häält kõrguses, mis meenutas, et olukord ei ole kaugeltki ohutu. Ta otsustas loomi mitte häirida ning kõndis Monstrumi kaela juurde, kuhu oli maandunud ka Gi kirutud lahingulennuk. Lennukist hüppas välja suur ja turske hiidkärp, kes lennuprille üles tõstes Monstrumi kaela juurde ruttas.

“Võtke ta alla! Võtke ta alla!” karjus lendur kaela kallal ametis olevatele töölistele, “Ma matan ta siia! Kus Mai on? See on meie šahti kutt!”

Marigi märkas mehhanismide vahel lennutrakside ja hiidkärbi selgroo söestunud jäänuseid.

“Ära mata, vii tähelaevale,” vastas üks tööline säilmeid vabastades ja ettevaatlikult alla, lenduri kätte ulatades. Lendur loivas Laptoni poole, hukkunud kamraadi põrm käppadel.

Teiselt poolt lähenes neljakäpakil kiirustav Gi, kes Kai juurde jõudes ta kintsu pihta heleda laksu andis ja käsutas: “Eluga, pekirull, too Nemesis lähemale, me paneme seal juba kokku ja lõpetame! Ja mis sa, Viki, vahid, mine sensoritesse, kohe hakkame ahelaid testima!”

Kai jooksis, nagu ta oleks sale metshirv, tähelaevade poole tagasi, Viki suundus mornilt Monstrumi irvakil suu poole, vaatas korra Marile kutsuvalt otsa. Mari järgnes Vikile, Valli vaatas hetke nõutult ringi ning ruttas siis Marile järele. Monstrumi väljageneraatorite mõjupiirkonda jõudes langesid Marile need ta pooled puuduvad kilod tagasi, tüdruk oleks selle koorma all peaaegu kokku kukkunud. Valligi vajus peaaegu maha, kui ta mõjupiiri ületas. Lausa vastikult raske oli taas oma loomuliku kaaluga Monstrumi treppidel ronida.

Viki avas sensoriruumi ukse.

“Oota, Viki!” hüüdis Mari. Ta veendus esmalt, et ruumis kedagi teist ei ole ja mikrofonid välja oleks lülitatud, põlvitas siis Viki juurde ja võttis ta käpa pihku.

“Kas sa oled kuidagi tujust ära? Millest küll? Millest sa seal Kaiga rääkisid?” küsis Mari antiloobile silma vaadates. “Miks sa mind väldid viimasel ajal?”

Viki suunas pilgu maha.

“Kas sind on äkki häirinud, et ma su suud ja sõrgu uurisin?”

“Oh ei… Aga miks see sind huvitab?”

“Kas sa oled ikka Ge antiloop?”

Viki tõmbus veel rohkem kössi ja sosistas: “olen Viimane,” mõtles pikalt, sirutas siis kaela ja vastas: “Aga kes ma olema peaks?”

“Mis viimane?” Mari kortsutas kulmu ning vaatas antiloobi nägu. See muutus üha süngemaks. Lõpuks ütles ta: “Sa saad seda varsti teada, Mari. Anna mulle andeks, ma tegin, mis suutsin, et seda ära hoida,” ja puhkes nutma.

“Mis sa räägid, Viki! Mida ära hoida?” imestas Mari antiloopi kallistades.

“Sa saad seda teada! Hoia Kai ligidale! Mine! Jookse! Mine Maale ära kohe kui saad!” vastas Viki katkeval häälel.

“Millest sa räägid, mis hull jutt see on?” küsis Mari ehmunult, silitades Viki kaela.

Koridorist kostsid lähenevad sammud. Viki tõmbas kaela Mari embusest ära ja astus sensoriruumi lävele ning vaatas Marile otsa. Mari polnud sellist pilku veel kunagi näinud, mis siis, et ta oli pikki aastaid Vikiga rõõme ja muresid jaganud, paar korda oli ta Vikit koguni kiskjate käest päästnud ja ta haavu ravinud. Ent kordagi ei olnud Mari näinud Viki pilgus sellist lootusetust, nagu nüüd. Viki pilk oli nagu surmaminejal.

“Oota nüüd, mis sul ometi on?” küsis Mari hirmunult.

“Seda, et… Monstrum ei tooda suure reaktori kütust!” sosistas antiloop ja sulges enda järel sensoriruumi ukse.

“Mari! Miks nii ehmunud nägu? Mis sulle muret teeb?” imestas Mai, kui oli uksest sisse astunud.

“Ah… Ei midagi, mõtlesin siin pulmast ja liigsetest kilodest,” vastas Mari kätega puusi väristades ja süütut nägu tehes.

“No kulla tüdruk, sina oled küll siin viimane, kes oma kilode pärast muretsema peaks!” naeris Mai istmele ronides ja aparaate sisse lülitades.

“Need kilod tulid kohe meelde, kui ma selle monstrumi väljageneraatori mõjusfääri tagasi tulin.”

Valligi naases Monstrumi juhiruumi, Mai vaatas neid, lülitas mikrofoni sisse ja teatas: “Meil siin on kõik kohtadel, pea poole pealt oleme siis valmis. Viki, sa võid tõusta ja liikuda.”

“Ma olen väsinud, kas teil siin puhkeruumi on?” küsis Mari.

“Mine jah, maga veidi, see on seal koridoris, teine uks vasakut kätt,” juhatas Mai. Mari leidis puhketoa ja heitis lavatsile, Valli seadis end kõhuli lavatsi ette.

