Peatoimetaja veebruariveerg 2013 (Ove Hillep)

Vastlad möödas, munapühad tulemas... Reaktoril on aeg anda oma lugejatele uus annus ulmest läbikiiritatud energiat. Hoolimata veebruarikuu vaid 28-st päevast, ei jää see number millegi poolest alla oma eelkäijatele - leidub nii asjalikke artikleid kui lugemist väärt jutte ulmeringkondades juba mõnevõrra tuntud kirjutajailt. Ka koomiksilugejaid ei ole unustatud - "Cold drink" pakub nii silmailu kui mõtlemisainet. Eriti meelepärase leiavad selle numbri aga luulesõbrad, kes võivad nautida värsiridu kolmelt eri autorilt.

Artiklite seas lahkab Tõnis Mehis Heinsaare loomingut ja Ralf uurib Stephen Kingi teoseid, ei puudu ka mänguarvustus ning kirsiks tordil on Aguri ülevaade (vähemalt lastevanematele) tuntud teatritükist.

Kiiritavat lugemisrõõmu ja ärge unustage Stalkeri hääletust.

Kaanepildi autoriks Meelis Kroetskin

Väike Mehis Heinsaare loomingu tutvustus (Tõnis Hallaste)

Tartu Linnaraamatukogus oli kord intervjuu Mihkel Mutiga. Küsiti kirjaniku hinnangut teiste suleseppade kohta. Ta arvas, et kaks kirjanikku, kes on üle arvestuse andekad, on Andrus Kivirähk ja Mehis Heinsaar. Nende nimede selline kõrvutamine on omamoodi huvitav, sest kui Kivirähk on praeguse Eesti rahvakirjanik, siis Heinsaart on pigem käsitletud perifeerse kirjanduse kontekstis. Näiteks Janek Kraavi on näinud tema ühes esimeses teoses "Härra Pauli kroonikad" kultusraamatu potentsiaali (aga kultuskirjandus on teatavas mõttes vastand populaarkirjandusele - kultuskirjanik ei saa olla päris meinstriim. Kui ta saab nii kuulsaks ja üldtunnustatuks, pole ta enam kultuskirjanik, vaid lihtsalt populaarne).

Heinsaare perifeersuse küsimus on ulmekirjanduse kontekstis veel omaette teema. Stiili poolest ta ju sisuliselt on ulmekirjanik (sõltub sellest, kui rangelt vaadelda maagilise realismi ja ulme piiri - aga kuna ta on ohtralt kandideerinud Stalkerile, on see otsus minu eest juba tehtud, ka sellest hoolimata, et autor ise end ulmemeheks ei pea), aga mitme ulmekirjandusega sina peal oleva tuttava jaoks on ta üsna tundmatu autor. Nii-öelda pealiini kirjanduses on tema kohal aga omamoodi kangelaslik oreool - teda on mitu korda nimetatud eesti kirjanduse imelapseks. Tema esimene raamat, novellikogu "Vanameeste näppaja", pälvis kohe ka Betti Alveri debüüdiauhinna, samal aastal järgmise teosena ilmunud "Härra Pauli kroonikad" tõi talle Eesti Kultuurkapitali proosapreemia.

Mõne sõnaga tahaks aga vaadelda tema positsiooni nii eesti kirjanduses üldises plaanis kui ka kitsamalt ulmesõprade seas. Selleks võib võrrelda Tuglase novellipreemiat ja Stalkeri auhindu. Tuglase novelliauhind on Eesti prestiiikaim lühiproosa auhind (Toomas Vint on seda isegi pidanud Eesti tähtsaimaks kirjandusauhinnaks just anri nõudlikkuse tõttu ja selle on Heinsaar seni pälvinud kolme novelli eest. Tema noorust ning küllaltki stabiilset taset silmas pidades polekski nagu liig eeldada, et ta võib kunagi tõusta Jaan Krossi ja Mats Traadi kõrval kolmandaks, kes on võitnud neljal korral, rääkimata võimalusest neid kunagi edestada.

Stalkerile on ta kandideerinud mitmel aastal ja novellikategoorias on tema novellid saanud ühel korral ka ühtekokku enim hääli (2008, mil tema novellid said ühtekokku 20 häält, samas kui Taivo Risti novell võitis 14 punktiga). Pigem torkavad aga silma vastupidised näited. Esile võib tõsta, et Eesti kirjanduses furoori tekitanud raamatud ,,Vanameeste näppaja" ja ,,Härra Pauli kroonikad" said kahe raamatu peale kokku hääli sedavõrd, et oleks 2002. aastal jaganud parima algupärase ulmeraamatu kategoorias neljandat-viiendat kohta Matt Barkeri ,,Leegitseva täiskuuga" (esikolmikus olid Hargla ,,Pan Grpwski üheksa juhtumit", Veskimehe ,,Operatsioon ,,Ogaline päike"" ning Tiit Tarlapi ,,Viiking, kes armastas haisid"). Mitmel poolel on Mehis Heinsaare parimaks teoseks peetud novellikogu ,,Rändaja õnn", mille kohta Toomas Vint kirjutas : "Õnnitlen! Minu meelest pole veel keegi eesti keeles nii head proosaraamatut kirjutanud." See-eest Stalkeri auhinnajagamisel pälvis see kolme romaani - Kivirähu ,,Mees, kes teadis ussisõnu", Hargla ,,French ja Koulu Tarbatus" ning Veskimehe ,,Poolel teel" - järel neljanda koha.

Ühelt poolt võib nentida, et ilmselt on tegemist lihtsalt maitsete lahknevusega. Kirjandusspetsialistidele võib lihtsalt meeldida selline luulest eristumatu proosa - postmodernism, milles asjad juhtuvad, sest see on kujundina mõjuv, kui sedagi -, samas kui ulmeaustajatele sümpatiseerivad pigem selge ja loogiliselt seletatav maailm ning karakteripõhised süeepöörded. Ometi häirib mind veidi olukord, et ulmeaustajad, kes on sageli nurisenud ulme kõrvalejäämise pärast kirjandusmaastikul, ei teagi tajuda, et Heinsaare puhul ollakse silmakirjalikul moel samas olukorras. Seda distantsi kahe lahusoleva kirjanduspildi vahel on ju võimalik veidigi leevendada.

Kommentaariks tema stiilile tahaks märkida ühe mõtte, mis tabas mind, kui sattusin kellegagi ühel peol rääkima porgandite kasvatamisest. Ta ütles, et Nõukogude Liidu ajal oli võimalik porgandite ja muu taolise kasvatamisega isegi teenida, aga õhku jäi rippuma küsimus, mille kasvatamisega saaks tänapäeval küll teenida. Tabasin end mõttelt - miks mitte raamatuid...? Silme ette kerkis kujutlus raamatute külvamisest, näiteks kilomeetri jagu, et siis vaadata, kuidas sellest võiks idaneda raamatukogu. Kuid kust hankida selleks seemneid? Ilmselt jälle raamatukogust... Aga kus selle asja algus siis oleks? Kumb oli enne, kas raamat või raamatukogu?

Sinnamaani voolas mõttekäik üsna sujuvalt, sealt edasi tuli mõttejooksule komistuskohti. Mul lahenes see ülemäära loogikasse - sest raamatukogu kohana, kust hankida väikeste kladede idusid, tundus liiga ilmse ja igavana. Kui esialgu arvasin, et selles mõttes oli justkui mingit heinsaarelikku elementi, siis just välistamise kaudu hakkas minu enda jaoks mõneti ilmnema see, mis on tema loomingus iseloomulikku. Hiljem sain teada, et ähmaselt sarnast laadi mõtet oli harrastanud ka Heinsaar oma seni ainsas romaanis ,,Artur Sandmani lugu". Nimelt oli selles tegelane, härra Siin on Seal, kes kasvatas ja müüs raamatuid (taimede otsas kasvavaid tooreid raamatuid ei tasunud näppida, sest neil polnud veel "ei tegu ega sügavust, üks pinnapealne ja toores hämamine ainult").

Tema loomingut on sageli kirjeldatud maagilise realismina. Inimene, kes kasvab välja mulla seest leitud kingadest, maailma kõige kaunimate silmadega poiss ja liblikaparveks muutuv mees - need kõik võiks sama hästi figureerida Garcia Marqueze ,,Sajas aastas üksilduses". Heinsaar on intervjuudes sellise seose tegemisest pigem hoidunud, kuid mulle tundub, et veidi põhjendamata nurga tõttu. Nimelt arvas tema, et maagilise realismi puhul ei saa rääkimata jätta Lõuna-Ameerikast ja ehkki selliste slogan'ite kasutamine võib hästi mõjuda müügiarvudele (,,,,Sada aastat üksildust" eesti moodi!"), ei aitaks see kohaselt kaardistada tema tegelikke mõjutajaid ja kirjanduskonteksti.

Ühelt poolt on selline vastuväide arusaadav - kui Toomas Vindi, Arvo Valtoni, Friedebert Tuglase, välismaistest autoritest Patrick Süsskindi, Daniil Harmsi, Aleksandr Grini ja paljude teiste ammutamisest sünnib midagi üsna lõunaameerikalikku, siis lõppresultaadi nimetamine puhtalt selleks lõunaameerikalikkuseks oleks liigagi mugav otsetee, mis ei peegelda tema loomingu tasandeid. Teisalt ei tahaks nõustuda väitega, et maagiline realism samastub Lõuna-Ameerika kontekstiga. Maagiline realism on üks toredalt laialivalguv mõiste, mida on kasutatud ka Toni Morrisoni, Angela Carteri, Salman Rushdie, ülalmainitud Süsskindi ja isegi Franz Kafka loomingu kirjeldamiseks, nii et kultuuriline taust ei peaks olema põhjendatud piirang anrimääratluse juures.

Kuid see, et ma pole nõus tema põhjendusega, ei tähenda seda, et ma siiski määratleks teda maagilise realistiga. Nimelt on selle anri puhul pigem tegemist detailse, küllaltki usutava konteksti kokkupõrge tundmatu elemendiga. Tema novellid see-eest, nagu ta on isegi oma loomeprotsessi kirjutanud, on lood, mis on konstrueeritud inspiratsioonist saadud põneva kujundi ümber. Ehkki mõningad fantastilised elemendid võivad meeleolult meenutada ladinaameerikalikku, siis realistlik pool jääb pigem loodusmaastikuks, mis on vastuvaidlematult Eesti maastik oma soode, rabade, luhtade, metsadega, aga inimesed selles on eestlased peamiselt nime poolest.

Nagu öeldud, pälvis ,,Härra Pauli kroonikad" ühe tähtsa auhinna, ,,Vanameeste näppaja" teise. Mart Velsker on arvanud, et kriitika pole suutnud veel üksmeelele jõuda selles, kumb võiks parem olla, mis võikski osutada sellele, et mõlemal on üsna sarnased voorused ja erinevusi leiaks pigem teatavate vigade poolest (kui neid vigadeks pidada). Kui tugevuseks on mõlema nauditav fantaasialend ja ehe ilukirjanduslikkus, siis ,,Vanameeste näppaja" puhul tooks nõrkusena välja tekstide teatava ebaühtluse ning ,,Härra Pauli kroonikate" puhul võib täheldada teatavat steriilsust (mille kohta Epp Ollino ütleb: ,,...steriilsevõitu ülistiilsust asendab orgaaniline ja isikupärane laad.").

Kui mõlemat varast kogumikku pidada tema hilisema loomingu esialgseteks võimalusteks suundadeks - millest ,,Vanameeste näppaja" on kohati seksuaalsete, kohati tiba grotesksete lugude jutustamine ning ,,Härra Pauli kroonikad" midagi keelemõnulevamat ja ehk poeetilisemat stiili, siis võib öelda, et ta on hiljem pigem sammunud ,,näppajate" rada pidi. Selle poolest võib ,,kroonikaid" pidada üheks suletud võimaluseks tema kirjanikuteel, mida võib ometi tutvustada.

,,Härra Pauli kroonikad" meenutab vähem ulmeraamatut ja pigem lasteraamatut. Seda varast teost lugedes on isegi natuke naljakas täheldada, et kahest Mihkel Muti esiletõstetud kirjanikust on just Kivirähk hakanud lastele kirjutama. Nimelt on raamatu mõnus absurd täpselt selline, mis võiks ajada lugejat heakskiitvalt-kummastatult kulmu kortsutama. Ja üldiselt oskavad just lapsed seda mängu hinnata. Arvan, et ka täisealise lugeja puhul naudib seda totakust peamiselt sisemine pädarik, kes itsitab autori toredate meelevaldsuste peale. Tegemist on intensiivse tekstiga, mis ometi jookseb väga mõnusalt.

Nii on ,,Härra Pauli kroonikate" iga lugemisseanss nagu üks ring mingit tekstimängu, aga selle nautimiseks peab endalgi olema mänguline tuju. Mingitel hetkedel see õnnestub, alati paraku mitte (kuid see sõltub pigem lugejast ja lugemistingimustest). Ka ei tasu sellest raamatust oodata usutava psühholoogiaga realistlikke karaktereid, kellele lugeja kaasa võiks elada, ega klassikalisi kulminatsiooni-püandiga süeesid. Istuda ja vägisi otsida selle raamatu stoorit, hindamata teksti kulgemist, võiks raamatu nautimist pärssida, kuivõrd kirjanduslikule mängimisele ei peaks lähenema sellise rangusega.

Kui tahta eristada kaht esimest raamatut stiili poolest, siis võib 2007. aasta novellikogu ,,Rändaja õnn" põhjal suuresti rõõmustada tehtud stiilivaliku üle. Lisaks Toomas Vindi sõnadele parima eestikeelse proosateose kohta võib osutada Mart Velskri hinnangule - kui ta oli, nagu ülal märgitud, maininud, et kriitika polnud veel esimese kahe raamatu suhtes eelistust teinud, siis ,,Rändaja õnne" peetakse üsnagi üksmeelselt tema parimaks teoseks. Selle puhul on pigem valitud ,,Vanameeste näppaja" moodi kujundipõhise jutustamise stiil, kuid kogu on silutum ja ühtlasem kui eelmine. Lisaks kõigele on selles kogus novell, mis on justkui omandanud mitteametliku nullindate parima novelli tiitli - näiteks on eesti lühiproosa valikkogule, kuhu kogutud novelle aastaist 1987-2002, nimeks antud ,,Ilus Armin".

Viimases novellikogus ,,Ebatavaline ähvardav loodus" on tajuda veelgi suuremat eemaldumist lastekirjanikulikust stiilist, kuivõrd raamatus on omandanud üsnagi prominentse koha just nimelt vana hea täiskasvanute asi. Tema loomingus on ennegi olnud julgeid ja üle-18-aastastele mõeldud lahendusi: "Ilus Armin" lõppeb näiteks sellega, et nimitegelasele määratud abikaasa sööb ta üsna grotesksel moel ära, veel on novell ,,Vihmategija Aspendal" jutukogust ,,Rändaja õnn" ülimalt seksuaalne tekst (olemata samas lihtsalt porno). Kuid ,,Ebatavalises ähvardavas looduses" on seks brutaalsem ja huumor grotesksem. Selles on seksuaalne tung minu meelest muude lahenduste kõrval kuidagi liigagi domineerima hakanud. See võib piirama hakata sobivaimat lainet, millega kirjanik omandab täie jõu. Säärasesse emotsionaalsesse nii vajumine oleks õnnetu, kuna see piiraks tingimusi, milles tema vaieldamatut andekust võiks nautida. Ent see on alles tulevikuväljavaate küsimus.

Võib arvata, et ehk selline artikkel ei mõjutagi eriliselt Heinsaare retseptsiooni ulmesõprade seas. Selle artikli ülesanne polegi niivõrd muuta Heinsaart esi-ulmekirjanikuks. Ulmikud eelistaks leida tekstidest loogilisi põhjendusi pealtnäha ebatavalisele seikadele, see-eest Heinsaar pigem hoidub käegakatsutavamast loogikast. Ta eelistaks sõnatsi jälgida, kuidas kasvab muldajäetud saabastest välja inimene, kui et mõelda küsimustele, mis sellest mehest saab, kui ta valmib, või selgitada, miks see juhtub. Ometigi on mul tunne, et kui Eesti kirjandusmaastik hakkab uudishimulikult kihama iga uue Heinsaare trükise peale, peaks ka ulmekirjanike seas olema mõni, kes seepeale uudishimulikult kulmu kergitab.

Kõik need visuaalselt mõjuvad kujundid, millest tema tekstid pakitsevad ja millest vaid käputäit olen maininud, võikski iseenesest asendada kogu praegust teksti. Heinsaare loomingu kirjelduseks ja tutvustuseks võikski piisata loetelust ilusamatest mõtetest, mida tema loomingust võib leida, ja jäägu siis igaühe enda hinnata, kas kõlab atraktiivselt või ei. Nende lugemine isegi ei rikuks lugeja jaoks Heinsaare teoseid, poleks spoiler, sest tema talent laseb neid värskena mõjuvaid ideid väljendada nii, et igal lugemisel mõjuvad need puhanguna varahommikust kevadõhku - kuid sellised sõnad ei tarvitse mõne jaoks üldse kirjeldada üht korralikku või toredat lugemiselamust.

Intervjuu: Veiko Belials (J. J. Metsavana)

Veiko Belials on eesti ulmekirjanik, luuletaja ja tõlkija, kes

kindlasti kohalikule ulmelugejatele pikemat tutvustamist ei vaja. Kirjutamist alustas ta 90ndatel kõige esimeste seas ning on sellest ajast peale välja andnud (Baasi alusel) 79 lühijuttu, 2 kogumikku, 5 lühiromaani ja kolm romaani. Lisaks on tegemist kõige rohkem Eesti ulmes erinevaid koostööprojekte teinud autoriga ning praegusel ajal on Veiko võtnud enda õlule ka Eesti ulmeaasta tippsündmuse Estconi korraldamise.

1. Oled üks enim arvustusi ja ka kriitikat saanud ulmekirjanik Eestis. Mida arvad ulmekriitika tasemest üleüldiselt ja Baasis?

Üldiselt on paremaks läinud. Baasigi on hakanud tekkima pikemad ja põhjalikumad arvustused, varasemat lahmimist on vähemaks jäänud. Kohati on küll tunda mingi oma asja ajamist, mis küll alati päris hea maitse piiresse ei jää, aga üldiselt on talutav. Ja ajakirjandusse on ikka ka ulmearvustused tasapisi tagasi imbunud. Võiks ju rohkemgi olla, aga andkem endale ikka aru, palju meil raamatuid ilmub. Ja kui palju neist üldse mingit tähelepanu ei saa.

2. Milliste kodumaiste ulmeautorite looming läheb kõige rohkem korda?

Ilmselt Tiit Tarlapi. Minu hinnangul on ta hetkel meie parim ulmeautor. Veskimeest ma üldiselt ei loe (no ei suuda ma tema stiilist läbi närida) ja Harglalt ei mäletagi enam, millal viimati midagi sellist lugesin, mis mind kuidagi kõnetanud oleks. Ulmest, ma mõtlen. Ehk tuleb mõni uus nimi? Mina panustaks Triinu Meresele (kuigi nende mõne jutu põhjal, mis temalt seni on ilmunud, on vara midagi järeldada). Aga ootame-loodame...

Ja Maniakkide Tänav võiks millegi täiesti ootamatuga üllatada. Millegagi, mis ei oleks tema sisseküntud vagu. Potentsiaali nagu oleks. Ja oleks ka juba aeg...

Natuke kahju on, et Meelis Friedenthal ulmest veidi kaugenenud on.

3. Mida arvad eestikeelse ulmekirjanduse väljavaadetest ja kuidas iseloomustaksid senist arengut?

Senine areng on nagu ameerika mäed - üles-alla. Oli vahepeal ju periood, mida ennatlikult kuldajaks tituleeriti. Aga kui praegu vaadata, siis mine tea, äkki nii ,,kuldset" enam ei tulegi? Ma küll loodan, et tuleb taas, aga üldise lugemuse ja kirjaoskuse languse taustal on raske midagi oodata. Ja majandussurutis mõjub ilmselt ka avaldamisvõimalustele mingil määral.

Aga väljavaated? Millises suunas? Hargla sai teles jala ukse vahele. Tore, aga see ei näita midagi. Enamasti jääb korraliku ulmesarja (või ka -filmi) tootmine eriefektide (loe: raha) taha. Ning meie filmitootjad punnitavad nii sügavat kunsti teha, et lihtne meelelahutus ei tule ju kõne allagi (õigusta siis pärast, miks sa kommertsile raha raiskasid, eriti kui see veel veidi untsu ka läheb ja sisse ei too).

Tõlked? Ka vaevu usutav. No tõlgib mõni entusiast mõne üksiku loo ja leidub mõni estofiilist hull kirjastaja, kes välja annab... Naljakal kombel näib, et prantsuse keel võiks olla see väljund, kuhu jõuda. Tõlkijad on olemas, Kivirähk oma ussisõnadega ja Hargla Melchior juba ees ootamas, miks mitte? Aga isegi läti või vene või soome keelega... noh, ütleme nii, et kui just mõni autor isikliku tutvuse kaudu ja eraldi sellega tegeledes selleni jõuab. Ilmselt oleks see lihtsam mingi kogumiku või antoloogiaga. Autoriraamat on kahtlasem. See, et Eestiski tundmatu Kent Raju oma ,,Kadunud maa" inglise keeles välja on andnud või et Airika Harrik kavatseb ingliskeelse maailma vallutada... Noh, ma ei hakka parem ütlema, mida ma sellest arvan.

Isegi Indrek Hargla oli kuni apteeker Melchiorini tundmatu ulmekirjanik. Seda Eestiski, muust maailmast rääkimata. Pärast apteekrit oli ta üsna tundmatu krimikirjanik. Tuntuks sai ta alles teleseriaaliga ,,Alpimaja". Ja kuna Põhjamaade krimikirjandus on laia raja ette tallanud, siis selle sildi all on lihtsam maailma vallutada, seda enam, et kaudselt kõnnib apteeker ka nõunik Fandorini ja kohtunik Di jalajälgedes.

Muust arengust rääkides - ulmekirjandus on lõpuks vähemasti kirjanduseks liigitatud. Seda luksust esimese laine ajal ei olnud. Praegu on võimalik KULKAltki toetust saada. Stalkerit kajastatakse kui ühte kirjandusauhindadest. Ja Kirjanike Liidus olid küll tõlkijad Juhan Habicht, Krista Kaer ja Liisi Ojamaa, aga mina olin esimene, kes selgelt ulmekirjanikuna liikmeks sai. Aga nüüd - Friedenthal, Hargla, Kunnas, Kristjan Sander, Tarlap, Veskimees - kõik on liikmed. Juba võiks oma sektsioonigi luua. Nii et mingi muudatus on toimunud.

4. Millest on Eesti ulmes kõige rohkem puudus?

Autoritest. Headest autoritest.

5. Kuidas sa üldse kirjutamiseni jõudsid?

Minu põlvkonna tavaline tee - esmalt luuletused (alustasin vene kroonus), ,,Esimene trükiproov" ajakirjas Noorus (tänusõnad lahkunud Rudolf Rimmelile), osalemine luuleklubi tegevuses, kust sai peagi lahku löödud, Tartu Noorte Autorite Koondis...

Siis kirjutasin ühe õuduka ööajakirjale ardus ja sellega oli kolm tilka verd antud. Kui ma esimest korda Mario Kivistikuga suhtlesin ja küsisin, et kas lugu kõlbas (see juhtus tegelikult juba pärast avaldamist), vastas Mario: ,,Kirjuta aga, küll ma avaldan."

6. Alustasid kirjutamist ühe esimese nn "uue laine" kirjanikuna. Mida oled õppinud kirjanikuna?

Ma ei nimetaks seda uueks laineks. Ulme seisukohalt oli tegu ikka esimese lainega - lisaks minule veel Berg, Simpson, Vangonen. Väljaspool Marduse seltskonda Matt Barker ja Tiit Tarlap. Ja siis juba Wolf ja Trinity. Urmas Alas, kes jääb väljapoole igasuguseid laineid, oli juba lõpetamas.

Uus laine tuli Algernoniga. Kristjan Sander, Siim Veskimees, ka Orlau ja Maniakkide Tänav avaldasid vist rohkem Algernonis. Ja muidugi Hargla.

7. Kuidas hindad oma tõlkijategevust? Mida oled selle käigus õppinud?

Eks ma tõlkijana ikka algaja olen. Üks romaan, üks lühiromaan ja mõned jutud... Aga õppinud olen niipalju, et kõige mõnusam on tõlkida, kui ei ole ajalist survet. Kui kirjastaja ei istu sul tellimusega kuklas. Nii Verinini kui Strugatskid sain mõlemad teha oma tempos.

8. Mida võimaluse korral järgmisena tõlkimiseks ette võtaksid?

Järgmised tõlked on tegelikult juba tehtud. Arvi Nikkarev koostab praegu vene autorite jutukogu ja ma tõlkisin sinna Svjatoslav Loginovi ,,Quest"-i ja ,,Rotipüüdja Hansu" ning Aleksei Kalugini ,,Serjoiku". Edasi... eks näis. On mingi ports vene autorite jutte, mida tahaks teha. Nimesid ei hakka praegu nimetama. Ja näiteks Lukjanenko ,,Sügisvisiidid" võiks ka kõne alla tulla. Mulle endale väga meeldis.

9. Mida on andnud sulle Kirjanike liidu liikmestaatus?

Noh, kas ta peabki midagi andma? Nagu Karl-Martin Sinijärv selle kohta ütles, siis mida Eesti kodakondsus meile annab? Aga on ju loogiline, et kui ma olen eestlane, siis olen ka Eesti kodanik. Nii et kui ma kirjutan, siis ma olen Kirjanike Liidu liige.

Ilmselt oleks võimalus kasutada ka mõnd loomemaja koos stipendiumiga, kui igapäevane töö võimaldaks.

10. Mis anrisse sa ise "Hääbuva linna" liigitaksid? on see nt "slipstream", "piiripealne" vms?

Ei mingeid piire... Puhas karm ulme, kuigi, jah, loetav ka kui allegooria. Ma ise olen osasid Vendade teoseid liigitanud sotsiaalseks absurdiks. Minu jaoks on tegu filosoofilise ulmega, millele nad õnneks on osanud piisaval hulgal karmi actionilaadset tegevust külge pookida, nii et igav ei hakka mingil juhul.

11. Mis sinu arvates on nn "eksperiment". Kas tulnukate katsetus? Virtuaalreaalsus? Põrgu? Või ei omagi see küsimus sinule tähtsust ja ulmeosa on pigem isegi ebavajalik lisand?

Kas ta nüüd ebavajalik on, aga täpsustavad selgitused võivad küll liigseks osutuda. Neid pole ju tarvis, et lugu töötaks. Strugatskite fenomen ongi minu arust selles, et nad suudavad konstrueerida täiesti võimatu, absurdse ja hullumeelse maailma, aga see töötab, kuigi nad ei anna ühtegi selgitust, mis, miks või kuidas. Lugeja peab selle lihtsalt omaks võtma ja mitte irisema, et see ei saa ju nii olla...

Mis seal tegelikult toimub? Mis tähtsust sel on! Inimene on silmitsi iseendaga, nii et tulnukad jätame mängust välja. Kollektiivse alateadvuse süümekad näiteks on palju parem selgitus. Ei ole inimkonna vaimset uuestisündi, nagu vihjatakse ,,Inetutes luikedes", pigem käib selline inimese kui nähtuse kaalumine, et oleme me ikka midagi väärt või mitte; kavatseme me aru saama hakata, mis toimub, ja areneda, või mandumegi lõplikult? Kas on üldse kedagi, kes seda vaimset uuestisündi väärt on?

