Peatoimetaja veerg 2/2014 (Agur Tänav)

Ulmelise tuleviku esimene päev on täna! Just nüüd on õige aeg igal soovijal hakata kokku laduma omaenese pisikest tuumareaktorit, sest lisaks kirjastuse Fantaasia ulmejutuvõistlusele on oma romaanivõistlused kuulutanud välja kirjastus Tänapäev ja Eesti Kirjanike Liit. Tegudele kõik, kelle veres ringleb natukenegi radionukliide ja kelle silmad öösiti ideedest helendavad! Meie uudisterubriigis on nendes osalemise juhiseid ja sisuosaski mõni katkenud manuaalitükk. Intervjuu aga inimesega, kes on muteerumata kogu selle protsessi läbi teinud ja pjedestaalile tõstetud.

Esikaas:

Foto: Triin Pitsi

Graafika: Axay

Keeletoimetaja: Margit Lillemets

Raamatuarvustus ,,Tumenejad" (Leila Tael-Mikein)

Berit Veidemanni ,,Tumenejad" on kaasaegne noortele suunatud ulmeromaan, mis mõneti sarnaneb Kami Garcia ja Margaret Stohli auhinnatud romaanisarjaga ,,Lummajate kroonika". Mõlemas on kirjeldatud üleloomulike võimetega noori, kellel on teineteisega tugev side, kes näevad endelisi unenägusid ja nägemusi ning suudavad veel palju muudki erakordset teha. ,,Tumenejate" käsikiri võitis kolmanda koha Eesti Lastekirjanduse Keskuse ja kirjastuse Tänapäev 2012. aasta noorteromaanikonkursil.

,,Tumenejate" peategelane, pisut omaette hoidev ja klassikaaslaste poolt tõrjutud üheksandik Ingrid, avastab ühel suvisel koolivaheajal, et tema sõrmed hakkavad mustaks muutuma, kuid ei jää selliseks, vaid muudavad värvi ainult teatud olukordades. Lisaks näeb Ingrid kummalisi unenägusid ja nägemusi, aga kardab endaga toimuvast oma vanematele rääkida: suhtekriisi keskel olevad vanemad vajaksid hoopis ise professionaalset abi ja lisamured muudaksid olukorra vaid hullemaks. Tüdruku hinded halvenevad ning ta lavastatakse süüdi koolis toimunud vandaalsetes korrarikkumistes. Kui Ingrid saadetakse erikooli, võtavad sündmused ootamatu pöörde ning neiu avastab endas varjatud võimed, mida edasi arendada ja ühiskonna hüvanguks kasutada. Raamatut tsiteerides on uus kool osa rahvusvahelisest organisatsioonist, mis on levinud üle maakera ja täis maailmaparandajaid.

Autoril on oskus kirjeldada sündmusi ladusalt ja kaasakiskuvalt, mis naelutab lugeja raamatu külge, kuid kahjuks vaheldub see pikkade ja sisutühjade dialoogidega, nagu näiteks:

,,Okei."

,,Mh-mm."

Vaikus.

,,Päris kena on siin. Istuks maha, kui sobib?"

,,Jah."

Eelnevas näites oli kujutatud vestlust kahe inimese vahel, kes omavahel head kontakti ei leia, kuid teisedki dialoogid koosnevad suures osas ühesõnalistest lausetest ja üminatest. Võib-olla on püütud edasi anda digitaalse sotsiaalvõrgustiku mõju teismeliste suhtlemisele: sealgi peetakse dialooge napisõnaliste väljendite abil. Sellegipoolest hajutavad leheküljepikkused ,,Tsau, mis teed?" ja ,,Mh-mm, okei siis" stiilis kõnelused päris tugevalt lugeja huvi ja tekib vastupandamatu soov lehekülge edasi pöörata, et teada saada, mis edasi juhtub.

Kuigi tegevus toimub Eesti koolis, kohtab raamatus lisaks kodumaistele nimedele kummalisi ja võõrapärastena kõlavaid nimesid, nagu näiteks Merlis (lummav värbaja), Pätrik (pealesunnitud partner) ja Torop (olemuselt Frankensteini Igorit meenutav kohusetundlik teener). Mulle tundub, nagu püütaks silmapaistvamate tegelaskujude erilisust nimega rõhutada, kuigi peategelase nimi on igati tavaline ja eestimaine Ingrid. Võib-olla polegi nime erilisust esile tõsta tarvis, sest tütarlast on kirjeldatud peategelasele kohaselt täpselt ja sõnarohkelt.

Lisaks maagilisele aurale annab loole sünget ja tumeromantilist tooni keelatud armastus, mille traagilist lõppu ennustatakse juba alates raamatu keskpaigast.

Täpsus ja detailsus hakkab silma ka erikooli kirjeldamise juures. Ruumide asetusest on antud põhjalik ülevaade nagu ka sellest, et koolis olevat peaaegu võimatu ära eksimata liikuda. Lugedes meenus mulle salapärane kummitusloss, mille labürintidena vonklevatesse käikudesse võibki kõndima jääda, kuni järgmine ohver eksinu kondid leiab. Küllap oligi autor sellist õhustikku tekitada tahtnud, sest see kool polnud mitte ainult erikool, vaid oli igas mõttes eriline kool erilistele õpilastele. Näiteks suudavad nad vaadata läbi teise inimese silmade ja otsa iseendale.

Veel hakkas silma, et raamatus on küll palju erineva karakteri ja värvika taustaga tegelasi, kuid nende kirjeldamine ei vii kuskile. Üks torkas oma huulde nõelaga augu, teine kaotas kaalu, kolmas hüppas pankrannikult alla - aga mida need teadmised lugejale andma pidid? Huvitavaid juhtumeid on mainitud justkui möödaminnes ja rohkem nendega ei tegeleta. Kuigi enesetapja teol oli tagajärg, mis sündmuste käiku oluliselt mõjutas, ei ole seletatud, miks see inimene ikkagi hüppas ja miks tema lähedased juhtunu suhtes ükskõikseks jäid?

Enamus küsimustest, mida eelpool mainitud ei ole, saavad siiski vastused ja vastuolud on loogiliselt põhjendatud. Raamat ise lõpeb järsku nagu noaga lõigatult. Hakkas just väga põnevaks minema ja siis saigi otsa. Oli ,,Tumenejad" esimene osa pikemast saagast?

Loodetavasti on romaanile oodata järge ning seniks soovin kirjanikule jätkuvalt kõrget mõttelendu ja teravat sulge!

Leila Tael-Mikein,

Tartus

küünlapäeval.

Intervjuu: Berit Veidemann (Leila Tael-Mikein)

Käesoleva aasta alguses ilmus noorelt Eesti kirjanikult Berit Veidemannilt debüütromaan ,,Tumenejad". Tegemist on noorteulme kategooriasse kuuluva teosega, mille käsikiri saavutas kolmanda koha paari aasta tagusel romaanivõistlusel.

Küsib Leila Tael-Mikein:

Kes Te olete, Berit Veidemann? Millega te igapäevaselt tegelete?

Hetkel olen täiskohaga üliõpilane. Varasemad õpingud Tartu Ülikoolis jäid mul pooleli. Möödunud suvel aga asusin uuesti õppima, seekord IT Kolledisse, ning praegu pühendangi end õpingutele.

Kirjanikuks ma ennast ei pea. Need lood, mis siiani kirjutanud olen, on lihtsalt mu esimesed katsetused. Kirjutamine ei ole ka üks ja ainus suur kutsumus mu elus, vaid see oli lihtsalt üks asi, mida tahtsin proovida.

Teie raamat ,,Tumenejad" võitis kolmanda koha Eesti Lastekirjanduse Keskuse ja kirjastuse Tänapäev 2012. aasta noorteromaanikonkursil. Kas Teil on plaanis osaleda ka järgmisel romaanikonkursil, mille korraldab samuti kirjastus Tänapäev?

Hetkel ei ole plaanis küll ühestki konkursist osa võtta. Võib-olla kunagi tulevikus.

Kas Teil on enne noorteromaani ,,Tumenejad" veel kirjutisi ilmunud?

Varasemast on mul tõesti üks teos veel ilmunud, seda aga varjunime alt.

,,Tumenejaid" lugedes jäi mulle mulje, et raamatule on oodata järge. On mul õigus?

Jah, lugu jäi tõesti pooleli. Konkursile esitatavale teosele oli ette nähtud teatud mahuline piir. Kui kirjutama hakkasin, said sõnad täis kirjutatud kiiremini, kui arvasin. Esialgse plaani järgi pidid sündmused hakkama arenema alles sellest kohast, millega raamat lõppes.

Teisest osast on umbes kolmandiku jagu juba koos (sellises seisus on ta küll juba üle 8 kuu), kuid millal ülejäänu valmis saab, seda ei oska öelda.

Mis inspireerib Teid kirjutama?

Mulle meeldib midagi ise teha, ükskõik kui hästi või halvasti see välja kukub. See ei käi ainult kirjutamise kohta. Ka kirjutama ajendas mind tahe ise midagi teha.

Teiseks, enne kirjutama hakkamist arvasin ma, et raamatu kirjutamine võiks olla veel parem kui raamatu lugemine. Hästi kirjutatud raamat haarab lugeja endasse ning hea tunne on sellest võõrast maailmast osa saada. Ma eeldasin, et ise raamatut kirjutades satud veel sügavamalt sinna sisse.

Enam ma selles päris kindel ei ole. Lugemine on meeldiv ajaviide, kirjutamine on töö (mitte lihtsalt loos liuglemine), aga sel on siiski omad võlud.

Kes on Teie lemmikkirjanikud Eestis ja välismaal?

Eesti kirjanikke olen väga vähe lugenud ning ei oska kedagi välja tuua. Maailma kirjanikest pean üheks parimaks jutuvestjaks Alexandre Dumas'd (vanemat).

,,Tumenejad" on sünge alatooniga lugu noortest, kes kasutavad oma erilisi võimeid halva energia neutraliseerimiseks. On Teil olnud palju isiklikke kokkupuuteid kurjusega, mille vastu peaks võitlema?

Ei, mul on olnud üsna rahulik ja õnnelik elu. Otseselt suure kurjusega ma kokku puutunud ei ole. Ma pigem kipun arvama, et enamasti teevad inimesed endale ise kõige rohkem haiget.

Mida te soovitaksite noortele kirjanikele, kes võib-olla veel ei julge oma käsikirju avaldada ja võistlustele saata?

Ma ise ei ole osanud midagi karta. Kui konkursile saadetud lugu olnuks väga halb, siis oleks paar üriiliiget silmi pööritanud ja pidanud seda lugedes kannatama - kogu lugu.

Kui avaldate varjunime all ja oma emale teose pealkirja ei maini, siis ei saa keegi teada, et tegemist on teie teosega. Seega proovida ju võib!

Ulme ja poliitika (Jüri Kallas)

Hoolimata sellest,‭ ‬et ulmet on sageli peetud iseäranis eskapistlikuks kirjanduseks,‭ ‬on ulme ikka ja jälle jäänud poliitika ja ideoloogia hammasrataste vahele.‭ ‬Küll on sealt tsensorid midagi leidnud,‭ ‬isegi siis,‭ ‬kui autor pole sinna isegi midagi pannud.‭ ‬Autorid ise‭ ‬on‭ ‬kasutanud oma teoseid endile oluliste mõtete ja seisukohtade propageerimiseks‭ - ‬teinekord isegi sedamoodi oma teost tappes.