Mari vaatas sõrmust ja kahte teemanti ja püüdis meeleheitlikult unistada suvisest Maast, Tõnu vanaisa talust, jaanitulest ja jõest. Püüdis meenutada Tõnu häält. Ent see ei tahtnud kuidagi kõrvades helisema hakata, tahes-tahtmata tõusis silme ette hoopis Viki nukker, maha suunatud pilk ja kõrvu antiloobi monotoonne sõnade vulin. Mis tal ometi viga on hakanud?! Viki oli kogu aeg nii tore ja leebe olnud, ta oli Mari parim sõber ja esimene lemmikloom ajast, kui Mari alles Pluutole elama asus. Aga vahepeal olid ilmunud Valli, Liisu ja Kai, Monstrumi ehituse ja katsetuste ajal oli Viki kaugeks ja võõraks jäänud. Mida ta nii kohutavalt kartma on hakanud? Ja mida see “viimane“ tähendas?

Monstrum ei tooda suure reaktori kütust? Mida ta siis toodab? Milliseid kütuseid Mari veel teadis peale suure reaktori kütuse? Mikroreaktori kütus oli olemas, samuti kassettreaktori kütus. Siis veel plutoonium, millest tehti tuumalõhkepäid. Aga kus mikro- ja kassettreaktoreid tarvitatakse? Ainult relvades, vaid üksikud vanemad robotid ja seadmed tarvitasid kassettreaktoreid, igal pool mujal keskmistes seadmetes olid kasutuses termotuumareaktorid, mis tarbisid rasket vesinikku, mida leidus hulganisti Päikesesüsteemis ja mida sai hõlpsasti kätte. Pealegi kippusid kassettreaktorid poolestumise tõttu kiiresti riknema…

Milleks Monstrum üldse ehitati? See oli ju absurdne kolakas, hiiglaslik energiaraiskaja. Uraani võinuks ju niisama eraldada ja Pluutole viia, selle töötlemisega teisteks tuumakütuseliikideks eraldus ju palju soojust, mida võinuks Pluuto baasidele vajaminevaks energiaks ära kasutada. Kui suur on Monstrumi reaktorite koguvõimsus? Mari oli kunagi kuulnud väidet, et Monstrum on võimeline jooksma ligi 500 km/h. Ja seda nende meeletult ebaefektiivsete, edasi-tagasi pendeldavate hoobade ja servomootoritega… Kui palju jalgade väljageneraatorid energiat pidid veel raiskama, et sõrad koos püsiksid? Need ju pidid vaheldumisi paigal seisma ja liikuma ligi heli kiirusega! Siis pidi Monstrumi reaktor olema ikka väga võimas, vähemalt hävitaja, kui mitte ristleja mõõtu. Oli Monstrumi tootmisvõimsus siis sedavõrd kolossaalne, et nii palju energiat jäi üle? Ei saanud olla, Monstrum ei suudaks kuidagi sellisel hulgal uraaniliiva koristada, kui oleks seda kulunud sellise võimsusjäägiga uraani tootmiseks. Või katsetasid hiidkärbid mingit uut tehnoloogiat, uut tüüpi kütust uuele reaktoritüübile? Naeruväärne! Miks nad peaks leiutama reaktori, mille kütuse tootmine nii ebaökonoomne on!

Monstrum oli suures osas salastatud. Äkki ikkagi uus tehnoloogia? Ei, sellest oleks midagi ikka kuulda olnud. Vähemasti Ra oleks sellest midagi teadnud, Ra hoidis end alati uute leiutistega kursis. Tundus siiski, et Monstrumi reaktorites eraldatakse esmalt tuumakütus, mis kohe põletatakse kassettreaktori kütuseks. Milleks seda nii kiiresti ja nii palju vaja läheb, miks ei piirdutud siin enam lihtsa tuumakütuse tootmise ja Pluutole viimisega? Milleks raisatakse siin energiat mingi absurdse hiigelantiloobi liigutamiseks selle asemel, et selle tuumakütusega Pluuto kasvuhooneid ja koobaslinnu kütta? Mida kärbid plaanivad? Mida Viki kardab? Ja Kai oli nii tõsine… Midagi oli siin valesti, mõtles Mari hirmunult ja silitas Valli selga.

Vastremonditud Monstrum kappas lendava Orkaani järel üle laialdase rohtla.

“Punane häire!” kõlas translatsioonis Lani ärev hääl. Maandumisšahtide luugid paiskusid valla ja seni veel emalaeva sisemuses redutanud lahingulennukid saadeti välja.

“Nüüd on lugu tõsine, nad on oma emalaeva atmosfääri toonud. Ilmselt plaanivad meeleheitlikult, elu ja surma peale rünnata. Tundub, et keegi meist on Gele andmeid ette söötnud. Keegi, kes teab palju. Keegi, kes teab väga palju!” rääkis Lan.

“Kas ma pean välja lendama?” küsis Mai.

“Mine jah, liitu kuuenda šahtiga, seal on kõvasti kutte kaotatud,” käskis Lan. Mai hüppas operaatoritoolilt maha ja ruttas kaelalifti poole. Peatselt vihises ta XiIII läbi Argeeli hõreda atmosfääri.

“XiIII 1a2 õhus,” raporteeris Mai lennuprille ette pannes, “ootan üleminekukoodi!”

“Kood saadetud!”

“Kood vastu võetud!” raporteeris Mai ja suundus kuuenda šahti eskadrilli juurde.

“Suund 121, grupp UA12, BD ründelennukite eskaader, katke neid ja rünnake emalaeva peakaliibri kahureid!” käsutas Lan radariekraanide kohale kummardudes. Veel oli tal toimuvast ülevaade.