12. Raamatul on väga palju kasulikke tõlkijapoolseid ääremärkusi. Palju see uurimistöö aega võttis, ehk palju sa leidsid endalegi huvitavaid fakte ja viiteid?

Oi, see oli tegelikult marupõnev. Üht-teist tuli muidugi niisamagi tuttav ette, eks nõuka-aegne haridus ja kogemus aitab ka. Aga palju uut ja huvitavat sai muidugi ka avastatud. Näiteks see, et tõepoolest on olemas ,,Juudi kasakate laul", mis juba olemuselt kõlab absurdselt. Või et kommentaarides mainitud legendaarne vene varas, röövel ja nuhk Vanka-Kain ehk Ivan Osipov oli asumisel Paldiskis (seda raamatus remargis pole, sest ei seostunud kontekstiga).

Aega võttis see kõik üksjagu ja palju abi oli ka vene fännide kodukast - nad on seal kõikidele Strugatskite teostele selgitava entsüklopeedia teinud. Samas pole see ammendav ja rõhuasetused on teised. No ei ole vene lugejale ju tarvis selgitada, kes on Tuhhatevski või batka Mahno. Aga näiteks Stalini kõne või Leningradi Pravda ilmumise kuupäeva leidsin küll selle abiga. Loomulikult tuli kõik üle kontrollida ja väga palju ikkagi juurde otsida. Nii et igal juhul huvitav ja hariv tegevus.

13. Vennakesed lugesid teadaolevalt ka lääne ulmet (isegi tõlkisid seda), võib siin olla ka läänelikke mõjutusi. Nt Riverworldist jms?

Kui nad ongi mõjutusi saanud, siis suudavad nad selle nii hästi oma eripäraseks loominguks pöörata, et me ei saa arugi. Strugatskid on NÄHTUS. Nad on nii omanäolised, et enamasti võime me rääkida nende mõjust teistele.

Farmeri ,,Riverworld"-iga on ju tõesti teatavaid sarnasusi, aga kuna Vennad lõpetasid oma romaani käsikirja 1972. aasta mais, siis võib kahelda, kas romaan, mida nad kavandasid ja kirjutasid alates 1967. aastast, saab kogu maailma ülesehitusliku põhimõtte olla laenanud romaanilt, mis ilmus 1971.

14. Kas nüüd võib öelda, et kõik Vendade olulisemad teosed on eesti keeles olemas või on veel midagi puudu?

Ehk võiks kogu ,,Tigu nõlvakul" tervikuna olemas olla. Ja paljud ilmselt pakuks ,,Esmaspäev algab pühapäeval", aga tunnistan ausalt, et see raamat pole mulle veel kätte juhtunud, nii et jätan targu kommenteerimata. Ilmselt tuleb lähiajal kätte võtta ja läbi lugeda.

15. Mida soovitaksid algajale kirjanikule?

Kirjutada. Meil kipub tihti olema see probleem, et mingid komponendid tervikust kipuvad logisema. Kui on idee, siis puudub oskus kirjutada. Kui oskad kirjutada, siis pole ideed või jäävad tegelased kahvatuks. Või on maailm läbi mõtlemata.

Ulme kirjutamiseks peavad kõik komponendid tasakaalus olema: idee, toimiv ja huvitav maailm, kirjeldused, isikupärased tegelased, pinge doseerimine. Väga harva saavad kõik need asjad ühes teoses kokku.

Kõige olulisem ulmeajakiri!? (Jüri Kallas)

Kui ma artiklisarja peale mõtlema hakkasin, siis oli just see ajakiri üks põhjuseid. Keegi kunagi kusagil ütles mingi jutu kohta, et ajakirjast "Analog" taolist lugu ei oleks oodanud. Ja siis keegi teine ei saanud aru, et mida sellega mõeldi. Ja mina olin hämmingus...

Aga on ka teisi põhjusi, miks alustada just ajakirjast "Analog". Isiklik põhjus oleks, et just üks ajakirja 1981. aasta number oli esimene ulmeajakiri, mida ma käes hoidsin, ja ka esimene, mille ma ostsin. Üldisem põhjus oleks vast, et antud väljaandega on seotud ka see, mida nimetatakse ulmekirjanduse kuldajaks, ehk siis see, mille tõttu ulme on just see, mida ta on. Või siis põhjus, et see ajakiri on peaaegu alati olnud üks kolmest suurest.

Tulevase suure tegija algus oli enam kui tagasihoidlik - 1930. aasta jaanuaris ilmus ajakirja "Astounding Stories of Super-Science" esimene number. Toimetajaks oli Harry Bates ning suund sai võetud seikluslugudele. Kirjastaja tahtiski algselt teha seiklusjuttude ajakirja, aga Harry Bates ütles, et teeme parem ulmeajakirja - tehtigi! Juttude autoriteks olid tolleaegsed pulpkirjanikud ja ainus nimi esimeses numbris, mis ka tänapäeval mingit kaalu omab, oli Murray Leinster. Ajakiri sai kiirelt populaarseks, aga pigem seetõttu, et maksis kaks senti sõnalt, ajal mil enamus ajakirju maksid vaid pool senti. 13 numbrit sai ilmuda ning siis sai ajakiri nimeks "Astounding Stories", 1933. aasta alguses ilmus paar numbrit taas algse nimega ning siis tuli enam kui pooleaastane paus, sest kirjastaja läks pankrotti.

Ajakirja ostis ära kirjastus Street & Smith Publications, Inc. ja 1933. aasta oktoobris ilmus "Astounding Stories" uuendatud kujul. Toimetajaks oli F. Orlin Tremaine, kes eriline ulmehuviline küll polnud, aga oli professionaalne literaat ja sai oma tööga üsna kenasti hakkama. Tulemused ei andnud ka oodata - peagi hakkas ajakirjas ilmuma tekste, mida isegi tänapäeval pole häbi mainida ja mida kõlbab veel ka lugeda. Põhiliselt ilmusid need paremad tekstid uutelt ja noortelt autoritelt. Donald Wandrei, Jack Williamson ja Edward E. Smith, kui nimetada kolm esimesena meenunut. Ka Murray Leinster ja endine toimetaja Harry Bates avaldasid toredaid tekste ja nii see läks. F. Orlin Tremaine'i toimetajatöö tekstinäitena võiks maakeelsele lugejale anda viiteks H. P. Lovecrafti romaani "Hullumeelsuse mägedes" ja Nat Schachneri lühiromaani "Minevik, olevik, tulevik".

Üks uusi autoreid oli ka John W. Campbell, Jr., kes avaldas uljaid kosmoseoopereid, kus hoogsad seiklused toimusid leidlikul fantastilisel taustal. Väidetakse, et just ühes oma tolleaaegses ajakirjaromaanis leiutas see mees mõiste hüperruum. Mul pole õnnestunud seda väidet kontrollida, aga vabalt võib see nii olla küll, sest fantaasiat ja ideid mehel jagus. Kirjanduslikke ambitsioone samuti, sest Campbell hakkas mingil hetkel pseudonüümi Don A. Stuart all avaldama tekste, mis olid meeleolukamad ja mida omaaegse pulpulme taustal võis suisa kõrgkirjanduseks lugeda. Kirjutasin John W. Campbell, Jr.-st seepärast põhjalikumalt, sest just temast sai ajakirja järgmine ja ka kõige pikaajalisem toimetaja ning just see mees tegi ulmest selle, mis see praegu on. Olgu, hiljem olid kõikvõimalikud uued ja uuemad lained, aga ilma selle vana laineta poleks ka neid olnud. John W. Campbell, Jr.-i tehtu oli omaaegne uus laine.

1937. aasta oktoobrinumbrist sai toimetajaks John W. Campbell, Jr. ja see mees oli sellel kohal kuni oma surmani 1971. a suvel. Räägitakse, et n-ö töölepingu üks punkt oli, et Campbell ise enam omi jutte ei avalda. Ma ei ole päris kindel, et selline punkt oli ning ma pole ka päris kindel, et oli mingi idee anrisiseseks revolutsiooniks. Esiteks ilmusid ju Don A. Stuarti tekstid edasi, kuigi kahtlustan, et John W. Campbell, Jr. leidis, et toimetajana teostab ta end mastaapsemalt. Kaasaegsete mälestustest on jäänud mulje, et mees oli sellisest suure juhi tõust ning talle meeldis n-ö kaadri taga niite tõmmata. Kindlasti ei kirjutanud ta end tühjaks, sest nii mõnigi autor on rääkinud, kuidas mees noortele kirjanikele vapustavaid ideid ja kontseptsioone pildus, et selline on idee, et mine ja kirjuta nüüd sellest jutt!

Alguses suuri muutusi toimetuse poliitikas märgata ehk polnudki, sest juba ostetud tekstid tuli ära avaldada. Siiski hakkasid ka muutused tulema. John W. Campbell, Jr. ei armastanud sõna "astounding" ajakirja nimes ja tal oli kange tahtmine ajakirja nimeks üldse "Science Fiction" panna, aga see idee tal läbi ei läinud ja hiljem hakkas isegi sellise nimega ajakiri ilmuma. "Astounding ..." oli siiski sedavõrd tugev kaubamärk, et seda ei saanud hüljata. Nii ei jäänud Campbellil muud üle, kui panna 1938. a märtsis ajakirja nimeks "Astounding Science-Fiction" ning siis kujundusega rõhutada talle olulist sõnapaari. 1938. a detsembrinumber sisaldas juba tõsisemat uuendust - H. L. Goldi lühiromaan "A Matter of Form" sai külge logo "Astounding Nova", mis viitas sellele, et see tekst on just selline, mida toimetaja heaks ja õigeks ulmeks peab... oluline pole vaid idee värskus, et teostus ka loeb.

1938. aasta sai üldse murranguliseks. Aprillinumbris debüteeris Lester del Rey, juulinumbris avaldas oma esimese ulmejutu L. Ron Hubbard ja pärast mitmeaastast pausi avaldas ka Clifford D. Simak uue ulmejutu. 1939. aasta juulinumbrit loetakse esimeseks tõeliseks Campbelli numbriks - selles ilmus A. E. van Vogti debüütjutt ja Isaac Asimovi kolmas jutt, mis samas oli esimene, mis noorel autoril õnnestus Campbellile müüa. Augustinumbris debüteeris Robert A. Heinlein ja septembris Theodore Sturgeon. Kui lisame siia F. Orlin Tremaine'i toimetamise all debüteerinud Eric Frank Russeli ja L. Sprague de Campi ning juba 1928. aastal debüteerinud Jack Williamsoni - siis ongi koos need kümme autorit, kellele John W. Campbell, Jr. oma tipphetkedel toetus ja kelle abil teostas ta selle kirjandusliku revolutsiooni, mida takkajärgi hakati nimetama ulmekirjanduse kuldajaks.

Ja nii see algas: paari-kolme aastaga ilmus ajakirjas "Astounding Science-Fiction" tohutu kogus tekste, mida võiks nimetada ulmekirjanduse tüvitekstideks. Piisab, kui nimetada kasvõi neid, mis eesti lugejale tuntud. L. Ron Hubbardi romaan "Lõplik pimestus", Isaac Asimovi jutt "Päeva lõpp", robotilood ning jutud/lühiromaanid, millest said hiljem kolm Asumi romaani. Robert A. Heinleini lühiromaan "Enese ees ja järel" ning sama mehe nn tulevikuajaloo tekstid. Clifford D. Simaki jutud, millest hiljem sai kokku romaan "Linn". Tõsi, teise ilmasõja edenedes kutsuti mitmed autorid sõjaväkke, aga kirjanduskatel podises ning eemalviibijate asemele astusid teised, eelkõige muidugi Anthony Boucher ja kolm autorit, kes olid enesele juba nime teinud mujal: Henry Kuttner, C. L. Moore ja Fritz Leiber.

Tänaseni pole vist selgeks vaieldud, et kui kaua see ulmekirjanduse kuldaeg kestis. Algus oli ilmselt 1938 või hiljemalt 1939 ning lõpp mingil aastal 1946-48. Revolutsioon ei saagi ju pikalt kesta, toimub ja möödas ongi. Ajakirja "Astounding Science Fiction" (see pisike kriips lahkus nimest 1943. aastal) autorid tõstsid ulmekirjanduse taseme uuele kõrgusele ning teiste ajakirjade autoritel tuli pisitasa mänguga kaasa minna. Igatahes läks nii, et 1948. aastal hakkas üsna tõsist konkurentsi pakkuma "Startling Stories", mis küll ei suutnud ajakirja "Astounding Science Fiction" liidrirolli veel kahtluse alla seada. Kui aga 1949. aasta sügisel ilmus müügile "The Magazine of Fantasy", mis teisest numbrist sai nimeks "The Magazine of Fantasy and Science Fiction" ning 1950. aasta oktoobris ilmus esimene number ajakirja "Galaxy Science Fiction", siis sai üsna kähku selgeks, et Campbelli toimetatu liidripositsioon on kõvasti kõikuma löönud.

1950. aasta mainumbris ilmus L. Ron Hubbardi sulest esimene artikkel dianeetikast ning Campbell võttis uue n-ö teaduse ka kohe omaks, sest see sobis väga hästi mehe maailmavaatega, kus ulme teadusele teed juhatab. Dianeetika (millest hiljem arenes välja saientoloogia) viis ulmest minema L. Ron Hubbardi ja A. E. van Vogti, esimene mees polnud just suur kaotus, sest ta oli neist kuldajastu autoritest ehk kõige nõrgem kirjanik, aga van Vogt oli küll suur kaotus ulmekirjandusele ja eriti ajakirjale "Astounding Science Fiction". John W. Campbell, Jr. püüdis aga edaspidigi ulmet ja teaduse eesliini lähendada. Ajakirja kaantele ilmusid laborite ja tuumajaamade fotod ning toimetajahärra püüdis taaskord leida midagi ulmelist, mis osutub reaalseks. Sedasorti otsingud viisid lõpuks nn Deani masina populariseerimiseni jne.

Loodus tühja kohta ei salli ning ajakirja autorkonnast lahkunute asemele tulid uued nimed: eelkõige Raymond F. Jones, Randall Garrett, James H. Schmitz ja H. Beam Piper. Tihedalt tegid ajakirjaga koostööd ka James Blish, Poul Anderson ja Gordon R. Dickson. Samas mõjutas Campbelli prohvetluse ideoloogia ka autorite valikule. Alfred Bester, kes kuldajal ajakirjas üsna mitu teksti avaldas, leidis, et mujal on parem ning nii arvasid ka paljud teised. Lisaks oli Campbellil üsna mitu kinnisideed, mida autorid pidid üldiselt järgima. Noh, et tulnukad ei tohtinud võita, lihtne üksikisik oli parim võidumees jne. Sellest tekkis kriitika ja rahulolematus ning hakati rääkima Campbelli tagurlikkusest.

Ei saaks öelda, et 1950ndate aastate tipptekstid oleks oluliselt kehvemad olnud, kui kuldajastu omad, aga keskmine tase küll langes. Tipplugudest rääkides piisab, kui meenutada kasvõi Isaac Asimovi romaani "Alasti päike", veterani Murray Leinsteri juttu "Uurimismeeskond", Clifford D. Simaki lühiromaani "Suur eesõu" või Poul Andersoni jutte "Minu nimi on Joe" ja "Kõige pikem merereis". Ka ilmusid ajakirjas kaks Harry Harrisoni juttu, millest hiljem sai romaan "Terasrott".

1960. aastal täitus lõpuks üks John W. Campbell, Jr.-i unistus, ta pääses sõnast "astounding" ajakirja nimes, sest selle aasta jooksul toimus ajakirja päises vaikne moondumine ning sõna "astounding" moondus pikkamööda sõnaks "analog" ja 1960. aasta oktoobris ilmus juba ajakiri "Analog Science Fact--Fiction". Kas just nimevahetus, aga ka tekstide kvaliteet paranes.

Uutest autoritest selles ajakirjas tasuks eelkõige nimetada järgmisi: Harry Harrison, Mack Reynolds ja Christopher Anvil. Just kaks viimatimainitut olid Campbelli viimased avastused ja hoolealused, kes teostasid toimetaja ambitsioone. Tipptekstidest tasuks eelkõige nimetada eesti lugejatele tuntud Poul Andersoni romaani "Kõrge ristiretk", aga ka Harry Harrisoni Surmailma triloogiat ja romaani "Ajamasina saaga". Kümnendi olulisem publikatsioonid olid siiski kaks Frank Herberti järjelugu, mis raamatuks kokkukirjutatuna said nimeks "Düün".

1971. aastal suri John W. Campbell, Jr. ning paljud kartsid, et sellega ajakiri ka lõpetab, et üsna raske asuda kellegil toimetama väljaannet, mida üks mees on enam kui kolmkümmend aastat oma maitse järgi vorminud. Uus toimetaja Ben Bova sai sellega kenasti hakkama. Eks nurinat oli ning staaikad fännid polnud eriti rahul kirjutamise taas tõsisemalt käsile võtnud Frederik Pohli ja noore autori Joe Haldemani lühiromaanide kirjutamislaadi ja teemavalikuga. Kuid ajad olid muutunud ning auhinnad näitasid, et Ben Bova valikud olid õiged. Ajakiri uuenes, mitte sedavõrd radikaalselt, et vanad fännid oleks tellimused tühistanud, kuid piisavalt võitmaks juurde uusi.

Eesti lugejatele on sellest kümnendist tuttav eelkõige Farnk Herberti romaan "Düüni lapsed". Ei, mitte seepärast, et häid tekste poleks olnud, aga kirjastusolud muutusid ja romaane ei pidanud enam enne raamatupublikatsiooni ajakirjas järjeloona avaldama ning Eesti kirjastuselu on olnud kogu aeg pigem romaanikeskne. Kümnendi uutest autoritest tasuks nimetada kindlasti Larry Nivenit ja Jerry Pournelle'i, viimaselt ilmusid ajakirjas ka neid jutte, mis hiljem said romaani "Falkenbergi leegion" osaks. Kümnendi lõpust tuleks aga mainida George R. R. Martini ja Lisa Tuttle'i lühiromaane, millest hiljem sai romaan "Windhaven".

1978. aasta detsembrinumbrist sai ajakirja «Analog» toimetajaks Stanley Schmidt ning tema toimetajavalikutest on maakeelsele lugejale tuttavad Gregory Benfordi jutt "Lunastaja", George R. R. Martini lühiromaan "Öölendajad", Charles Sheffieldi jutt "Georgia mu südames" ning Geoffrey A. Landise jutud "Emmata erinevat" ja "Lugu Marsist". Ja muidugi Lois McMaster Bujold, kellelt ilmusid ajakirjas "Analog" romaanid "Barrayar" ja "Cetaganda" ning lühiromaanid "Leinamäed" ja "Labürint" - kui nimetada vaid neid, mis eesti keeles ilmunud.

Üldiselt peetakse Stanley Schmidti siiski kraadijagu nõrgemaks toimetajaks kui Campbelli ja Bovat ning üldine arvamus on, et Schmidti käe all käis ajakiri pisitasa alla. No ei tea! Kindlasti on Stanley Schmidt oma valikutes ettevaatlikum, kui oli näiteks Ben Bova, aga omad kõrghetked on ka temal. Jah, ajakirja trükiarv tegi tema juhtimisel läbi suure languse, aga see oli pigem ajastu märk, sest sama juhtus ka teistega. Küll võib Stanley Schmidti süüks panna selle, et ta üldiselt kitsendas tekstide valikut ning ajakirja "Analog Science Fiction and Fact" (selline on ajakirja nimekuju 1993. a jaanuarist) tüüplugu on viimastel kümnenditel siiski pigem selline kuivapoolne inseneriulme. Ja siit tulebki see pisut halvustava kõlaga "tüüpiline Analogi jutt", kuid eks igal reeglil ole oma värvikad erandid, piisab kui meenutada eespool mainitud Geoffrey A. Landise juttu "Lugu Marsist".

Tahtmata lugu sellisel nukral noodil lõpetada, ütleks, et Stanley Schmidt pani käesoleva aasta alguses ameti maha ning alates tänavusest aprillinumbrist on ajakirja toimetajaks Trevor Quachri. Ma pole ise veel aprillinumbrit lugenud, aga esimesed vastukajad on olnud üsna positiivsed - mainitakse, et on sellist uut tuult tunda küll!

Lõpetuseks tahaks veel avaldada kahetsust, et täielikult ja teadlikult jäid kirjatükist välja ajakirja illustreerinud kunstnikud, aga allpool olev lingid annavad nimed kätte ja eks wõrgust leiab paljutki. Oma silm on alati kuningas.

Ajakirja koduleht

Ajakirja bibliograafia

Stephen King - Magnum opus ja dollar baby (Ralf Sauter)

Eksisteerib laialtlevinud arvamus, et kõigist tegutsevatest kirjanikest teatakse kõige enam Stephen Kingi ja J.K. Rowlingu nimesid. King ei ole võõras ka neile, kellele kirjandusmaailm kaugeks jääb, sest tema lugematute bestsellerite põhjal on tehtud väga populaarseid filme, kusjuures Stanley Kubricku "The Shiningut" nimetatakse sageli parimaks õudusfilmiks, mis eales tehtud, ja "The Shawshank Redemption" seisab hetkel IMDb TOP 250 edetabelis enam kui auväärsel esimesel kohal. Eesti keelde tõlgitud ei ole Kingi raamatuid just väga palju, kuid eestlastelegi ei paista tema nimi võõras olevat. Olukord on viimastel aastatel siiski märgatavalt paranenud, näiteks ilmus 2006 maakeelsena tema äärmiselt mahuka magnum opuse - "Tumeda torni" ("The Dark Tower") saaga - esimene raamat ,,Laskur" ning järgnevatel aastatel ka selle kuus järge.

Terve oma elu vaikses Maine'i osariigis resideerunud King on praegu 65 aastane ning loomingulist indu on temas jätkuvalt küllaga. Võib suisa öelda, et ta polegi varem olnud niivõrd viljakas kui praegu. Eelmainitud "Tumeda torni" universum sai möödunud aastal täiendust raamatu "The Wind Through the Keyhole" näol, tänavu on ilmumas tema ühe tuntuima romaani "The Shining" (eesti keeles saadaval "Surmahotelli" kahe köitena, mille andis 1994. aastal välja kirjastus Katherine) järg "Doctor Sleep" ning veel üks romaan. King on tuntud märkimisväärselt pikkade romaanide poolest ning 2011. aasta "11/22/63" ning 2009. aasta "Under the Dome" kuuluvad tema paksemate teoste hulka. Viimane ületab lehtede arvu poolest tuhande piiri ning seda edendavad mahukuselt vaid "The Stand'i" kärpimata versioon ja "It". Mida sellest kõigest järeldada võib? King ei ole sugugi raugastunud - vastupidi, ta töötab väsimatult.

Sarnaselt ,,Jää ja tule laulu" autori George R.R. Martiniga, ei ole ka King kogunud ülemäära kuulsust oma novellidega, kuigi tema sulest on neid hulgaliselt ilmunud. Varasemaid avaldati ajakirjades juba siis, kui mees oli alles teismeeas. Kingi esimene lühijutukogu "Night Shift" avaldati 1978. aastal ja sellesse on, nagu teistessegi, kokku kogutud eelnenud aastakümne jooksul erinevates ajakirjades (peamiselt Cavalier) avaldatud novellid. Nime poolest tuntuim on neist arvatavasti "Children of the Corn", suuresti tänu sellele, et see on olnud aluseks 1984. aasta samanimelisele filmile, mida on meiegi teleekraanidel korduvalt näidatud. Näiteks Richard Mathesoni lugudest ja "Videviku tsooni" episoodidest hulgaliselt inspiratsiooni ammutanud Kingi jutud kordavad end süee poolest harva, ent enamasti räägivad need alati inimestest, kes satuvad silmitsi mõne võõra ähvardava jõuga - enamasti üleloomulikuga - ning seavad enda (ja/või lähedaste) elud selle tõttu ohtu. "Night Shift" sisaldab nii mõndagi päris hirmuäratavat novelli, näiteks "The Boogeyman" ja "Quitters, Inc.". Eesti keeleski on saadaval paar Kingi novellikogu, nende seas ka vaieldavalt mitmekülgseim ja nauditavaim "Everything's Eventual" ("Kõik on mõeldav") ning möödunud aasta lõpus ilmunud "Pärast päikeseloojangut", mis sisaldab 12 tema käesoleva sajandi novelli, ja üllatuse mõttes üht ammust: 1977. aasta Cavalier' numbris ilmunud "Põrgukassi".

Paljud on arvamusel, et Kingi romaanide üldine tase on märgatavalt langenud, kusjuures pahatihti kiputakse põhjenduseks tooma 1999. toimunud autoõnnetust, mis autori füüsilist heaolu negatiivselt mõjutas. Kingi repertuaaris on alati olnud nn möödalaskmisi, kuid just selle intsidendi järel on pettumustvalmistavate romaanide hulk olnud oluliselt suurem kui varem (mis ei tähenda, et ta ei suudaks enam üldse üllatada - paljud nimetavad alternatiivajaloo temaatikat käsitlevat "11/22/63't" üheks tema parimaks teoseks üldse). Siinkohal ongi kasulik nentida, et tema novellid on jätkuvalt suurepärased; võib-olla isegi paremad, kui vanasti, sest nende stiil on vaheldusrikkam ning neis on lisaks eelduspärasele mitmekülgusele sügavust ning psühholoogilisust. Ja kogumikku "Pärast päikeseloojangut" koondatud jutud on tõepoolest nauditavad.

Mind on, muuseas, alati rõõmustanud Kingi järjepidev komme lisada oma raamatutele - eelkõige vanemate teoste uutele trükkidele - ees- või järelsõnu, sest neid on lihtsalt neetult tore lugeda. Mehel on meeletult palju tugevat vaimu, pühendumust ning ka suurepärane huumorisoon. Ka antud raamatu esimestel lehekülgedel reedab autor, millest tekkis korraga innustus aktiivselt lühijutte kirjutada ning jagab mitmeid huvitavaid selleteemalisi mõtteid. Lõpp sisaldab märkmeid "Päikeseloojangust", kus on kirjas iga raamatus leiduva loo täpne taust. Sissejuhatuses keelitab King nende märkmetega mitte enne juttude lugemist tutvust teha, mis annab märku, et ta aimab arvatavasti isegi, kuivõrd kiindunud constant readerid (nagu King meid nimetab) tema ees- ja järelsõnadesse on. Nendes märkmeteski peatub ta korraks eelmainitud autoõnnetuse juures: lugu "Koolilõpu pärastlõuna" sai alguse erakordsest unenäost, mis tuli temani pärast vigastuste tekitatud krooniliste valude leevendamise eesmärgil võetud ravimi Doxepin mahajätmisel.

Kuna minulegi pole just saladus, et tema raamatutest on kohati kadunud teatav säde, mis neis varem leidus, lähenesin tema uuematele novellidele teatava skeptitsismiga, kuid jõudsin ruttu arusaamiseni, et nn uuema-aja Kingi stilistiline vilumus avaldub lühijuttudes oluliselt paremini kui romaanides, samuti pani mind imestama, kuivõrd suurt rõhku on ta neis hakanud panema inimsuhetele, ilma et oleks hädavajalik ohverdada selle tõttu irreaalsus ning terror, mida tekitavad kummalised ja ähvardavad sünged jõud, mis tema loomingus sageli saavad alguse iseendast. Ja üllatus küll - keskpäraste juttude osakaal on tegelikult tunduvalt väiksem kui tema mitme aastakümne tagustes kogumikes. Kui varasemates juttudes, vaatamata alati köitvatele sündmustikele ja heale tempole, on tegelased sageli näotud ja jäävad lihtsalt võõraks, siis nüüdseks on King õppinud neid lehtedel korralikult "hingama" panna, enne kui tegelikud õudused õieti algavad.