Ulmet on rakendatud ka propagandavankri ette.‭ ‬Riikliku propaganda musternäidiseks võiks tuua Andrei Tarkovski filmi‭ ,,‬Solaris‭"‬,‭ ‬mida nõukogude n-ö meedia nimetas meie vastuseks Stanley Kubricku filmile‭ ,,‬2001:‭ ‬kosmoseodüsseia‭"‬.‭ ‬Otsekui oleks Kubricku film mingit vastulööki vajanud ning polnud ka Tarkovski ka seda nõnda plaaninud.

Ulmepropaganda ehk tuntuim näide on‭ ‬ajakirja‭ ,,‬Galaxy Science Fiction‭" ‬1968.‭ ‬aasta juuninumbris ilmunud kaheleheküljeline n-ö kommertsteade,‭ ‬kus ühel lehel olid Vietnami sõja pooldajad ja teisel vastased‭... ‬noh,‭ ‬et lugejatel oleks selge,‭ ‬milline kirjanik ja mille toetuseks või vastu allkirja andis.

Eks poliitika ja ulme teed ole hiljemgi põimunud/ristunud:‭ ‬näiteks peeti Nõukogude Liidus filmi‭ ,,‬Star Wars‭" ‬president Ronald Reagani nn tähesõdade programmi tarbeks tehtud faistlikuks propagandafilmiks.‭ ‬Teisel pool ookeani olid aga filmitegijad poliitikute peale isegi solvunud ja olevat plaanitud kunstiteose kahjustamise asjus kohtusse minekut.

Kui nüüd tulla aga tänasesse päeva ja eelkõige teispool meie idapiiri toimuva juurde,‭ ‬siis tuleb algatuseks öelda,‭ ‬et Nõukogude Liidu lagunemine on tõsiasi,‭ ‬millega paljud pole tänaseni leppinud.‭ ‬Küll räägitakse,‭ ‬et koos oli ju parem,‭ ‬küll räägitakse,‭ ‬et kõik liiduvabariigid elasid Venemaa kulul,‭ ‬küll räägitakse‭... ‬Üks kuulsamaid ja häälekamaid taoliste juttude rääkijaid on Eestiski hästi tuntud Sergei Lukjanenko.‭ ‬Tegu on kuulsa ja hea kirjanikuga ning käesolev lugu pole kindlasti mingi‭ ‬tema loomingu hindamise ja paikapanemise katse.‭ ‬Kaugel sellest‭!

Sergei Lukjanenko on jõuliselt ja korduvalt võtnud sõna nii Balti riikide,‭ ‬kui ka Ukraina teemadel.‭ ‬Ameerikast ja Kesk-Aasia endistest liiduvabariikidest rääkimata.‭ ‬Teeb ta seda eelkõige oma blogis ja ütleks,‭ ‬et kuni viimaste päevadeni oli ta väljaspool blogi üsna vaoshoitud.‭ ‬Näiteks võiks tuua kasvõi Eesti külastuse,‭ ‬mille järel ta oma blogis üsna sapiselt meist kirjutas.‭ ‬Samas,‭ ‬kui ma nägin mingil siinmaisel venekeelsel telekanalil temaga tehtud intervjuud,‭ ‬siis seal Lukjanenko pigem suunas jutu poliitikalt tagasi kirjandusele.‭ ‬Ajakirjanik uuris ja küsis,‭ ‬aga kirjanik ei läinud õnge.‭ ‬Inimesed,‭ ‬kes Sergei Lukjanenko esinemist Tallinnas kuulamas/vaatamas käisid,‭ ‬on meenutanud,‭ ‬et ka seal toimus sama.‭ ‬Organisaatorid püüdsid,‭ ‬aga autor ei allunud.‭ ‬Sergei Lukjanenko nõuka-ihalus ja teatav sallimatus ei ole tema lugejatele muidugi uudiseks,‭ ‬see kõik‭ ‬aga‭ ‬avaldub tavaliselt mõne küünilis-lõõpiva detailina,‭ ‬millest võib rahulikult mööda vaadata.‭

Eks‭ ‬ka‭ ‬praegu Ukrainas toimuv leidis kajastamist‭ ‬Sergei Lukjanenko blogis,‭ ‬kuid seekord andis ta‭ ‬ka‭ ‬päevakajalise intervjuu ning mõneti muutis seega tekkinud tasakaalu,‭ ‬kus autori eraisikulised sõnavõtud jäid vaid ta blogisse.‭ ‬Sergei Lukjanenko leidis,‭ ‬et talle kui vene kirjanikule ei meeldi Ukraina faistliku riigipöörde järel kõlama hakanud üleskutsed Venemaa,‭ ‬venelaste ja vene keele asjus.‭ ‬Lukjanenkole kangastus‭ (‬lääne)ukrainlaste poolt plaanitav sõda Venemaaga ning ta tundis,‭ ‬et ei saa mitte vaiki olla ja peab võtma seisukoha.‭ ‬Lühidalt:‭ ‬kui ukrainlastele venelased ja vene keel ei meeldi,‭ ‬siis ei pea nad ka vene kirjaniku Lukjanenko raamatuid ukraina keelde tõlkima.‭ ‬Enam veel:‭ ‬ta suisa keelab nende tõlkimise.

Ega ukrainlased ka võlgu ei jäänud ning arvasid,‭ ‬et ega see pole ka nüüd suur kaotus.‭ ‬Enam veel‭! ‬Wõrku ilmus ka juuresolev plakat,‭ ‬kus Lukjanenko ning Aleksandr Gromov,‭ ‬Nick Perumov,‭ ‬Vadim Panov ja Sergei Sljussarenko nimed on esitatud korraliku hunniku taustal.‭ ‬Ilmselt siis ka nemad võtsid Ukraina küsimuses vastaliselt sõna,‭ ‬sest nad on kuulutatud plakatil impeeriumimeelseteks autoriteks,‭ ‬kelle teosed lõhnavad halvasti ning arukam oleks need teosed üldse makulatuuri viia,‭ ‬sest siis saaks õhk puhtamaks.

Ilmselt tehakse veelgi avaldusi,‭ ‬samas on rõõmustav‭ ‬näha,‭ ‬kuidas lõviosa venekeelsetest fännidest ja kirjanikest võtab kogu seda tralli üsna rahulikult.‭ ‬Võtan minagi ja minuga suhtlevad ukraina autorid peavad leppima tõsiasjaga,‭ ‬et ma loen ikka Lukjanenko ja Gromovi teoseid ning venelased peavad leppima,‭ ‬et ma loen endiselt ka ukraina autoreid.‭

Lisa:‭ ‬Sergei Lukjanenko intervjuu:‭ http://www.kp.ru/daily/26198.5/3085524/

Dig Mars (Ove Hillep)

Pärast mõningast mõõnaperioodi, pärast seda, kui leidis kinnitust fakt elu puudumisest Marsil, on punane planeet viimasel ajal taas inimkonna huviorbiiti sattunud - Curiosity maandumine, Mars One projekt. Enam ei räägita mitte ainult meie naaberplaneedi külastamisest, vaid sealse koloonia rajamisest koos loomulikuks järjeks oleva tööstusega. Ka lauamängumaailm ei ole sellest pääsenud ning mitmed autorid on suunanud oma pilgu just Punasele Planeedile.

,,Dig Mars" on Oliver Sihiveeri kolmas suurem lauamäng - eelmised mängud ,,Air King" ja ,,Construction Zone" (samuti lauamängufirma Brain Games poolt avaldatud) said kogu maailmas võrdlemisi hea vastukaja ning kõiki kolme on arvustatud ka tuntud mängukriitiku Tom Vaseli kanalis The Dice Tower. Aga millega on siis täpselt tegu?

,,Dig Mars" on 2-4-le mängijale mõeldud strateegiamäng, milles mängijate kaevanduskompaniid peavad Marsilt võimalikult palju nodi välja kaevama. Selleks on neil kolm erinevat ,,tehnoloogiat": kaevandusseadmed, transpordimasinad ning ekspeditsioonilaevastik, mille arendamisel saab vastavaid eeliseid. Esimest, nagu arvata võib, kasutavad mängijad pinnases sonkimiseks, teist leitud kraami äraveoks ning kolmandat oma jaamade (nuppude) mängulauale asetamiseks. Enda käigul võib mängija sooritada kolm tegevust, valida on tal kaevandamise, transportimise, liikumise ja arendamise vahel.

Juba esimesel pilgul hakkab silma väga eeskujulik kujundus. Illustraator Reinis Pēterson on teinud väga head tööd ning kogu mäng on üks paras silmakomm. Komponendid on kas puidust või paksust papist ja paistab, et need peavad ilmselt vastu ka kõige karmima mängupõrgu. Reegliraamat tundub küll esialgu hirmuäratavalt paks, kuid sealjuures tuleb arvestada, et sinna on mahutatud mängujuhend 9-s erinevas keeles. Reeglid ise on kirjutatud loogiliselt, lihtsasti arusaadavalt, rohkete näidetega ega tekita mängimisel lahenduseta jäävaid küsimusi.

Iga maatüki tagumisele küljele on märgitud pinnase kõvadus ehk milliseid puure selle läbistamiseks tarvis on. Märgi esiküljel aga ilutseb ressursi pilt koos punktiväärtuse, transpordinõude ning mõnel korral ka eriomadusega. Ära saab kraami vedada piisava taseme transpordi olemasolul. Punktid aga on need, mida mängijad võiduks koguma peavad. Et aga asja huvitavaks teha, kasutatakse neidsamu punkte ka tehnoloogiate arendamiseks, see tähendab, et mida rohkem sa arendad, seda kaugemale sa võidust liigud. Teisalt aga on raske mängu kulgedes raskemat pinnast puurida ning suuremaid aardeid ära vedada kui sellele üldse mitte rõhku panna. Taas kord jookseb raiskamise ning investeerimise vahel väga peen joon.

Tõeliselt särama hakkab aga mäng ,,koostöö" puhul. Miks on see jutumärkides, küsite. Sest mängijal ei ole võimalik sellest keelduda. Koostöö sellisel kujul on pigem sõnaselge parasitism, nagu viimastel mängudel selgeks sai. Sellest hoolimata on sellel ka omad plussid. Kui mängija püüab kaevandada või transportida, tulevad teised sama maatüki peal olevad jaamad talle appi - hoolimata asjaolust, kas ta seda tegelikult ka vajab või mitte. Ning kui mängija peaks transportimise käigus punkte saama, sirutavad kõik ,,abistajad" oma kämblad pikka ja nõuavad oma osa. See aga tähendab, et enamus kordadel lükatakse mängulaud enne millegi muu arendamist jaamasid täis ning püütakse teistel mängijatel minimaalsete kulutustega nahka üle kõrvade tõmmata. Selline rändröövelus töötab täpselt niikaua, kuni on paar mängijat, kes üritavad ausa tööga rikkaks saada ning arendavad oma puure ning transpordimasinaid. Kui aga kõik püüavad võimalikult odavalt läbi ajada ning teiste kulul hakkama saada, ei pruugi selline mängustrateegia võidule viia. Loomulikult lisab aga koostöö mängijatevahelist suhtlust ning muudab muidu ehk tuima nuppudetõstmise korralikuks madinaks Punase Planeedi maavarade pärast.