“Oi pagan…” lausus Mai kohkunult juhiseid pigistades. Lennuki nina ees paisus viirastusena vaenlase emalaev, tüürmootorid Argeeli gravitatsiooni trotsimas. Lähenes terve pilv lahinglennukeid… Hetkega oli eskadrilli rivistus segi löödud, puhkes meeleheitlik õhulahing. Ründelennukid pääsesid läbi ja tulistasid rakette, üks kahuritorn pudenes plahvatuste saatel Ge emalaeva vöörist, raadioeetris kostis ründelennukite pilootide rõõmuhõiskeid.

“Eskaader1, katke Monstrumit, 4 ja 6, teile jäävad raketid, 5 ja 7, ärge pommitajaid läbi laske,” juhatas Lan.

“Palun luba maanduda,” kostis Kai ärev hääl. Hirv oli Nemesisega Orkaanilt maha jäänud enne, kui lahing algas.

“Oleme rünnaku all ega saa lastiruumi luuke avada, pea vastu!” vastas Lan.

“Vaenlane tasapinnas, kraad 163, Chen, kata Vikit, Ma toon nad sinu ette,” kostis Mai hääl. Chen sättis end Monstrumi kukla taha ja tulistas vaenlase lennukit, see kukkus keereldes alla, teise tulistas Viki niimoodi sodiks, et Monstrumi pea läbis rusu- ja tulepilve. Kolmas jälitas maa poole pikeerivat Maid.

“Nii, minu kord…” teatas Kai sobival kursil lendavat vaenlase lennukit nähes. Nemesis tulistas ja Kai kiljatas, kui tuli ja rusud vastu Nemesise keret põrkasid.

Aga Monstrum suutis praegu liikuda alla 500 kilomeetri tunnis ja kuigi ka Ge emalaeval puudus igasugune aerodünaamika ja ta ei olnud üldse atmosfääris opereerimiseks mõeldud, lähenes see hirmuäratava kiirusega.

“Kaitske Monstrumit! Me ei saa teda üksi jätta!” käsutas Lan, “ma lähen kohe pöörangule, lasen selle peletise neil alla!”

Orkaani parem tiib mattus hetkeks pooleldi tulle, maa poole sadas terve pilv mitmekümnemeetriseid rususid.

“Kurat!” kriiskas Lan, “ma ütlesin, et ärge rakette läbi laske, nad tulistavad meid ju alla! 10. 11. ja 12. eskaader, lähete üle A grupi varustamise alla, kaotasin just teie šahtide sissepääsud!”

Ge emalaev lähenes, Viki tegi Monstrumiga haake, vältides niimoodi vaenlase peakaliibri tuld. Üks plasmalaeng tabas siiski masinantiloobi turja…

Mari ärkas meetri kõrgusel õhus, hetk hiljem kukkus ta valusalt puhkeruumi voodi kõrvale põrandale. Raputus oli ka Valli pikali lajatanud. Hobune vedas enese jalule, silmad valust kissis. Õnneks ei olnud temaga midagi tõsist juhtunud, ta kõndis ega paistnud lonkavat. Mari tormas puldiruumi, nägi ekraanidel lahingut ja hüüdis mikrofoni: “Mis siin toimub?”

“Mari! Kao siit kohe minema, ma ei tea, kaua ma vastu pean! Siin on ohtlik!” kostis krapis Viki hääl. Monstrum jooksis vahetult Ge emalaeva ees ja tegi haake, ümberringi kees metsik õhulahing. Mari vaatas korra kiiruse- ja asendinäite ja jooksis kaelalifti, Valli kappas kohmakate paarishüpetega järele. Lift õõtsus ja rappus, osalt tabamustest, osalt Monstrumi jooksmisest ja põiklemisest, aga seisma lift ei jäänud. Tüdruk ja paks hobune jooksid täiel võimsusel undavate õlamasinate vahelt läbi, läbisid õhulüüsid ja jõudsid maandumisšahti, kus seisis Pingviin. Järjekordne raputus sundis Mari käsi maha panema, Valli kukkus külili. Varsti jõudis hobu ikkagi oma kohale Pingviini istmete taha, Mari sulges uksed ja käivitas reaktori.

“Viki, kanna mulle radar üle, ma ei näe siin mitte midagi,” ütles Mari.

“Jah, kohe saadame su ära,” vastas Viki.

Luugid avanesid, Mari tõmbas kontrollerid põhja. Pingviin paiskus Monstrumi õla tagant välja ja võttis kursi Orkaanile, mis kaugel sinises hämus kurvi võttis, tiib poolviltu maa poole.

“Mine emalaeva lähedale pardakahurite kaitse alla,” soovitas Chen. “Kai, kata Pingviini, eskadrill 1A, Nemesise kaitsesse!”

“Olen positsioonil,” vastas Mai kedagi tulistades, ent mitte tabades.

“Kraad 322, Mai näed, vasakul!”

“Jah… Kohe… Sain vist pihta,” vastas Mai rünnates.

“Vähemalt ta loobus,” ütles Kai.

“Meie vastu tuntakse elavat huvi… Chen, pea kohal! Tõmba kõrvale!” hüüdis Mai, ent liiga hilja. Midagi põlevat kukkus ülevalt ja viis ära Cheni Xi ühe tiiva koos mootorite ja relvadega. Chen toibus kokkupõrkest, nägi eespool keerlevat maailma ja Nemesise mootorikatteid, vandus vaid: “Kurat! Raisk!”

Kokkupõrge tähelaevaga viis teisegi tiiva ja Cheni teadvuse, õnneks ärritas tulekahju ving hiidkärbi nina nii palju, et Chen suutis end katapuldi kangi tõmbamiseks kokku võtta enne, kui ta põlev Xi viiemeetrisesse rohtu sadas ja plahvatas.

“Kuhu Kai jäi? Mis toimub üldse?” küsis Mari madalamale laskudes.