Ka antud raamatu lood oleks hiilgav alusmaterjal potentsiaalselt headele ekraniseeringutele. Stephen King on huvitaval kombel enamike oma lühijuttude puhul võtnud nõuks anda vastavad õigused hoopis amatööridest filmitudengitele ja seda kõigest ühe dollari eest jutu kohta - ise on ta neile andnud nimetuse dollar baby. Paraku kehtib dollar babyde puhul reegel, et neid filmiadaptatsioone ei tohi avalikkusele raha eest kättesaadavaks teha, mille tõttu on neid enamasti võimatu näha - kurb, kuna näiteks "Kõik on mõeldava" paarist huvitavamast lühijutust ("Eine kohvikus Gotham", "Lahkamispalat nr 4") on IMDb järgi tehtud dollar babyd, aga võimalust neid oma silmaga näha on põhimõtteliselt olematu. Samuti võib IMDb'st leida infot, et ka "Pärast päikeseloojangut" raamatus leiduvatest juttudest eksisteerib juba dollar babysid: kogumiku esimesest jutust, surmajärgsest elust pajatavast "Willast" on tehtud kaks ja jutust "Tumm" näiteks vähemalt neli.

Mida võib Kingi sulest aga oodata tulevikus? Praegu annab autor intervjuusid, reklaamimaks "Surmahotelli" kauaoodatud järge, sügisel ilmuvat "Doctor Sleepi", mis räägib Danny Torrance'ist täiskasvanuna. Paari aasta taguse mitte kõige positiivsema vastuvõtu osaliseks saanud mammutromaani "Under the Dome" põhjal valminud teleseriaali hakkab kanal CBS näitama juuni lõpus. Samuti ilmub suvel veel üks Kingi romaan, mis kannab pealkirja "Joyland". Ühesõnaga pole Kingi töökus ega populaarsus sugugi vähenenud ja tema nime saab lähiaastate jooksul veel tihti kuulda. Kirjastustele pakub kõvasti rõõmu ka tema vanemate tuntud romaanide kordustrükkide tegemine. 2011. aasta lõpus maandus poeriiulitel "It'i" eriväljaanne raamatu ilmumise 25. aastapäeva puhul, samuti tuli 2005 välja vampiiriromaani "'Salem's Lot" illustreeritud väljaanne. Kellel ei leidu tema mahukate teostega tutvumiseks aega või mahti, võivadki ette võtta mõne lühiromaani- või novellikogu, sest tal ilmub neid jätkuvalt päris sageli.

Põrand laes ehk loovkirjutamise õpituba Kuressaares (Ene Kallas)

Laupäeva pärastlõunal murdsid Kuressaare ametikooli uues ja modernses õppehoones tosinkond õpihimulist noort ja noorte juhendajat eesotsas Maila Juns-Veldrega pead lae ja põranda seoste üle, ning püüdsid poole tunni jooksul valmis kirjutada alguse ja lõpuga ulmelise loo.

Mis toimus? Tartu ulmekirjutajate seltskond eesotsas Maniakkide Tänava ja J. J. Metsavanaga andsid ametikooli noortele õppetunni sellest, et tühipalja väikese jutu kirjutamine polegi nii kerge kui see esiotsa paistab. Eriti siis, kui tegu on ulmelise looga. Tingimuseks olidki need kaks piirjoont: poole tunni jooksul valmis saada terviklik, aga ulmeline lugu.

Tunni läbiviija Maniakkide Tänav jäi laupäevase "meelelahutusega" rahule. Ta tunnistas, et vaatas järgmisel hommikul kriitilise pilguga üle mõned oma viimistlemisjärgus lood. Sest alati ei pruugi kirjutaja ise tähele panna oma vigu (tõele au andes: mida kogenematu jutukirjutaja, seda suuremad vead), aga ka professionaalile kuluvad õpetussõnad ära. Isegi kui need on tema enda suu läbi öeldud. Sest libastumine on lihtne.

Korraldaja Maila Juns-Veldre leidis, et õpetatu on väärt õpetamist. Ta ise osales õppetunnis seetõttu, et aastate vältel on ta omandanud enam-vähem perfektse kantseliidi, kuid tahaks ka teistmoodi kirjutada...

Poole tunniga toimivat juttu on keeruline kirjutada. Eriti täiesti suvalisel teemal. Kõige lihtsam variant on panna kirja esimesed pähekargavad laused. Pärast võib neist ju loobuda... Peaasi, et mõte hakkaks liikuma. Ja tegelikult ei ole tähtis see, et jutt oleks päris valmis (viimistletud kujul), ega ka mitte see, et ta oleks liiga hea. Muidugi, see viimane on ainult boonus.

Sest kogu sest laupäevasest seltkonnast oli võimeline vaid J. J. Metsavana kirjutama tõeliselt nauditavat lugu, mis toimus toimivas maailmas. Miks? Sest ta kasutas ära asjaolu, et samade, reaalseks vormitud tegelastega on tal valmis kirjutatud päris suur hulk jutte, ja ta valis kirjutamisvormiks dialoogi. Dialoog on elav ning viib tegevust kähku edasi. Niisiis tasuks alati mõelda dialoogi peale, kui loo kirjutamine käsil. Dialoog elavdab oluliselt teksti. Nojah, võibolla oleks lohutuseks mõistlik mainida ka seda, et Metsavana kirjutab igal nädalal sarnasel meetodil mõne loo, juba teist-kolmandat aastat. Suvaliselt valitud teema järgi. Kogemused loevad...

Niipalju kui oli kirjutajaid, oli ka erinevaid lähenemisnurki teemale. Paljud olid aga valinud piiripealse ulme ehk maagilise realismi. Aga oli ka sf (science fiction)i, kõrgfantaasiat ning aurupunk-sfi.

Lugude kirjutamine oli aga esimene etapp. Teine, hoopis karmim elamus oli lugude ettelugemine ning nende arvustamine. "Me ei ole siin mingid sõbrad, ütleme kõigi lugude kohta nii halvasti kui saame. Otsime üles kõik vead, aga kui see ei õnnestu niisama lihtsalt, siis ütleme lihtsalt: halb lugu," juhatas Maniakkide Tänav sisse arvustamisvooru.

Niisiis, igaüks luges oma loo ette ja kõik pidid seda arvustama. Jõudumööda. Halvasti-ütlemise idee on aga seepärast toimiv, et kui kirjutatu pääseb kuskile laiema üldsuse huviorbiiti, siis ega seal ei hellitada. Näiteks BAASis võib loole väga vabalt tulla kommentaar: "Haisev sitt" või veelgi põlglikum: "see ei ole ulme, selle kohta ei saa isegi "haisev sitt" öelda. Niisiis võib jutt kohata palju-palju hullemat reaktsiooni, kui autor kartagi oskab.

Niisiis on jutukirjutamise toa üks eesmärke ka kriitikaga karastamine. Peale kontsentreerumis- ning mõtete mobiliseerimise harjutuste.

Paljud jutukirjutamistoas osalenud said kogemuse, et algus võib ju lool olla, aga ilma lõputa ei ole lugu. Samuti tuleb asetada tegelane-tegevus alati konteksti, kuidagigi ära põhjendada loo kangelaste tegevus, ning anda mingigi kirjeldav detail. Samuti ei tohi ära unustada emotsioone. Kuigi, detailide üleküllus võib põhjustada selle, et olulist ei märka keegi. Niisiis tuleb rõhutada ka olulisi asju, neid, mis viivad lugu edasi.

Seega, absoluutselt kõik on loo juures oluline. Kõigele tuleb samaaegselt tähelepanu pöörata, aga see omakorda tähendab seda, et algne lugu ei pruugi üldse kuhugi kõlvata...

Maniakkide tänav toonitas aga, kui kellelgi õnnestub kirjutada lugu, millega ta ise jääb 100% rahule, siis võiks selle läkitada ulmeajakirja Reaktor. Kui see jutt kellelegi toimetusest meeldib, on ilmumine enam kui kindel.

.

Teatriarvustus: Kosmonaut Lotte (Agur Tänav)

,,Lotte ärkab hommikul oma kodus ning õhtuks on ta jõudnud juba Kuu peal ära käia! Tegusa Lotte jaoks on see tavaline tore seiklus ning nagu ikka, on tal päeva lõpuks jälle mõni uus sõber ja hulk uusi teadmisi. Kuu peal käib ära ka jänes Adalbert - mida tema seal teeb, saate teada, kui tulete teatrisse!"

Nõndaviisi kuulutab ,,Vanemuise" teater oma kodulehel ning nõnda see üldjoontes ka läheb, nagu sai oma silmaga kaemas käidud. Nii suur mu ulmehuvi ei ole, et oleksin Lotte-preili seiklusi üksi vaatama läinud, eestvedajateks olid ikka kaks hakkajat järeltulijat, tüdrukutirts ja poisipõnn, kel suur huvi näha mida koer kosmoses teeb. Varasemalt oleme ära vaadanud ka kõik muud Lotte-teemalised joonisfilmid ja teatritükid, ning mis seal salata, üsna kabe kraam, julgen lastele soovitada küll ja endalgi on lõbus. Seepärast läksime kõik kolmekesi koerakese uuele seiklusele üpris entusiastlikult kaasa elama.

Esimene vaatus

Peab ütlema, et kunstnikud Iir Hermeliin ja Rosita Raud olid teinud üle ootuste head tööd. Kui eesriided avanesid, siis - ohoo! Laval oli tõepoolest ehe Leiutajate küla. Värvikirev, detailne, tuttav ja muhe. Ka tegelased olid kostümeeritud üpris kenasti. Alguses tundus veidi kummaline, et koertel oli pikkade koonude asemel lame inimnägu, kuid sellega harjus, sest kõik muud riietuselemendid olid turvaliselt tuttavad. Koonude puudumise põhjus sai üsna peagi ka seletuse - nagu muusikalile kohane, tuli näitlejatel õige palju laulda ja tantsida, ning umbses maskis oleks keegi kindlasti üsna pea ära minestanud.

Lasteetenduses on laulud ja tantsud muidugi omal kohal, avardavad põnnidel silmaringi ning eestlased on ju tuntud tantsu-laulu rahvas. Ent Lotte-etenduses oli sellega veidi alt mindud. Esiteks oli laulmist üpris palju, vahel kohe mitu pala järjest, ilma et vahepeal oleks midagi muud asjalikku toimunud. Lauldi, tuli uus tegelane, teda tutvustati lauldes, tuli veel üks tegelane ja hakati jälle teda lauldes tutvustama. Ja lood ei erinenud üksteisest eriti palju. Salm, refrään, salm, refrään, salm, refrään, lõbus ja vahva, salm, refrään - kiskus väga üheülbaliseks. Mulle meeldivad laulud küll, muusikalid ka, kuid kui lavastaja ei taha laulu vahele üldse teksti ja tegevust panna, siis võiks laulud teha kas väga lühikesed või laulude ajal võiks toimuda ka sisuline tegevus, mitte niisama koeragraafia-tants (kirjaviga tahtlik). Ja üks mitte sugugi vähetähtis asi - muusika mattis ajuti laulu nii ära, et sõnadest oli pea võimatu aru saada. Ja kui sõnu ei erista, siis võiks laulud ka jupi maad lühemad olla, nende sisu nagunii vaatajateni ei jõua.

Peamine puudus aga mis ajapikku huvi alla viis oligi sisu ja tantsude-laulude tasakaalust väljas olek. Pigem jäi mulje operetist või ooperist kui muusikalist. Ilmselt oli ka lavastaja ise seda taibanud, sest ajuti konfransjeena läbipõikav kellakägu lauliski üsna ooperlikult oma teksti ette. Esimese vaatuse lõpuks, ehkki mulje oli veel enam-vähem hea, olime kõik kolmekesi veidi hämmeldunud. Kõik oli nagu hea aga tegelikult ju ei juhtunud kogu selle aja jooksul eriti midagi uut ega huvitavat ning lauludki olid kõik üsna ühte nägu nagu siga ja kägu.

Teine vaatus

Õnneks teine vaatus tõi osa rõõmu tagasi. Ei tea kas sellepärast, et olime juba omaks võtnud, et meile esitatakse täna mitte teatritükki, vaid estraadikava või toimus teises vaatuses kribu rohkem, ei oska öelda. Igatahes kolis põhitegevus Kuu peale. Kunstnikutöö oli taas väga hea, kahvatu kuupind kontrastiks värviküllasele Leiutajate külale jättis väga mõnusa kosmilise mulje.

Kui ma küsisin tütretirtsult, mis talle Kuu-vaatusest kõige enam meeldis, siis vastas ta, et laul lepatriinust. Lepatriinu oli lelu mille saatis lepatriinu-Kusti kuujänes Tikile sünnipäevakingiks. Nii, et kiitus laulu eest helilooja Priit Pajusaarele ja sõnade autorile Leelo Tunglale. Mulle endale tundus aga, et see laul oli justkui ainus ,,vale" laul terves muusikalis. Selles mõttes, et kingitus ise oli imelik ja laul tundus kuidagi otsitud. See ei läinud leiutajate teemaga kuidagi kokku. Lepatriinu-Kusti oli statist kes astus täiesti tühjast kohast ette ja ulatas oma kingituse. Pigem jäi mulje, et ilus laul oli juba varasemast ajast olemas ja kuna etenduses ei osatud sünnipäeva episoodiga midagi asjalikku ette võtta, siis torgati see sisse. Laul ise oli muidugi ilus ja meeldis mulle ka.

Terves etenduses oli siiski üks asjalik süeeliin ka, see kus otsiti kadunud pudrumasinat. See oli muidugi üsna sarnane võte multikast ,,Tom ja Fluffy" tuntud suhkrumasina otsimisega (nii nagu oli etendusse pandud hulgaliselt multikatest tuntud episoode). Pudrumasina otsimine oligi aga kahjuks vaid pisike episood selle asemel, et ehitada sellele üles suur ja vahva sündmustik. Liiga lihtsalt ja möödaminnes käis see Sajandi Mõistatuse lahendamine. Isegi mu üsna ebakriitiliste laste arvates.

Loos tuli lõpuks välja ka moraal. Üks tegelane - ülienergiline, auahne ja egomanakist jänes Adalbert arenes ainsa tegelasena etenduse lõpuks veidi targemaks. See oli küll järsk ja robustne muutumine, kuid asi seegi, vähemalt midagigi toimus. Jänes Adalbert sai targemaks (kuna Kuult kokkuvarastatud kraam raketti ei mahtunud), et asjades ei peitu õnn. Imelik oli selle kõige juures vaid statistidest kuujäneste käitumine, kes selle peale, et neil pool kunsti-kultuuri või mis iganes kraami sõna lausumata ära tahetakse viia, ainult laulsid ja tantsisid ja aitasid seda veel rakettigi tassida. Jäigi selgusetuks, mis kraam see selline oli, kust jänes selle sai ja miks kuukad sellest nii lahkelt loobuma nõustusid. Lapsed arvasid, et see oli mingi kuujäneste vana rämps ja neil oli hea meel, et loll maalane selle minema veab. Miks muidu üks kuujänes küsis pärast seda, kui Adalbert kraami ohates maha otsustas jätta (ebatäpne tsitaat): ,,Miks sa need ilusad asjad meile jagad?"

Minu kõrvus kõlas see küsimus üsna võltsilt. Need ,,ilusad asjad" olid ju pärit Kuult, silmnähtavalt mittelooduslikku päritolu ja ainsad elanikud, kes Kuul neid valmistada võisid, olid kuujänesed ise, ehk siis, need olid nende endi asjad mis neile tagasi kingiti. Vahest tegid kuujänesed oma skulptuurid just nimelt seetõttu nii suured, et kosmosehulgused kõike minema ei tassiks? Selliseid kosmoserändureid aga jagus. Nii sattus näiteks ebaselgetel asjaoludel Linnutee kosmosekukkede raketti too kadunud pudrumasin. Ainult õnneliku kokkusattumuse tõttu käivitas Lotte masina enne, kui kuked minema jõudsid lennata ja ajas neil raketi putru täis.

Tagasi Maal

Leiutistekonkurss, mis oleks võinud olla vinge õu, möödus üsna vagaselt ja traditsiooniliselt, ehk siis nii nagu multikast on saanud juba kümme korda nähtud. Ainus, mis seda elavdas oli roboti tants ja see oli kõige ägedam tants kõigist etenduse tantsudest, ka lapsed olid seda meelt. Robot oli staar ja kahju, et teda nii vähe näidati, täitsa vabalt oleks ta võinud saada hoopis suurema osa etenduses ja see oleks kinnitanud Leiutajateküla innovatiivset mainet kindlasti samavõrra kui vändaga seljasügaja.

Näitlejatele peab igatahes kiitust avaldama, sest niiviisi ringi trallida on füüsiliselt üsna kurnav ning need lõputud pikad laulud selgeks õppida nõuab head mälutreeningut. Kui kedagi eriti esile tuua, siis jänes Adalbert sai oma rolliga lausa suurepäraselt hakkama. Hästi esinesid ka teised. Kui kellelegi midagi ette heita, siis lavastajale, sest Lotte oli ehk liiga, ma ei tahaks kasutada sõna agressiivne, aga ütleme, oli liiga tormakaks tehtud. Veidikene malbust aeg-ajalt ei oleks sugugi paha. See oli selline ameerikalik Miki-Hiire agressiivsus, mis mõjub pikas plaanis veidi väsitavalt. Isegi Pipil, põhjamaade esihüperaktiivikul olid aeg-ajalt omad vaikusehetked.

Kokkuvõte

Kui võtta Lottet laste uudishimu tekitajana uute asjade vastu, siis kosmonaut Lotte minu meelest oma eesmärki väga ei täitnud. Oli selline kerge ja sisutühi lõbus meelelahutus ja kõik. Rakett, seljasügaja ja robot olid muidugi vahvad ja kummaline, et neile etenduses nii vähe ,,eetriaega" anti. Milleks oli vaja kosmosekukkesid? Raketi oleks võinud valmis ehitada ju Lotte isa või mõni teine Leiutajateküla leidur ja isa Oskar oleks ju võinud Kuu peal tantsida ja laulda ja näidata pakse raamatuid mis peab kõik läbi lugema et targaks saada. Või siis näidanuks raamatuid Tiki isa. Väga huvitav oleks olnud ka näha, kuidas ja kus kuujänesed oma geneetiliselt muundatud hiidube aretavad ja kasvatavad ja nõnda oleks ka Tiki isal tekkinud mingi sisuline roll ning uba, mis on Lotte-maailmast juba kaks korda läbi jooksnud, saanuks veidigi valgust oma päritolule. Liiga palju oli erinevaid tegelasi ja liiga vähe neil kõigil teha. Kui tegelasi oleks ,,optimeeritud" ja ,,koondatud" ja allesjäänud ülesanded olemasolevate vahel ära jagatud, olnuks tulemus hoopis tummisem. Praegu valgus see kõik kuidagi kirjuks lombiks laiali. Edaspidi ehk ootakski autoritelt Janno Põldmalt, Heiki Ernitsalt ja Priit Pajusaarelt sutike rohkem läbimõeldust süee osas. Vahva on kogu aeg midagi uut sisse tuua, aga Lotte-maailm on paisub tasapisi üha suuremaks ja kui siis vahepeal võetakse ette juba tuntud tegelased ja olukorrad, nagu käesolevas etenduses, siis on aeg hakata süvenema juba olemasolevasse. Lapsed on ju tuntud küsimuste-esitajad. Kuhu kadus uba? Kuskohast kuujänesed neid saavad? Kuidas sai pudrumasin raketi putru täis lasta, kas ta oli raketis või puudus raketil põhi? Miks ei protestinud kuujänesed kui Adalbert kuu pealt mingit tundmatut kraami kokku tassis ja tahtis seda ära viia? Mis kraam see oli? Küsimusi oleks ju veel ja kõigile küsimustele ei jõua alati vastata, aga kui neid vastamata küsimusi saab liiga palju, siis hakkab isegi ülifantastiline maailm mingil hetkel traageldustest kärisema. Ja selles etenduses ta kärises päris kõvasti.

Aga pudrumasin sai leitud, Adalbert veidi targemaks, vaadata oli ilus ja kuigi laulud oleksid võinud olla erinevamad ning koreograafia aidata kaasa tegevuse ja sündmustiku edasiviimisele, siis lõppkokkuvõtteks tulime teatrist välja:

Tüdruk: rõõmsa ja rahulolevana

Poiss: lakkamatuid küsimusi küsides, kuid roboti ja raketi üle rahulolevana

Mina: kulme kibrutavana, lakkamatutele küsimustele vastuseid leiutades, ent nähtud silmailu ja Kuu atmosfääri üle rõõmsa ja rahulolevana

Kosmoseprojekt Island 3 (Ove Hillep, J. J. Metsavana)

Maa, inimkonna häll, hakkab meile tasapisi väikeseks jääma - pilgud on suunatud üles, kosmoseavaruste poole, kuid riikidel (ja riikide ühendustel) napib soovi finantseerida nõnda kulukat ning riskantset projekti, nagu seda on kosmosekoloonia rajamine. Külm sõda on läbi, suuremat asteroidi ei ole Maa poole tulemas ning kuna kosmosekoloonia pealt tuluteenimise võimalused on kahtluse all, on orbitaaljaamadega mässamine jäetud ekstsentrikutest teadlaste ning entusiastide hooleks. Loomulikult on probleemiks ka inimkoosseisu ning tehnika üles saatmine - 1 kg massi orbiidilesaamine maksis 10 aastat tagasi reeglina tublisti üle 10 000 $. Nüüdseks on see hind tänu SpaceX Falcon 9 raketi tõhusale tehnoloogiale langenud 5 167 $-le (hetkel prototüübi-faasis olev Falcon Heavy peaks seda langetama veel omakorda üle kahe korra), kuid ühe normaalkaalus keskmise mehe kohta läheks see siiski maksma peaaegu pool miljonit dollarit.

Need tavainimese jaoks astronoomilised numbrid aga ei ole takistanud teadlastel ning teadlaste gruppidel välja töötamast geniaalseid, kohati fantastilisi, kuid teisalt vahel täiesti usutavaid lahendusi autonoomsete elusüsteemide rajamiseks. Üheks selliseks on O'Neilli silinder, mille töötas aastal 1976 koos oma tudengitega välja füüsik Gerard K. O'Neill.

Teadlane lõi oma õpilastega kolm erinevat projekti, millest igaüks sai nime "Island" ning numbri. "Island one" oli 500-meetrine pöörlev silinder, mille pöörlmiskiirus 1,9 pööret/min pidi tagama Maa-sarnase gravitatsiooni. Kosmisejaama pidi mahtuma umbes 10 000 elanikku. Tema teine projekt "Island two" suurendas silindri läbimõõtu pea kahe kilomeetrini - sellised mõõtmed olid piisavad juba 140 000 elaniku mahutamiseks. Silindri suurendamise tingis lihtne majanduslik nõue - see pidi olema piisavalt väike, et võimaldada efektiivset transporti ning piisavalt suur, et mahutada ära toimiv tööstus.

Tema kolmandas projektis oli kolooniaks tohutu keerlev silinder (läbimõõt üle 15 km-i ning pikkuseks kuni 32 km), mille siseküljel said inimesed rahumeeli elada. Aknad ning elumaa jagasid "kapsli" külje kuueks võrdseks osaks, millest poole hõlmasid kolm suurt akent. Kesktõukekiirendus tekitas kunstliku gravitatsiooni, mis väheneb silindri keskme suunas ning mida saab kasutada energia osas säästvalt liiklemiseks. Oma suurusest tingitult pidi silinder pöörlema vaid 40 korda tunnis (nurkkiirus 0,07 /s). Teostatud uuringud näitasid, et antud kiirusel ei teki sisekõrvale mõjuva coriolise jõu tõttu inimesel pöörlemisest mitte mingit ebameeldivustunnet. Aknad aga ei ole suunatud Päikese poole, vaid sinna on suunatud üks silindri põhi, mis kaitseb elanikke päikesetormide eest - valgus juhitakse silindrisse polariseerivate peeglite abil, mille nurka saab öö simuleerimiseks nihutada.

Lisaks inimestele mõeldud eluruumile, oli väiksema ümber plaanitud ka hulk väikeseid silindrid umbes 30 km-se läbimõõduga ringil ümber jaama tiirlema, mis mõeldud toiduainete kasvatamiseks. Tööstuse jaoks aga oli eraldatud silindri keskosa, kus sai läbi viia ka 0-gravitatsiooni nõudvaid tööstusprotsesse.

O'Neill ei näinud põhjust pärast ühe koloonia moodustamist resursse tagasi hoida ning sellega piirduda. Silindritekompleksid võisid olla erineva kliima ning sotsiaalse struktuuriga - naabritega ei olnud probleemi, kuna alati võis mujale liikuda. Teadlane leidis ka meetodi, kuidas tohutut silindrit ilma rakette kasutamata pidevalt Päikese suunas sihituna hoida, kasutades selleks hoorattaid. Antud tehnoloogiat kasutatakse muide ka praegusel ajal tehiskaaslaste väiksemaid pöördeid sooritades.

Kus aga saada niivõrd suurejoonelise projekti läbiviimise jaoks materjale? Maalt pidev kulukas ülessaatmine saaks ilmselt plaanile üpriski kiirelt saatuslikuks. Kuid O'Neillil oli ka sellele küsimusele vastus olemas. Kogu projekti läbiviimiseks vajalik materjal pidi võetama Kuult. Sinna rajatud tehased ning elektromagneetilised katapuldid pidid suutma projekti varustama piisava hulga suhteliselt odava toormega. Kuidas aga need tehased kõigepealt Kuule said? Sellele küsimusele aga vastab meie aastatagune (veebruar 2012) number, kus J.J. Metsavana jutustab pikalt ja põhjalikult Kuu isepaljunevatest tehastest.

"Island 1, 2 ja 3" on kõik üpriski sõgedad, kuid teisalt hoolikalt läbimõeldud projektid, mille teostamine praegusel ajal kindlasti tehniliselt võimalik, kuid algse investeeringu suuruse tõttu ei hakkaks seda ükski riik ilmselt kaalumagi. Teisalt aga tasuks juba Kuule rajatavad tehased end mõne aja pärast ära ning O'Neilli plaanide läbi oleks võimalik vabaneda ka Maad vaevavast ülerahvastusest. Rääkimata veel võimalikust energiakriisi lahendamisest orbitaaljaamadega. Üks oleks aga kindel - selle projekti läbiviimisel aeguks päevapealt hea hulk ulmekirjandust.

O'Neilli silinder wikipeedias

Island One koduleht

Mänguarvustus: The Tiny Bang Story (Ove Hillep)

,,The Tiny Bang Story" on seiklus- ning mõistatusmäng väikeselt arvutimängutootjalt Colibri Games. Tegu on ühe tõsise maiuspalaga kõigile, kellele vähegi ajuderagistamine meeldib. Võrrelda seda mängu mõne teise mänguga, oleks võrdlemisi kohatu, kuna tavalistes seiklusmängudes on vähemalt tegelane, kellele mängija saab anda suunavaid hiireliigutusi, et vajaminevaid tegevusi teha. Selles mängus aga ühtegi sellist ei ole. Seda lihtsaks liigitada mõistatusmänguks liigitada oleks aga ilmselge ülekohus, kuna sellel on siiski mingi edasiliikuv narratiiv, olgu see nõnda segane nagu see on.