Kui midagi saab mängule ette heita, siis ehk asjaolu, et kunstiline pool saab mängumehaaniliselt väga vähe tähelepanu. Kõik need kaunid aarded, mida Marsi punane pinnas endas peidab, muutuvad mängus puhtalt numbriteks ning eriomadusteks. Ilmselt on autor selle puuduse ka ise avastanud: miks muidu on mängujuhendis reeglivariant mängimiseks avatud aaretega, et kõik saaksid uurida ning imetleda kauneid ja kohutavaid leide, mille korporatsioonid on maapõuest välja toonud.

,,Dig Mars" on suurepärane strateegiamäng, mille lühike mänguaeg (0,5 ... 1 tund), kaunis kujundus, lihtsad reeglid ja röövellik koostöösüsteem, muudavad ülimalt nauditavaks meelelahutuseks. Kui otsitavaks on lihtne, ent ka kogenenud mänguritele lusti pakkuv mänguke, on ,,Dig Mars" kindel kanditaat.

Tänapäevasest õuduskirjandusest. (Agur Tänav)

Kui jutus on sees vampiirid, kooljad, libahundid, siis liigitatakse lugu tihtipeale automaatselt õuduskirjanduse alla. Kunagi ehk õige tegu, tänapäeval - vist mitte eriti. Kasvõi juba seetõttu, nagu enamik meist on kogenud, et suurem osa tänapäeva õuduslugudest ei tekita lugejas õudu - kui, siis vahest ainult kirjanduskriitikutele loo kirjandusliku kvaliteedi seisukohalt.

Tundub paha lugu - kuid enamikel juhtudel polegi nende ,,õuduslugude" eesmärk lugeja hirmutamine. Ei. Tegelikult on autor mingil põhjusel soovinud edasi anda vaid põnevat seiklust, kasutades tegelasteks mütoloogiamaailma negatiivseid karaktereid, võttes kangelasteks antikangelased ning dekoratsiooniks pigem öise kui päevase aja. Kas siis seetõttu, et säärastele antikangelastele on ajapikku tekkinud omalaadne tumeromantiline aura või püüdes tekitada seda aurat või otsides vaheldust või püüdes näidata elu pahupoolt fantaasiakirjanduse võtmes või mille tõttu iganes. Säärasele suletööle sobiks õuduskirjanduse asemel paremini kleepida sildiks kasvõi ,,tumedad fantaasiad". Piir õuduse ja tumeduse vahel on muidugi õrn nagu ikka sõsar- või tütaranrite puhul. Kunagi ei või teada, mis on kellele vaid seikluslik-romantiline fantaasialugu ja kellele see tõepoolest mõjub nii, et pelgab ilma turvatunnet loova ereda lambita hiljem magama jääda.

Võib tekkida ehk küsimus - kui piir on segane, siis milleks seda peent vahet üldse teha? No kui ei tekita õudust, siis ei tekita, tühja temaga, ega siis anri nimi lugu riku. Enamiku jaoks vast ei rikugi, küll aga teeb gurmaanide jaoks segasuse selgemaks. Kui inimene ootab õuduslugu lugedes, et teda surmani ära hirmutatakse, siis on pettumustvalmistav küll, kui pakutakse süüa kõigest musta värvi maasikaseepi. Seevastu mõnega, kes otsibki maasikaseepi, võib juhtuda selline ebameeldiv lugu, et ta ei seikle kättevõetud poognatel oma meelehärmiks mitte tumefantaasiates ega isegi mitte gooti õudusloos, vaid satub ehk hoopis okserefleksi tekitavale soolikasabalisele rümbale, mingile rappimisfantaasiale, mille eesmärk omavahel öeldes pole samuti tihtilugu õuduse tekitamine. Eks seepärast tekibki ulmes neid alamanre nii hoolsalt nagu seeni peale vihma, et lugemist on palju ja vastavalt sisetundele püütakse tekstikuhjast leida just säärast lugu, mis kedagi antud hetkel kõige enam paelub: kellele teadusfantaasiat, kellele tumeromantikat, kellele küberunistusi, kellele mõõka ja maagiat.

Kui eestikeelsel ulmekriitikal on ilma võõrsõnu kasutamata olemas ühene võimalus piisavalt silte kleepida, siis on ka lugejal kergem laia valikuga ulmeriiulil orienteeruda ja leida just oma maitsele sobivat lugemist. Tänapäeval ei saa inimhinge sogaseid allhoovusi kobavat kirjasõna enam nimetada lihtsalt õuduskirjanduseks ja arvata, et sellega on kogu spekter kaetud. Tänapäevases raamatukaubamajas võiks väga vabalt asendada sõna õudus (kui säärast eririiulit vaevuks keegi ulmeteostele tegema) sõnaga tumekirjandus, ning see oleks kogu veritsev-muliseva sõnakatla kohta hoopis täpsem määratlus.

Vastassoost tegelane ulmekirjanduses (Agur Tänav)

Sellest ajast, kui hakati laialdasemalt kirjutama ilukirjandust, ilmnes ka vajadus kujutada oma teostes vastasoost inimesi. Inimesi on peamiselt kahte sugu - naised ja mehed. Ulmekirjanduses võib neid sugusid olla muidugi niipalju, kui on tähestikus tähti või numbrijadas numbreid, võib ka üldse mitte sugusid olla - piirangud seab vaid fantaasia. Juba meie maailmas on viise, kuidas kaks sugu omavahel läbi käivad või ei käi, üpris palju ja erilaadseid. On neid, keda huvitab vastassugu vaid soojätkamise eesmärgil, on neid, kes tahavad sugu vahetada, ja on neid, kes tahavad omada kahte sugu korraga, ja on neid, kes on täiesti rahul ka ainult oma sooga, ja on neid, kes võitlevad asjade eest, mida nende soole keelatakse, ja on neid, keda kõik need eelnevad ajavad nii vihaseks oma soojutuga, et sure ära või tapa teised ära. Mis siis veel rääkida palju enamate võimalike soovõimalustega võõrtsivilisatsioonidest ja nende omavahelisest imelistest ja keerukatest seostest.

Niisiis sugu ja sellega seonduv on inimestele oluline. Sama oluline või isegi veel olulisem (kui seda on üldse võimalik ette kujutada, aga hea ulmekirjanik muidugi suudab seda) võib see olla võõrtsivilisatsioonide juures. Selleks aga, et kujutada lugejale usutavalt ja huvitavalt võõrolendeid oma sugudevahelisi ja -siseseid mänge mängimas, oleks hea alustada kohalike olendite sooelu lahkamisega. Niisiis tulingi mõttele tõstatada teema Tartu ulmekirjutajate töötoas. Pakkusin harjutuseks, et igaüks kirjutaks seekord loo, kus ta püüaks kujutada tõepäraselt vastassoost inimest: mehed pööraksid erilist tähelepanu naiste ja naised meeste kujutamisele. Teemadeks said üheskoos valitud ,,Näki uppumine" ja ,,Ahastuse kuningas/kuninganna" ning kirjutaja võis valida, kummal teemal ta kirjutab, või segada mõlemad teemad kokku. Need lood on huvitatuile avaldatud käesolevas Reaktori numbris. Aega kirjutamiseks oli napilt, pärast lugude valmimist lugesime need üksteisele ette ja analüüsisime kergelt. Mis neist arutlustest kõlama jäi?

Peamiselt jäi kõlama see, et tegelikult ei ole laias laastus vahet, mis soost su tegelane on, sest inimesi on väga erinevaid. Kaks samast soost inimest võivad omavahel olla täiesti vastandlikud ja samal ajal vastandlikud ka oma stereotüüpsele soorollile. Ja olla usutavad. Samas võivad nad jääda oma soorollidesse ning sellest hoolimata olla ikkagi usutavad tegelased. Inimene ei ole ju ainult tema sugu, see on kõigest üks osa tema identiteedist ja käitumismõjurist. Inimesi vormivad ka nende tunded, nende minevik-olevik ja neid ümbritsev kultuur.

Mette Ivie Harrisson on kirjutanud oma artiklis (,,Writing Characters of the Opposite Gender") sugude kujutamisest ilukirjanduses, et tema meelest on naistel meeste kujutamise suhtes eelis: kuna elatakse patriarhaalses ühiskonnas, siis naisi ümbritseb meeste kultuur rohkem kui vastupidi. Mina isiklikult sellega ei nõustu. Pigem arvan ma, et naised ja mehed näevad üksteist erinevalt ja see, kas tegelane on usutav, sõltub mõnikord ka sellest, millisest soost isik teksti loeb. Naistele tunduvad naiste poolt kujutatud mehed tõetruumad kui meestele ja vastupidi - meestele tunduvad meeste poolt loodud naiskarakterid üldjuhul usutavamad kui naistele. Kuna mehed ja naised kujutavad vastassoost isikut oma vaatepunktist lähtuvalt, siis mõjuvadki nad oma sookaaslastele usutavamalt, sest nad näevad asju sarnasemalt. Seepärast tundub mulle, et kui on soov oma tegelastega mõlemale soole usutavalt mõjuda, siis on kõige kindlam kujutada oma tegelasi eelkõige inimestena ja alles siis vastavalt sellele, mida sa oma looga öelda tahad, lisada sinna näpuotsaga juurde teatud soolisi elemente, et anda tegelasele lugejate jaoks kindla soo tunnused. Kui hakata iseenese kogemust sisse segama, siis olen teinekord oma loo mustandis jätnud üldse määratlemata, kummast soost mõni tegelane on. Lähtuvalt sellest, kumb sugu lugu paremini edasi viiks, olen alles loo lihvimise käigus otsustanud, kas anda talle nimeks Mati või Kati, ning siis ta ka vastavalt riietanud ja lisanud mõned muud iseärasused, mis mõjutaksid lugejat pidama teda ühe või teise soo esindajateks. Aga see on muidugi lihtsalt üks viisidest, mis ei tööta alati ja iga looga. Ulmekirjanduses töötab selline süsteem aga ilmselt paremini kui üheski teises anris, sest siin saab luua maailma, mida ei kammitse möödaniku traditsioonid, harjumused ja maailmanägemus. Vastupidi - ulmekirjanduses just ootakski näha ja lugeda, millised on maailmad, kus kõik sugudega seonduv on läinud teistmoodi ja mis sellest saab.

Mette Ivie Harrisson ,,Writing Characters of the Opposite Gender"

Pildimäng 02/2014 (Jana Raidma)

Külmaunekapsel, stasise kamber, hibernatsioonikamber on kosmoseulmes väga oluline detail. Reis läbi tühjuse võtab ju palju-palju aega ning tähereisijate selleks ajaks konserveerimine on oluline küsimus.

Küsikski, et mis on need neli filmi, kust pärinevad alljärgnevad magamiskapslite pildid.