“Tulekahju teises mootoris!” hädaldas Kai.

“Heida mootor šahtist välja!” käskis Lan.

“Ei saa, avariisüsteemid on kinni kiilunud!”

“Keera vesinik kinni!” soovitas Mai.

“Ammu keeratud!” vastas Kai. Ehkki kokkupõrge polnud hirve selili keeratud seljatoega pilooditoolist maha heitnud, nägi Kai kurja vaeva, et ühel ajal hoida tähelaeva õhus ja lülitada avariisüsteeme.

“Kuhu te kadusite, mul on kaks tükki sabas!” hädaldas Mari Pingviini üle katuse keerates ja madalale heina sisse tallatud raja kohale laskudes. “Mai, lase nad alla!”

“Ei suuda, olen ise rünnaku all!”

“Ma siis ise…” ütles Mari surmasõlmele minnes. Mari tulistas, ent mööda, sest ühel ajal radarit jälgida ja läbi akna õue vaadata oli väga ebamugav. Mari kirus end maapõhja, et ta need neetud lennuprillid Nemesise kambüüsi oli unustanud. Nendega oleks ta kõike näinud, saanud põigelda vaenlase tule eest ja vaenlast sihtida ja rünnata. Eespool paistis grupp Xisid kamba vaenlastega võitlemas, Mari otsustas raja kohal sinnapoole kihutada, lootes, et Xid häirivad tagaajajaid. Orkaan võttis endiselt kurvi ja kaldus hoopis teise suunda, Monstrum tegi haake, vaadates üle õla ning tulistas meeleheitlikult Ge emalaeva. Järsku Pingviin rappus ja kaotas juhitavuse, Mari vaatas hetke virvendavaid ekraane, siis langes masin libamisi mätastele ning hakkas metsikult rappuma. Mari lehvis turvarihmades nagu kalts, Valli surus kõik oma jalad täiest jõust salongi lakke, lootes nõnda oma võdisevat keret paigal hoida. Esialgu see tal õnnestuski, aga kui Pingviin külje ette keeras ja rulluma hakkas, jäi tal jõust puudu. Millal ja kuidas ligi mitusada kilomeetrit tunnis mätastele laskunud Pingviin seisma jäi, ei tundnud neist kumbki. Õnneks ei pudenenud lennukauto teemandiitkere laiali…

Lapton lendas suitseva rusuvälja kohal.

“Kes selle lõpuks alla lasi?” küsis Ra, “Kas Viki sai hakkama?”

“Ei tea, palju Viki kaasa aitas, paistab rohkem et loodus lasi ta alla,” kostis kapten Lani hääl.

“Mis moodi loodus?” imestas Ra.

“Nii suur masin on planeedi atmosfääris nagu äikesepilv, korjab muudkui staatilist elektrit…”

“Aa nojah, ma olen ka märganud neid sähvakaid Orkaani ja maapinna vahel, eriti just maandudes ja madalal lennates,” nõustus Ra.

“Meil tekitas see algul probleeme kah, lõi arvutisüsteeme läbi. Aga nüüd on kõik sektsioonid omavahel korralikult varjestatud ja maandatud. Neil aga – ma ise nägin seda suuremat välku, mille peale neil pooled tüürmootorid kustusid ja relvad vait jäid. Kohe olid nad servapidi maas kah. Viki ees käpad maha, ta käitus kainelt ja otsustavalt, pidas kohe kinni ja heitis maha. Tänu sellele jäi Monstrum terveks, lõõmpilv ja lööklaine käisid küll temast üle, aga esialgu paistab, et masin kahjustada ei saanud. Kas hakkad midagi leidma kah?” küsis Lan.

“Jah, näen Pingviini signaali, ehk on keegi elus,” vastas Ra juhtides. “Niisiis võib öelda, et meil oli taas lahinguõnne?”

“Ei tea, ei oska öelda. Neil oli küll ülekaal, aga nagu ikka - atmosfäärivõimekus allpool igasugust arvestust, rumal oli neist sellise avakosmose emalaevaga atmosfääri tulla. Küllap lootsid Argeeli nõrgale gravitatsioonile… Neil pole isegi mitmeastmelisi plasmalaenguid tulistavaid annihillaatoreid, nende plasmalaengutest on mõne kilomeetri taha läbi õhu tulistades vaid soe puss alles, see ei tee sõjatehnikale mitte kui midagi! Eks nad lootsid rakettidele ja atmosfääri lööklainetele, ega neil minu allalaskmisest palju puudu ei jäänud. Siis oleks meiega lõpp olnud. Samas mine sa tea, kas see välk nüüd meid otseselt päästis, kahe minuti jooksul jõudnuks ma välja keerata ja oleks ta mul kirbul olnud, ma oleks ta rupskiteks lasknud, Orkaani peakaliibri tule alla ei soovita ma kellelgi sattuda, eriti atmosfääris.”

“Lan liialdab,” sosistas Mag.

“Ei liialda. Orkaani keskmise astme relvastus on küll nõrk, kuna tal pole torne. Aga peakaliibri kahurid on tal jäigalt kere küljes kinni nagu lahingulennukitel. Need on 400 meetrit pikad ja laenguastmete arv on salastatud,” seletas Ra.

“Miks nad siis nii suured on?” imestas Mag.

“Ilmselt seepärast, et laengutel on eelastmeid väga palju. Eelastmed lõhkavad õhku kanali, mida mööda järgmised takistuseta lendavad. No nagu kõigil annihillaatoritel, millega saab atmosfääris tulistada. Ma kuulsin tehasekuttidelt, et seda relvatüüpi katsetati Veenusel ja tulistati ülevalt orbiidilt läbi Veenuse atmosfääri pinnal olevaid kaljusid,” avaldas Ra emalaeva sõjasaladusi.