Mängus ,,The Tiny Bang Story" toimub tegevus tibatillukesel planeedil, mis on saanud tabamuse mööduvalt komeedilt. Selle tulemusena on taevakeha löödud paljudeks pusletükkideks ning sina pead hakkama neid taga ajama, alustades ainsana terveks jäänud väikeselt maatükilt, millel seisab ilmselt maailma kõrgeim raudteedepoo.

Mängus on 5 taset, igal tasemel 4-5 stseeni või pilti, millelt mängija peab olenevalt ülesandest erinevaid objekte otsima. Et asi frustratsiooni tõttu üksluiseks click-festiks ei muutuks, pakub mäng ka põnevat vihjesüsteemi, mille aktiveerimiseks pead sa püüdma teatud hulga ekraanil tiirlevaid kärbseid. Tihtipeale leiab aga mängija ummikussejooksnuna end rohkem kärbseid püüdmas kui üritades tekkinud probleemi lahendada. See võib aga ka olla siinkirjutaja isiklik probleem.

Üksluisuse leevendamiseks pakub mäng ka mitmeid pisimänge (minigame), mis on teinekord niivõrd keerulised, et võtavad pea huugama. Lihtsamate sekka kuuluvad näiteks konsooli abil laevaga kanalites orienteerumine või õhupallide tulistamine. Keerulisemad aga hõlmavad endas mosaiigitükkide paigutamist raamidesse või kraanide paigutamist torustikku, et takistada vee läbivoolamist. Kuna pisimängud on mängu narratiivi edasiliikumiseks kohustuslikud, ei ole nende ärategemisest võimalik mööda vingerdada ning mitmeid kordi tuli nende tõttu taas kord internetiavaruste abi poole pöörduda.

Mängu graafiline kujundus on kohutavalt ilus ning väga professionaalselt joonistatud. See on veider segu sürrealismist ning aurupungist. Samas aga tuleb öelda, et tihtipeale jäävad väiksemad jubinad märkamata, kuna need sulavad nõnda hästi taustaga kokku - see aga on ilmselt taotluslik, kuna ei saa ju mängijale kõike ette-taha ära teha. Samuti on meeldiv vahelduseks mitte läbida pooletunnist mängimisõpetust, mis tänapäeva mängude juures nii tavalised on.

Mööda ei saa minna ka mängu suurepäraselt õhkkonda sobituva heliribast, millega on loojad ilmselt kõvasti vaeva näinud. Huvilistele on mängu kodulehel heliriba ka tasuta kättesaadavaks tehtud, mis on vägagi teretulnud nähtus.

Miinusena võib ära tuua narratiivi poole, mida esitletakse üpriski napilt ning enamasti jäetakse selle tõlgendamine mängija enda hooleks.

,,The Tiny Bang Story" on mõnus vana-kooli stiilis mäng, mille mängijalt eeldatakse mõistuse ning tähelepanu sihtotstarbelist kasutamist. Mäng on keelest täiesti sõltumatu (kui peamenüü välja arvata) ning sobib seega mängimiseks kõigile, kel huvi. Pisimängud muudavad asja oma varieeruvusega põnevaks, ega lase mängul tuimaks click-festiks muutuda.

Mäng on saadaval nii PC, Mac, iPad, kui ka Android platvormile.

Veebruarikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Veebruarikuu pildimäng on eriline maiuspala animehuvilistele.

Sel korral on pildid elemendid kolmest animest. Tahame teada, millistest need pärit on - elemendi-objekti nime ei ole tarvis. Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Ühe animefilmi äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada seega 3 punkti. Vastata saab kuni 25. märtsini.

Iga vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi eestikeelse dubleeringuga "Tuulte oru Nausikaa" DVD. Karp on avatud ning tegu on kasutatud, kuid töökorras plaadiga.

Jaanuarikuu pildimängust võttis osa rekordiliselt 7 inimest. Kasutades random.org nimekirjasegajat võitis oma raamaturiiulisse J.R.R. Tolkieni "Silmarillioni" Martin A. (Timestamp: 2013-02-26 13:18:49 UTC)

Aga õiged vastused? Nagu kõik arvajad ka õigesti pakkusid, olid sel korral pildil päkapikukamp filmist "Kääbik" ning nende sekka end väga "osavalt" ära peitnud Hagrid filmist "Harri Potter ja tarkade kivi" (lugesime õigeks loomulikult ka lihtsalt Harri Potteri).

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Veebruari ulmkonnakroonika 2013

Eesti Ulmetähed

Tarts on ulmeseltskondades tuttav tänu oma lõbusatele jutustustele ning meeldejäävatele ning austustäratavatele vuntsidele. Lisaks on ta suur filmi- ning raamatusõber ning üldse väga tore kuju.

1. Mida praegu loed?

Loen mitut asja (nagu ikka), millest ainult mõned on ulmekad. Nimetagem siis neid. Esiteks sain just ühele poole Wilbur Smith'i "The Quest" ja oli alles paras läbinärimine. Ei julge soovitada. Teiseks asusin Bujoldi Vorkosigani saaga kallale, alustades Barrayar'ist. Sain selle läbi ning läksin poodi uute järele. Olen kunagi hiidammu Bujoldi lugenud (ei mäleta, mis keeles), aga siis ta millegipärast erilist muljet ei jätnud. Vanuselised eripärad? Lisaks veel Stephen King/Peter Straub "The Talisman" (minu puhul "Der Talisman", sest tegu on alemanni keelse raamatuga, nii keele meenutamise mõttes). Ja last, ent teps mitte least - George R.R. Martini kogumik "Dreamsongs". Viimsest loen osi asju ikka ja jälle ning tõden, et vana Martin meeldib mulle tunduvalt enam kui uuem. Vähemasti, mis puutub tema ühte teatud saagasse.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Aja jooksul on naelutusmaterjal ühtpidi muutunud ja teisalt samaks jäänud. Muutunud on näiteks see, et kui paarkend aastat tagasi pidi teoses olema kuhjade kaupa tehnikat ja muid vidinad (sinnajuurde need muidugi ka kenasti ära seletatud/põhjendatud), siis praegu huvitab rohkem sisu, faabula, kui soovite. Vidinad võivad olla, aga nad võiks olla vahendid ja mitte eesmärk omaette. Siiani võtan aeg-ajalt kätte Jerzy Zulawski triloogia "Trylogia ksiezycowa", mille tehniline pool (arvestades, et asi on kirjutatud 20-nda sajandi algaastail) on nutmapanev.

3. Ulme kolm lemmikut (film, sari, raamat, koomiks)? Paari lausega neist lugejaile.

Lemmikutega on keeruline. Eks nemad natuke muutuvad, teisenevad. Raamatutega kõige keerulisem. Ehkki Heinlein'i "Stranger on the Strange Land" jättis kustumatu mulje ning aastad ei ole seda kuidagi kahandanud. Kuivõrd raamat on maakeelde tõligtud ja isegi vist veel müügil ei pea vajalikuks sisu avada. Filmidest... no viimsest ajast jättis "Looper" väga hea mulje. Samuti uus "Total Recall" (ootamatult hea mulje lausa). Sarjadest märgin kindlasti ära "Firefly" ja "Babylon 5" (ilma Crusade'te, mis oleks vabalt võinud olemata olla ning mida peale esimese hooaja tegemist ka mõisteti). Jällegi on tegemist sarjadega, mille sisu tõenäoliselt avama ei pea. Ok, B5 kohta ütlen seda, et selle puhul võlus selle läbimõeldus, kordagi ei jäänud muljet, et nüüd on liin käest ära kadunud ning imetakse pastakast midagi välja. Midagi uuematest? Nooh, Sanctuarty oli kohati täiesti tapvalt naljakas olenemata täiesti jaburast sisust. Fringe esimesed 4 hooaega olid samuti täiesti vaadatavad, et mitte öelda enamat, viimane hakkab ära vajuma. Koomiksitega väga suur sõber ei ole, aga Sandman on hea mulje jätnud.

Kohtumine Friedenthaliga

1. veebruaril 2013 toimus Jõgeval, Betti Alveri muuseumis kohtumisõhtu ulmekirjanik Meelis Friedenthaliga . Meelis Friedenthali puhul oli kohe algusest peale tunda, et tegemist on väga erudeeritud, intelligentse ja tundliku inimesega, kes teab ja tunnetab sügavuti ajalugu, kirjandust, kultuurilugu ja mida kõike veel. Põhiliselt olid kõne all romaanide "Kuldne aeg" ja "Mesilased" esteetika, kompositsioon ja tähendused. Mõlema romaani puhul on tähelepanuväärne autori kirjanduslikus aegruumis kohaloleku tunne ja võime.

Noored ulmikud joonistama

Tartu Ülikooli ajaloo muuseum kutsub osalema joonistusvõistlusel ,,Eesti

aastal 2057"

Veel 15. märtsini on võimalus esitada oma töid Tartu Ülikooli ajaloo

muuseumi ja Tallinna Tehnikaülikooli muuseumi poolt välja kuulutatud

joonistusvõistlusele ,,Eesti aastal 2057".

,,Kas neljakümne aasta pärast sõidame kooli hõljukiga? Kas linnas majad on nii kõrged, et taevast enam näha ei ole? Milline võiks Eesti välja näha Sputniku 100. aastapäeval? Kõik need küsimused võiksid lapsi inspireerida joonistama ja oma töid esitama. Joonistusvõistlus kuulutati välja seoses näitusega ,,Eesti jälg kosmoses - kosmose jälg Eestis" ning parimaid töid eksponeeritakse ka 11. aprillil TÜ ajaloo muuseumis näituse avamisel" selgitab näituse projektijuht Viljar Valder.

Võistlus toimub neljas vanuserühmas: eelkooliealised ja I-III klass,

III-VI klass, VII - IX klass ja gümnaasiumiaste. Piltide maksimaalsed mõõtmed võivad olla 841x594mm (formaat A1). Täpsemalt saab joonistusvõistluse tingimuste kohta lugeda Tartu tähetorni koduleheküljelt http://www.ajaloomuuseum.ut.ee/tahetorn. Parimaid töid ootavad kosmilised auhinnad, mille hulgas on galileoskoope, põnevaid filme ja nutikaid mänguasju. Pärast näituse avamisel eksponeerimist asetatakse parimad tööd ajakapslisse, mis avatakse aastal 2057.

Lennukat pliiatsijoont!

Pilte Tallinna ulmeseltskonna kogunemisest

Veebruari kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Varrak

Varjude tuisk Siala kroonikad

Aleksei Pehhov

Tõlkija: Veronika Einberg

Majesteetlikud Zagraba laaned peidavad kuldlehiste võrade all kadunud rasside hüljatud linnu, sõjakate orkide külasid, legendaarset Labürinti ja Kondilosside hauakoopaid. Maa-aluste katakombide sünged sügavikud hoiavad kiivalt pimeduse ajastu saladusi. Hirmus mõeldagi, mis ootab ees uljaspead, kel jätkub rumalust häirida selle paiga rahu. Meistervaras Garret on küll õppinud varjudega tantsima, kuid kas tal õnnestub Vikerkaare sarv Hrad Speinist kätte saada ja Zagrabast eluga välja tulla?

,,Siala kroonikate" triloogia viimases osas astuvad mängu uued põnevad olendid nagu kiilsikk ja flinn, hiiglased ja mullipugu, ning ka paharet osutub mitte päris selleks, kellena ta on esinenud.

Salamõtsuka teekond Fraseeri triloogia III raamat. 1. osa

Robin Hobb

Tõlkija: Juhan Habicht ja Kaaren Kaer

Fitz on kõigi teada surnud ja maha maetud. Ennast kuningaks kuulutanud prints Regal on Hirvelossi paljaks riisunud ja sisemaale tõmbunud, jättes ranniku rüüstajate meelevalda. Burrichil ja Chade'il olid aga oma plaanid, kuidas Fitz päästa ja tema abil Kuue Hertsgkonna lagunemist takistada. Nüüd on Fitz uuesti toibunud, kuid leiab, et ta on jäänud üksi ning peab ise otsustama, mida edasi teha. Ta saab taidudes korraks ühenduse Verityga ning teab, et peab oma õiget kuningat otsima minema ning aitama tal kutsuda legendaarsed elderlingid Kuut Hertsogkonda hädas päästma. Abiks on Fitzil esialgu üksnes Öösilm...

Koomiks: Cold drink (Joonas Sildre)

Luuletusi: Zombi kojutulek jt (Krafinna)

zombi kojutulek: armulaud

zombi tuleb koju

hämaras

loomade jooksuajal

siis kui lapsed õhtuse

innuga huilgavad

paneelmajade

najal

zombi tuli koju

riputab varna

autovõtme ja hambad

kougib silmadelt kae

võtab paruka peast

liigliha raputab

kassile hamba

zombi tuleb koju

hämaras

laste jooksuajal

siis kui loomad õhtuse

innuga huilgavad

paneelmajade

najal

***

vabandust

enam ei ole

seda katkiste

põlvedega

moodsalt lõhki

rebitud pükste

ja

marraskil hingega

turris

siilipeaga

tüdrukut

kes kõndis

kord emajõe kaldal

ja jalutas rihma otsas

hinge

ja väikest koera

jagas konspekte

tegelikult

ennast

vabandust

see tüdruk uputas

ennast aastaid tagasi

emajõkke

et nüüd koolnuna

tõusta

kummitada elavaid

ja mitte nii

elusaid

oma turris

hinge ja väikse

koeraga

nüüd ja igavesti

***

kui sa lased mul

õhtuti olla see

punapäine sinise

nahaga haldjas

kes jookseb

mõõk peos

mööda metsi ja maid

varastab linnakodanikelt

kulda ja kalliskive

imeb talurahva verd

ning arvab enese

olevat jumala

kui sa lased mul

õhtuti olla see

täiusliku maailma

täiuslik olend

siis võibolla ma olengi

olen see

kes annab sulle kõik

orjad neegrid ja raha

kuigi mul ei ole ei

mõõka kilpi ega maid

mul oled sina

kes annab mulle mu

väljamõeldud maailma

ning ma suudan leppida

vihmast vihmani kulgeva

tuhande eluga

mis vaatab akendest

sisse

sest mõnes neist

on need maailmad

kus saan sininahalise

jumalana täita iga

su soovi

ja me elame õnnelikult

elu lõpuni kui me

vahepeal ei restardi

ega -installi

24. märts 2012

***

superstaar

(pyhendatud Suurtele Ulmekirjanikele)

mina

superstaar

oskan kõndida

kiiktooli serval

oskan kastil

kükitada teha haisu

oskan nurruda

mida oskad sina

bestsellerite autor?

bestsellerite autor

oskas küsida

kas ta võib mind

superstaari

paariks nädalaks

enesele laenata

kuhu see

kõlbab

ise nii suur kirjanik

aga kastil

käia ei oska

ega kiiktoolidel

7. mai 2012

***

kalmistu

kehad on elude

kalmistul hauad

mõnedel lilled ja heinamaa

teistel rist viltu vajunud

kolmandad lemmik-

loomade omad

need on mu lemmikud

teed tsikibriki hatuse

karva hämara pilguga

kass kraabib nii et

mulda lendab hammustab

kisub tappa on teda

aga võimatu

filmis on see kõik

kerge lihtsalt ja selgelt

õudne mitte nagu

elus kus hooldatud ja

hooldamata elud

lähevad segi

hoolimata lilledest

ristidest ja heinamaast

peab olema väga

vapper hirmu maha

matma ja edasi

kraapima

mõni mõte on

tähtsam kui teine

mõni sõna kriibib

hinge seest või

tõstab ta taeva

ja mõni pilt on

helgem kui teine:

kass kummardub toidukausi kohale

koer keksib sõbra jalust

esikutuli ootab hilist

tulijat

või

Red palub tühermaal õnne kõigile

ja et kellelegi ei tehtaks liiga

ükssarvik põlvitab Amberi

vendade ees

jõuluvana plahvatab

tühjas laohoones

500 haldjat marsivad

helmi süvikusse

või

kahekordne selge vikerkaar kummub

üle kadajase karjamaa

lambad tõstavad peremehest silmates pead

kuraditosin hobust jookseb

üle dnepri jõe silla

meri õitseb juba kolmandat korda

pilveräbalad sätivad end

katteks tähisele taevale

----

aga mina istun peldikupotil

ja mõtlen

et selgus ja keskpaik on

aga lõppu

lõppu ei kuma kusagilt

Luuletus: Tulnuk Zavoodis (Tõnis Hallaste)

Baarid kõik käidud ja viimane ootab,

millest võib alati head tuju loota.

Vaevalt, et imestust kelleski loob,

sellest, et jutuks me kallis Zavood!

,,Tere õhtust..."

Alati teistes ma heameelt ei süüta...

Aus olles, tihti ma kõiki vaid tüütan...

Seegi päev mindi mind vältides sisse.

Üksi jäin, silma lõi valgus ent! "Mis see

võiks olla!?"

Valguse tagant kui ilmus hall peletis,

mõistsin, et tulnuk - kas teeb minust salati?

Üks hetk ma aiman ent: ehk vaid deliirium...?

Hingasin sügavalt, ütlesin: "Jeerum -

rahu, poiss!"

Polnudki muud seal kui hirm-sale veli...

Läheks ta'ga jooma - oleks see alles nali!

Vaevalt saaks head õllekaaslast nii kõhnast.

Ta umbejootmiseks piisaks vaid lõhnast...

No eks näis!

Tuleks ta muidugi, siin tekkis aga -

maandus loll kujutelm värava taga...

Aga ei lõppenud õhtu tal häbis:

astus ta väravavarrastest läbi.

Ei pandud kaaslast mul kuidagi imeks.

Küsiti üksnes, mis on temal nimeks.

Ennäe! On naps hakand sedavõrd pähe

Et nägid teisedki mu jooginähet.

Ütlesin temale: "Õpetus Sulle!

Loodan, ei mõista Sa hukka neid lolle.

Keha promillide kandmise vahend -

see on nii mõnelgi isikul lahend

eluvõrrandis."

Kui seda mõistis, siis tuli tal mõte.

Üksildail rõõmu tooks üks väike võte.

Võte, mis tõi talle sel õhtul feimi -

hakkas ta veest tootma võlumoel veini...

peldikus.

Kõrtsmik ei keelanud, maitse sel keemia

solvus ent keegi se'st, ütles: "Blasfeemia!

Meenutab see nali liigselt üht messiat!"

Ma küll ei teadnud, ma vaid veinitassija.

Veinid said joodud ja sebima läksin

Selga üht nähes ma täis läksin äksi.

Mõjuvam vaat'misest mulle ent hõng.

õiget kui tajun, läeb meeletuks tung.

"Mm... latikas."

Üks väike paljastus, öelda nüüd tihkan:

tekitab kalalõhn üüratut ihka.

Räim, kiisk ja heeringas, sprotid, mis õlis:

niipea, kui sõõrmeis, mul lõõmabki tuli.

Pärgel, on ,,beib" alles võimatu peletis!

Mis ta küll minule nüüd äkki seletas?

Pealegi, mismoodi tal bassihääl?

Sellest mul rääkides sõlme läeb keel.

Apsakas üksnes... ent au pihta torge.

Miks on kõik naised mu suhtes küll tõrges?

Pole jah füüsist mul, sarmi, hügieeni.

Mis pean nüüd tegema? Nüsima veeni?

Hoplaa ent! Kui vast tundis süda mul külma,

heitis üks blondiinist tütarlaps silma.

Ei kirjelda palet, mul tühja neist huultest -

See-eest ta lõhn... raisk, piisaks vaid luulest:

Lest - the best!

Näeb ta mind, väheneb meie distants.

Alata võib kurameerimistants.

Sebimisstrateegia ei peaks jätma jänni:

joota see blondiinist tütarlaps känni.

Naeris mu jutule lausa kaks korda,

mitte vaid sellest, et: "Vaata seda morda!"

Ütlesin endale: "Nüüd hästi käitu!

Muidu se'st juhtumist ei tule võitu."

Varsti ent alustab sebimist teine.

Minu ees eelis tal - ta veel on kaine...

Aga veel enne, kui ütlen: "Hei, kuule,"

Sulasid äkitselt kaotsi ta huuled...

Läksime neiuga baarist siis õue.

Tundsin, et süda juba tuksles mul põues.

Pükstes seevastu lõi välku ja kõue!

Saigi seal kõikvõimsaks mul üks teatav nõue.

Niipea, kui autouks lahti sai paotatud,

võimalik süütus sai tal kindlalt kaotatud...

... kui lugu jätkan, siis kardan, et valetan,

sest et, khm, edasist lihtsalt ei mäleta...

Se'st ajast veel olen läinud Zavoodi.

Lootes - taas leida võin kedagi voodi.

Soovides seejuures saada ka aimu,

miks pole õnnestund näha mul kaimu

tollest ööst?

Ehk olen vältinud pudelit veidi?

Vaevalt! Pole loobund ma eal õllereidist!

Mul vaid üks pelgus, mis murda võib mehe.

Nimelt et - kujutelm oligi ehe...

Luuletusi: Kus hundist räägid... (Triinu Meres)

Hüljatud tüdruk

Öö tuleb nagu põder, huntide poolt aetu

ning võtab kinni minu, raiutu ja saetu,

kuivand verest kriimulise,

rapitu ja kõdu,

võtab kinni

võtab sülle,

suudleb silmist lõbu.

Päeval võin veel terve näida,

kinnitada, et ma

haavad kinni kasvatasin,

ööd ei saa kuid petta:

tuleb öö kui järveudu, rõske, külm ning aus,

paljastab mu vigastused,

mõrad luus ja laus.

Kui mind peletasid sängist

tookord välja hange

põlgasid mu ära nagu eilse pudrupära,

läksin, tallad verised, ning süda valust kange

Soo peal soendeid kohtasin,

ja veidrat valget mära.

Mis nad ravisid või murdsid, kes see enam hoolis,

soo ja külm mind omatahtsi sute sõtseks voolis.

Soele sõtseks, soole seltsiks, surm ei võtnud tulla,

süda ikka kiskus mind taas

sinu juurde

külla.

Taiusõnadega katsin päevaks vered-valud.

Öösel käin su koja ümber,

ulun, nean ning palun .

Öösel olen see, kes olen,

kelleks sa mu tegid:

härmas suuga tondipiiga,

õud ja iha segi.

***

Pöörduda pimedusse,

tera paremal käel

lõikamas öösse haavu.

Pööruda pimedusse,

pime oli see päev,

pimedus meis ei taandu.

Koju me enam ei lähe,

koju me eales ei saa,

kuklas põlemas laevad.

Tera paremas käes,

jalge all lõriseb maa,

pilkavalt irvitab taevas.

Enam ei tea, kuhu minna.

Paigale jääda ei või.

Pimedus immitseb pähe.

Jäätnud rohupinnas

viimase sõnumi tõi:

koju

me enam ei lähe.

***

Vaata ette, mida sa soovid!

See kõik, mis ihatud, on viimaks kättesaadav.

Siinsamas, ootab. Võta ainult, nopi!

Kõik see, mis nimel elatud need aastad,

kuspoole võetud joosta pimesi,

su ümber sirutub,

kui silmanurgast vaatad,

see kants, kust uskusid end leidvat imesid.

Ja näe, see kuldne udu lähedalt on ving,

ja näe, see uks on tegelikult suu,

su suunas ahmib, ablas, armutu -

see ongi paik, kus poole ihkas hing.

Ning müürid sirutuvad nagu kooljakäed,

sa seisad metsaserval hingetult ja näed:

siin on, jah, midagi. Kuid oli see su siht?

Kõik meelitav vaid oli pealiskiht?

No võtku kurat sind, mu hirmund meel,

see pole hetk, mil katkestada teed!

Kui olen seda lossi otsind igiammu -

ei jäta astumata viimast, värisevat sammu!

***

Nüüd ma taon ta väravale

raevus ja väsimuses.

Iga päev

püüda päeva

püüda päästa

püüda pakkuda

jõudu ja toetust.

Iga päev

karta nende pärast,

kes haprad

ja armsad,

lihtsate asjade

kadumist -

laste naer,

väikesed valged õied,

laulude kõla.

Iga päev

armastada

ja tunda kaduvuse hõngu

hääbumise maiku,

haavade eelaimdust,

surma raskete sammude raputust

kõiges,

millest hoolid.

Enam mitte.

Nüüd olen ma väsinud ootamast

väsinud vihkamast

väsinud võitlemast.

Ma taon ta uksele raudkindas käega

ja tulgu ta välja mistahes väega:

mu vihal on verikuum läik.

Tean, ta räpane jõud meid murrab kord, niisiis

enda valida võtan oma minekuviisi,

jäägu temale järgmine käik.

***

veri pulbitseb kurgus, kildudeks kõik mu kondid.

Oh oleks ma suutnud vaid rohkem! Tulnuks varem ma, suurema jõuga!

Vaatan valust varjatud taevasse. Selline surm siis ongi.

veel viimase teona nean teda, surmakramp haaramas lõuga.

***

Pühendunu

Ma kõndisin ja lohistasin saaki

ja väsimust ei märganud

ja vett, mis põlvist saati.

Ning vihmaraskust juustes ainult sellevõrra,

et mu tukka pühkisid.

Sa naeratasid korra

ja ma ei hoolinud, et naeratus on välk.

Mu tukas veritses su puudutusesälk.

Hall helendas ja silmi läikis märg;

mind veri kroonis nagu pruudipärg.

Kui kadusid ja toibusin, vast avastasin leha:

mu kannul lohises mu enda pundund keha.

Jutt: Nahk (Triinu Meres)

Et kuidas ma seda kohe esimesel korral ei märganud, võite ju küsida.

Seepärast mitte, et seina varjas must riidekangas, mille voldid põrandani jõudes nagu läiketa tiigivesi laiali valgusid, varjavalt ja vaikselt. Seepärast, et selle riidelaama taustal pidin mina oma peaaegu katmata ihu võlud peagi kõige sündsamal-kunstilisemal moel laiali laotama ning seepärast, et mu sisemuses kees kihisev elevus ja ma ei tundnud mingit huvi selle vastu, mis kanga taga peitub.

Minu kui modelli esimene modellitöö kahekesi kunstnikuga, lõpuks. Natuke intiimsem, kui harjumuspärane.

Kunstnikul olid õlad nagu skulptuuril ja rõõmsad sõbralikud silmad. Mulle näis, et selliste silmade all ei ole üldse väga raske ka kahekesi viibides hommikumantlit seljast libistada ja poseerima hakata, eriti kui tulemuseks on kõrge kunst ja mitte pildiseeria naisteajakirja moeveergu.

Ega see mul esimene kord temaga tööd teha olnud ka. Need õlad ja silmad olid juba tuttavad.

Olin juba tööle minekuks asju pakkides soojalt elevil ja õhevil, üldse mitte nagu mu toanaaber-tüdruk, kes läks näost valgeks, kui uuest tööotsast kuulis.

,,Aga ta on ju mees! Ja sina lähed tema kodustuudiosse alastipilte tegema? ÜKSI?"

Hakkasin naerma ja pakkisin lisaks hommikumantlile ka meigikoti seljakotti. No mida sa sellisele vastad?

,,Ole nüüd, sinuga võib.. Ta võib... Nii võib.." Õeke ei leidnud võimiste jätkamiseks ainsatki ühtaegu piisavalt koledat ja sündsat sõna ja viiples veidi aega tummalt, silmad muret täis.