Iga õige vastus annab ühe punkti ning kokku seega võimalik saada 4 punkti. Vastuseid, nii õigeid kui valesid, ootame nagu ikka Reaktori pildimängumeilile pilt@ulmeajakiri.ee. Vastamiseks on aega kuni 25. märtsini.

Auhinnaks on seekord Ursula K. Le Guini "Maailmad ja Metsad".

Jaanuaris oli vastanuid kaks, kellest auhinna sai omale Ene. Õnne ja võtame peagi ühendust.

Õiged vastused olid:

Magic: The Gathering

android netrunner

IGOR: The Mad Scientist's Lament

The Lord of the Rings: The Card Game

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Ulmkonnakroonika 2/2014

SOOME ULMEAUTOR TARTUS JA TALLINNAS

Emmi Itäranta, kirjastus Koolibri ja Soome Instituut koostöös EKL Tartu osakonnaga esitlevad raamatut ,,Vesi mäletab"

10. märtsil kell 16 Rahva Raamatus (Viru Keskus, 4.k) Tallinnas

11. märtsil kell 17 Kirjanduse Majas (Vanemuise 19) Tartus.

Emmi Itäranta (s. 1976) on pärit Tamperest. Ta lõpetas Tampere Ülikooli teatri- ja draamauurijana ning jätkas õpinguid loova kirjutamise alal Suurbritannias Kenti Ülikoolis, kus magistritöö käigus valmis ka tema esikromaan. Ta on  töötanud dramaturgi, teatrikriitiku, stsenaristi ja kolumnistina.

Praegu elab Emmi Itäranta Canterburys ja on viimasel ajal pühendunud vaid kirjutamisele.

,,Vesi mäletab" on hämmastavalt usutav ja hirmuäratav tulevikukirjeldus maailmast, kus kõige suurem defitsiit on puhas vesi. Valitseb diktatuur. Vett jagatakse vaid jaopärast. Kunagisi tehnikasaavutusi võib leida veel ainult suurtest jäätmeaukudest. Need ning peategelase Noria suguvõsas säilinud teemeistri päevikud on ka ainus side endise maailmaga. Noria saab noore tüdrukuna teemeistriks ning oma suguvõsa suure saladuse hoidjaks. Paraku on teemeister oma ameti tõttu veepolitsei kõrgendatud tähelepanu all ning puhta vee varjamine on suurim mõeldav kuritegu.

www.emmiitaranta.com

JUTUVÕISTLUSEKS VALMISTUMINE ÕPITOAS

Õpi- ja töötoa Tartu Kirjanike Majas viivad neljapäeval, 6. märtsil kell 18.00 läbi Tartu ulmekirjutajad, et olla toeks ja nõuks neile, kes soovivad osaleda ulmejutuvõistlusel. Ikka selleks, et aprillikuuks saaksid võistlusele saadetud ainult esikohaväärilised ulmejutud. Osavõtt on tasuta! Oma kogemusi jagavad Maniakkide Tänav ja J. J. Metsavana. Jutuvõistlusest räägib Eva Luts.

ULMEKIRJANDUSE BAASI KUU ARVUSTUS

Jaanuarikuu parima arvustaja tiitli pälvis meie armastatud hard SF kirjanik Ats Miller, arvustusega Egert Rohtla romaanile ,,Rovin Vox".

ANIMATSURI 2014 TEEMAD

Aeg kuulutada välja AniMatsuri 2014 teema!

*trummipõrin*

Selle aasta festivali saab iseloomustama kõik, mis on sci-fi ehk ulme! Suured robotid, apokalüptiline steam-punk või värvikirev küberpunk - kõik, mis seotud inspiratsiooni pakkuva müstilise tulevikuga.

Festivali kunstniku Silvia käe all valmis ka ürituse promoplakat.

TARTU ULMIKUTE VEEBRUARIKUINE ISTUMINE ,,ÕLLEMINISTEERIUMIS"

Tartu see ulmikkond, kes armastab iga kuu koos käia, on jõudnud peale Labürindi kadumist Tartus mitmel pool õnne proovida. Taaskord on aga vanas armsas keldriaugus tegutsema hakanud uus asutus, mille katuse all keskustelusid jätkata. Seekord kannab ta nime Õlleministeerium. Pererahvas on meie suhtes soodsalt meelestatud: kuigi köök veel ei töötanud, lubas omanik lahkelt kõigil kasvõi kodust või mujalt asutustest endale toidu kaasa võtta/tellida. Suure tänu peab ütlema ulmeühingu aktivistidele, kes tõid suure potiga kohale head-paremat.

ROMAANIVÕISTLUS 2015

Reaktor loodab, et romaanivõistlusel teevad ilma ka ulmeautorid - kirjutage, ulmikud, kirjutage!

Eesti Kirjanike Liit, soovides jätkata romaanivõistluse väärikat traditsiooni, kuulutas 12. 02. 2014 Kadriorus Tammsaare muuseumis välja 2015. aasta romaanivõistluse, milles osalema oodatakse pikema proosa käsikirju.

Võistlusele esitatavad käsikirjad peavad olema:

- kirjutatud eesti keeles

- varem avaldamata

- mahus vähemalt 200 000 tähemärki (tühikuteta)

- anonüümsed (s.t. varustatud märksõnaga ja kinnises ümbrikus autori andmetega)

- vormistatud väljatrükina kahes eksemplaris, kahese reavahega, tähemärgi suurus vähemalt 12.

Käsikirjad palume tuua hiljemalt 2. veebruariks 2015 või saata posti teel mitte hilisema kui 2015. aasta 1. veebruari postitempliga Eesti Kirjanike Liitu (Harju 1, Tallinn, 10146). Nimetatud kuupäevadest hiljem toodud või saadetud töid arvesse ei võeta. Romaanivõistluse töid hakkab hindama selleks kokku kutsutud ja Eesti Kirjanike Liidu juhatuse poolt kinnitatud sõltumatu ürii koosseisus: Tiit Aleksejev, Kärt Hellerma, Peeter Helme, Anu Lamp, Eva Luts, Eeva Park, Karl Martin Sinijärv ja Rein Veidemann. ürii tööaeg on veebruar-aprill 2015 ning üriil on õigus otsustada auhinnaliste kohtade arvu, jaotuse ning auhinnafondi jagunemise üle. Võistluse auhinnafond on 8000 eurot. Võitjad kuulutatakse välja 2015. aasta mais. Kõikide täpsustuste ja küsimuste kohta palume saata e-kiri aadressile romaanivoistlus@ekl.ee

ALGUPÄRANE NOORTEROMAANI VÕISTLUS

Reaktor loodab, et noorteromaanivõistlusel teevad ilma ka ulmeautorid - kirjutage, ulmikud, kirjutage! Võistluse korraldavad Eesti Lastekirjanduse Keskus ja Kirjastus Tänapäev. Noorteromaani sihtgrupp on 14-18-aastased noored. Romaani pikkus on kuni 10 autoripoognat (400 000 tähemärki koos vahedega), minimaalselt 5 autoripoognat (200 000 tähemärki).Võistluse auhinnafond on 3200 eurot. Iga võistlusele toodud käsikiri peab olema kolmes eksemplaris, varustatud MÄRGUSÕNAGA ning käsikirjale peab olema lisatud kinnine ümbrik, milles on autori nimi ja kontaktandmed. Märgusõna märkida ka ümbrikule. Võistlustööd trükkida paberile ühepoolselt. Köidetest soovitame mitte kasutada nn diplomitööde-tüüpi kõva köidet. Võistlustöid oodatakse 1. juuniks 2014. Võitjad kuulutatakse välja 2014. aasta suve lõpus või sügise alguses. Käsikirjad palume saata või tuua kirjastusse aadressil:

Kirjastus Tänapäev

Pärnu mnt 20

10141 Tallinn

Lisainfo:

Eesti Lastekirjanduse Keskus

kontaktisik: Anu Kehman

tel: 6177 234

Kirjastus Tänapäev

kontaktisik: Tauno Vahter

tel: 6691 894

REAKTORI SERVER

Reaktorit püstihoidva serveri toiteploki ventilaator oli kinni kiilunud ja vajas puhastust. Esimesel pildil demonstreerib Reaktori veebi arendaja - Ragnar - juba puhastatud ventilaatorit. Teisel võib näha lahtise kaanega serverit.

Kirjastuste uudised 02/2014

Kirjastus Varrak

Kaksteist. I raamat

Justin Cronin

Tõlkinud Peeter Villman

Cronin jätkab sealt, kus jäid pooleli ,,Teekonna" seiklused, kuid kandub ka tagasi, aega enne seda kui vallandus viirus, mis tekitas maakeral katastroofi. Inimesed püüavad endiselt mingil moel mõista, kuidas uues olukorras elada, kaksteist esialgset nakatunut on loonud oma telepaatilised armeed ja keset kõike seda kõnnib endiselt Amy, mõistatuslik tüdruk, kes liigub ringi otsekui lunastaja. Temaga on liitunud oma kindluslinnast väljatunginud seltskond ning seiklusi selles katastroofijärgses maailmas jätkub neile kuhjaga.

Vareste pidusöök. Teine raamat

George R. R. Martin

Tõlkinud Mario Kivistik

Seitsmes Kuningriigis jätkuvad rahutud ajad. Ehkki Lannisteride võim tundub taas tugev, on kasvamas ka Seitsmeusu uue juhi ja tema jüngrite mõju, mis ilmutab ennast üpris ootamatul moel. Raudsaarlased kimbutavad Avarmaad, kuid nende uue kuninga eesmärgid on hoopis suuremad ja kaugemad. Brienne'i otsinguid Sansa leidmiseks ei krooni edu, küll aga kohtub ta kellegi olulisega, ja see jällenägemine ei kujune kaugeltki rõõmsaks. Braavoses uut elu alustanud Arya saab rängalt karistada oma isepäisuse eest. Sam ja meister Aemon aga jõuavad pärast pikka ja rasket teekonda Muinaslinna, et kuulutada Tsitadellis oma ohusõnumit - kuid neidki ei võeta seal vastu nii nagu nad on lootnud...

Kirjastus Fantaasia

Haldjatants

Tiit Tarlap

Sari: Sündmuste horisont

"Soovidega peab ettevaatlik olema," arvas keegi. "Nendega on see häda, et vahel nad lähevadki täide."

(Seda sai omal nahal tunda noormees, kes haldjatega pidutsema läks.)

Tiit Tarlap on lugejale tuntud peamiselt militaarse kallakuga ulmeliste seiklusromaanidega, lisaks aga on ta kirjutanud mitmetesse þanritesse (peamiselt ikkagi ulmesse) kuuluvaid lühemaid lugusid. Neid on avaldatud erinevates kogumikes ja antoloogiates, kuid paljud on ilmunud vaid piiratud levikuga maakonnalehtedes. Igatahes on häid ja väga häid lugusid aastatega kogunenud piisavalt, et need ühtede kaante vahel välja anda.

Lisaks kosmoseseiklustele on kogumikus ka muinasjutu- ja müüditöötlust ning lihtsalt pisut ebatavalises võtmes mõtisklusi inimelu üle.

Kirjastus Tiritamm

Ettemääratuse mõõk

Andrzej Sapkowski

Tõlkinud Kristina Uluots ja Aarne Puu

Nõiduri-sarja teine raamat.