“Läbi Veenuse atmosfääri!“ ahhetas Mag. “Milleks on vaja meil läbi planeedi atmosfääri tulistada maapinda? Punkrite hävitamiseks? Linnade hävitamiseks? Milleks meil seda veel tarvis peaks minema?“

Ra ei vastanud, tõmbas mõtlikult püstmootorite nuppe ja kallutas maanduvat Laptonit.

Pinnas võpatas Laptoni rataste all, kraana lasi alla lastiruumi põhjarambi, millel ootasid mootorplatvorm, kaks robotit ja kaks hiidkärpi. Ra lõhkus laserlõikuriga Pingviini ukselukud ja kiskus uksed valla.

JÄTKUB

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Kes usub kummitustesse! (Jack London)

Alljärgnev jutuke on noore Jack Londoni katse kirjutada tondijuttu. Arvestades, et loo ilmumise ajal 1895. aastal oli ta avaldanud vähem jutte kui ühel käel on sõrmi, ei saa tulevasele klassikule ka midagi ette heita.

„Märkimisväärselt hea – sinu kohta, kuid ma tean üht, mis ...“

„Ei, ei, Damon. Ma tean, et sul on alati üks parem lugu võtta, aga ma ütlen seda täie tõsidusega, ja kui sa kahtled selle tõepärasuses, siis usu vähemalt minu siirust seda öeldes.“

„George! Kas sa tahad mulle öelda, et sa tõepoolest usud kummitustesse? Miks, see idee on absurdne ja sedaviisi ühendada usku sinuga on ... on ...,“ ja Van Busteril, kes tuntud ka kui Damon, said sõnad hetkeks otsa, enne kui ta pahvatas lõpuks: „Jabur!“

„Aga ma usun neisse ja oma usus ma pole üksi, minu poolel on kõigi ajastute helgemad pead alates Kaldea nekromantidest kuni kalgi teadusliku „tänapäevani“. Tõmba hinge ja mõtle järele, oo Damon ja sina ka, Pythias, sest ma näen skeptilist muiet su silmades. Pidage meeles, et igal ajal, igal maal ja iga rahva seas on alati olnud ja on ka edaspidi neid, kes usuvad hinge naasmisse pärast surma. Kas te saate selle teile selgelt silma torkavad tohutu tõendite hulga juures öelda, et see kõik on haiglase aju ja ebanormaalsete kujutluste looming?“ Ja kui Damon ja Pythias olid sunnitud tema etteheidetega nõustuma, lõpetas ta jutu vagas lootuses, et ühel päeval on nood sunnitud oma meelt muutma mõne väga ebameeldiva tõendi ilmsikstuleku tõttu.

„Jäta juba, Pythias! Mis on teil öelda endi mõlema kaitseks? Näita oma lihtsameelsele sõbrale vettpidavat alust. Too välja oma võimas loogika ja sofistika niisamuti halvimateks puhkudeks. Näita talle, et see psüühiline jõud on vaid inimese haiglane ettekujutus, tõesta talle, et maaga seotud vaimud, astraalsed eluvormid ja kehatud olemused on vaid kimäärid!“

„Oh, Damon,“ venitas too laisalt. „Ma ei taha raisata oma hämmastavaid teadmisi ja töömahukaid uurimusi nii tühistele asjadele. Kui ma oleks välja kutsutud väitlema riigi, maksude või rahanduslikel teemadel, siis ma ehk nõustuks; ent see kõik näib mulle lapse lalinana. Ei saa olla maiseid vaime! Kõik, mis ma saan öelda kallile Georgile, et ta on persevest ja kuni ta ei suuda mulle tutvustada mõnda astraalolendit, ma sel teemal sõna ei võta.“

Suutmata teisel moel oma sarkasmi väljendada, kostis George: „Mulle tundub nagu vanas vemmalvärsis:

„“Mine Derbysse ja vaata oma silmaga.“

Sest ma olen näinud palju ja minu arvates autentseid tõendeid selle jõu olemasolu ja tegevuse kohta. Ma tean, et kõik vaidlused on kasutud, kui ma vastandan end kahele ülemale mõistusele; ometi on nad siiani vajunud intellektuaalsesse stagnatsiooni, sest nad ei tea ja ei tea, et nad ei tea.

Me kõik vaatame maailma läbi värviliste prillide; aga nende prillid on nii väga-väga roosad, et tundub peaaegu …”

"Ja sa pead tunnistama, et sinu omad on üsna tahmunud," katkestas teda Damon. „Aga, George, me ei hakka sellisel teemal tülli minema. Teate seda seisukohta, mille ma alati võtan tundmatusega kohtudes. Ma ei kinnita ega eita ja võin vaid öelda, et usutavus, kui mitte võimalikkus, on teie veendumustega seotud. Õigustuseks sinu, enda ja maailma vastu võin öelda vaid seda, et ma ei tea, aga ma tahaks teada. Ja ma nõustun Pythiasega, paludes teil viia meid isiklikult nende kehatute hingedega kokku.“

"Seal on vana Birchalli mõis," kostis Pythias; „Võib-olla saame sealt pihta hakata. Öeldakse, et seal kummitab."