,,Ära mine," ütles ta siis tõsiselt. ,,Või võta mind kaasa vähemalt! Ohutus ennekõike!"

Oh, sõber-sõbrake, õrnake-kullake!

Toanaaber-tüdruk ei teadnud minust midagi.

Kui tolle kodustuudio-kunstitöö juures üldse keegi ohus on, mõtlesin tookord endamisi naeratades, siis kunstnik ise. Aga tal olid rõõmsad sõbralikud silmad, nina, mis oli kunagi murtud ja natuke viltu kinni kasvanud, ning ilusad õlad. Miks ma pidanuks talle halba tegema?

Ei, täiesti ohutu olukord. Rahustasin toanaabri-tüdrukut õlakehituse ja paari lamedusega ning jooksin bussi peale.

Selgus, et lisaks kenale õlapartiile oli kunstnik ka väga professionaalne, konkreetne ja rahulik. Me surusime kätt, tegime pilte, tegime pilte ja kui ma ära väsisin, tegime pausi. Tõmbasin pehme sinilillekarva hommikumantli selga ja luusisin mööda majapidamist ringi. Tema köögiseinad olid samuti sinised, eredad nagu taevauputus.

Ta tegi mulle teed ja pakkus õuna.

Võtsin tee. Õunte eest tänasin, ent ei-tänasin.

Poseerisin ma muidugi tolle musta katte ees, mis seinal rippus - ja tõesõna, ma ei tundnud midagi kummalist. Ei märganud midagi võõrikut. Õige peakalde ja pooside hoidmise vahele ei kummitanud mind ükski sünge pilt, valukarje ega vana vere lõhn. Keerasin oma pika selja kunstniku poole, puusal nõksuga paremale välja võlvuda lastes ega märganud ei ulgumist, ei nuttu. Mu mõtted olid tol esimesel korral hoopis mujal.

Need olid pilkudel, mis läbi kaamera mu keha mõõtsid, parimaid ja halvimaid nurki tuvastasid, naeratasid, kui ma end sirutasin ja seljalihased liikusid.

Mu mõtted olid kaameral ja mehel, kes seda hoidis.

Kui toosama mees mind hiljem ära saatis, silmad ikka säravad ja soojad, olin elevil, rahul ja kallistasin teda õrnalt, aga pikalt. Need olid soojad käed, mis seepeale emmates mu ümber seati, ja ta kael lõhnas isaselt. Midagi ehtsat, puhast ja helget oli selles lõhnas ning trepist alla minnes naeratasin ikka veel.

Pildid, nagu hiljem selgus, olid ka head.

Järgmisel korral töötasime hoopis väljas. Halli, inimese puute peaaegu unustanud majavare juures kesk kuivanud kõrsi ja lamandunud põdrakanepit turnisin ma mööda katuseta jäänud seinajäänuseid ja kunstnik püüdis võtet päikesevalgusest, mis mu juustekardinast läbi kumaks.

Üksik rännult maha jäänud rästas otsis härmatanud lehtede alt toitu ja talv lõhnas õhus.

,,Ütle, kui sul külm hakkab!" sõnas kunstnik kohe alguses ja ma lubasin öelda.

Rohkem ta ei küsinud. Pani ainult teki maha jalgade kaitseks ja ulatas mantli, kui stseeni muutmist ja valguse suunda arutas.

Ma ei öelnud talle toona, et kuni miinuskraade pole, on külm mulle üsna ükstapuha. Lahkumiskallistus oli isegi parem, kui eelmine, kõik mu pikad helepruunid juuksed laiali ta rinnal ja tema sõrmed mu abaluid silitamas.

Ta tegi mu õnnelikuks, mul oli temaga hea ja mina meeldisin talle vähemalt samavõrra, see oli tunda. Aga ta ei käinud peale.

Mis on haruldane, sest ma olen kaunis kena tüdruk - ka täiesti objektiivselt võttes. Mitte et puuder ei teeks minugi nägu vähem läikivaks või ripsmetu fotol ülearu oleks, aga ma olen sedasorti ilus, kes on nii modellitüüpi kui samas iga keskmise vastutulija maitse ühekorraga. Suguvõsa viga. Vanaema võrgutas kord ainult pahkluu näitamise ja ripsmealuse pika pilguga piiskopi ära. Tolle mitrat hoiti meil veel mõned aastat tagasi baarikapis konjakikarahvini ümber kui väärt mälestuseset.

Kunstnik võttis kogu seda mu muskulatuuri, kuldset nahka ja ümaraid tuharaid rahulikult. Ei tundnud vajadust ihu kohe vallutama hakata, kui pilgu peale sai.

Kuigi talle meeldis. Kuulge, ma ju tundsin seda.

See oli neljandal korral, kui ta musta katte minu sealviibimise ajal seinalt alla võttis.

Ma olin parasjagu riidesse pannud, kampsun seljas, velvetid jalas, tõstsin pilgu ja musta riide tagant paistis miski helepruun ja karvane. Mis asi...

Ta lasi riidel veel enam langeda ja ma ei saanud aru, kuidas ma polnud näinud, tundnud, kasvõi haistnud.

Vaatasin ja surusin end vastu ahju, sest korraga oli mul külm.

,,Sul on hundinahk seinal," ütlesin ja ta vaatas taburetil seistes üle õla tagasi, nägu selle absurdse murtud nina ümber nii muretu ja helge.

,,Jah, isa laskis mulle ühe. Ta on jahimees. See siin on pisike, noor. Maakodus on suuremad."

Mul sisemuses jooksis judin, lõputu püstiste karvade tunne ihul ja naha all, hirm, viha ja erutus ühes.

Ma ei olnud teda enne kartnud. Ei kartnud tegelikult ikka veel, aga nüüd sai ta mu silmis juurde tõsidust, kurbust ja koos sellega ka - ehtsust.

Vaatasin nahka seinal. Kolp oli alles, paokil lõugade vahelt paistsid heledad hambad. Silmakoobastest vahtisid lakke kollasest klaasist silmad, kitsad nagu sisalikul. Laiali naelutatud käpad olid noore hundi suured, paljulubavad ereruugete karvadega kirjatud päkad, küüned küljes. Must vööt piki selgroogu, valge-, halli- ja pruunikirju kohev saba, kollakas lõuaalune. Kui ma hoolega nuusutasin, keskendusin ja selle ruumi kõigi lõhnade hulgast sihipäraselt otsisin, leidsin ma üles ka tema lõhna.

Selle surnud hundi lõhna.

Mul on nii kahju, mõtlesin ma hundinahale seinal. Nii kahju. Mina olen Mariann. Kes sina oled? Mis sinuga juhtus?

Nahk ei vastanud. Hunt selles oli ammu surnud.

Kui võib, ma kutsun sind Pruuniks, mõtlesin, suutmata silmi nahalt eemale kiskuda.

Kas võib?

Klammerdusin kätega ahju külge, selle soe kahhelpõsk pakkus pihkudele nõrka lohutust, ja ootasin tundmatu õekese vastust. Otsisin kõigi meeltega kajasid selle suguvenna surmast, tema elust - aga ei kuulnud midagi peale kauge kiunatuse.

Mis võis ka õuest tulla. Linn, inimesed, nende koerad...

,,Sa oled väga vaikseks jäänud," ütles kunstnik, taburetilt alla roninud, kanga kokku voltinud, ära pannud, ja hakkas valgusteid kokku pakkima. Ma tõmbasin huuled sisse ja lakkusin neid seestpoolt. Üleni kuivad ja katki. Vere ja huulepulga maitse segamini.

,,Ta on nii ilus," ütlesin ainsat, mis pähe tuli.

,,Talvekarv, pehme ja kohev," vastas kunstnik nagu möödaminnes. ,,Seepärast on ilus."

Ma tahtsin koju.

,,Ega mul isalt palju kingitusi olegi, ta paneb pahaks, et linna tulin. See nahk ja veel paar asja. Kuule, aga sul on kindlasti kõht tühi," lisas ta, õlaga eelmise teema mööda kehitanud, ja astus must mööda kööki. ,,Ma tegin eile pasteeti. See on päris hea. Röstsaia ka?"

Ma tahtsin koju. Või siis kätte maksta, rebida, tappa.

Aga samas - hundijaht on legaalne tegevus. Mul polnud mingit alust vihastada.

Lihtsalt ehmusin, eks ole.

Ehmatus teeb alati kõhu tühjaks ning enne pildistamist polnud ma ka palju söönud. Ning et ma ei kavatsenud kuskil rahvast täis tänaval endast nälja või viha pärast pärast välja minna, tasus ilmselt süüa. Kui üldse raevu minna, siis parem juba siinsamas, kus see õnnetu nahk oli. Kus oli vähemalt - põhjust.

,,Jah, aitäh," ütlesin kuiva kurguga, ja kunstnik tõi mulle taldriku tõepoolest maistvate pasteedisaiadega, kruusitäie teed ja pani söömise taustaks filmi käima. Tal oli selline komme, pärast tööd filmi vaadata.

Vahtisin tummalt ekraani, et mitte näha meest. Oli parem mõtted mujale viia, keskenduda mängueludele ehedate asemel, mängusurmadele selle õe asemel seal seinal, naelad käppadest läbi, klaassilmad karvade vahelt tühjusse vaatamas.

Jäin vaatama, kuniks võileivad otsa saavad. Film algas mingisugusest rongist, mis sõitis erinevate aegade vahel, aga edasi läks nagu kurb lugu armastusest ja inimestest, igatsusest ja loomingust. Hea film.

Peategelane tegi mu viienda pasteedileiva lõpul ühe naise hingele haiget.

,,Päris ebameeldiv mees," ütles kunstnik, ja tema hääles oli siirast nördimust. ,,Niimoodi lihtsalt ei tehta."

Korraga hakkas mul kurb hoopis tema, mitte hundi pärast teise toa seinal.

Pasteet oli oivaline, tema enda valmistatud. Mees istus mu kõrval, käed siivsalt taldriku ümber, ja lõhnas jätkuvalt nagu midagi puhast, ausat ja hella. Nagu värskelt küpsetatud leib ahju ääres, nagu sügisene sammal, nagu kevadiselt purikalt kukkunud sulaveetilk, noore mehe puhas higi ja natuke ampoonihõngu.

Selle hundi oli lasknud ta isa, mitte ta ise. Kas mina tahaksin, et mind nuheldaks mu vanemate pattude eest? Kelle riiulis see ,,Libahunt" nüüd lugemist ja peeglina kasutamist ootaski?

Jõin oma tee ära ja vaatasin filmi lõpuni, kunstnik sealsama kõrval läbi puuvillase polosärgi kehasoojust ja isast lõhna õhkamas. Ta lõhnas kogu aeg nii arusaamatult hästi!

Kallistus. Käed mu selga silitamas, osavad ja õrnad.

,,Kas ma tohin sind teatrisse kutsuda?"

Koduteel mõtlesin asja üle veel korra järele. Nende tugevate käte, puhta kaameratehnika ja veel puhtsüdamlikuma headuse peale.

Nädala pärast läksin teatrisse.

Muidugi ma harjusin külas käes pikapeale ka Pruuniga seinal. Rääkisin temaga vahel mõttes, kuigi ta kunagi ei vastanud, aga üldiselt oli see nahk mu jaoks peagi vaid natuke jube sisekujundusdetail, umbes nagu toanaabri-tüdruku ema vanast kombineest tehtud lambivari.

Käisin kunstniku juures edasi, vähem pilte tegemas, rohkem suudlemas, ja nautisin seda, kui aeglaselt ta seda vana head paaritumiseelset kurameerimistantsu tantsis. Tal polnud sellega selgesti kuhugi kiiret.

Mul ka mitte. Lugematud kiired kepid köögis, pesuköögis, puuvirna taga, otsapidi ojas, kõvera kuuse juures Orunukas, diivanil, võserikus, voodi ees, kus iganes olid mulle õpetanud, et aja võtmine enne kehade jagamist pole tingimata halb valik.

Kunstnik küpsetas iga nädal ise leiba. Ehtsa juuretisega. Selle lõhn tõmbas mind ta poole sama kõvasti nagu ta enese ihu oma.

Samuti perekonnaviga.

Tol päeval oli mu kallim pätsid ahjust välja võtnud vast veidi enne minu tulekut. Ühe neljakandilise ja jõulumaitselise lõikas lahtigi, aga mul polnud leivaisu.

Eriti mitte iseküpsetatud juuretiseleiva, kuitahes ahvatlevalt see ka lõhnaks. Nii palju, mõtlesin endamisi, see kunstnik mulle ka veel ei meeldi.

Seisin hoopis kätega ahju najale nõjatudes ja lasin tal oma selga masseerida. Ta teadis, kuhu vajutada, kust silitada, mismoodi lihaseid lõõgastuma panna. Mingi skulptuuriklassi kogemus? Polnud aimugi.

Võisin seal seista ja end katsuda lasta terve väikese igaviku jagu. Isegi natuke puhtast naudingust uriseda.

Leivalõhn ja mõnuümin, soojus kehas ja peopesades.

Miskipärast tõusid mu silmad poollahti ja ma vaatasin läbi oma heledate ripsmekarvade üle ahju, otse Pruuni suunas, isegi teadmata miks.

Kindlasti ei olnud mul mingit kavatsust sel hetkel just teda vaadata. Need soojad käed mu roietel olid nii head. Küüned lõigatud, sõrmed sihvakad, hellad ja ilusad. Iha lakkus jalge vahel magusalt ja ma naeratasin omaette. Mõtlesin, kas päästan ta täna valla või veel mitte.

Meil ei olnud ju kiiret. See õrn aeg oli nii hea.

Ometi, ometi oli ka tema käte puudutus tõeliselt hea ja ma pooliti juba plaanisin ta pihkude all pöörduda, väga lähedalt otsa vaadata, tunda seda niisama hea olemise millekski muuks muutumise hetke ja siis...

Jookse ära, ütles korraga hääl mu peas, ja ma vaatasin otse Pruuni tuimadesse surnud klaassilmadesse. Jookse ära, karjus nende kunstlike silmade tagant mu peale ehe mõte, liiga valjusti, et seda välja lülitada või kujutluseks pidada. Jookse, enne kui nad sinuga samamoodi teevad. Ära salli tema katsumisi, loll lita, jookse!

Ma otse hüppasin oma kunstnikust eemale.

Ta ehmatas, vabandas, küsis vist isegi, kas tegi mulle haiget, läks närvi pihta? Aga ma ei kuulanud enam teda, vaid seda teist häält, häält mis nüüd lausa anus mul joosta. Lame, surnud, isiksuseta, aga hirmunud karje.

Jookse!

See oli noore hundi nahk seal seinal. Noore emase, tüdruku nagu mina. Just nagu mina, kes ma olin praegu jahimehe poja katuse all, usaldav, aval, armumas.

Ma hingeldasin, mõtted punase pöörisena olematusse vajumas, niutsatasin ja hüppasin kunstnikule kallale.

Ta oli suurem kui mina, raskem, kui mina, nende oivaliste õlgade sees oli palju sitket lihasmassi - aga ta oli lihtsalt inimene. Mitte nagu mina.

Kogu ruum oli täis hundilõhna, Pruuni kunagist tihket lõhna. Mõtted nagu ,,jookse ära!" ja ,,Ära jookse!" rabelesid korraga mu teadvusse, ning õhk mu sõõrmeis oli nii käsusõnu täis, et haaras mu kaasa nagu kevadine tuulehoog õietolmu sarapuult.

Loomalik.

Kunstnik kukkus mu hoo all, lõi end ära, aietas jahmunult, taipamata, mis toimub. Sain ta tugeva kaela oma käte vahele, vajutasin põlve sinna peale, mu välgatav punane küünelakk kahvatu naha taustal tume kui kuivanud veri.

Ta nahk oli nii soe ja pulss püüdis mu kätesurvest hoolimata edasi lüüa, samuti nagu ta käed püüdsid mind eemale tõugata, mind lüüa.

Vajutasin kõvemini ja tema silmad pöördusid pahupidi.

,,Mõrtsukas!" läkastasin, põlvili ta rinnal, silmad pisaratest hägused. ,,Mida ma sulle teinud oled, et sa mind tappa tahad? Miks?!"

Ta ei vastanud, teavus juba kadumas: mul on ju nii palju jõudu, inimesega võrreldes nii naeruväärselt palju, ja mida ma ometi teen?! Püha punane põrgu, ma ju hoolisin sellest mehest!

Tõmbasin põlve ära, lasin käed lahti, silitasin juukseid ta tumedaks tõmbunud näo kohal, mida ma ometi teen?! Ei, vähemalt ta hingas, mu sõrmed tundsid pulssi, mis mul ometi...?

Siis tuli uus pahmakas Pruuni meeleheite- ja raevulõhna.

Haarasin oma armsa lühikestest juustest kõvemini kinni ja vist tagusin ta pead vastu põrandat, ma ei tea. Tundsin, kuidas mu oma murdjahambad kriibivad seestpoolt suud ja põski, kuidas nägu tahtis nii väga koonuks muutuda, et tegi haiget.

Ja ma nutsin, ulgusin ja lasin endal minna.

Siis oli kõik veidi aega teistmoodi.

Murdja huntolemise tunde ja selleaegsete mõtete kohta ei ole sõnu. Need on need, mis nad on. Lõhnaks võib tõlkida, aga mitte sõnadeks.

Ainus, mis tundub päriselt samamoodi, on valu.

Valu oli nii suur, et ma ei teadnud, mida teha, kuidas teha, milleks teha. Ulgusin.

Siis karjusin. Mingil hetkel sain sõnad teadvusse tagasi, aga ei jaksanud neid enam kasutada. Hääl kõrbes kurgus tuhaebemeteks ja õhk sõõrmetes põletas.

,,Sai-salla-soe-tüdär," manas kellegi madal hääl, ning ma püüdsin end sellest valust lahti tõmmata, aga ei suutnud, ,,veri valla, velle-tüdär..."

,,Jookse ära," sosistas teine hääl mu mõtteis. ,,Jookse ära, ära lase neil end võtta, mine, jookse ära jookse ära jookse!"

Vähe nagu hiljavõitu, mõtlesin segaselt. Iga hingetõmbega põletas õhk nii ninas kui kõris. Kutsusin surnud õde lähemale, sest mul oli hirm ja tema oli selle raja juba lõpuni käinud. Kui nad mu tapavad (kes nad on, kes nad on, kes sõnab mu lihaseid vakka ja pigistab kinni mu roideid?), las olla ta minuga. Las olla minuga keegi, kes teab teed. Õeke, aita!

Ma ei saanud liigutada. Ei saanud õieti mõeldagi. Nii valus. Nii halb.

,,Tal on vist päris valus."

Seda häält ma tundsin. Seda sooja muhedat häält, aga nüüd oli see nukker, niiske, külma sulavee tooni.

,,Kas ta peabki nüüd niimoodi jääma?"

,,See on liba'unt!" Teine hääl, külmem, pahane. ,,Sina nääd ilusat paljast plikat. Mina nään, mis see ilus plika sul kõrisse karates tegi, poja. Küll ol'õnne, et see levatükk sul kääpääst oli. Ja puss, kus otsa ta torgata."

Ma ei näinud neid, kuigi nad olid sealsamas. Olin pime. Korraks voogas rindu õudne mõte nad on mu silmad välja torganud, aga siis taipasin, et see oleks siiski palju valusam. Praegu tundsin end pigistatu, kägistatu ja kokkukortsutatuna, iga hingetõmme rebis rinnus, aga silmadega polnud hullemat lahti kui millegi muuga.

Võõras vihane mehehääl jätkas: ,,Sia küsisid mult tookord, et mespärast on niimoodi vaja elada ja muudkui maha lasta nad? Vot just tollepärast poiss, et liba läeb ikka kõri kallale, ku miskit ei meeldi!"

Keegi oli minu lähedal, väga lähedal. Kuskil mu lauba ligi õhkas teise elusolendi ihusooja.

,,Ma ei saa aru, miks ta mulle kallale tuli," ja mu kunstniku hääl oli hämmeldunud, nördinud, seesama päris-ebameeldiv-mees hääl, ning ma tahtnuksin karjuda.

Aga mu kõris ei olnud häält.

,,Jookse!" nõudis Pruun mu mõtteis jälle ja see tegi samuti haiget. Ma tahtsin, et ta juhataks mulle teed, hoiaks mu pead, kui on kõige halvem, aga tema... Nagu rikkis plaat. Tema pärast olingi ma siin jahimeheloitsu all kinni ja ei saanud kuhugi joosta!

Ole vait, Pruun, mõtlesin vastu. Ei oska õigel ajal rääkida ega õigel ajal vait olla!

Ta ei vastanud.

Olin ennegi surnutega kokku puutunud. Enamasti on nad väga tundelised, aga suudavad end väljendada, oma tõe enne lõplikku minekut välja jutustada. Aga see siin... vaene tüdruk, jah.

Aga imelik. Kuidagi... monotoonne.

Miks ma tema hüüdmise peale üldse nii pidurdamatult marru olin läinud? Kas mul tõesti suud ei ole peas rääkimiseks, et oli vaja kunstnikule kallale minna kohe? Ma ju... hoidsin teda.

Mõte jooksis liiva. Ei jaksanud vastuseid otsida. Valus oli.

Liikumatu ja valutav klomp liha. Üksi ja hirmul, loitsiva jahimehe ja tema poja käes vangis.

Puudutus. Mingi raskus kehal, nagu tugev silitus.

,,Är' lollita sedasi," ütles vanamees. ,,Kui sa liba just alasti lumme ei jäta, ei tal külm akka!"

Vastust ei tulnud, aga meeldiv raskus nihkus natuke. Tekk. Mulle oli tekk peale pandud.

,,Ta on inimene ka," ütles mu kunstnik vaikselt. ,,Ma ju ometi tunnen teda."

,,Tunned, tunned," osatas teine hääl. ,,Ku sa teda tunneksid, oleks ka ette näänu', et ta sul kõri kallale tuleb."

,,Isa," ja nüüd oli ta hääl vaiksem, madalam, tõsisem. ,,Ma tahtsin juba enne küsida. Miks sa selle naha alla võtsid?"

Toolijala kraapsatus põrandal. Köhatus.

,,Mis nahk see üldse on?" Kunstniku kahtlev hääl, pooleldi süüdistav, rohkem küsiv. Segaduses, teadmisi nõutav.

Mu vereringesse voogas kergendus. Mõistsin just siis, kui valus oli mõelda olnud, et tema püüdis mind lõksu, et tema tahtis tappa mind samamoodi, nagu oli tapetud see õeke, kelle nahk nagu pilt seinal rippus. Aga tundus hoopis, et mu kunstnik sai toimuvast veel vähem aru kui mina ja see tegi mu rõõmsaks, valudes ja surmaootel nagu ma olingi.

Oh, kollase kõhualusega saatan, ma olin ikkagi nii armunud ja narr!

Vanamees nohises: ,,No mis sa teada tahad? Noor hunt oli, arg, jäi lipuringi sisse. Nagu ikka."

,,Lihtsalt tavaline hunt? Või äkki ei?" Paus. ,,Miks sa selle mulle andsid ikkagi? Pidi see mind panema sinu eluga nõus olema ja koju tulema?"

Vaikus. Võib-olla vanamees vangutas pead, võib-olla kehitas õlgu - mina ei näinud.

Siis rääkis kunstnik edasi.

,,Ma mäletan, kui ta seda nägi esimest korda, siis ta nagu... läks kuhugi enda sisse ära. Hundinahk seinal, ma saan aru küll, kui ta on see, mis ta on. Aga miks sina selle mulle andsid? Ma mõtlesin tookord, et lepituseks, aga olin vist naiivne. "

,,Kaitseks," sõnas vanema mehe hääl, ja nüüd oli see kurb. ,,Kuni sa usku ei taha, et nad ohtlikud on, kuni sa kaitseid ei kasuta - oled sa ohus." Tema sõnade vahele kostis mingi metallikraapimise heli.

,,Minu pojana veel eriti ohus, rohkem ku tavaline rahvas." Veel üks kriuksatus ja siis klõps. ,,Nõnda ma loitsisi' sulle selle naha. Et see peletaks minema iga murdja, kes ligi tuleb."

Loitsis selle naha?

Kahekorra painutatud, kägaras ja valudes nagu ma olin, pidin ikkagi naerma. Ainult enese sees, aga siiski. Minuga rääkis tühipaljas peletama loitsitud loomanahk. Elus mõte seal taga oli pettus.

Ags see, kes sellise naha loitsis, pidi ikkagi teadma, mida ta teeb. Mõistma, kuidas murdja murdjaga kõneleb. Ning pealegi - too nahk polnud mind peletanud. See oli mu vahkvihha ajanud, üles ärritanud, tapahimuga täitnud. Lõhn oli nagu märatsushoog.

Kas see mees tahtis oma poega tappa?

,,Aga olgu siis," sõnas jahimees eemalt, ,,võta auto, poiss, ja mine too kast siia. Ega ma kaua ei jaksa teda niimoodi hoida, tuleb ta metsa ära viia."

,,Ja sa ei lase teda maha. " küsis mu kunstnik ja ma kuulsin tema hääles nii harva esinevat hoiatust, ohtu. ,,Ei tee talle viga, nagu sa lubasid. Sinu sõna selle peale."

,,Minu sõna selle peale," ütles jahimees ja mühatas. Või oli see ohe? ,,Ma ju lubasin. Mine nüid, ei läe keski meist nooremaks."

Liikumine. Ta oli kiire otsustaja, mu kunstnik ega peatunud enne minekut enam muuks kui saabaste jalga panemiseks.

Ukselõksatus. Läinud.

Ma mõtlesin nii kiiresti, kui jõudsin.

Jahimehed, vanad loitsijatest jahimehed. Ma ju olin kuulnud küll. Nemad peavad sõna pidama: kuidas muidu saaksid nad kedagi ära sõnada, kui sõnad neid endid ei seoks?

Nii et ise oma käega see jahimees mind ei tapa, mitte pärast selget lubadust.

Aga on ka teisi võimalusi elu võtta - ja ta vihkas murdjaid, seda oli igast sõnast kuulda, otse kehaliselt tunda, samamoodi nagu ma tajusin jahtuva ahju leiget külge veidi eemal või leiva - selle leiva, mille maitset ma ikka veel oma suus tundsin - joovastavat lõhna.

,,Ma tean, et sa oled ärkvel, lita." Vanamehe hääl, päris minu ligi. ,,Ma lasen su natuke vabamaks nüid. Nii, et sa saad noogata, kui tahad. Nooka, ku sa kuuled."

Ah, lita?

Ma ei võlgnenud talle midagi, isegi mitte ärakuulamist, ega liigutanud vastuseks kulmugi.

See lita siin põrandal, mõtlesin omaette, on sinu surm, vanamees. Ükskõik, mis loits või käsusõna, hõbe või leib sind ka ei kaitseks, ma tapan su.

Mu kunstnik - oh, ma tundsin ta leiva maitset oma suus. Olin tema käest murdjana leiba võtnud ja ta elama jätnud.

Selle mehe käest ei võtaks, ka siis, kui mind ennast muidu tõeline surm ootaks. Elajas.

Jahimees mühatas.

,,No olgu. Küll sa kuuled." Ta istus vist mu kõrvale maha. Tundsin õhu liikumist, soojust, võõraid lõhnu päris ligidal. Metsa, püssirohu ja suitsu omi. ,,Eks sa oled kole vihane nüid ja tahass' mu kõri lõhki rebida."

Ta ohkas uuesti. Kui ta mind veel veidi vabamaks laseks, võiksin vast muutuda ja rünnata. Veidigi vabamaks!