Poola tuntuima fantaasiakirjaniku Andrzej Sapkowski Nõiduri-saaga teine raamat on taas haaravalt ja vaimukalt seikluslik, kuid samas intelligentne ja täis huvitavaid arutlusi.

Nõidurid kuuluvad tsunfti, kes on maast-madalast koolitatud tundetuteks koletiseküttideks ja nende ülesanne on kaitsta inimesi ebardite eest. Valgejuukseline Riivimaa Geralt, on küll palgasõdur, ent pole kaugeltki pelk külm ja masinlik tapja. Oma moraalikoodeksit ei hülga ta kordagi. Ajuti tunneb ta kokkukuuluvust pigem pahalaste ja monstrumitega, kui nendega, kes talle palka maksavad.

Ettemääratuse mõõgas pühendab autor rohkem tähelepanu Geralti suhetele ja siseelule - üksindus ja oma erinevuse tajumine viivad ta otsuste ja tegudeni. Ka nõiduri suhe Yenneferiga on rohkem luubi all. Jõulisemalt kujutab Sapkowski siin inimsaatusi ja muutusi maailmas. Taas on Geraltil tegemist kahe rassi vastuoludega - üks neist on inimsugu, teine aga seekord driaadid. Geraltile osutub saatuslikuks talle määratud printsess Pavetta tütar Ciri, kes on peigmehekandidaadi eest põgenenud driaadide metsa, kust Geralt ta leiabki. Raamatu süngust mahendab ikka ja jälle Sapkowski huumor.

Jutt: Vabasurma kalju (Maniakkide Tänav)

Päike uppus lainetesse, veel kõlisesid selle killud kutsuvalt veepinnal. Päikeseverevad tiivulised suleräbalad ahastasid ja piirasid Leinat igast küljest. Ta seisis kõrge kalju tipus. Kajakatega läbisegi kräunus ümber naise tuul, mis püüdles ta hinge, kaugel kaljuserva all aga korises näljase mere lainetav kõht, lootes tema kehaga täita endas valitsevat vesist tühisust. Kumma peaks ta valima? Siin kaljuserval seistes tulid tal alati kõige paremad mõtted, ent täna, kui oli vaja langetada lõplik otsus, oli pea nagu tühjaks puhutud. Ta ei suutnud otsustada. Naine pöördus, ohkas, surus hambad siidrätti ja eemaldus hukutavast servast. Ta naases mööda sissetallutud rada tõlla juurde. Laur ei olnud tulnud. Kuidas ta võis? Ta ju teadis, et Leina tuli siia end kaljult alla heitma. Naine kägardas siidirätti, mille Laur oli talle kinkinud, ja viskas selle siis vihaga maha. Sellest oli vähe. Ka peene saapa konts leidis tee tikitud kangani ning surus selle sügavale mulla sülelusse. Naine ajas ennast sirgu ja läks tõlla juurde, heites siiski veel mitu korda pilgu kalju juurde tulevale teele. Ei, ta ei oodanud seda tõbrast enam, aga kui too tuleks, siis peaks tal olema eriti hea õigustus oma hiljaksjäämise suhtes. Päike loojus, hämarus vajus lehvikuna üle maa.

Kutsar oli sättinud end poolkülitsi tuulevarju, popsutas piipu ja rögises vahetevahel köhida. Kaljule polnud see kuulda, kuid nüüd kriipis see iga kord, kui mees järjekordse koriseva heli kuuldavale toomiseks oma kollaste hammastega suu avas, ebameeldivalt kõrvu. Naisele meenutas äti köha nende maamõisa vana saalikella kriginat, enne kui selle pendel järjekordset tundi lööma hakkas. Ta vihkas seda kriginat. Ta vihkas seda tubakahaisu ja vihkas neid vanamehe kutsarimantlil olevaid plekke, mida ta ennist märkas, kui vanatoi ta tõllast välja aitas. Alles nädala eest oli sellele tohlule antud uus mantel vana vileda räbala asemele, mida too oli muidu juba kakskümmend aastat kandnud, ja juba oli oinapea sellele midagi tilgutanud. Rõve. Niipea, kui nad tagasi jõuavad, laseb ta selle räpakoti jalamaid vallandada. Määrigu end siis või üleni pori ja toidujääkidega kokku, kui tahab!

Siis kuulis naine kaugusest popsumist ja kolinat. Matthias! Kuidas ta teadis siia tulla? Kas Laur siis? Ei-ei, see ei saanud olla! Kuid nii see oli. Nagu ilmutus tossutas raja hämust välja ,,Öötorm", gaasilaternad säramas ja läikivmustad küljed isegi hämaruses kiiskamas. See ei saanud olla keegi muu kui Matthias, teistel siin linnas sellist iludust ei olnud ega saanudki olla.

,,Said, Laur," mõtles Leina, ,,sulle anti võimalus, sa magasid selle maha - kes hiljaks jääb, see ilma jääb! See on saatus, otsus tehti minu eest!"

Kutsar ärkas oma mõtiskelust tossumasina lähenemise peale, märkas tõlla juurde jõudnud preilit ning ronis ägisedes ja köharaginal puki otsast maha, avas ukse ning lasi astmelaua alla.

,,Preili Remmelg," lausus ta kummardudes ja ulatas toetuseks oma väriseva käe. Demonstratiivselt keeras Leina sellele kaltsukotile selja ja sammus tossmobiilile vastu. Masin ronis vedrude kiuksudes tõllani, peatus, nooruslik juht kargas välja ja avas tagumise ukse. Uksest voogas välja ingellik olevus, üleni valges, pulmakleidis. Leina jahmus. Mida see jõletis siit tahtis? Ega Matthias ometi... kuid ei, magnaati masinas polnud. Pulmarüüs neiu möödus Leinast, silmad nutust punased, huuled ahastuses veriseks näritud, nägu laiguline. Ta sammus ebakindlalt ja vankudes kaljutipu poole. Läheb end alla heitma, taipas Leina. Muud ei saanud siin olla, sest see kalju oli kurikuulus enesesurmajate poolest. Preili Remmelg vaatas mobiilijuhi poole. See seisis kurva näoga ja vaatas oma emandale järgi.

,,Peatage ta ometi!" hüüdis Leina. Juht pööras häiritud pilgu mustas kleidis naise poole. ,,Ta ju läheb alla hüppama!"

Mees noogutas, naeratas vabandavalt ja ei teinud midagi.

,,Selleks siia ju tullaksegi," lausus ta. Imelik, et teie olete veel siin ja mitte meres, võis tema toonist selgelt välja lugeda.

,,Appi! Aidake ometi keegi!" hüüdis Leina ringi vaadates ja käsi ringutades. Seda tehes märkas ta veel ühte lähenejat. See lähenes mere poolt, suur ja tume kogu, suurem kui kajakad ja palju-palju tumedam. Karjed jäid Leinale kurku kinni. Ta käsi jäi tardunult osutama heledale kogule, kes oli nüüd jõudnud juba kaljutippu ja kadus peatumata üle selle serva. Must kogu sööstis talle järele. Vaid viiv ning hele ja tume laik ilmusid taas kaljule.

,,Laur!" karjatas viimaks tardumusest ärganud Leina. Ta jooksis - segaduses ja teadmatuses, kas olla hirmunud või õnnelik - kaljuservale, sinna, kus mustas keebis mees asetas maapinnale minestunud pruuti.

,,Laur!" karjatas preili Remmelg taas. ,,Miks sa nii hilja tulid!"

Pikk sale tumedat verd mees pöördus.

,,Mulle näib, et saabusin just õigel ajal," lausus ta kaalutletud rahuga.

,,Mida? Sa tulid päästma seda... seda..." Leinal ei jätkunud sõnu, et nimetada toda valges kleidis olevust, kes oli end heitnud tema Lauri käte vahele.

,,Ma tulin päästma sind."

Mees astus talle lähemale, kuid naine taandus.

,,Miks sa siis esimese asjana kohe tema juurde sööstsid?"

,,Sest sa ise hüüdsid appi ja näitasid tema peale."

,,Ma ei tahtnud, et sina teda päästaksid! Kui mina olin alla hüppamas, siis polnud sind kuskil!"

,,Ma tulin niipea, kui sain su sõnumi. Kuid oli päev, ma ei saanud krüptist varem lahkuda."

,,Kui sa oleksid tahtnud tulla, siis oleksid ka võimaluse leidnud."

,,Ma oleksingi leidnud, kuid kuni ehani olen ma surnud, ma ei saanud su kirja enne lugeda."

,,Vabandused, aina vabandused! Sa lihtsalt ei tahtnud seda lugeda!"

,,Leina!"

,,Mina armastasin sind, mõtlesin, et ka sina tunned midagi minu vastu, aga ei, see oli vaid verehimu, sul ükskõik, keda enda käte vahele haarata, peaasi, et sellel soe veri sees ringi käiks!"

Vampiir silmitses naist oma hullutaval külmal pilgul. Ta astus sammu tagasi, haaras maast teadvusele tulnud ja uimaselt ringi vahtiva naise ning virutas ta kaldast alla. Leina vakatas. Vaikus kestis. Siis kostis kuskilt kaugelt nõrk karjatus ja kohe seejärel sumakas, mis kadus murdlainete mühinasse.

,,Koletis," sosistas Leina. ,,See oli minu õnn, et ma viimaks nägin, milline sa tegelikult oled."

Mees astus naisele ähvardavalt lähemale. Naine taganes.

,,Ma vihkan sind," sosistas ta. ,,Vereimeja, mõrvar, koletis."

Vampiir lähenes järjest. Naine heitis abi otsides pilgu selja taha. Suures tundetulvas polnud ta märganudki, kuidas tossumobiili juht oli oma masinale hääled sisse pannud ja tagurdas juba mööda kaljuserva minema. Seevastu oli vana kutsar otse preili selja taga ja astus temast mööda. Hetke seisid kutsar ja vampiir vastamisi, siis kõlas püstolipauk. Laur karjatas, tema rinnaesisel, otse südame kohal, mustendas hõbekuuli rebitud auk. Vereimeja ägas ning vajus kokku, hakates muutuma kuivetunud muumiaks.

,,Laur!" karjatas naine ja sööstis tema juurde. ,,Ära sure, Laur, ma armastan sind!"

Kuid meest ei olnud enam, jäänud oli vaid hunnik kollaseid pärgamentja nahaga kaetud luid. Vastikusega heitis naine need endal sülest.

,,Lähme, preili," palus kutsar samal ajal püstolit laadides. ,,Neid elukaid võib siia veel tulla."

,,Ta polnud elukas," sosistas naine vankudes. Kutsar toetas teda ja talutas kahvatu naise tõlla poole.

,,Küllap ta juba oli," kohmas vanamees.

,,Sa ei tea midagi, vana toi."

Ta ronis värisedes tõlda. Kutsar ronis ägisedes pukki. Kolksudes avanes tõllaaken.

,,Igor! Igor!"

,,Jah, preili."

,,Näed, seal maas valendab üks siidrätt. Too see mulle!"

Vana kutsar ronis köhides taas alla ja läks räti juurde.