„See koht!” hüüdis Damon. „Kas te arvate, et vaim, kes kõnnib südaöisel õudustunnil süngetes koridorides jne, alandaks end kahe meiesuguse õnnetu uskmatu sureliku arendamiseks end nähtavaks tehes? Siin on suurepärane võimalus – kell on alles kümme ja me võime olla kohal kell üksteist. Pythias ja mina relvastame end paarikümne küünla, poole tosina untsi Durhami ja "Trilbyga", mida valjusti ette lugeda – see on ju viimane, mis mõjutab ja valmistab ette meie kujutlusvõimet. Mida sa, Pythias, linnukesele kostad?“

"Olen alati nõusse räägitav," vastas ta. "Mul on aega oma õppetöödest vabaks võtta. Mul on vabandused otsakorral, kas tead. Kuid ma kavatsen seda muuta, tõmmates maha "Trilby" ja lisades male. Samuti, et toome hunniku tonge, mida paugutada, kui kummitus ilmub. See võib olla Hiina kurat, tead. Ja loomulikult tuled sa meiega kaasa, George? Ei? Siis otsi parem endale kaaslane ja valva väljas juhuks, kui juhtub õnnetus, ja vaata, et me ära ei jookseks.“

"Seda on lihtne korraldada," vastas George. "Ma saan Fredi kätte. Ta läheb sel ajal välja kasse jahtima.

"Kasse jahtima!" hüüatasid Damon ja Pythias.

"Jah, kasse jahtima. Ta uurib Gray anatoomiaõpikut ja tal on puudus näitlike materjalide osas. Mispärast ta toimetas kõrvale isegi oma õe suure malta kassi ja ta oli ise nii uhke seda öeldes, et tal oli kihk toda talle näidata, öeldes, et see on jänese luustik.

"Jõhker!"

"Kass?"

"Ei, Fred. Kuidas vaene Dora võis oma kadunud nunnu pärast leinata.“

"Talle tuleks peksa anda."

"Ei, teda peaks lahatult ja prepareeritult esitlema oma leinavatele sugulastele kui puuduvat lüli inimese arengus. Nad ei tunneks teda rohkem ära kui Dora oma kassikest.“

"Kui kassidel oleks hing, kardaksin tema asemel öösel välja minna. Kas neil on hing, George?"

„Ma ei tea; aga ärgem raisakem rohkem aega, kui me kavatseme selle projekti teoks teha. Peame kõik jõudma kella üheteistkümneks maja ette.“

Nad nõustusid. Arve makstud lahkusid nad restoranist – George jahtima Fredi ning Damon ja Pythias investeerima oma vaba raha küünaldesse, tongidesse ja Durhami.

Üheteistkümneks olid neli sõpra Birchalli häärberi ette kogunenud. Nad kõik olid kõrgendatud meeleolus ja enne kui nad lahku läksid, pöördus George nende poole järgmiselt:

„Oo agnostik Damon ja skeptik Pythias, pange mu viimaseid sõnu hästi tähele. Te söandate minna seiklema paika, kus lihtrahva arvates kummitab. Seda tuleb küll veel tõestada; kuid pidage meeles, et jõududele, millega peate vastu astuma, ei saa hakata vastu kui maistele jõududele, mille kohta teil on teadmised. See on salapärane, märkamatu ja võimas; see on nähtamatu, kuid sageli end ilmutav ja ta võib avalduda lugematul hulgal viisidel. Lukustatud uste avanemine, tulede kustumine, telliste loopimine ja kummalised helid, hüüded, needused ja oiged on vaid selle fenomeni madalamad ilmingud. Niisamuti, nagu inimestel on selles elus kalduvus nii heale kui kurjale, nii on meil ka tulevases elus vaimud nii head kui kurjad. Häda teile, kui olete kurjade vaimudega kokku puutunud. Teid võidakse füüsiliselt õhku tõsta ja lüüa põrandale või vastu seinu nagu jalgpalli; võite näha kohutavaid nägemusi mis väljaspool sureliku arusaamist; ja teie peale võidakse saata nii suur õudus, et teie mõistus võib kaotada tasakaalu ja jätta teid maha vaimunõtrade või vägivaldsete hulludena. Ja neil kurjadel vaimudel on võim jätta teid ilma ühest, kahest või kõigist meeltest, kui nad seda soovivad. Nad võivad lõhkuda teie kõrvatrummid; kõrvetada teie silmad; hävitada teie hääle; kahjustada teie maitse- ja lõhnataju ning halvata kehas ühe või kasvõi kõik närvid. Ja nagu Kristuse päevil, võivad nad seestuda teie kehasse ja teid hakkavad piinama kurjad vaimud, ja siis – varjupaik ja polsterdatud kambrid saavad teie vaateväljaks. Mul ei ole teile anda nõu selle salapärase teemaga tegelemisel, sest ma olen võhik, aga minu lahkumissõnad on: „säilitage rahu; edu teile oma ettevõtmises ja vaadake ette!"“

Seejärel läksid nad lahku – Damon ja Pythias otsima kummitusi ning George ja Fred kasse.

Esimene paar sammus välisukse juurde; kuid leides, et see oli lukus ja et vaimud ei reageerinud, kuigi nad olid eeskujulikult kasutanud suurepärast vanamoodsat koputajat, võtsid nad ette nad pika sammaskäigu aknad. Ka need olid lukus. Pärast üsna suurt pongestamist takseerisid nad sammaskäiku hoolikalt ning leidsid avatud akna teisel korrusel. Niipea kui nad sisse pääsesid, süütasid nad paar küünalt ja asusid uurima.

Kõik oli vanamoodne, tolmune ja kopitanud; nad olid seda oodanud. Alustades kolmandalt korruselt uurisid nad kõike põhjalikult – avasid kappe, tõmbasid kõrvale kõdunevad vaibad, otsisid salauksi ja koputasid isegi seinad läbi. Need tegevused on aga tingitud asjaolust, et mõlemad olid hiljuti lugenud Émile Gaboriau’d*. Monsieur Lecoqi jäljendades otsustasid nad isegi keldrisse laskuda, kuid see osutus nii keeruliseks ettevõtmiseks, et nad loobusid sellest.