,,Tiad, ma olen sulle õite suure tänu võlgu," ütles vanamees. Ta kohendas nüüd mu tekki, tundsin selle liikumist ja oleksin jälestusest vastu maad tõmbunud, kui poleks olnud nii head põhjust täiesti liikumatuna püsida.

,,No eks ma sõnasi selle naha libasi peletama, jah. Aga see on ju 'undi nahk. 'Unte on õige paha taltsutada. No ja eks selle lita loomus kah loitsu all kangesti kiskus ja rebis, ajas mu sõnamised aja jooksul nõnnamoodi sõlme ja pahuli, et see sõlm oless võind mu poisi päris ära 'ukutada." Mees ohkas. Raskelt. ,,Vat sedasi võib ka juhtu', katsud neid latsi kaitsta nigu oskad, aga ikka läeb kurjasti..."

Latsi, mõtlesin ma kuuldamatul urinal. Sa arvad, et ta on laps.

Tore. Arva, et mina olen ka laps. Vaatame, mis juhtub.

,,Ku poiss 'elistas, ma tuli nii ruttu ku sai. Ikka bussiga vaja sõita ka... Astun sisse: nahk seina peal ulub ja 'aiseb nagu tahass terve sõjavälja tühjaks tappa. Mõtlen, et nüid on kõik. Poiss on surnt selle aja peale, kindel, pole enamp miskit tetä. Aga näe: liba'unt lamab kööginurgas, käpp levapätsi peal, ja miu poeg räägib temaga tasakest' nigut koeraga." Mees köhis ja tõmbas nohinal ninaga. ,,Kõik 'aiseb tapmise järgi, siin pidanuks iga tõe järgi suur veresaun olema. Tema aga istub ja räägib juttu, liba pikutab akna all. Suur õnn mudugist, jaa. Aga ega siin olnu ka pikalt arvata, mis toimub."

Ta köhis jälle.

,,No sa 'oolid tast. Vat, ja nüid sa aita mind temaga. Nooka, ku sa must aru saad!"

Oh, mu kunstnik, mu armas, sa istusid ja rääkisid minuga. Isegi pärast seda, kui ma sulle kallale läksin, isegi pärast seda, kui ma kuju muutsin ja sa pidid mind leivamanaga maha rahustama.

Ise veel jahimehe poeg, kindlasti lapsest saati murdjat vihkama koolitatud. Oh, armsam!

Vanamees köhis ja tonkas midagi jalaga. Võib-olla tooli.

,,No vaata, lita. Sa oled vi'ane, no ole. Ma ole vi'aseid libasi ennegi nännu. Tuled mulle akna alla ulguma karjaga, eks siis vaatab, kes piale jääb." Ta liigutas jälle. Imelik lõhn, nagu sada aastat ahju kohal suitsutatud vorstil võiks olla.

,,Aga sa piad poisi rahule jätma. Tema ei taht miu elu, jahimehe elu." Mehe hääl oli nüüd vaikne, kare sosin. ,,Ei võtt ametit üle. Üits vana mees uma vanade loitsudega, ja pärast mind ei enam keskit... Aga las tal olla siis vähemalt tavaline ja 'ia elu, ku ta oma pere tööd ei jätka. Ku siusuguse võiva tema meeles vabalt ringi joosta ja omatahtsi murda, keda ihkava, las tal olla vähemalt 'ia naane."

Sinusugused tapavad ka, keda ihkavad, mõtlesin ja tunnetasin taas liikmete ümber tekkinud mõõdukat vabadust. Valus, aga liikuv.

,,Ma mõtle, et ku ta juba linnaelu elama tuli, las tal olla normaalne naane, kes ei jookse metsa är', ku tuur peale tuleb. Linnanaane, linnalapsed. Ja mõni neist, võib-olla, võtap ka miu ameti üle kunagi." Vanamehe hääl oli ikka veel vaikne ja kare. Siis see muutus: ,,Noh, lita, nüid on nii: ku sa lubad mu poisi rahule jätta, ma võtan sind sõnast, seon sellega, ja laseme su kahekesi metsa lahti. See on talle ka 'ia, kõikse paremp. Nooka, kui nõus oled.!"

Ma avasin silmad. Saapad, reied. Pruunis presentjopes mees, noorem, kui ma ootasin, hallinevate juuste, aga tugeva, kulliliku näoga, laiade maadlejaõlgadega. Raevukad hallid silmad. Vääriline vastane.

Hundinahk, Pruuni nahk oli tal pihus ja ta urgitses selle kallal suure, tundus et väga terava vedrunoa otsaga. Misasja ta ometi tegi?

,,Noh?!" nõudis jahimees.

Mina vaikisin. Tema noogutas. Naeratas rõõmutult. Paremalt poolt oli kaks ülemist hammast puudu.

Lase mind vabaks, mõtlesin ma ja vahtisin teda pilku pööramata oma kuldpruunide metsloomasilmadega, mis modellialbumis erilise spetsialiteedina üles kiideti.

Lase mind vabaks, ma tapan su ära, vääriline vastane!

,,No olgu, lita," ütles tema, lükkas Pruuni naha taburetile ja lõi siis kiire tugeva noahoobiga selle küljest käpaosa maha.

Mu mõtetes kõlas kiunatus, kiljatus, ulg. Ammu surnud hunt, kelle loomus polnud ikka veel vaba, kes oli ikka veel loitsu alla pandud ja kannatas. Ma vist urisesin. Niimoodi hingelist piinata, niimoodi seda surnud hunti ja mind ennast kohelda!

Jahimees seisis, vaatas mu peale alla ja mühatas veel korra. Vangutas pead. Võttis siis kiirustamata hoogu ja lõi mulle saapaga ribidesse.

Oh, kõik pagana põrgud!

Valu lisandumine võttis korraks hinge kinni, viha varjutas pilgu ja teadvuseräbalad ujusid punases raevuudus. Tapan maha! Nina tõmbus kirtsu ja nahamuutumine algas, tundsin, kuidas loitsuköidikud selle käigus mu pealt tagasi tõmbusid nagu pagevad ussid. Nägin, kuidas jahimees taganes ukse poole, kuhu najale ta püss oli toetatud.

No proovi ainult, mõtlesin, suul juba hundiirve, ruum ja aeg läbi murdjasilmade uueks vormumas. Maailm aeglustus nagu alati muutumise hetkel ja sel viimasel, päris viimasel inimmomendil jäi mu silm pidama jahimehe noal ja nahal, mis pooliti taburetil lebas.

Miks ta seda... Misasja ta...

Ja mu teravad murdjakõrvad püüdsid kinni välisukse liikumise kolm korrust allpool. Kerged tuttavad sammud puitpõrandal. Oh, mis saab mu armsamast, kui ta astub sisse ja näeb mind murdjana, hambad tema isa verest punased?

Ja siis asetus selle ühe pika viivu lõpus korraga kõik paika.

See lõppematu põlglik ,,lita" ta suult. Miks püss just välisukse kõrval oli. Miks ta selle neetud loitsunahal käpa maha lõi, nii et surnud hunt oma raevus kogu ruumi taas tapahõngu täis virutas. Miks ta mind ennast lõi, abitu ja maas pikali, nagu ma olin, ja miks ta sõnamised mu pealt lõpuks ära tõstis.

Sest seda jahimees ju tahtiski. Et ma teda ründaksin kogu oma enda ja loitsitud naha viha jõuga, kui mu kunstnik parasjagu tuppa sisse astub.

Ma vist ulgusin meeleheitest ja ahastusest, aga muutus juba tuli, tuli mulle peale nagu minestushoog, kurdistav müra või merelaine. Kunstniku sammud trepil tagusid oimukohtades, ent pimestav tapahimu kraapis küüntega rinnus ja vana jahimees jäi keset tuba mu hüppe ootele, jässakas keha ettepoole kummargil, tool meie vahel. Ma ei saanud parata: läksin teiseks, nagu olin läinud tuhat korda varem - aga ei iial niimoodi kartes, niimoodi ihates tagasi inimnahka tõmbuda ja mõistusse klammerduda.

Hundi jaoks on kõik asjad täiesti lihtsad. Hunt on mustvalge maailmapildiga, aus ja mitte eriti tark. Tema jaoks on vaenlane vaenlane, ning lõks koos vaenlasega liiga keeruline kontseptsioon.

Ma teadsin ka hundina, et miski on selle mehe ja minuga väga valesti, aga hundi viis selliseid asju korda seada on kas põgeneda või rünnata. Põgeneda ei olnud mul kolmanda korruse ateljeekorteris aga tõesti mitte kuhugi.

Ning ma olen tugev. Pole harjunud kartma.

Tegin end madalamaks ja taganesin, et hüppeks hoogu võtta - ikka nii, nagu murdjad teevad, loomuse järgi. Suur hunt, talvekarv pehme, valge, halli ja ruuge varjundid, kuldsed silmad, hambad loodud rebima, lihased ja närvid sadadel jahilkäikudel just murdmishetkeks täiuslikult välja treeninud.

Kallid sammud trepil, kaks korrust allpool, meenutamas midagi hella - mis tõukas murdjat minus veel rutem oma vaenu ära klaarima, klaarima enne sammuja saabumist. Tõmbusin hüppeks pingule, kuid... hoovõtu pealt krahmati mind tagantpoolt, hammustati kintsust, nii et kargasin ümber ja hammustasin vastu, enne kui sedagi taipasin, kes ründab ja miks.

See oli hunt. Väiksem kui mina, kolmel jalal lonkav ja veidralt kuiva, elutu lõhnaga - aga hundilõhna tunneb murdja igal pool ära, ja see oli kahtlemata hunt. Hammustasin vastu, õrinal ja raevus häirimise pärast, rapsasin jalga, ning sain selle vabaks. Taganesin sammu, ähvardasin - aga võõras hunt ei pööranud enam minule mingit tähelepanu.

Kui ma tal eest ära olin, huvitas teda veel ainult jahimees.

Minu vaenlane.

See teine hunt - muidugi, ma teadsin tema lõhna, hüüdsin teda ju Pruuniks enese sees - ründas jahimeest kaalutlemata ja hooga. Mitte hüpates vaid madalalt, sihtides jalgade suunas, ning jahimees lõi ta tooliga eemale. Raksatus.

Pruun paiskus tagasi, külg vastu maad, aga ka jahimehe relv oli tükkideks, tooli asemel jäi talle pihku seljatugi kahe jalaga. Hunt keeras end oma kolmele jalale püsti ja väänutas korraks pead. Kuigi ta ei lõrisenud, kuigi ta ei andnud mulle mingit märku, adusin ometi, et see on tema võitlus ja asi, ning taandusin. Küürutades jälgisin, kuidas jahimees toolijäänustega vehkis, nüüd juba tõsiselt ukse suunas taganedes. Ta lõhnas tugevalt, korraga nagu saak ja tapja, hirm ja viha, ning Pruun hüppas uuesti.

Seekord sihtis ta kõri.

Sammud, need armsad sammud teisel pool ust, päris ligi. Metallikõlin ja lingi lõksatus.

Pruuni hüpe paiskas mu vaenlase vastu seina, korraks ei teadnud ma, kas ta ehk tabaski kurgualuse õrna liha - aga ei. Suguvend sai hambusse ainult tooliseljatoe ja jahimees surus teda sellega oma näost eemale.

Puu ragises hundihammaste vahel ning uks avanes.

Mu vaenlane karjus midagi ja ma seisin ja jälgisin, turi turris ja lõrin kõris, kuidas mulle kallis olevus tekkinud lahtises ukseavas peatus ning - mida tegi?

Jahipüss otse tema kõrval. Isegi tavaline hunt, kes kunagi sellisega kokku on puutunud, tunneks selle ära. Mina ammugi. Valmistusin eemale tõmbuma. Ent ta vaid hüüatas - sõnu murdjana ei mäleta, aga meeles on tunne: ängistus, jahmatus, kutse - ja hüppas mu vaenlase ja Pruuni vahele, rebides võõrast jahimehest eemale.

Pruun lasi purunenud puukillud suust ja pöördus uut vastast tõrjuma, aga seal olin tal vastas juba mina. Surnud suguõde või mitte, seda meest ma talle ei anna.

Võtsin rünnaku õlaga vastu ning ta tuli mulle peale kogu oma elutu olemuse raevuga, nii et edasi oli ainult hundiloomusele arusaadav purelemine ja võitlus, ning mu suu sai täis kummalist ollust, mis polnud ei karv, veri ega üldse midagi, mida kirjeldada oskaksin. Nagu jahu või tuhk, aga nirises vedeliku kombel lõugade vahelt välja, ning see võõras veider hunt ei urisenud, ei kiununud, ei teinud seejuures üldse mingit häält - vaid rebis mind nagu pöörane.

Aga mina olin suurem, tugevam ja temal oli ainult kolm jalga.

Surusin võõra vastu maad ning tema pea kaldus tagasi, paljastades... ei, mitte kõri. Voogava suitsuse millegi, selle, mis varem mu suust välja oli jooksnud nagu niiskuseta vesi. Nuusutasin teda - seda? Polnud nagu midagi tuttavat, ainult see kauge hundilõhn ja veider lame, vale tunne.

Kutsusin teda endaga rääkima, endaga koos püsima, endale kuuletuma. Ikkagi suguvend, kuitahes võõrik, kuitahes ammu elanud.

Ei mingit vastust. Ta vabises soovist jalule karata, aga ootas mu luba. Ootas, et ma taanduksin. Ma ei taandunud, vaid kutsusin uuesti, nõudsin kuuletumist tugevama õigusega.

Ja siis tuli vastus, sama põrustavalt tugev, kui varem ruumi täitnud viha-ja tapahimu, vastus, mis saabus läbi kõigi mu meelte, nii et kargasin tagasi nagu kõrvetatult.

Surm, surm, surm, surm, SURM!

See tuli nagu vasarahoop näkku, nagu oleksin korraga jäänud kurdiks, pimedaks ja maa alla maetud - ja ometi kuulsin, kuidas mu selja taga liigutakse, tajusin rasket kukkumisheli.

Siis nägin võõrast hunti end jalule rabelevat, hambad välkumas ja tume suits ta lõugade ümber voogamas nagu nähtav hukatus.

Tahtnuksin maha heita, lõua vastu põrandat suruda ja lasta sellel õudusel lihtsalt mööda minna, kuid mu selja taga oli see, keda kaitsesin, nii et ma ei võinud. Vabisedes, turi turris, seisin oma kiindumuse ja selle surnud hundi vahel, ning keeldusin taganemast.

Sõnad, mida ma ei mäleta, ent isegi tagasi vaatamata sain aru: see inimene, mu lähedane, mu armas, soovis, et ma kõrvale astuksin.

Ma ei tahtnud seda teha, aga nõue oli nii kindel, nii veenev. Külg ees, tõmbusin ukse poole, võõras hunt vajus ründeasendisse - ja lasuheli tabas me kõrvu nagu hoop.

Sain inimese kuju tagasi võtta niipea, kui Pruun kukkus. Ükski loits ega raev ei ela üle hõbekuuli läbi pea ja see seal põrandal polnud enam mingi õõvastav sinist suitsu välja ajav varjuhunt.

Oli ainult kuuliaugust rikutud karusnahk. Ühe käpaga.

Mu kunstnik seisis minu kohal kummargil.

,,Hei," ütlesin. Midagi muud tarka ei tulnud pähe. Tema nägu oli valu, väsimus ja mure.

,,Kutsusin isale kiirabi," ütles mu armsam minust eemale pöördudes, seina ääres lebava keha juurde tagasi põlvitades. ,,Ta ei hinga. Kas sa esmaabi oskad anda?"

Ning nõnda leidsin ma end tegemas südamemassaai mehele, kes tahtis sundida oma poega mind maha laskma ja omaenese kavaluse ohvriks langes.

Hundid ei allu loitsudele vaguralt, ise oli ta seda öelnud.

Mu kunstnik tegi jahimehele suult suule hingamist, mina pumpasin sirgete kätega ning mõtlesin, kui kummaline on see maailm. Keegi püüab sind tappa, sina püüad tema elu päästa ja keegi, kellele kumbki meist ei tahtnud halba, on seal kahe vahel just see, kes kõige rohkem pihta saab.

Kurat küll, mu armsam ei vaadanud mulle otsagi, kui kiirabi kohale jõudis! Kahvatu ja kurnatud, kulmude vahel ja suu ümber murejooned, rääkis ta parameedikutele, kuidas neil oli olnud tüli ja isa oli selle keskel korraga kokku vajunud. Mu oma riietest polnud midagi alles, nii et otsisin endale kunstniku kapist kähku mingisuguse särgi ja püksid ning poetasin end siis tema kõrvale tagasi. Võtsin ta käe oma pihku.

Ta hoidis seda viivu nagu segaduses, mis asi see nüüd ometi on, aga sulges siis sõrmed mu pihu ümber.

,,Ma lähen temaga haiglasse kaasa."

,,Ma tulen ka."

Ta vaatas mulle viimaks silma.

,,Oled kindel?"

,,Muidugi." Naeratus ei tulnud vist suurem asi välja, nii et suudlesin teda tasa põsele. ,,Mõnesid asju elus lihtsalt peab tegema."

Ta pani oma käed mulle ümber ja oma näo mulle juustesse ning me sõitsime haiglasse.

***

Ilmselt oleks ilus lõpetada see lugu sellega, kuidas me istume kahekesi tema ateljee katusel ja joome veini. Või õlut. Või vähemalt kohvi. Sest selliseid õhtuid tuli. Me istusime koos katusel, jõime veini ja õlut ja suudlesime.

Jahimees jäi ellu, aga paranes aeglaselt. Insult, öeldi. Minu arusaamist mööda oli ta lihtsalt ära surnud, kuna Pruuni raev pööras mehe loitsu ta enese vastu, aga minu arvamust arstid muidugi ei küsinud. Milline toores jõud pidi temas küll peituma, et ta ärkas sellisest surmast! Milline tahe ja visadus!

Meie kunstnikuga saime selle looga üksteisele lähemale, õppisime samal ööl kehade vaikset lohutust ja hiljem pikki naudinguid, mis panevad unustama kõik muud mured. Tema armastus on korraga raske ja kaalutu nagu meri ning ma armastan teda vastu, tõesti armastan teda. Tahan teda ikka veel.

Toanaaber-tüdruk, kellele kõik ära rääkisin (sest kellelegi pidi ju rääkima ja minu omad ei salli jahimehi kirega), sai minu murdjakujule minemist nähes esmalt muidugi päris vapustatud. Hiljem tõdes säravi silmi, et maailm on nüüd palju huvitavam ja pealegi saab ta pärast pärast minu lugu ka siiralt tõelisse vanamoelisse armastusse uskuda.

Aga tegelikult oli jahimehel omamoodi õigus.

Kevadel kisub hunt minus ikka metsa poole, iga kevadega järjest kõvemini. Praegu on kevad ja kõik mu sees tuksub ja karjub ja tahab joosta mitte koos mu kunstniku, vaid mõne karvase ja hundilõhnase isase seltsis mööda vetruvat okkavaipa. Rääkisin talle sellest, sest ma ju usaldan teda ja pealegi olen ma naine ning naistel on vaja kõigest rääkida.

Tema raputas pead, kehitas õlgu, pomises, et ei taha teada. Ja oli pärast seda väga vait.

Ta ei taha hunti, mõtlen ma nüüd. Ei tahtnud kunagi. Ta tahab naist ja on pettunud, et ma olen midagi muud.

Võib-olla oli vanamehel ka selles osas õigus, et suurima teene teeksin ma oma armsale tal minna lastes.

Võib-olla - aga nagu ma ütlesin, hunt ei ole eriti tark. Ja osake minust on kogu aeg hunt.

Jutt: Mamma (Bix Pokupoeg)

"Tere hommikust, Mamma!"

Kitsukesse kööki tormanud poiss hüppas hoogu vähendamata poolsõõrikujulisele lauale põlvili ning kallistas Mammat. Mamma oli nii pehme, nii soe ja lõhnas NII hästi. Mamma järele.

"Tere hommikust, kullake!"

Mamma kallistus oli samuti pehme ja soe. See kestis ainult viivu ning hetk hiljem ronis poiss kuulekalt laua pealt maha, et taburetile istuda. Mammale ei meeldinud, kui laua peale roniti. Hommikune tervitus tohtis olla ainus erand muidu kaljukindlast reeglist, et laud on ainult söömise jaoks.

"Magasid sa hästi?"

Lauale ilmus suur kausitäis kuldkollast ja auravat putru. Poiss napsas Mamma käest lusika ning kaevus sellega nii sügavale kui võimalik. Hommikune puder maitses iga kord pisut isemoodi - vahel magusamalt, vahel soolakamalt -, aga alati täpselt sedamoodi, nagu poisile meeldis. Eriti esimene suutäis. Esimene suutäis oli alati kõige parem ning seetõttu püüdis poiss võtta selle ampsu nii suure kuhjaga kui lusikale vähegi peale jäi.

"Hästi... " mõmises poiss täis suuga ja neelatas. "Ma nägin unes, et ma tegin kaks tagurpidi saltot järjest. Ja sina vaatasid seda pealt ja kiitsid mind."

"See on ju tore," naeratas Mamma, siludes poisi sakrimagatud salke taas sirgeks ja kohevaks. Siin-seal tuli välja naksata paar pusa, mis kippusid pikkadesse, õlgadele langevatesse juustesse siginema.

"Kui sa söönud oled, siis võid ju neid saltosid proovida. Sa pead lihtsalt korralikult hoogu võtma. Siis jätkub teise salto jaoks ka kiirust."

"Ma tean," noogutas poiss. "See vajab veel harjutamist, aga ma saan sellega kindlasti hakkama."

Puder sai otsa. Pannud lusika kõrvale, noolis poiss keelega viimased kübemed kausiõnarustest ning haaras teetassi, mille Mamma just lauale oli tõstnud. Tee oli hästi magus ja soe. Võiks öelda isegi, et päris kuum. Seda ei tohtinud väga suurte lonksudega juua, sest siis võis oma suu ära kõrvetada. Ettevaatlikult rüübates valgus üle terve keha mõnus rammestus ning täiskõhutunne.

Mamma pani kasutatud nõud ära.

"Kuidas sul loomekomplektiga läheb?" küsis ta. "Saltosid harjuta enne lõunasööki, võimlemistunni ajal. Praegu on loomekomplekti aeg."

Poiss krimpsutas nina.

"See uus komplekt ei meeldi mulle!" kurtis ta. "Seal on nii palju vardaid ja pulkasid, et ma ei oska nendega midagi peale hakata. Neid ei saa üksteise otsa laduda - kukuvad ümber ja veerevad laiali. Nagu pallid. Ja klotse on nii vähe..."

"Aga see ongi LOOMEkomplekt. Järsku saab nende varrastega midagi põnevamat teha, kui lihtsalt riita laduda."

"Eks ma proovin," ohkas poiss ja pöördus minema. Ta oleks hea meelega kogu päeva Mamma juures köögis istunud, aga Mamma ei lubanud. Kui söögiaeg oli möödas, siis tuli mängida ning harjutada ülesandeid.

Piimjas vahesein paindus lahti ning poiss marssis mossis huultega elutuppa. Pikad ja lühikesed vardad, auguga kettad, erineva kuju ja suurusega kuubikud ning kerad vedelesid põrandal laiali täpsel nii, nagu nad eelmisest õhtust olid jäänud. Poiss mäletas, et eelmisel õhtul oli ta püüdnud neid pikki pulkasid püsti seisma panna, kuid tulutult. See lihtsalt ei tulnud välja. Piisas vähimastki tõukest või kõvasti hingamisest, et kogu ehitis laiali puistata.

Poiss vaatas igatsevalt eemal seina ääres seisvat jooksuratast, kuid see pidi ootama. Mamma oli alati öelnud, et peale söömist ei tohi kohe võimlema hakata. Rikub täiskõhu tunde ära.

Nina krimpsutades võttis poiss kollase, kahe rusika suuruse klotsi ja asetas selle veidi suurema punase kuubiku peale. Eile oli ta terve päeva selle nõmeda komplektiga jännanud ning lõpuks polnud tal Mammale midagi näidata peale tabureti - kolm üksteise kõrvale laotud klotsitorni, mille peale oli asetatud kõige suurem auguga ketas. Päris taburetil keskel seda totrat auku ei olnud, aga Mamma oli teda selle eest ikkagi kiitnud.

Hetkeks tekkis poisil mõte, et võiks proovida Mamma lauda ehitada, aga kiire pilk komplekti osadele kustutas selle idee sama kiiresti kui too oli sündinud. Tal polnud lihtsalt sobilikke osi, millest lauaplaadi siledat, otsekui seinast väljakasvavat poolsõõri laduda.

Eelmine komplekt oli olnud ikka palju parem. Poiss mäletas, et sellega oli ta üles ehitanud terve oma toa mudeli. Läikivmustadest klotsidest said seinad. Köögiseina jaoks pidi ta kasutama kuubikuid, mis olid puhtalt valged ja mis ei kumanud õiget moodi läbi, aga sellised pisikesed erinevused on mudelite juures tavalised. Nagu Mamma ütles. Köögiseina kõrvale maha asetatud plaat tähistas magamisaset ning vastasseina ääres seisev kõrge tahukas pidi olema pesula, nagu see paistis eemalt vaadatuna. Tegelikkuses ümbritsesid seinad pesuruumi ainult siis kui tal sinna asja polnud. Piisas poisil vaid pisut lähemale tulla, kui mattmustad katted vaevumärgatavaks võbeluseks hajusid.

Ainult jooksuratas jäi tookord tegemata.

Poiss silmitses uues komplektis olevaid kettaid, mis oleks jooksuratta kujutamiseks ülihästi sobinud. Kui oleks talle alles jäetud need suured mustad klotsid, millest oleks saanud seina ehitada. Tõsi küll, päris õige ratta moodi polnud ka need kettad. Jooksuratas oli seest tühi - nagu oleks hiigelsuur teetass põhjapidi seina külge kinnitatud. Kettad olid aga teistsugused. Neil oli küll ka keskel auk, aga see oli nii kitsuke, et sinna poleks parimagi tahtmise juures keegi jooksma mahtunud.

Tüdinud ilmega ladus poiss klotse üksteise otsa. Torni ehitamine ei olnud enam loome - seda oli ta teinud juba oma kõige esimese komplektiga. Aga midagi targemat ei tulnud tal lihtsalt pähe. Pealegi olid needki vähesed tahukad inetult augulised ja valmis püramiid sai kole nagu pahandusepäeva puder, mis süüa ei maitsenud ja mida oli tükk aega lusikavarrega sorgitud.

"Pole viga," lohutas Mamma. "Mine võimle natuke, ehk tulevad pärast seda paremad mõtted!"

See oli üks Mamma erioskustest. Kuigi ta ei lahkunud kunagi oma kohalt köögilaua taga, nägi ja kuulis ta kõike, mida poiss tegi. Ja võis sinuga vaikselt vestelda otsekui seisaks ta otse selja taga.

Kergendustundega jättis poiss madala tornikese omapead. Üheainsa hüppega viskus ta üle terve toa ning järgmise sammu tegi ta juba jooksurattas.

Maheda surinaga hakkas ratas tiirlema. Rattapõhjale maalitud valge triip, mis omapead seistes alati põrandat puudutas, vupsas üle poisi pea ning seejärel taas päkkade alt läbi. "Üks, kaks, kolm..." luges poiss joostud ringe.

Peale kümnendat ringi muutus triip õrnkollaseks. Värvivahetus oli nii vaikne, et kui poiss poleks seda oodanud, siis oleks ta suure tõenäosusega asja kahe silma vahele jätnud. Nüüd aga pilgutas salamahti ta köögiukse poole silma ja lisas tempot.