,,See on räpane, preili. Keegi on sellel otsas tallunud."

,,Too see siia!"

Saanud räti, surus naine selle endale vastu rinda ja puhkes lohutamatult nutma. Ta märkas taas vanamehe rinnaesisel neid rõvedaid plekke ja see sööbis talle sügavalt mällu, jäädes kummitama kogu ülejäänud eluks. Kupee rappus, kui kutsar taas oma paigal istet võttis. See võnkus taas, kui rattad veerema hakkasid ja kuut paigast liikus.

Jutt: Ihadest priiks! (J. J. Metsavana)

Kuupaistest valgustatud mädasoo keskel lõi laukapind mullitama ja veest pistis pea välja näkk. Ta roomas mülka servale, ammutas kamalutäie soovett ja jõi seda justkui polekski ta just hetk tagasi samast vedelikust välja vingerdanud. Seejärel väänas ta enda tilkuvaid juukseid, tõmbas pehastunud märsist tüki inimliha ning asus seda isukalt nosima.

Lihatükk oli pärit kuu tagasi uppunud talusulase küljest, kelle näki tublid tütred - virvatulekesed - laukasse meelitasid ning keda näkk oli hapukas soovees marineerinud ja nüüd siis jaokaupa pruukis.

Lirtsuv eine oli juba poolepeale jõudnud, kui laugaste korinat ja putukate suminat lõhestas kellegi raske samm. Näkk pani liha käest, tardus liikumatuks ning jäi huviga ootama, kes see imeolend küll ise surma otsib.

Kuid ootamine võttis aega, tundus, et tulija liikus edasi erakordselt vaevaliselt ning näkk muutus kärsituks.

Näkk kissitas silmi ja proovis öös midagi näha, ent ei midagi. Pimeduses kostis ainult sammude aeglane rütmiline lohin.

Eriti täis imenud, muheles ta omaette, nojah, ilmselt seepärast siis ongi sohu tükkinud. Purjus mehed meeldisid näkile eriti, eelnevalt alkoholis immutatud liha maitses märksa paremini kui tavaline ja ka püüda oli selliseid kergem.

Ent näki suureks üllatuseks polnud tema õhtusööki rikkunud tulnukas ei joodik ega ka üldse mitte elusolend. Raskel ja kangel sammul ilmus tõusvast udust nähtavale ebasurnu.

Surnud oli ta ilmselt juba mõnda aega, sest keha oli koolnukesel muumjalikult kokku kuivanud, nahk kolju ümber pingule tõmbunud ning huuled lagunenud lastes kuuvalgusel paista tema koledatele ja suurtele kollastele hammastele. Ka puudusid kooljal silmad, nende asemel olid pealuus vaid kaks mustavat auku.

Näkki nähes tardus koolja hetkeks paigale, takseeris soo olendit enda silmitul pilgul ning tundus omaette aru pidavat. Näkk jälgis toimuvat ühe kasvava uudishimuga.

,,Sind ma otsisingi," kähises laip viimaks.

,,Või mind? Ja mida peaks vikatipoisi sulane minust tahtma?" imestas Näkk ning pani ühtlasi tähele, et surnu polnud kindlasti alamast soost. Riided, mis kõdunenud keha katsid, olid küll samuti lagunenud ja laibamäda ning mullaga määrdunud, aga selgelt äratuntavalt sakste päritolu.

,,Mul on sulle kaupa pakkuda," kurises surnu häälel, mis meenutas kahe kuivanud lihatüki vastastikku hõõrumist.

,,Mul on vaja, et sa mulle midagi soost välja otsiksid. Ühe karbi, mis siia aastapäevi tagasi uputati."

,,Soo on suur, mina väeti olevus ei jõua seda üksipäini ilmaski läbi tuhnida."

,,Aga sa saada enda virvatuled otsima. Neil peaks see väike töö kiirelt minema."

,,Jaa, tütred võiksid tõepoolest seda teha, aga ikkagi on see üks pikk töö. Mis ma selle eest vastu saan? Ja üldse mida koolja ühe karbiga peale hakkab. Leba õige rahulikult seal edasi, kuhu sind sängitati, mitte ära kummita mööda elavate ilma."

Koolja ei teinud pilkest väljagi ning tõmbas vastamise asemel põuest väikese kulunud raamatu.

Näkk tundis enda jahmatuseks raamatus ära haruldase Seitsme moosuse raamatu. Kurja raamatu, mis õpetas selle valdajale väesõnu ning kurja tarkust. Temas tärkas ahnus.

Ta hakkas vägevaid nõiasõnu lausuma ja virvatulesid kokku kutsuma. Varsti oligi esimene sinakas tuleke kohal, siis teine ja kolmas ning peale mõningast aega tiirles neid ümber nõia tükki seitse.

Aegamööda jäi nende keerlemine aeglasemaks ning tuled moondusid siredateks neitsiteks, kellele näkk midagi sosistas ja kes siis hüpeldes eri suundadesse laiali pudenesid.

,,Tehtud, nüüd võib kuluda aega. Võta istet, kui tahad, kooljake, ja räägi, miks see laegas sulle nii kallis on, et ei saa sa isegi surmaund rahulikult magada."

,,Minu nimi oli Forkmar Disshinger" alustas kooljas peale pikemat mõttepausi, ,,Mitu põlve tagasi olin ma Jumikamäe mõisnik." Seejärel saabus jälle pikem mõttepaus. Näkk ootas pisut aega, et surnu oma jutuga jätkaks, kuni mõistis, et see ilmselt oligi laiba arust piisav selgitus.

,,Aga laegas?" ärgitas ta takka. ,,Kuidas saab üks väike karp olla sellise võimuga, et surnu tema külmast hauast välja ajab?"

,,Ah karp," sosistas surnu unelevalt. ,,Seal on midagi mulle vajalikku."

,,Ja mis see täpsemalt on? Ehk mõisahärra kalleim sõrmus või mõni armupant?"

,,Osa minu hingest."

Ah siis selles oli asi. Ilmselt oli herr Disshinger olnud üks sellistest mustast maagiast ja keelatud missadest huvitatutest mõisnikest, kes oli lootuses mammonat veelgi rohkem kokku kraapida - või ka lihtsalt igavusest - soperdanud tumedate jõududega ega saanud nüüd rahus maamullas puhata. Näkk oli pettunud, aga samas, mida ta oligi niiväga lootnud. Seitsme moosuse raamatu mainimine näitas selgelt kohe alguses millega tegu.

,,Olen igasuguseid lugusid kuulnud hinge müümistest lummutistele ja muudki, aga seda, et keegi oleks enda hinge karpi kinni pannud, ei ole ma üles täheldanud. Kuidas siis selle tembuga hakkama said?"

,,Kirjutasin."

,,Kirjutasid? Niisama hanesulega paberile?" imestas näkk. Missugune loll kirjutaks oma hinge paberile kinni? Mis kasu peaks sellest saama.

,,Kirjutasin jah," kinnitas surnu veelkord ohet meenutava röginaga.

,,Aga miks ikka?" Surnu kidakeelsus hakkas näkki vaikselt juba ärritama. Ta oli korduvalt kuulnud, et surnud on ühed kangekaelsed ja vähese jutuga olevused, aga sellelt kisu iga lauset justkui tangidega välja.

,,Tahtsin üht lummutist paberile kinni manada, aga teadmist ja oskust nappis. Nõnda köitsin väesõnaga küll lummutise paberisse, aga koos temaga ka killukese oma hingest. Kirjapandu valasin aga vahasse, asetasin väiksesse karbikesse ja heitsin sohu."

,,Ja teadmisi ammutasid muidugi Seitsme moosuse raamatust ega mallanud muidugi enne millegi väetima peal praktiseerida, kui kohe ikka suure ja vägeva lummutisega? Elav inimene on ikka üks rabistav ja kiirustav olevus."

"Kohe ma sellest muidugi aru ei saanud. Läksin soost tagasi mõisa ning neelasin mürki.

Lootsin, et leian surmaunest oma piinadele lohutust või unustust, aga ei pääsenud ma ei edasi ega tagasi. Lebasin nõnda inimpõlvi ja juurdlesin, et miks minu hing on ära põlatud, kuni lõpuks ilmutas see teadmine end mulle unes."

,,Surnud näevad und?" imestas näkk.

,,Inimene võib isegi unes und näha. Miks mitte siis koolnu," vastas surnu häirimatult. Tundus, et näki ärgitamine oli viimaks vilja kandnud ning koolnut natuke jutukamaks muutnud.

"Peale selguse saamist kraapisin end mulla alt välja. Seitsme moosuse raamatu olin lasknud õnneks testamendis kirstu kaasa võtta. Kui saan paberid, võin lugeda sealt vastavad väesõnad ja nii viimaks rahu leida."

Mõneks hetkeks saabus soo kohal taas vaikus, mida ilmestasid ainult ajutised laukaröhatused.

,,Aga mis hull viha sind üldse ajas nii vägevat vaimu nagu lummutis kinni köitma ja sohu heitma? Ma saaks veel aru, et tahtsid teda köita enda soove täitma. Aga praegune kõlab küll rohkem hullu tembuna."

,,Naise pärast, käis mul värskelt võetud noorikut sõtkumas," mõhises surnu otsekui vastu tahtmist.

,,Hehee," irvitas näkk lustlikult. ,,Ja sina kohe abielurikkujat karistama. Naiselt ikka küsisid? Äkki talle meeldiski uus peig rohkem."

,,Ega lummutis võta midagi hea sõnaga vaid ikka vägisi. Tahtis inimese nahka endale saada."

,,Ahaa, tahtis naisele sul titte teha ja nii inimese nahka sündida. See on üks lummutise trikk tõepoolest.

Sina aga tõid kohe endale musta raamatu majja ning hakkasid väge kasutama? Väega olendi vastu? Eh koolnuke, julge ning loll olid. Eriti seda viimast."

Koolnu ei paistnud soovivat näki mõnitamisele midagi vastata. Hakkas hoopis sõrmega enda pehastunud põlves urgitsema.

,,Võtnud mõni tark appi. Või toonud kirikust papp."

,,Papp pani kohe tagurpidi häärberist välja, nagu noorikut nägi. Kui issameie ega pühavesi aidanud, tuli kangemad vahendid appi võtta," pomises surnu ja nokkis põlve edasi.

Paistis, et teema oli muutunud isegi tema surmast tuimestatud mõistuse jaoks liiga isiklikuks ja näkk ei hakanud teda rohkem torkima, vaid järas enda einet edasi. Ta nokkis kondi kenasti lihast puhtaks, suskas luu sambla alla ning sukeldus seejärel laukasse. Mõnus jahe vesi lõi peakohal mulksuga kokku ning vees hõljuv muda silitas pehmelt ta nahka.

Olles hetke mõnulenud, tundis ta, et vesi vibreerib ning kannab temani juba mõnd aega ühest sooäärsest laukast asetleidvat rabelemist.