Naastes teisele korrusele paari tabureti ja leitud kastiga, asusid nad end kõige puhtamas ruumis mugavalt sisse seadma. Kuigi pool tosinat küünalt valgustasid tuba, tundus see siiski kõle ja sünge ning summutas nende üleva meeleolu, ehk nagu Damon välja ütles, "ainult sobiv plats heaks malemänguks".

Pooleteise tunni pärast lõpetasid nad oma esimese mängu ja see oli olnud suurepärane mäng. Pythias avas uuri ja märkis: "Pool kaksteist ja ei mingit kummitust."

"Põhjus on selles, et ruum on nii suitsuhämune, et vaesed kummitused ei suuda kuju võtta," vastas Damon. "Lükka aken lahti ja lase osa sellest välja."

Toiming lõpule viidud, panid nad laua teise mängu jaoks valmis. Täpselt siis, kui Damon sirutas oma käe valge kuninga ees seisva etturi edasi nihutamiseks, peatus ta järsku jahmunud näoilmega, nagu ka Pythias. Vaikselt ja küsiva pilguga vaatasid nad teineteisele otsa ning nende vastastikune, kuid siiski arusaamatu jahmatus oli ilmne.

Taas proovis Damon etturit edasi viia, ja taas peatus ta ning jälle vaatasid nad jahmunult üksteisele näkku. Vaikus tundus nii käegakatsutav, et pressis neile vastu nagu tinane raskus. Nende närvide pinge oli kohutav ja kumbki püüdis seda murda, kuid asjata. Siis mõtlesid nad hoiatusele, mille George neile oli andnud. Kas see oli võimalik? Kas see võib olla tõsi? Kas see iseteadlik, psüühiline jõud, millesse kumbki ei uskunud, oli neid kõnevõimest ilma jätnud? Nagu õudusunenäos, tahtsid nad nutta, et murda see kohutav, halvav mõju. Pythias oli surmkahvatu, samal ajal kui Damoni otsaesisele tekkis suurte tilkadena higi, mis nirises mööda tema ninajuurt ja langes joana tema puhtale, valgele lipsule ja läikivale särgirinnale.

See tundus igavikuna, kuid mitte rohkem kui vaid paar minutit istusid nad üksteist kramplikult piieldes. Lõpuks hoiatas vaist neid, et saabub murdepunkt. Nad teadsid, et pinge ei saa enam kauem kesta.

Äkitselt kaikus vaikses ööõhus imelik kime heli ning läbi avatud akna tungis sisse kassi kisa; siis kostis hekitagune rüselus, vastu laudu põrkuvate kivide hääl ja kassi triumfeeriv näu vahetus valu- ja hirmuäginaga, mis muutus kiiresti lämbuvaks korinaks, ja nad kuulsid Fredi entusiastlikku häält. "Number üks!"

Nagu ookeanisügavustest tõusev sukelduja tunneb imelist naudingut, kui ta pahvatab kopsudest välja ära hingatud õhu ja hingab uuesti sisse värsket eluessentsi, nii tundsid seda ka nemad – aga vaid hetkeks. Loits ei katkenud. Siis naasis nende jahmatus tuhandekordselt. Mõlemad tundsid hüsteerilist soovi naerda, nii et olukord tundus naeruväärsena. Kuid salapärane jõud jäi isegi mittetunnistatuna peale ja nende näod moondusid nõdrameelselt jaburaiks. See kohutas neid nii palju, et nad korjasid kiiresti oma tahte jäänused kokku ja nende näoilme taastus hämmeldunuks.

Äkitselt tuli neile idee. Nad olid ju suutelised liigutama. Nende huulte liikumine oli seda näidanud. Nad tõusid pooleldi püsti, nagu tahaksid põgeneda, kuid argpükslikkus tegi neile häbi, ja nad asusid tagasi oma kohtadele. Pythias puudutas tongipakiga küünlaleeki ja viskas need keset tuba.

Tongid pritsisid tuld ja susisesid, plõksusid ja paugutasid, täites ruumi tiheda suitsupilvega, mis jäi nende kohale rippu nagu surilina, veidralt rõhutades sellele järgnenud hirmutavat vaikust.

Siis tabas Damonit kummaline tunne. Kogu hirm üleloomuliku ees näis temast lahkuvat, asendudes metsiku, ägeda kõikehõlmava sooviga alustada mängu. Mingil ebamäärasel viisil mõistis ta, et on läbimas reinkarnatsiooni. Ta tundis, et muutub kiiresti kellekski teiseks või muutub see keegi teine kiiresti temaks. Tema enda isiksus haihtus ja nagu unenäos, leidis ta, et teine ja võimsam isiksus oli kehastunud või üle võtnud – alla neelanud tema enda oma. Iseendale näis ta olevat vanaks ja nõrgaks jäänud, nagu aastate raskuse all paindes; ometi tundis ta, et see koorem on kummaliselt kerge, nagu oleks teda toetanud põletav entusiastlik erutus, mis tema sees kees, mullitas ja elevust tekitas. Ta tundis, nagu oleks tema saatus tema ees avali raamatuna; justkui oleks tema elu, hing ja kõik sõltumas sellest mängust, mida ta mängima pidi.

Siis tärkas tema sees lepitamatu vihkamine ja jube kättemaksuhimu. Tuhat ülekohut näis tema ette kerkivat elava säraga; näis, et tuhat kuradit õhutasid teda oma soovi ellu viima. Kuidas ta vihkas seda asja – seda meest, kes oli kehastunud Saatan, kes istus ta vastas malelaua taga. Ta heitis talle trotsliku pilgu ja tema vihkamine tõusis laugleva kotka kiirusega, kui ta vaatas reeturlikku naeratavat nägu ja pooleldi looritatud, petturlikke silmi. See ei olnud Pythias; ta oli läinud – miks ja kuhu, ta isegi ei imestanud.