"Tiks, tiks, tiks..." pilkus rattatriip järjest kollasemaks haarates juurde ka veidi rusket ja pruuni värvitooni. Poisi kergelt niiskele kehale ilmusid pärlendavad higipiisad, mis kiiresti ennast kogusid ja mööda nahka alla voolama hakkasid. Kui poiss endal käega üle kõhu ja rinna tõmbas, kogunes peopessa nii palju vett, et seda oleks võinud kasvõi juua. Kui see ainult nii soolane poleks olnud.

Ratta piisavalt punaseks ajanud, hüppas poiss maha ja jätkas painutustega. Sõrmeotstega varvastest kinni võtta polnud mingi probleem. Kallutanud ennast viimase võimaluseni tagurpidi, lasi poiss kätel tuhmi mütsuga põrandale toetuda ning seisis mõne hetke asendis, mida Mamma kutsus sillaks. Siis lükkas ta jalad maast lahti ning püüdis kätel seistes tasakaalu jääda.

"Sa pead ennast rohkem rõngasse keerama," lausus Mamma, kui poiss valusasti maad tabanud kanda masseeris. "Või siis tugevamalt tõukama. Praegu ei jõudnud jalad piisavalt kõrgele."

Poiss noogutas. Loomulikult oli Mammal õigus! Tal oli alati õigus.

Lihased surisemas lonkis poiss toanurka, kus sai poste tõsta. Eemalt vaadates polnud selles toanurgas midagi huvitavat, aga lähemale astudes võis näha põrandale joonistatud erineva läbimõõduga tumedaid sõõre.

Poiss lükkas näpu keskmise suurusega sõõri sees olevasse õnarusse. Mõnusalt kare ja täpselt poisi pihu mõõtu käepide libises oma pesast välja ning klõpsas püsti. Poiss haaras sellest parema käega kõvasti kinni ning pingutas lihaseid.

Esimene jupp postist tuli põranda seest lihtsalt välja. Tuli ainult jalad sirgu ajada ning püsti tõusta. Alles siis läksid asjad keeruliseks.

Hinganud kaks korda sügavalt sisse ja lasi poiss põlved veidi lõnksu ja rebis siis käepidet hooga ülespoole. Vaikse sahinaga kerkis post põrandast välja. Kui see oli juba puusa kõrgusele tõusnud, laskus poiss kiiresti kükakile ning pööras kätt. Õige ajastus oli siin väga oluline, sest hetk hiljem toetus kogu posti raskus juba tema pihu peale.

Nüüd tuli jälle püsti tõusta. Seda tuli teha hooga, sest siis oli lihtsam käsi lõpuni üles suruda. Poiss lasi postil hetke täies pikkusest püsti seista, et Mamma seda näeks ning hüppas siis eemale. Vaikselt sahisedes vajus post tagasi põrandasse ning hetk hiljem polnud temast midagi näha peale tumeda sõõri. Poiss raputas kätt ning tõstis posti veel kord üles. Seekord vasaku käega.

Mamma ei öelnud midagi, aga poiss teadis, et Mamma vaatab teda. Kiitvalt.

Sõõrid põrandal olid erineva suurusega. Väiksemaid polnud enam mõtet tõsta - nende kergitamiseks ei olnud vaja hoogu võtta, ega isegi mitte lihaseid pingutada. Suurematega polnud ta jõudnud kaugemale kui lihtsalt põrandast välja kergitamine. Põlvest veidi kõrgemale. Ja kõige suuremat sõõri polnud poiss veel proovinudki.

Mõtlikult näppis poiss suure sõõri käepideme välja. Ka käepide oli suur - sellest sai kohe kahe käega kinni võtta. Hoolikalt seadis poiss ennast posti kohale, jalatallad vastu maad, selg sirgu ja käed võimalikult keha ligi. Nii rasket posti kätega ei tõsta, seda tuli teha jalgade jõul. Poiss õõtsutas ennast veidi üles-alla, sulges silmad ning tõõ...õõstis!

Jäme post tõusis põrandast võib-olla käelaba võrra välja, enne kui poisi pihud lahti libisesid ning ta istuli eemale lendas.

,,Tubli!"

Rahulolevalt ajas poiss ennast taas püsti. Mamma oli tema ponnistust märganud. Loomulikult pani ta kõike tähele, aga kiitust avaldas ainult siis, kui poiss oli millegi saavutamiseks tõeliselt pingutanud.

Tasane pakitsus kubemes muutus järjest tungivamaks. Poiss tuli postide juurest ära ning kükitas pesunurka, kus lisaks higi maha uhtumisele sai endast kõik üleliigse välja lasta. Pärast pidi ennast küll hoolikalt pesema - nii pealt kui alt. Selle koha pealt oli Mamma väga range. Ükskord, kui poisil oli kõht väga tühi, oli ta üritanud ilma pesemata kööki hiilida, aga Mamma oli teda ukse pealt tagasi kupatanud.

Peened veejoad, mis hakkasid igast küljest pritsima niipea, kui poiss oli maha kükitanud, asendusid mõne aja pärast sooja õhuga. Poiss sirutas ennast, et pesuvesi maha voolaks ja nahk kuivaks. Lihased mõnusalt surisemas pööras ta ringi ning hüppas. Tagurpidi saltot.

* * *

Lõunane puder oli alati soolane ja selle sees olid võrratud krõmpsutükid, mida tuli närida. Poiss ahmas esimese suure-suure suutäie putru suhu ning saatis lusika kiiresti järgmise järele. Mamma silmitses heatahtlikult kiiresti kahanevat toiduhulka ning ootas rahulikult, kuni kauss läikivtühjaks sai.

"Mul on sulle täna uudis," ütles ta poisile puljongitassi ulatades. "Sulle tuleb homme külaline."

"Mis see külaline on?" päris poiss piiludes kahtlustavalt üle tassiserva. Ta ei olnud uue loomekomplektigagi veel hakkama saanud ja nüüd läksid asjad veel keerulisemaks.

"Külaline ei ole mitte kes, vaid mis," selgitas Mamma. "Ta on inimene. Nii nagu sinagi oled inimene. Ta tuleb siia selleks, et te koos mängiksite."

"Mismoodi koos?" muutus poiss ärevaks. "Mul on ainult üks loomekomplekt ja jooksuratas. Sinna rattasse ei saa kahekesi minna! Ei mahu!"

"Te ei peagi kahekesi koos jooksurattas jooksma," lausus Mamma. "Te võite seda teha kordamööda. Aga loomekomplektiga SAAB koos mängida. Tema oskab loomekomplektiga palju rohkem teha kui sina - sa võid tema käest palju huvitavat teada saada."

Poiss mõtles asja üle järele, kulmud kipras. Uudis oli nii põrutav, et ta unustas isegi oma puljongijoomise, kuigi puljong oli täpselt niisama maitsev kui alati.

,,Ma ei taha Külalist!" teatas ta lõpuks. ,,Kui Külaline tahab ka putru süüa, siis mulle ei jätku! Minu kõht jääb tühjaks!"

,,Ära selle pärast muretse!" naeris Mamma. ,,Mul jätkub putru nii sulle kui temale. Ja puljongit on ka piisavalt."

Punastades kahmas poiss oma puljongitassi ja kulistas kiiresti lõpuni. Mitte, et ta oleks Külalise tulekut peljanud. Lihtsalt Mamma meelest pidi alati kõik korralikult ära sööma. Kui midagi alles jäi, hakkas Mamma muretsema ning kontrollis kas poisil ei ole midagi viga.

,,Aga mis siis saab kui see Külaline mulle ei meeldi? Kas ta läheb siis jälle ära?"

,,Kui ta sulle ei meeldi, siis ta läheb ära jah," noogutas Mamma. ,,Ja kui sina temale ei meeldi, siis ta läheb samuti ära."

Poiss ajas silmad pärani.

,,Mina pean Külalisele meeldima? Miks?"

,,Kui sina talle ei meeldi, siis ta läheb enda tuppa tagasi. Koos mängida saab ainult siis, kui teineteisele meelditakse. Ma arvan siiski, et kui te olete teineteisega veidi harjunud, siis hakkate teineteisele meeldima ning teil on tore koos olla."

Poiss ei vastanud. Mamma teadis neid asju alati palju paremini.

,,Millal Külaline tuleb?"

,,Ta on juba teel. Kui sa homme hommikul ärkad, siis on ta juba siin."

Poiss noogutas. Kõik uued asjad tulid hommikul. Ja vanad asjad läksid ära öösel. Tema uus (ja mitte üldsegi huvitav) loomekomplekt oli ühel hommikul lihtsalt mängunurgas riiulil oodanud. Samas kohas, kuhu ta eelmisel õhtul Mamma soovil kõik vanad klotsid oli kokku korjanud. Ja enne klotse oli ta - poiss pingutas oma mälu - mänginud millegi pehme ja suurega.

Ta oli tükk aega lohutamatult nutnud, kui see suur ja pehme oli öösel ära läinud.

,,Kas Külaline on ka suur ja pehme?"

Mamma naeris.

,,Küll sa hommikul näed."

* * *

"Mamma..."

Magusalõhnalisest unest ärkamine oli raske. Uudishimust ärevil poiss oli õhtul tükk aega oma asemel vähernud. Kui uni siiski ei tulnud, oli ta läinud Mamma juurde lohutust saama. Mamma oli silitanud ta pead ning poiss oli hinganud sisse Mamma magusat lõhna, mis silmalaud raskeks tegi ning kõik ärevad mõtted minema viis. Kuidas ta tagasi oma asemele oli läinud, seda ta ei mäletanud.

Poiss hõõrus nägu. Udused silmad vajasid rusikatega nühkimist, et uneliiv silmanurkadest kätte saada. Unenäod, millest ta tegelikult mitte midagi ei mäletanud, ei tahtnud ära minna ning jäid veel tükiks ajaks keset tuba kükitama. Ja itsitama.

Külaline!

Poisi unisus oli ühe hetkega kadunud. Ehmunult põrkas ta asemelt käpukile ning surus ennast vastu seina.

Külaline kükitas keset tuba. Ta oli nähtavasti juba tükk aega poisi ärkamist oodanud, sest loomekomplekt, mille poiss oli eelmisel õhtul Mamma käsul ilusasti kokku koristanud, oli uuesti laiali pillutatud. Pulgad ja aukudega klotsid segamini.

See ei olnud aus!

See oli poisi tuba! Mitte kunagi, kohe täiesti mitte kunagi polnud keegi tema tuppa tulnud. Isegi Mamma mitte - tema istus oma kohal keset köögilauda ning ei liikunud sealt mitte kuhugi. Ja see loomekomplekt oli olnud kokku koristatud!

Poiss põrnitses altkulmu Külalist. Poisi kiired liigutused olid Külalist vist ehmatanud, sest ta oli veidi eemale tõmbunud ning ühe pika pulga pihku haaranud. Poisil käeulatuses polnud midagi peale padja. See polnud küll see, kuid poiss haaras selle siiski pihku.

Külaline hakkas jälle itsitama.

"Sa oled teistsugune!"

Külalise hääl oli veider. Üldse mitte selline nagu Mammal. Mamma hääl oli mahe ja rahulik. Isegi siis, kui ta poissi noomis, tundis poiss, et tegelikult Mamma ikka armastab teda. Ja kui Mamma naeris, siis oli tema naer lõbus, mitte selline... itsitamine.

,,Mamma ütles, et sa oled samasugune nagu mina! Miks sa siis selline teistsugune oled?"

,,Phähh!" Poiss tegi Külalisele grimassi. ,,Hoopis SINA oled teistsugune!"

Mamma oli lubanud, et Külaline on inimene. Mitte selline suure peaga üleni must elukas. Külalise kräsuskarvaline pea oli vähemalt kaks korda suurem kui poisi oma ja tema nahk oli süsimust! Mitte tume nagu Mammal - poiss oli ükskord oma käsivart Mamma käega võrrelnud ning leidnud, et Mamma nahk on tema omast palju tumedam - külaline oli isegi Mammast veel palju-palju mustem!

Aga Mamma ei eksi kunagi! Järelikult oli öösel keegi õige Külalise ära viinud ja asemele jätnud selle... mustpea.

Poiss naeratas endamisi selle vahva sõna üle, mille ta oli välja mõelnud. ,,Mustpea!"

,,Valgenahk!"

Külaline näitas poisile keelt. Tema mustade huulte vahel tundus pikalt välja sirutatud keel eriti roosa ja inetu. Mamma oli poisile öelnud, et keele näitamine on kole ebaviisakas ning Külalise tegu tegi poisile väga hästi selgeks, kui kole asi selline ebaviisakus siis tegelikult on.

Aga tema ei ole ebaviisakas, Mamma teab!

Üleolevalt viskas poiss padja nurka ning ajas ennast püsti. Õhtul joodud tee pakitses ning tahtis välja saada. Külalist silmist laskmata marssis poiss pesunurka ning kükitas veejugade keskele. Pesunurgas käies tuli ennast alati korralikult pesta ning Külalisele tuli see hästi selgeks teha, rumal ja ebaviisakas, nagu ta on. Võib-olla saab sellest Külalisest ka inimene, kui ta üks kord korralikult puhtaks pesta ja pea väiksemaks teha.

,,Tulge sööma!"

Mamma hääl oli mahe ja rahulik nagu tavaliselt. Tavaliselt oleks poiss kohe peale ärkamist Mamma juurde kööki jooksnud ja Mammat kallistanud, kuid nüüd oli Külaline selle plaani ära rikkunud. Mamma kallistamine lihtsalt ei ole enam see, kui keegi vaatab pealt ja itsitab.

Külaline kargas püsti.

,,Sa magasid nii kaua! Mamma ütles, et ma pean ootama, kuni sa üles ärkad, ja siis ta annab mulle süüa. Ja mul on kõht nii tühi!"

Poisi kõht oli ka tühi. Ta ei pannud seda enne tähele, aga nüüd, kus Külaline ise ütles, et oleks äärepealt tema pudru ära söönud, tundis ta ennast kohutavalt näljasena.

,,See on MINU puder!"

Poiss ei mallanud oodata, kuni soojad õhujoad teda kuivatavad, vaid hüppas pesulast välja. Külaline oli juba poolel teel kööki ning poiss pidi kõvasti pingutama, et enne teda Mamma laua juurde jõuda. Köögisein nende ees rullus lahti kiiremini kui tavaliselt, kuid sellest hoolimata jäi ukseava kitsaks.

,,Ai, valus on!"

Külalise pea võis olla küll suur, kuid tegelikult oli ta poisist palju väiksem ja kergem. Vähimagi vaevata suutis poiss Külalisega uksel kokku põrgates teda eest ära lükata.

,,Rahu, rahu!" manitses Mamma ning tõmbas käe pudrukausiga tagasi. ,,Niimoodi ei ole ilus teha! Mul on piisavalt putru teile mõlemale, aga ma ootan, et te mõlemad viisakad oleksite."

Poiss istus solvunult oma taburetile. Tema ei olnud ebaviisakas, Külaline oli! Alles nüüd pani ta tähele, et Mamma laua ääres oli kaks taburetti - üks talle ning teine Külalisele, kes ennast nohisedes põrandalt püsti ajas. Mamma ootas, kuni nad mõlemad rahulikult istuma said, ning ulatas siis neile pudrukausid. Poiss krabas enda kausi kähku pihku ning haaras Mamma sõrmede vahelt ka lusika, mis oli sinna otsekui õhust tekkinud. Kiiresti toppis ta suu putru täis ning neelatas, et järgmisele lusikatäiele ruumi teha.

,,Ära kiirusta!" noomis Mamma. ,,Sa ei tunne niimoodi üldse pudru maitset ja võid selle endale kurku tõmmata."

Poiss ei vastanud. Tema liigutused muutusid veidi rahulikumaks, kuid vaba käsi hoidis endiselt kõvasti-kõvasti kausi servast kinni. Puder oli küll väga hea, nagu tavaliselt, aga see esimese suutäie maitse oli kadunud. Ja Mammale oli jäänud ,,Tere hommikust!" ütlemata.

,,Mamma..."

Poiss vaatas üllatunult oma kõrval istuja poole. Külaline rääkis TEMA Mammaga. Sellisel nõudlikul häälel.

,,Miks ma pole saanud seda uut loomekomplekti, mida sa mulle lubasid? Ma olen nendest pulkadest ja klotsidest juba tüdinenud. Nendega ei ole võimalik enam midagi huvitavat teha."

,,Üksi võib-olla tõesti mitte, kullake," vastas Mamma. ,,Aga kui te koos mängite, siis võib-olla tuleb teil kahe peale veel huvitavaid mõtteid."

Poisi suu jäi ammuli.

,,MAMMA!"

,,Jah?" Mamma naeratas lahkelt ja pöördus poisi poole. ,,Mis on, kullake?"

Poiss ei osanud vastata. Ta tahtis küsida, aga ei osanud ka küsida. Mamma istus endiselt oma kohal laua keskel, aga Poisile tundus, nagu oleks vaid hetk tagasi olnud Mammasid kaks. Erineva häälega, erineva olekuga. Ja erinevate ,,Kullakestega".

Poiss pani suu kinni. Siis tegi ta selle uuesti lahti ning pistis sinna suure-suure lusikatäie putru, olgugi, et isu oli tal kuhugi kadunud.

Mamma vaatas sööjaid oma leebe naeratusega.

,,Ma tean, mida te tunnete!" lausus ta ja korjas tühjad pudrukausid kokku. ,,Kaaslasega koos olemine on asi, mis vajab harjumist. Te peate õppima koos mängima, koos sööma ja koos elama. See võib olla keerulisem, kui uue loomekomplektiga harjutamine. Te peate õppima oma asju jagama, need on nüüd teile kahe peale ühised.

Jooge oma puljong ära ja minge mängige ilusasti!"

* * *

Poiss lebas käsipõsakil põrandal ja vaatas, kuidas Külaline klotse kokku pani. Mamma oli neil soovitanud küll koos mängida, kuid Poisi osa oli piirdunud vaid esimese klotsi väljavalimisega. See oli suur, kollane ja siledate külgedega plaat, milles oli kõige vähem neid totraid auke. Ainult kaks tükki serva peal, mis jooksid läbi plaadi ning tulid teisel pool uuesti välja.

Külaline valis pulga ning ketta. Pulk oli lühike ja ketta keskel oli pisike auk - palju väiksem kui see, mis oli suure klotsi sees. Osava liigutusega pistis Külaline pulga otsapidi auku ning surus kõvasti kinni. Pulga teine ots libistati läbi poisi valitud klotsi ning kinnitati seejärel teise samasuguse ketta külge.

Poissi silmad läksid suureks.

,,Mis asi see on?" päris ta. ,,Ma ei tea ühtegi asja, mille moodi see oleks."

,,See ei peagi millegi moodi olema," vastas Külaline. ,,Ta lihtsalt on."

Rääkides oli Külaline veel ühe pulga koos ketastega klotsi teise serva kinnitanud. Veider ... asi ... seisis nüüd kettaservadel ning ei kukkunud üldse pikali nagu kettad ja pulgad Poisi käes olid teinud. Tüdruk vaatas hetke oma kätetööd ning lükkas selle siis Poisi poole.

Kõrinal hakkas asi veerema.

Poiss kargas püsti ning tõmbus eemale. Vähe ei puudunud, et Külalise ehitatud imelik ketasklots oleks tal üle varvaste kihutanud.

,,Kas see...?" Poiss ei osanud küsida. ,,Kas sa oskad veel midagi ehitada? Mina ei osanud nende pulkadega midagi pihta hakata."

,,See on ju lihtne," vastas Külaline. ,,Komplektis on pulgad ja klotside sees on augud. Eelmises loomekomplektis ei olnud ei pulkasid, ega auke - järelikult peavad pulgad minema aukude sisse. See oli ESIMENE asi, mida ma selle loomekomplektiga õppisin."

Poiss nügis varbaga Külalise ehitatud asja, mis oli seinani veerenud, selle vastu põrganud ja siis temani tagasi jõudnud. Äkilise mõtte ajel astus ta vasaku jalaga klotsi peale ning andis paremaga hoogu.

,,Jeeeee..."

Poiss jõudis silmanurgast vilksamisi näha Külalise üllatunud nägu. SELLE peale polnud jälle tema tulnud. Siis kaotas poiss tasakaalu ning lendas klotside vahele põrandale.

,,Sellega saab veereda!" teatas poiss uhkelt kui oli ennast püsti ajanud. ,,Nagu pall veereb, aga kaugemale."

,,Kas sa said haiget?" päris Külaline ning vaatas murelikult kuidas poiss oma põlve mudis.

,,Oh, mitte eriti," lõi poiss käega. ,,Saltot hüpates olen ma palju valusamalt kukkunud. Kas sina oskad tagurpidi saltot hüpata?"

,,Mismoodi seda saltot hüpatakse?"

Poiss näitas. Kolm kiiret sammu seinani, seejärel kaks sammu seina peal ning maandumine taas jalgadele pärast seda, kui varbad oleks äärepealt lage riivanud.

,,On ju vahva," säras poiss. ,,Mamma ütles, et ma oskan seda VÄGA hästi!"

,,Las ma proovin ka..."

,,Parem mitte," Mamma hääl kostis jälle otsekui selja tagant. ,,Saltod ja akrobaatika on poistele. Sina ei ole seda harjutanud ning võid väga valusasti kukkuda. Sa võid isegi nii katki minna, et mina sind enam parandada ei oska."

Külalise nägu tõmbus mossi.

,,Te harjutage parem midagi muud," lohutas Mamma. ,,Näiteks seda käruga sõitmise trikki. Ainult koristage enne loomekomplekt kokku, siis ei jää midagi ratta ette."

,,Käru" - poiss jättis uue sõnad hoolikalt meelde. Mõnikord ta imestas, et kust Mamma alati kõigile asjadele need õiged nimed leiab, aga... Mamma teadis ju kõike.

Loomekomplekti kokkukoristamine oli igav ülesanne. Mõnikord tundus poisile, et see on peaaegu nagu karistus, aga Mamma oli talle kinnitanud, et koristamine on oluline töö. Nagu peseminegi.

,,Korista sina," pakkus poiss Külalisele. Tema oli enne Külalise tulekut loomekomplekti kokku korjanud ning Külaline oli olnud see, kes selle uuesti laiali ajas. ,,Ma näitan sulle, kuidas ma posti tõstan. Seda kõige suuremat"

Vastust ootamata marssis poiss postide juurde ja koukis kõige suurema posti käepideme põrandast välja. Hoolikalt asetas ta ühe jala ühele ja teise jala teisele poole sõõri, haaras siis otsustavalt kahe käega käepidemest kinni ning ...

,,Häh!"

Külaline ei kiitnud teda! Mamma oli teda selle posti tõstmise eest kiitnud, aga külaline ei teinud teist nägugi.

,,Nii palju suudan ka mina seda tõsta. Võib-olla isegi rohkem."

,,Sina...!" poiss vaatas uskumatu pilguga Külalise poole. ,,Sa oled ju minust palju väiksem ja nõrgem. Isegi saltot ei oska hüpata."

,,Posti tõstmine ei ole salto hüppamine," nähvas Külaline.

,,Näita!"

,,Ja näitangi!"

Külaline kahmas maast kaks klotsi ja kõige pikema pulga. Klotsid asetati kahele poole posti. Pulga ots käis käepideme alt läbi ning toetus madalama klotsi peale. Teisest otsast hoidis Külaline kinni ning tõstis selle siis pealtnäha pingutamata nii kõrgele kui käed ulatasid.

Sahinal libises kõige suurem post põrandast välja. Peaaegu sama palju kui poiss teda tõstnud oli.

Ettevaatlikult nihutas Külaline pikka pulka niimoodi, et see kõrgema klotsi peale toetus. Siis surus ta pulgaotsa uuesti alla tagasi.

,,Mamma ütles, et see on kang," lausus Külaline, kui oli posti taas põrandasse lasknud vajuda. ,,Niimoodi ei ole see üldse raske."

Poiss vahtis suurt posti, nutuklimp kurgus. Külaline oli üheainsa liigutusega kogu tema pingutuse ära rikkunud. Kogu tema suur vaev ja pingutus näis Külalise triki kõrval nii välja ... tühine.

Löödult lonkis ta pesuruumi ja kükitas maha. Külalise kõrvale, kes oli juba enne teda seal koha sisse võtnud.

,,Miks sina sedasi pulga seest pissid?"

Segaduses vaatas poiss Külalise poole.

,,Aga mismoodi sina siis seda teed?"

,,Tavaliselt!" vastas Külaline ennast pesema asudes. ,,Nii nagu peab."

Poiss kummardus, et Külalise jalgade vahele kiigata. Ta vaatas küll hoolikalt, aga ei näinud seal mitte midagi.

,,Aga kus siis sinul see pissimise riist on?"

,,Milleks? See on ju ebamugav."

,,Minul küll ebamugav ei ole!"

,,Las ma uurin!"

Külaline sirutas käe välja ja katsus.

,,Veider," ütles ta. ,,Kuidas sa sellise pulgaga käia saad."

,,Ta ei ole alati selline. Ainult siis kui teda silitada. Ma mõnikord silitan teda ja siis ta läheb niimoodi suureks ja kõvaks. Muidu on ta pehme ning ei sega üldse."

Poiss sirutas ettevaatlikult käe välja ja katsus Külalist.

,,Sul ei ole siin mitte midagi."

,,Mul on seal auk."

Külaline mõtles veidi.

,,Pistame õige sinu pulga minu augu sisse. Vaatame, mis juhtub."

,,Milleks?"

,,Mängime! Sa ju tead - et midagi huvitavat teha, peab alati pulgad aukude sisse panema. Muidu ei ole pulkadega midagi teha."

Poiss ei vastanud. Külaline oli uue loomekomplektiga palju targem kui tema.

,,Proovime!"

See oli palju keerulisem kui alguses näis. Kõigepealt tuli tükk aega võimelda, et ennast sobivasse asendisse seada. Siis selgus, et Külalise auk on pisike ning poisi pulk ei taha sinna kuidagi ära mahtuda. Aga selleks ajaks oli poiss juba nii õhevile läinud, et ei mallanud enam ettevaatlik olla.

Raksti, surus ta ennast kõvasti Külalise sisse.

,,Ai, valus on!" karjatas külaline ja tõukas poisi endast eemale. ,,Vaata, sa tegid mind katki!"

Nuuksudes tormas Külaline kööki Mamma juurde.

Süüdlaslikult kükitas poiss uuesti pesuruumi põrandale ning lasi veejugadel pahanduse punased plekid minema uhtuda. Läbi avatud köögiukse nägi ta, kuidas Külaline jalad laiali Mamma ees laual istus. Ja Mamma ei pahandanudki temaga! Poiss tundis ennast veel õnnetumalt - tema ei tohtinud kunagi niimoodi laua peal olla!

,,Ära muretse," lohutas Mamma teda vaikselt seljataguse häälega. ,,Ma parandan Külalise kohe ära. Täna mängige midagi muud, aga homme võite seda pulga ja augu mängu mängida nii palju kui soovite. Siis ei ole see enam valus."

***

,,Mustpea!"

Poiss tõmbas enda kõrval magavat Külalist enda vastu ning kallistas teda. Külaline oli nii soe, nii pehme ning lõhnas NII hästi. Isegi paremini kui Mamma.

,,Valgenahk," kihistas külaline. Tema silmad olid küll kinni, kuid nähtavasti oli ka tema juba ärkvel. Tema põlved vajusid laiali ja poiss kiirustas mängukutset vastu võtma.