Näkk sukeldus sügavamale ja kulges mööda soo all kulgevaid käike ning veetaskuid lauka suunas, kust põnevad võnked pärinesid. Laukas paistis keegi tõesti siputavat. Näkk ujus lähemale - peaaegu lauka veepiirile ja märkas rahuldustundega, et tegemist oli üsnagi kena turske inimesega. Ta haaras ahnelt mehe jalgadest ning hakkas viimast allapoole sikutama. Mehe pea käis mulksuga vee alla ning näkk valmistus teda veelgi sügavamale vedama, kui talle meenus häiriv tõsiasi, et ta plaanis alguses vaid korraks end värskendada ning kooljast ei tasu väga kauaks eemale jääda. Mis siis kui virvatuled sel ajal, kui ta laipa põhjamutta moorib, laekaga tagasi tulevad ja selle talle annavad. Virvatuledest võis selliseid asju uskuda küll. Neil rajakatel tuli ju koguaeg silm peal hoida, muidu keerasid ikka mingi käki kokku ja pärast süüdistasid, et tema ei andnud neile piisavalt täpseid juhiseid. Igavesed tänamatuid vaimulibud sellised.

Nii lasi ta vastumeelselt marjulisest lahti ning vaatas pettunult, kuidas mees lauka pinnale õhku ahmima rabeles. Peale väikest mõtlemist sukeldus ta uuesti, rabas põhjamudast ühe hea paraja roika, sättis selle üht otsapidi nätskesse sitkesse turbasse ja teise otsa sokutas mehele jalge alla.

Nüüd polnud hirmu, et mees liiga ruttu ära upuks. Las kõõlub sellel õrrel paar tundi ja mõtleb õige enda patuse elu üle, muheles näkk endamisi ja ujus kiirelt tagasi koolnu juurde.

Kui ta pea laukast välja pistis oli olukord tema pettumuseks endine. Virvatulukesi ei paistnud kuskil ja surnu istus kangestunult mättal ning nokkides mõtlikult sõrmega enda pehastunud käe seest ussikesi. Näkk ronis solinal laukast välja, väänas juuksed kuivaks ning jäi valvesse.

Hakkas juba koitma, kui viimaks üks näki virvatütardest tagasi jõudis. Poolläbipaistvate käte vahel lebas soomudane pehastunud moega laegas.

Kooljas astus sammukese edasi, aga näkk napsas laeka enda kätte. ,,Mitte nii kiirelt," kähvas ta. ,,Olen kuulnud lummutiste lõksupüüdmisest varemaltki, kuid olen kuulnud samas sedagi, et kui lummutis pikast vangistusest päästa, jääb ta sulle mitu soovi tänuvõlgu."

,,Kokkulepe oli raamat." protesteeris surnu. ,,Meil oli kaup."

,,Kokkuleppeid tehakse elavate mitte surnutega. Pealegi ma ei mäleta, et oleksin midagi lubanud," irvitas näkk. Ta murdis laeka käte vahel puruks ning enne, kui laip teda takistada jõudis, tõmbas sealt välja vahaga pitseeritud paberid ning rebis lehed tükkideks.

Soost oleks justkui käinud üle külma õhu laine. Udu kümnekonna meetri ümbruses puhuti võimsa lõõtsa poolt minema ja isegi koidukumaga ärganud putukate sumin vaikis.

Näki ning koolnu vahel hakkas ilmet võtma midagi võigast, see paistis koosnevat ainult verel toorest lihast ning silmadest ja suudest. Silmad keerlesid ja piidlesid mõlemat, jäädes lõpuks pidama näkil.

,,Enda vabastamise ja mu vangistaja alt tõmbamise eest täidan ühe su suurima soovi," müristas lummutis. ,,Sa võid nüüd minna."

,,Aga... aga ma pole midagi veel soovinudki," pomises näkk ehmunult.

,,Ma vaatasin su musta hinge põhja ja täitsin selle, mille sealt leidsin. Mine ja jäta nüüd meid omavahele."

Näkk, kes tundis talle midagi harjumatut ja uut - hirmu - hakkas edasi komberdama. Kas lummutis oli tõepoolest täitnud tema ammuse salasoovi? Oli ta nüüd tõesti inimene? Näkk peatus ja silmitses oma käsi. Need polnud enam sugugi mitte siledad ja painduvad nagu jõekasvud, vaid hoopis sinakad ning soonilised. Sõrmi katsid aga lõhenenud otstega pikad ning mustad küüned. Ta näpistas prooviks küüntega käsivart, tundis teravat valusööstu ning mööda kätt hakkas voolama peenike verenire.

Näkk, silmitses seda võlutult. Nii et ta oli ikkagi inimene. Saadanama lummutis oligi ta soovi täitnud. Jah, võibolla küll liiga hilja. Peetrit - meest, kelle pärast ta oli üldse ihaldanud inimeseks saada - polnud enam aastakümneid elavate kirjas. Aga ega siis mehed maailmast otsa pole lõppenud.

Näkk peatus hetkelise mõtte ajel ning silmitses uuesti oma käsi. Aga kui ta käed olid juba nii muutunud, milline ta siis ise veel välja nägi? Ta tundis uuesti kerget paanikat, surus selle siis alla ning vaatas otsivalt ringi. Nagu tellimise peale mustendas lähedal tasase veega laukasilm. Ta hiilis sellele ettevaatlikult lähedale - ettevaatlikult, sest ta teadis, et inimesena tähendaks ilmselt laukasse kukkumine nüüd talle surmaotsust. Edaspidi olid kodused mudalaukad talle surmalõksud. Heitis siis kõhuli ja vaatas vette.

Esimese hooga ei saanud ta arugi mida vaatab. Siis täitus ta süda uuesti hirmu ning seejärel pahameelega.

,,Roojane lummutis!" kriiskas näkk. ,,Ta muutis mu vanamutiks". Vahkvihast kannustatuna kargas naine püsti ning sülitas tumedast veest vastuirvitava pulstunud juuste ning kuivanud näoga eidekese suunas.

Esimese hooga tahtis ta tagasi lummutise suunas tormata ja nõuda tehtu ümberpööramist. Aga lõi seejärel kõhklema. Vaevalt sedavõrd võimas olend nagu lummutis teda kuulaks. Veel vähem et aitaks. Muudab äkki millekski veelgi jõledamaks. Olgu siis pealegi, et vana, aga ikkagi inimene. Ka sellisel kujul olles saab inimeseks olemise mõnusid maitsta, lohutas näkk ennast. Talle ei tulnud küll kohe ühtegi inimeseks olemise meeldivat külge pähe, aga miski temas ütles, et neid pidi ju olema. Muidu ei klammerduks need väetid ussikesed nõnda kangesti oma elunatukese külge.

Nõnda laukaveerel seistes ja juureldes tundis näkk äkitselt tugevat nälga. Ning see polnud sedasorti, mida ta oli siiani tundnud inimliha järele. Viimast sõi ta pigem sellepärast, et tundis end niiviisi rohkem inimesena. Praegune nälg aga oli justkui kõhuõõnde pugenud rott, kes seal kraapis ning pures ning roiete vahel oleks asunud justkui sügav auk, mis karjus enda täitmise järele.

Mida inimesed õigupoolest sõid? Talle meenusid loendamatud soos nähtud marjulised, kes sipelga usinusega mülgaste vahel ukerdasid ja pisikesi tooreid marju korvidesse noppisid. Mõte neist hapudest tibatillukestest punnidest ei tekitanud just rõõmu. Ennem sööb ta juba mardikaid või sipelgaid.

Huvitav kas inimesed liha sõid? Küsis ta endalt mõttes ja leidis, et kindlasti sõid. See tõi talle pähe laukas sipleva marjulise, kelle ta oli ennist ootama jätnud. Vot kui hea oli vahel jätta töid pooleli. Oleks ta marjulise vee alla sikutanud ning põhjamutta tallele pannud, ei oleks hetkel mingit lootust teda kätte saada. Nüüd aga ootas värske liha siinsamas, vaid veidike maad eemal.

Näljast kannustatuna pistis näkk mättalt-mättale kalpsates ja korisevaid laukaid vältides sinnapoole liduma, kus ta mäletas marjulise olevat. Ega see kaugel polnudki, juba paistiski tuttav laugas ning seal rabelev mees.

Näkki nähes pistis viimane haledalt appi karjuma.

,,Appi, hea eideke, ole hea tule päästa."

,,Toh-hoo, pojake, kuidas sa siis nõnda ettevaatamatu oled olnud," pomises näkk, püüdlikult murelikku tooni järele aimates. Oli selge, et mees pidaski teda üheks suvaliseks mutikeseks.

,,Aga kuidas ma sind päästa saan, nõrk ja väeti vanainimene nagu ma olen," sõnas ta seejuures isegi mitte valetades. Kiire jooks oli ta tõesti tõsiselt hingeldama pannud ning laupa ja selga kattis higikirme. Kuidas pagana pärast ta peaks sellises olekus täisjõus mehemüraka maha koksama.

,,Otsi mõni tugevam oks ja ulata mulle" kisas mehike vastu. ,,Või oks?" porises näkk ning vaatas abiotsivalt ringi. Justkui tellitult vedeleski sealsamas üks pisem murdunud juurikas. Ta haaras selle kätte ning sirutas ettevaatlikult laukale liginedes mehe suunas. Viimane kahmas sellest tänulikult kinni ning oleks peaaegu näki laukasse tirinud. Eideke kiljatas, lõi sõrmed mätta taha, saades nii tasakaalu tagasi.

,,Hoia kinni, hoia nüüd kinni, tädike," kisendas hirmunud mehepoeg, kes vajus tubli kämbla jagu sügavamale. Näkk tundis, kuidas valus naksatus käest läbi käis, aga ta surus hambad huulde ning klammerdus mätta külge nagu puuk. Ta tõepoolest ei tundnud huvi marjade söömise vastu.

Ka mees ei tundnud huvi laukasse uppuda ning peale mõningast rabelemist, pladistamist ja ähkimist suutis ta viimaks end mööda roigast niikaugele vedada, et sai juba ise küüned ühe mätta taha ja näki abiga viimaks poolest kerest saati laukast välja vedada.

,,Aitäh, tädike, ilma sinuta oleksin ma praeguseks liiva annuse hambus," sõnas mees tänulikult.

,,Võta aga heaks pojake" muheles näkk, tõstis sellesama roika, millega ta just hetk tagasi oli marjulist välja aidanud ning lajatas viimasele vastu lagipead.

,,Aii, kuradi eit. Miks sa nii tegid!" kiunus mees ning näkk virutas veel ja siis veel ning uuesti. Inimese tapmine inimesena oli tõesti üks raske ja tänamatu töö, pidi ta viimaks tunnistama, kui mees peale paarikümnendat hoopi viimaks vagusaks jäi. Ta heitis verise ja juuksekarvadega kaetud roika eemale, roomas värskele surnukehale lähemale ning lõi hambad talle kõrvalesta.

Kõrv osutus aga üllatavalt sitkeks, kuigi ta suutis selle viimaks suurte ponnistustega lahti rebida, jäid hambad närimiseks liiga väetiteks. Nii sülitas ta viimaks südametäiega kõrva välja ning proovis õnne huultega. Need olid kõvasti pehmemad ja isegi näritavad, aga kõhtu ei täitnud nad sellest hoolimata. Taga hullemaks - kõhust hakkas hoopis keerama. Alguses ei pööranud näkk sellele tähelepanu, aga aegamööda muutus kõhuvalu aina hullemaks. Viimaks ei pidanud ta enam vastu, tegi mehe näo söömises pausi ja oksendas kõik vaevaga küljest rebitud, mälutud ning alla neelatud tükid sinnasamasse maha.