Nagu need kummalised asjad juhtusid Damoniga, juhtusid need ka Pythiasega. Ta põlgas oma vastast. Ta tundis, et ta teab kõiki maailma salakavalaid ja nurjatud trikke. See teine oli tema võimuses; ta teadis seda ja oli rõõmus, kui ta ärritava elevusega tollele näkku naeratas. Juubeldus toda troonilt tõugata ja põrmu heita tõusis ülimalt tähtsaks. Ka tema soovis mänguga alustada.

Mäng algas. Damon avas partii julgelt gambiidiga. Pythias vastas, kuid mängis kaitsepositsioonilt. Damoni rünnak oli hiilgav ja kiire; kuid ta põrkus nii julgetele ja uudsetele kombinatsioonidele, et kahekümne seitsmendaks käiguks rünnak hääbus ja Pythias oli endiselt säilitanud kahitud enametturi.

Uuesti pingutades pani Damon kõige kindlama ja lakkamatu rünnakulainega Pythiase seisu, et ta pidi kas kaotama oma lipu või saama nelja käiguga mati. Kuid jahmatavate julgete käikudega pääses Pythias vaid kahe etturi ja ratsu kaotusega.

Edust elevil Damon ründas pööraselt, kuid põrkus vastase veel ettevaatlikumale mängule, kes lõi teisel tiival ähvarduse ning peene manöövriga taastas võrdsuse. Ja nii see partii, üks suurimaid, mida maailm kunagi näinud oli, jätkus. See oli võimas duell, milles osalejad unustasid, et maailm endiselt pöörleb, ja kui esimene koiduhall aknale ilmus, leidis see Damoni tõsises hädas.

Ta oli sunnitud mati vältimiseks oma vankrid topeldama – ta nägi seda. Siis annab vastane ta kuningale äratõmbetule ja lööb ta oda. Matt oleks vältimatu. Ent äkki nägi ta pääseteed. Briljantsete käikudega suudaks ta vastase lipu tagasi tõrjuda ja olukorra muuta.

Saatus sekkus. Kassi kriiskav kisa häiris tema keskendumist. Mõeldud käik jäigi mõtteisse kaotsi ning ähvardav matt sundis teda vankreid topeldama, mis tõi kaasa vältimatu kuuekäiguse mati.

Ta aju pööras end pahupidi; kõik eluajal tehtud valesammud karjusid kättemaksu järele; kõik ta vastase pettused, valed, reetmised tõusid tema ajju jahmatava selgusega. Ta needis enda vastas olevat naeratavat kuradit ja tuikus püsti. Mõrv raevutses põleva deemonina läbi tema mõtete ja tabas Pythiast kohutava karjega ning ta haaras mõlema käega vastasel kõrist. Ta paiskas tolle selili malelauale ja mitte põrguliku raevu, vaid imeliselt üleva rõõmuga, kägistas teda, kuni tolle nägu muutus mustaks ja piinlevaks.

Pythiase jaoks oleks see kõik väga halvasti lõppenud, kui trepilt poleks kuulda olnud jalgemüdinat, paar politseinikku poleks tunginud sisse ning koos Fredi ja George'iga nad teineteisest lahti rebinud.

Siis tuli Damon hämmeldunult mõistusele ja aitas oma kaaslast turgutada.

"See oli vana Birchall-Duinsmore'i mõrv, mida oleks peaaegu uuesti sooritatud," ütles seersant, kui nad seisid tänavanurgal ja sellest rääkisid. "Duinsmore, vana Birchalli vennapoeg, oli viimase elu needus. Poisipõlvest saati oli too talle alati probleeme valmistanud. Meheeas murdis ta Birchalli südame kümnel erineval viisil ja lõpuks röövis ta kavalate rahanõuetega temalt kõik, mis tal oli, välja arvatud häärber. Ühel õhtul suutis ta vanamehe panema häärberi malemängule panuseks. See oli viimane, mis seisis tolle ja vaestele mõeldud ühishaudade vahel, ja kui Birchall selle mängu kaotas, läks ta hulluks ja kägistas vennapoja sellesama laua peal, millel oli mängitud otsustav mäng.“

"Head maletajad?"

"Räägitakse, et nad olid parimad, keda maailm on kunagi näinud."

Tõlkinud Rauno Pärnits.

-----

*Émile Gaboriau (1832-76) oli prantsuse kirjanik ja detektiivikirjanduse pioneere.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 01/23 (Agur Tänav)

Intervjuu: Joel Jans: ulmes peab ulmeline element mängima alati kõige tähtsamat rolli (Jüri Kallas, Agur Tänav)

Arvustus: Joel Jans „Ajudraiver“ (Leila Tael-Mikešin)

Arvustus: Tamur Kusnets „Kronošütist“ (Elar Haljas)

Arvustus: Täheraua saagast (Kalver Tamm)

Päeva materjal Wikipedias jaanuar 2023 (Taivo Rist)

Segavereline koomiksimaailm ja toimetajatöö (Laura Loolaid)

Ulmkonnakroonika 01/23

Uudiskirjandus 01/23

Meeldib, ei meeldi, meeldib... 01/23 (Maarja Kruusmets)

Reaktori juttudest: 01/23 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Üks tuilin, palun (Artur Räpp)

Jutt: Nõiddeemon (Tim Hornet)

Jutt: Unenägude pood (Markus Krist)

Järjejutt: Üle ilmapiiri - osa 1 (Osvald Soobel)

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Kes usub kummitustesse! (Jack London)