,,Tulge sööma," kutsus Mamma köögist kui nad olid lõpetanud ja ennast korralikult puhtaks pesnud.

Rõõmsalt lõkerdades lippasid poiss ja Külaline köögilaua äärde. Kahekesi koos köögiuksest läbi pugedes müksas Külaline poissi ning poiss müksas vastu. Külaline ei olnud enam nii väike ja kerge nagu ammu-ammu tagasi. Ta oli hakanud kasvama ning varsti võis oodata, et ta on sama raske kui poiss.

Mamma naeratas neile ning ulatas pudrukausid ja lusikad.

Külalise puder oli teistsugune. Nad olid mõlemad teineteise putrusid maitsenud ning kuigi ka teise puder oli hea, siis enda puder maitses ikka paremini. Mamma oli neid lohutanud, et nii see peabki olema. Nad on küll sarnased, aga samas ka erinevad. Ja nende maitsed on erinevad. Mamma teab seda ning pakub just seda putru, mis kummalegi kõige parem on.

Poiss helpis isukalt oma putru süüa. Külalisel ei olnud aga millegipärast isu. Tujutult sonkis ta oma pooleldi söödud pudru sees ja pillas siis äkki lusika lauale.

Öakkk!

Poisi suureks ehmatuseks viskas Külaline järsku kogu söödud pudru tagasi lauale. Natuke sellest sattus ka kaussi, kuid enamus vedeles laua peal ning paar piiska olid isegi põrandale tilkunud.

,,Kas sul on midagi viga?" ehmatas Poiss. ,,Mamma, tee Külaline terveks!"

,,Rahu-rahu, kullakesed!" vastas Mamma ja pühkis täpse ning kiire liigutusega laua puhtaks.

,,Kas sul on süda paha?" küsis ta Külalise käest. Too noogutas vastuseks ning lükkas pudrukausi eemale.

,,Ma ei taha seda putru enam süüa."

,,Ära söö," lohutas Mamma. ,,Võta joo parem natuke, see teeb sulle head."

Külaline võttis Mamma käest tassi ja lonksas sellest natuke. Teise lonksu järel tõmbus tema nägu aga kõveraks ning uuesti purskas kunagi söödud toit lauale.

,,Mamma, mis Külalisega on?" nuttis poiss.

,,Ära muretse!"

Mamma hääl oli rahulik. Ta ei vaadanud poisi poole ning poiss tundis ennast eemaletõugatuna. Natuke. Külaline oli katki ning Mamma pidigi ainult temaga tegelema, et teda taas terveks teha. Küll ta pärast on jälle poisi oma.

Mamma hoidis külalise pead ettevaatlikult oma käte vahel ning toetas selle siis taas puhtaks pühitud laua peale.

,,Ta nüüd magab natuke ning siis on jälle kõik korras," lausus Mamma rõõmsalt. ,,Ma arvan, et ka sina võiks natuke magada?"

Kuulekalt sirutas poiss ennast mamma käte vahele ja hingas sisse Mamma rasket magusat lõhna. Seda oli palju rohkem kui tavaliselt ning nii magus polnud see lõhn veel kunagi varem olnud. See...

***

,,MAMMA!"

Erutatult tormas Poiss kööki.

,,Mamma, kus Külaline on?"

,,Tere hommikust, kullake!" naeratas Mamma. ,,Külaline läks oma koju tagasi. Te mängisite koos nii hästi, et nüüd on tal aeg veidi omaette olla."

,,Miks Külaline koju läks?" karjus poiss. ,,Ma ei taha, et ta ära läks!"

,,Tema Mamma ootas teda," vastas Mamma kerge kurbusega hääles. ,,Seni kuni ta siin oli, olin mina tema Mamma eest, aga nüüd on ta taas oma Mamma juures."

,,Siis lähen mina tema juurde! Ma tahan Külalisega koos olla. Temaga mängida!"

,,Külaline saab varsti endale uue mänguasja. Ta mängib sellega veel tükk aega ja sinule ei oleks see huvitav. Sina võid endale mängimiseks uue loomekomplekti saada. Veel huvitavama kui see eelmine."

,,Ma ei taha uut komplekti!"

,,Ole nüüd kena poiss ja käitu ilusasti!" noomis Mamma. ,,Kui sa oled hea poiss, siis tuleb sulle varsti uus külaline. Siis saad sina talle õpetada kõiki neid mänge, mida sa juba oskad."

,,Ma ei taha teist Külalist! Ma tahan oma Mustpead!" trampis poiss jalgu ja tormas köögist välja.

Poisi seisis keset tuba ning mõtles, kuhu võis küll Külaline minna. Postid peitsid ennast põranda sisse. Loomekomplekti jaoks oli pisike riiul seina sees. Jooksuratas oli nii tihedalt vastu seina, et selle taha ei mahtunud ka kõige peenem pulk veerema. Tema ase oli lihtsalt pehme põrand, pehmem kui ülejäänud toas, ning pesunurk koht, kus vett pritsis.

Poiss loopis loomekomplekti riiulist välja. Riiul oli kitsuke - ta teadis seda, kuna oli kunagi püüdnud sinna sisse ronida -, aga see oli ainus koht tema toas, kuhu oleks saanud midagi peita. Loomulikult oli riiul tühi ning selle tagasein sama sile ja kõva, nagu ülejäänud toal.

Poiss tagus rusikatega vastu seina. Tuhmid mütsud panid tema käed valutama, aga ta ei jätnud järele, enne kui oli kogu toale ja köögile tiiru peale teinud. Ta ei ulatanud laeni, kuigi ta üritas hüpata nii kõrgele kui vähegi võimalik. Õnneks oli loomekomplekti kõige pikem pulk nii pikk, et sellega sai ka lage prõmmida.

,,Kõik asjad lähevad ju ära öösel," nuuksus poiss. ,,Miks siis Külaline hommikul ära läks?"

Mamma ei vastanud. Poiss põrnitses avatud köögiukse vahel rahulikult laua keskel istuvat Mammat ning tema käed tõmbusid rusikasse.

Mamma oli süüdi! Mamma oli poisile oma magusat lõhna andnud, et öö juba hommikul tuleks ja Külaline saaks ära minna. Ja tegelikul ei tahtnud Külaline ära minna, Mamma pani teda magama! Kindlasti viis Mamma Külalise ära ja see uks on seal Mamma selja taga. Miks Mamma muidu niimoodi kogu aeg ühe koha peal istub. Ta valvab seda ust, mille kaudu asjad tulevad ja vanad asjad ära lähevad. Kui see uks kusagil mujal oleks, siis oleks poiss selle ju ammu avastanud!

Poiss tormas kööki.

,,Mamma, tule ukse eest ära!"

,,Rahune, kullake!" naeris Mamma. ,,Minul ei ole siin ühtegi ust."

,,Tule eest ära!" nõudis poiss ja ronis laua peale. ,,Ma tahan oma Külalise juurde minna."

,,Niimoodi laua peale ronida ei ole ilus," vibutas Mamma poisile sõrmega. ,,Palun mine maha!"

,,TULE EEST," röökis poiss ning virutas kepiotsaga Mamma selja taha. Sein kumises. See oli hoopis teistmoodi kumin, kui poiss senimaani kuulnud oli.

,,Ma ei saa eest ära tulla, see siin on minu koht!" ütles Mamma. Tema hääl oli ootamatult terav ning selles oli tunda läheneva karistuse kõla. Poiss ei mäletanud, millal Mamma teda viimati karistanud oli, kuid see kõla tuletas talle meelde, et oli olemas selline asi nagu karistus!

,,KÜLALINE!" lõugas poiss ning nügis Mammat kõrvale. Mamma ei liikunud mitte kriipsuvõrdki. Poiss üritas Mammat käest sikutada ning kui ka see ei aidanud, siis lõi teda jalaga. Mamma oli küll pehme, kuid see oli ikkagi valus.

,,Rahune!" nõudis Mamma ning sirutas käe poisi poole. Poiss kuulis tasast sisinat kui Mamma sõrmeotsast hakkas magusat lõhna immitsema.

,,Nnnghh"

Poiss tõukas Mamma käe eemale ja üritas hinge kinni hoida. Mamma magus lõhn pani magama ja kui tema magab, siis viiakse jälle midagi minema. Näiteks loomekomplekt. Karistuseks.

Vihaselt virutas poiss veel kord kepiotsaga vastu seina Mamma selja taga. Ilmselgelt oli see sein teistsugune - see vetrus ning lisaks kuminale kostus sealt ka nõrka klirinat. Nagu oleks teetass ümber läinud.

Kui ainult Mamma eest ära saaks.

Poiss lükkas pulgaotsa Mamma selja taha. Toetanud jalad vastu seina, haaras ta kahe käega kangi teisest otsast kinni ning tõmbas. Täiest jõust!

Vaikse ohkega tuli Mamma eest ära. Selle koha peal, kus ta oli istunud, jäid laua seest välja turritama veidrad nöörid ja räbalad. Kusagilt kostis koledat surinat ning lauaplaadile hakkas voolama vastikut libedat vedelikku. Ja see Mamma magus lõhn. Seda oli nüüd kõikjal ning seda tuli järjest juurde. See mähkis poisi enda sisse ning kallistas teda, nagu Mamma oli poissi kallistanud. Pulk libises poisi peost, aga poiss ei kuulnud, kuidas see põrandale veeres. Kõik ümberringi liikus kuidagi aeglaselt ja uduselt. Mamma koos põrandaga tõusis üles ning võttis poisi oma kaissu.

Kõva ja külma kaissu.

Jutt: Põrand laes (J. J. Metsavana)

"Kuule, Traat, kas sa teed ka ükskord selle kuradi antigravitatsiooni kontrollpuldi korda või ei!"

"No küll ma teen," kostus mikrofonist Traadi ärritunud hääl, "mis sa virised, ette jääb või?"

"Jääb jah, või õigemini jäävad lambid ette."

"Lambid? Mis pagana lambid?"

"No ikka laelambid, needsamad, mis nüüd põrandast välja ulatuvad. Kurat, lõin enne jala nii ära, et silmist lendas tuld välja!"

"Äkki lülitaks selle jama üldse välja?" sekkus vestlusse seni teises nurgas kükitanud Isake.

"Eile tahtsin pellarisse minna, ja mis ma näen -- pott laes!"

"Laes-laes," porises Traat pahuralt. "No ja mis sa siis teed, kui raskusjõudu üldse pole - lödistad meil kõik kohad täis. Niisama nurka lasta muide ka ei või - mis siis saab, kui gravi õigesse suunda keerame? Kukub jälle kogu see pask alla. Ja kes siis seda seal laes pesema ulatub. Sa lase õige pudelisse."

"Kuule, sa pista õige oma pea pudelisse," vihastas Isake. "Mis mõtet on omada täiskonfis maasarnase sisseseadega kosmoselaeva, kui selle raskuskontroll ei toimi!?"

"Mina olin muideks algusest peale selle fungustide printsi luksuslaeva varastamisele vastu," ei jäänud Traat võlgu. "Nahhui meil on vaja neid tohutult suuri ballisaale, kardinaid, lühtreid ja kogu seda muud totrust!"

"Siis kui varastasime, raskusjõud veel toimis ja ega mina pole süüdi, et need fungu värdjad on kahe ja poole meetri pikkused kolged," ei jätnud Isake jonni. "Kes selle kontrollbloki õigupärast ära lõhkus? Et õu, kutid, tahate tunda, kuidas on olla viiekordse raskusjõuga Zerblatil? Vot nüüd said oma Zerblati!"

"Kuulge, lõpetage riidlemine," pomises kahe käega pead kinni hoidev ja seni vaikinud Korgits. "Kord lagi, kord põrand - teate, kama kaks. Mul isegi kõik peale eilset sees keerleb, hoidke, kurat, asjad natuke aega nii, nagu nad on."

"Mina ütlen, et lülitame välja ja asjal punkt!" karjus Jorss vahele.

"Olgu, lõpetage juba see jama, ma lähen vaatan, kas saan sellega midagi teha," sõnas Traat tüdinud toonil ja lülitas enda sidekanali välja.

Veidi aega valitses kambris ootusärev vaikus. Siis kostis kuskilt raketi kaugemast otsast kolinat, seinte taga olevad aparaadid piiksatasid ning järgmisel hetkel kadus kogu seltskonnal pind jalge alt ja nad paiskusid suure mürtsuga vastu seina.

"Ai raisk!" kisendas Isake ahastavalt, haaras ühe käega vigasaanud küljest ja üritas teise käega kaitsta nägu ümberringi lendavate lahtiste esemete eest.

"Traat, raisk, nüüd pole isegi mitte lagi põrandaks, vaid hoopis sein!" ulgus ribisid masseeriv Jorss.

Isake ajas end vaevaliselt kolahunnikust püsti, kompis kõhtu ja külgi ning röögatas siis oma komunikaatorisse.

"Traat, värdjas, lõpeta see jama ja pööra kõik kohe tagasi ja õigeks!"

"Ma ei saa," kostis peale hetkelist vaikust kõlaritest nõrk hääleke.

"Mis tähendab, ei saa?" imestas Isake.

"Ma ei ulatu enam juhtpuldini, see on nüüd keset seina."

"Oota, ma tulen ise!" karjus Isake tema suunas ja üritas ukseni küünitada, ent seinal pärani lahti rippuv uks jäi ta haardeulatusest välja.

"Hei, Jorss, tule siia, tee pätti," viipas ta viimaks kamraadile. Viimane vantsis kuulekalt sõbra juurde.

"Kurat, ikka ei ulatu. Peavad need seinad nii kuradi suured olema," ähkis Isake, kes oli peale väikest võimlemist Jorsile kukile roninud, "Üsnagi lootusetu lugu. "Ja et kogu mööbel on ka põrandate külge liimitud. Muidu saaks ehk sellest kuhja ehitada."

"Kui mööbel poleks kindlalt paika kruvitud, oleks see ammu meid pudruks litsunud," pomises Korgits.

"Teid ja teie kuradi lage," sülitas Jorss. "Jätnud nii, nagu on, aga ei, kes ei saa pudelisse kusta, kellele jääb lamp ette, vot säh nüüd lampe. Istume nüüd nagu kärbsed seinal ja sihtpunktini on kolme päeva tee. Mida kuradit me niikaua teeme?"

Isake vaikis hetke, ohkas, tiris seejärel risu alt välja kõhuka plastpudeli, võttis sealt esimese sõõmu ja pakkus seejärel ka kamraadidele.

"No kui muu ei aita, siis tuleb sein tagasi põrandaks juua!"

Kommentaare veebruarikuu ilukirjandusele (Tõnis Hallaste)

Olen kohutavalt üllatunud, et veebruarikuu numbrisse jõudis nii palju materjali koguneda, nii artiklite kui ka ilukirjanduse poole pealt. Sest mõni võib arvata, et 28 päeva või 31, mis seal vahet - aga tegemist on kuu viimaste päevadega! 3 päevaga kuu lõpus teeb kaks korda rohkem kui kahe nädalaga kuu alguses.

Ja pakkuda oleks nii mõndagi - esiteks kolm novelli, millest esimene on vaieldamatult ühelt parimalt Eesti ulmekirjanikult Triinu Mereselt, teine ulmejutuvõistlusele laekunud tekst Bix Pokupojalt ja kolmas meie oma toimetajalt, märtsist alates jälle peatoimetajalt J. J. Metsavanalt.

Lisaks sellele avaldab Reaktor esimest korda oma ajaloos luuleloomingut, autoriteks Krafinna, Triinu Meres ja mõned vemmalvärsid on ka siinkirjutajalt. Järgnevalt ka mõned sõnad lähemalt igaühe kohta.

Enne mainiks, et luuletuste kommenteerimine on iseenesest libedale jääle minek - tekib oht mitte üksnes suunata lugeja enese tõlgendust, vaid lausa viia need väga kitsastesse rööbastesse, millest oleks raske väljuda. Kuid head luuletust ei ammenda mõnesõnaline kokkuvõte. Üksikute aspektide esiletõstmine neist luuletustest võib mingil määral röövida lugejalt võimaluse näha muid aspekte.

Seetõttu soovitan siin sisalduvaid kommentaare luuletustele pigem mitte lugeda, kui pole neid ise veel lugenud ja on soovi värske pilguga omandada omaenese arvamust neist. Need on paljuski mõeldud tõlgendusabina neile, kes üldjuhul hoiduks värsindusest midagi arvamast.

Teisalt võib siinsele kirjutisele läheneda kui toimetajapoolsele kommentaarile selle kohta, millest lähtusin luuletusi vastavasse järjekorda pannes ning neid esile tõstes.

Viimane eelmärkus luule kohta oleks aga see, et kahe autori näol on tegemist trükis avaldatud poeetidega - Triinu Merese ilukirjanduslik debüüt oli luulekogu "Lagunemine", milles on nähtud underlikku meelelisust, ning Krafinna debüüt oli Sven Kivisildniku kirjastatud luulekogu "Teki all ja köögikardinate taga" (mille kohta Vahur Afanasjev on kirjutanud Loomingusse, et ta paistab "silma arenenud kujundikeele ning teemavalikuga, milles ajatus põimub elulähedusega"). Ainus luulet mitteavaldanud autor kolmest olengi mina ise ja siinkohal võibki tõstatada küsimuse toimetajapoolsest võimu kuritarvitamisest. Aga see võib jääda iga lugeja enda hinnata.

Nüüd aga novellide juurde edasi minnes...

Triinu Merese "Nahk" - tegemist on parima algmaterjaliga, mida olen Reaktorile saadetuna näinud, ja kui üldse nimetada esimesi negatiivseid mõtteid lugedes, siis ehk seda, et "miks ta Reaktorisse saadab - saatku Värskesse Rõhku, seal on professionaalne proosatoimetaja ning sealt saab nutsu". Teiseks see, et "pärrrgel, nüüd toimetada inimese teksti, kes tõenäoliselt oleks hulk maad pädevam toimetama seda kui mina..."

Õnneks sujus koostöö 110-protsendiselt, millest lisaprotsendid tulevad sellest, et ta oli nõus saatma palumise peale ka veidi luulet.

(Loodetavasti irvhambad ei loe siis välja seda, et 110 protsenti tuleb kokku, kui arvestada 55% proosa ja 55% luule kohta.)

Mis puutub toimetamispädevusse, siis tema hilisem ülevaatamine paljastas tõesti selliseid apsakaid (näiteks ajamäärustega eksimist), mis omapoolsel ülevaatamisel pigem kahe silma vahele jäid. Kuid see oli suuresti ka sellest, et teksti sisu kutsus end sedavõrd lugema, et toimetajapilk leebus ja kriitilisus mahenes.

Tekstis jutustatakse ladus ja küllaltki hoogne lugu libahundist, armastusest ja truudusest - tüdruku truudusest armastatule või hundisoole, noormehe truudusest perekonnale või inimsoole.

Kuna käesolevasse numbrisse oli juba plaanitud kaks luuletajat (Krafinna ja mu enda), siis pidasin heaks küsida Mereselt, ehk oleks temagi nõus midagi saatma. Need näisid minu jaoks meeleolult omamoodi kujunevat novelli "Nahk" laienduseks ning poleks läbinisti meelevaldne lugeda neid lausa novelli peategelase mõningate mõtete-tunnete luulendamisena. See ei tähenda, et neid luuletusi ei võiks ega saaks lugeda luuletustest sõltumatult, aga mõne jaoks võib selline lõtv haakumine teema ja meeleolu poolest täiendada kummagi lugemise elamust.

Kui esimene, "Hüljatud tüdruk", sai valitud hunttüdruku kujundi pärast, siis pealkirjata luuletus algusega "pöörduda pimedusse" sisaldab eneses novelli lõppemotsiooni, võimatust pöörduda koju. Järgmised kaks luuletust, "Vaata ette, mida sa soovid!" ja "nüüd ma taon ta väravale", sisaldavad eneses konflikti täituvate ja kahetsusväärsete soovide vahel, mida on mõnevõrra tajuda ka lühijutust. Viimast luuletust nimega "Pühendunu" on sellises kontekstis lihtne vaadelda libahundilikuna, ehkki luuletuses seda välja ei öelda. Lõppmõttena jääb sellega kajama tunne, et me oleme iseenese suurimad vaenlased. Või tuntud väljendit parafraseerides - inimene on iseenesele hunt.

Bix Pokupoja "Mamma", oli saadetud kirjastuse Fantaasia ja ulmeühingu jutuvõistlusele. Ehkki see sealt tagasisidet ei saanud, on Reaktori toimetajate meelest tegemist huvitava tekstiga, mis väärt avaldamist. Kui pinnapealsemal esmalugemisel tundus mulle teksti alguses tõenäoliselt olevat mingit liigliha, siis lõppu jõudes mõjus see stiilieripärana. See hoidis lugejat novelli vooluvees oma nihkes olmelisusega. Samas pole see tõeline olme, kuivõrd pole tegemist igapäevase maailmaga. Pigem on see vägisi normaalne - ja seeläbi just eriliselt ebanormaalne.

Nii, nagu inimesi lööb sageli rööpast välja see, kui öelda neile: "Rahune maha!", võib ka omamoodi ebamugavuskrambi tekitada just nimelt käesolevas tekstis läbiv keep smiling ja "Sa oled tubli!" Kokkuvõttes on tegemist ärevatoonilise novelliga, mille stiilis hakkab mõjuma ka teatav visuaalsus, mistõttu poleks seda vajaduse korral üldse keeruline illustreerida, kui leiduks huvilist.

J. J. Metsavana novelli "Põrand laes" tahaks kirjeldada kui Metsavana looming tema tuntud headuses, aga sellised sõnad ei annaks aimu käesoleva teksti enda eripärast või väärtusest. Sellest on juttu ka käesoleva numbri artiklis "Põrand laes ehk loovkirjutamise õpituba Kuressaares", milles Ene Kallas toob esile seda, et tegemist oli tolle ürituse parima poole-tunni-tekstiga. Käesolevas numbris on avaldatud lühijutu toimetatud versioon.

Paljud ulmesõbrad võiks ühe novelli ideaaljuhtu kirjeldada sellena, et võetakse üks pöörane kontseptsioon, mida tekst selgitab ja teeb võimalikuks. See tekst on hea näide sellise ülesande õnnestumisest tabaval ja küllaltki veenval moel.

Kuna novellidest räägitud, siis võib edasi minna värsside juurde. Siinkohal oleks hea üleminekuteos riimitud naljalugu "Tulnuk Zavoodis". Selle eesmärgiks oli lõbusate värssidega edastada hullumeelsena näiv lugu mehest, kes satub Tartu legendaarses kõrtsis ühe tulnukaga jooma. Parimal juhul võiks see olla naerutav tekst ka neile, kellele luule juba põhimõtteliselt ei istu.

Ja last, but not least - mõni sõna ka Krafinna luuletustest, millele panin pealkirjaks "Zombi kojutulek jt". Ehk pole pealkiri väga hea, kuivõrd minu meelest on tema luulel selle numbri värsside seas kõige suurem meeleoluline ja temaatiline varieeruvus. Teised ei jää siin "zombi kojutulekule" alla, pealkirjas lähtusin vaid sellest, et tolle puhul oli tegemist esimese luuletusega.

"Zombi kojutulek" sai valitud esimeseks, kuna see näis oma lõbususes kõige haaravam neist. See on korduva salmiga luuletus, mille mõni muusikalembene võiks ära viisistada - saaks ehk mõnel ulmefännide kogunemisel kitarriga lõkke ääres laulda.

Järgmine luuletus, pealkirjata värsid algusega "vabandust", on samuti koolnuga, aga sedapuhku on meeleolu tõsisem. Ühelt poolt võiks mõjuda kontrast esimesega, teisalt on nende kahega edastatud ühe zombi silme läbi tehtud teksti peamised käsitlusviisid - ühes mängitakse lõbusalt groteskiga, teises on zombiks muutumine vaid rippumajäänud maapealsete tunnete traagiline lahenemine hirmuäratava olendina.

Kuivõrd ulmes on sagedane küsimus see, mida võiks tunda hingetuks peetu, siis on huvitav lugeda hõllanduslikuna mõjuvat pühendust arvutitegelaselt, milleks on pealkirjata luuletus "kui sa lased mul...". Vaatevinklitega mängib veel "Superstaar", mis ei sisalda endas ulmekujundeid (puuduvad robotid, tulnukad, aurupunk), mis on aga pühendatud Indrek Harglale, kes oli kord küsinud Krafinnalt, kas ta võib kogu seltskonna tähelepanu tõmmanud kassi paariks nädalaks laenata. Järgmine luuletus "Kalmistu" tuletab meelde õudusfilmi "Pet Sematary", mis hirmutab vaatajaid surnuist üles tõusnud kassiga. Kui eelmises nimetati kassi superstaariks, siis seekord on ühe kassi 15 kuulsusminuti asemel tõeline surematus.

Viimane luuletustest on pealkirjata luuletus algusega "mõni mõte on tähtsam kui teine". Mõni ehk loeb ja ei näegi õieti ulmet selles, ometigi peitub selles kommentaar ulmele kui sellisele. Luuletuses tõstetakse esile poeetiliselt nauditavaid kujundeid, millest ühtedes peitub kodune hardus ("esikutuli ootab hilist / tulijat"), teistes tuntuimad ulmestseenid ("500 haldjat marsivad / helmi süvikusse"), kolmandais looduslikum ja ühelt poolt vähem ulmeline, ent teisiti ebamaisena mõjuv ("kahekordne selge vikerkaar kummub / üle kadajase karjamaa"). Kõigil neil kogemustel on oma eripära, nende kõigi kohta võib öelda fantastiline - ja need kõik vastanduvad teravalt ülimalt proosalisele peldikupotis istumisele luuletuse lõppridades.

Selle luuletuse tihendatud sõnamaagia muudabki kogu argise tavapäeva vaid tühiseks peldikupotil istumiseks - kuid nagu neist ridadest ka ilmneb, on ulmel lõppeks osati samasugune mõju, mis luulel. Igaühele on vaja neid esikutulesid ja "helmi haldjaid" ja "kahekordseid vikerkaari". Ja ulmelooming, olgu siis mängude või filmide või kirjanduse näol, ongi üks häid allikaid, kust saab ammutada seda fantastilisuse kogemust.

Table of Contents

Peatoimetaja veebruariveerg 2013 (Ove Hillep)

Väike Mehis Heinsaare loomingu tutvustus (Tõnis Hallaste)

Intervjuu: Veiko Belials (J. J. Metsavana)

Kõige olulisem ulmeajakiri!? (Jüri Kallas)

Stephen King - Magnum opus ja dollar baby (Ralf Sauter)

Põrand laes ehk loovkirjutamise õpituba Kuressaares (Ene Kallas)

Teatriarvustus: Kosmonaut Lotte (Agur Tänav)

Kosmoseprojekt Island 3 (Ove Hillep, J. J. Metsavana)

Mänguarvustus: The Tiny Bang Story (Ove Hillep)

Veebruarikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Veebruari ulmkonnakroonika 2013

Veebruari kirjastuste uudised 2013

Koomiks: Cold drink (Joonas Sildre)

Luuletusi: Zombi kojutulek jt (Krafinna)

Luuletus: Tulnuk Zavoodis (Tõnis Hallaste)

Luuletusi: Kus hundist räägid... (Triinu Meres)

Jutt: Nahk (Triinu Meres)

Jutt: Mamma (Bix Pokupoeg)

Jutt: Põrand laes (J. J. Metsavana)

Kommentaare veebruarikuu ilukirjandusele (Tõnis Hallaste)