Lõpuks, peale pikka ebameeldivat kõõksumist, vajus näkk oimetuna pikali. Mis pagana ja tontide päralt temaga ikkagi toimus. Ta ajas end vaevaliselt käpakile ning proovis uuesti süüa, aga ainult pilk purukskistud ja verise näoga marjulisele pani ta sisemuse mässama.

,,Hei memmeke, kas sul on halb?" kostis ootamatult kuskilt ülevalt. Näkk pööras silmad taeva poole ning nägi seal hõljumas üht virvatulukestest, muie suunurgas tukslemas.

,,Ei ole mul midagi," käratas ta vastuseks. ,,Kasi minema!" Siis lõi ta aga kõhklema, mõtles viivu ja pöördus siis endiselt õhus hõljuva tütre poole juba tunduvalt alandlikumalt.

,,Tegelikult, ega sa tütreke ei tahaks äkki laukapõhja sukelduda ja mulle ühe tüki seisnud inimliha tuua. Mul näe värske uus kest ei kannata laagerdamata liha."

,,Eriti ei tahaks," irvitas virvatuluke. ,,Mingit inimest ma küll aitama ei hakka."

,,Ah nii räägitakse oma lihase emaga," vihastas näkk. ,,Kobi kohe laukasse õnnetu või muidu..."

,,Või muidu?" osatas virvatuluke lõbusalt ,,Sülitad mu surnuks? Peksad kaikaga pähe?" Näkk taipas häbiga, et ilmselt olid tütred tema inimeseks olekut juba mõnda aega jälginud.

Ta pöördus hambaid kiristades tagasi laiba suunas ning tegi veel paar katset seda süüa. Aga kuna kõik lõppesid ühtmoodi, ajas ta end peale väikest puhkust sajatades püsti ja hakkas soo ääre suunas komberdama. Inimeseks olemine oli tõesti raskem, kui ta oli arvanud, ja mingit lõbu ei tundnud ta sellest endiselt. Nüüd olid ka parmud ja sääsed ta avastanud ning hammustasid ja torkisid valusasti.

Seega lootis näkk, et ehk leiab ta sooääres olevas osmikus veidikeseks rahu nii tüütute putukate kui oma vaimutütarde mõnituste eest. Hüti oli ta ehitanud samuti aastaid tagasi, kui tung saada inimeseks oli olnud ehk tugevaim ning unistanud ka Peetri sinna meelitamisest. Plaaniks see oli aga tookord jäänudki.

Teel osmikuni möödus ta ka kohast, kus oli istunud koolnu ning tardus seal avanevast vaatepildist sambana seisma.

Lummutis oli endist mõisnikku kättemaksuks üsna kõvasti tuuseldanud ning ebasurnust polnud enam kuigi palju alles jäänud. Kõik kohad olid täis kuivanud liha, konditükke ning riideräbalaid. Vaid koolnu pea paistis hoolimata enda katkutud välimusest veel ühes tükis olevat.

Rõõmustades, et vähemalt ühel asjasse puutuval olendil on läinud veelgi sitemalt, liipas näkk lähemale ja virutas peale jalaga.

,,Noh kooljas!" kriiskas ta. ,,Said siis oma hinge kätte, jah!"

,,Ei," sõnas surnu kergelt nukral toonil. ,,Ei saanud mina mida tahtsin ja paistab, et ei saanud ka sina."

,,Kuradi kondikubu, kust sa tead mida mina tahtsin" vihastas näkk ,,Vaat kui uputan su õige laukasse konnadele söögiks. Vaatame kas siis ka targutad veel."

Ta valmistus peale uuesti virutama, aga mõtles siis ümber ja korjas pealuu üles.

,,Teen sust enda osmikusse hoopis ilusa küünlajala. Hakkad oma kupli pealt valgust andma," itsitas ta ning komberdas pead käes kõlgutades osmiku suunas edasi. Vähemalt polnud ta nüüd enam oma õnnetuses nii üksi ja mine tea, äkki mäletas pea veel mõnd nooruses õpitud manasõna, mis võib edaspidigi ära kuluda.

Enne lahkumist korjas ta üles ka mõned tükid surnu kuivanud liha ning proovis neid lutsuda. Üllatuseks tundus see isegi paremini kõhtu täitvat, kui toore liha järamine ning näkk võttis vastu otsuse tulla järgmine päev sohu tagasi ning kaevata marjulise laip maa sisse laagerduma.

Jutt: Ahastuse kuninganna (Indrek Hargla)

Carstine oli kakskümmend aastat vana, kui ta pidalitõbiste varjupaigast põgenes. Ta ronis üle müüri, kukkus mudasesse kraavi, tõusis uuesti üles ning hakkas jooksma. Carstine kuulis selja taga vihaseid hüüdeid ning raskete raudväravate avamise kriginat - paar kivi lendas talle järele, aga need ei tabanud teda. Ta oli kõik täpselt välja arvestanud: sel päeval olid teised sulased ja teenijad läinud turule ning varjupaika ei olnud jäänud kedagi, kes oleks suutnud joosta.

Ta teadis, kuhu ta pidi minema ja mis oli tema ainuke võimalus elus. Selle päeva koidikul lahkus linnast üks lõbus moosekantide seltskond ning Carstine oli kuulnud, et mõnikord reisivad moosekantide ja silmamoondajatega kaasa igasugused sandid ja vigased, värdjad ja hirmutised, keda inimesed näha tahavad ning moosekandid teenivad nende näitamise eest raha, lubades santidel endaga seetõttu kaasas käia.

Carstine ei olnud tegelikult pidalitõbine, nagu polnud paljud teisedki varjupaigas. Pidalitõbiseid olid seal vaid kaksteist. Ülejäänud tegutsesid teenijate, põetajate ja sulastena, kes kõik olid samuti sandid, vigased ja nõdrameelsed, teistest ära põlatud ja kerjama aetud. Ühel linnavanemal oli tulnud kunagi mõte nad kõik kokku koguda ja panna pidalitõbiseid hooldama. Linn ehitas neile maja ja selle ümber kõrge müüri, maksis nende toidu ja küttepuude eest, tõi neile otrasid õllepruulimiseks ja saatis neile riideid. Nii sai linn lahti kerjustest, santidest ja pidalitõbistest, kes varem avalikes kohtades oma haiguseid levitasid, ning neil õnnetutel oli tegelikult üheskoos mugavam olla ka. Seni, kuni nad seal müüride taga surevad: kõik nad pidid andma vandetõotuse, et nad varjupaigast ei lahku.

Carstine ei olnud pidalitõbine, ta oli lihtsalt sant, vigane ja hüljatud, sest tal ei olnud üht poolt alanäost, see oli tema õlaga kokku kasvanud. Ja seal, kus teistel inimestel asub üks kõrv, oli temal kollane keerdus ihust välja kasvanud sarv. Isegi pimedad põgenesid tema eest, kui ta loori ei kandnud. Lapsest saadik - kui ta üldse oli kunagi laps olnud - oli ta linnatänaval kerjates oma nägu varjanud. Oma ema ja isa ta ei tundnud - kunagi imikueas oli ta korvis linnaväravate ette toodud. Vanemad ja targemad linlased, kes veel endiseid aegu ja pärimusi mäletasid, teadsid rääkida, et Carstine`i moodi värdjad sündisid inimnaistele siis, kui need olid ühte heitnud sarverahvaga. Aga sarverahvas oli ammu hävitatud või mere taha kihutatud - mitusada aastat enam ei olnud keegi enam ühtki sarvarahva esindajat näinud. Ja kes võis olla siis Carstine`i ema, kus oli ta kohanud sarverahvast, miks ta oli temaga ühtinud ja siis oma tütre hüljanud - kuidas võis Carstine seda teada? Sarverahvas olevat hallidel aegadel seda maad valitsenud: nemad olid ehitanud siia kaljusele maanukile sadama ja linna, see oli olnud nende viimane kants inimeste eest, kuid lõpuks ei suutnud see neid ikkagi kaitsta.

Ainus, mida Carstine teadis, oli see, et saatus on määranud ta igaveskes varjupaiga müüride taha.

Ta jooksis terve päeva ja jõudis õhtuks moosekantidele järele. Ta oli oma näo katnud, näljast nõrkenud, kurnatud ja vaevatud. Ta karjus ja palus, et nad teda järele ootaksid ning ta ära kuulaksid.

Moosekantide pealik tuli Carstine`ile vastu ja käskis talle õlut ja leiba anda.

,,Võta oma rätik näo eest, naine," palus ta.

Carstine võttis rätiku ära. Moosekant võpatas, pilgutas kiiresti silmi, kuid ei karjatanud ega põgenenud, vaid silmitses naist edasi.

,,Sa tahad tulla meiega?" küsis ta.

,,Jah."

,,Miks? Kas sa usud, et kusagil võid sa leida paremat elu, lootust ja rahu?"

,,Ma olen kuulnud, et ühe uue jumala saadik on maa peale tulnud," vastas Carstine. ,,Räägitakse, et ta tuli läbi kõrbe, kus oli kuu aega üksinduses rännanud ja paastunud. Jumal saatis ta maa peale kuulutama igavest rahu ja rõõmu neile, kes ainult usuvad kõiki armastavasse jumalasse. Kõiki! Ja see saadik on praegu Yarulami linnas, kuhu ka teie teel olete."

,,Ma olen temast kuulnud. Mis rahu ja rõõmu on temal sulle pakkuda? Loodad, et ta teeb su teistsuguseks?"

,,Ma tahan kuulda, et tema jumal armastab mind," vastas Carstine. ,,Ma tahan lihtsalt üks ja ainus kord elus kuulda, et keegi mind armastab."

***

Jutt: Tõeline mees (Maarika Luts)

Sügaval Läänemere põhjas asus väike kuningriik, mida valitses näkist kuninganna. Oma alamate hulgast oli ta endale valinud väikese haaremi, mis koosnes 99 mehest. Ühel päeval otsustas kuninganna, et on aeg endale sajas mees otsida ja kuna see on ta sajas, siis peab ta ka eriline olema.

,,Aga kust nii erilist meest leida?" mõtles kuninganna. Praegusegi haaremi kogumiseks oli tal palju aastaid läinud.

Oma troonil istudes ja selle üle mõeldes märkas näkk, kuidas ülalt langeb mere sügavustesse meremees. Hetkegi viivitamata ujus näkk kohe uppunut päästma. Mees kätevahel, tekitas näkk tema pea ümber õhumulli ja viis ta seejärel oma paleesse, kus kuningannal õhuolendite jaoks suur ruum oli. Näkk puhus meremehele suu kaudu õhku sisse ja kohe tõusiski see istukile ning köhis kogu vee välja. Mehe esimene mõte oli, et ta näeb und või on purjus. Seejärel nägi ta enda ees kalasabaga näkki, kes teda kannatlikult ootas. Mees tõstis käe, et näkki katsuda - on see, mida ta näeb, ikka reaalne? Kuninganna näole ilmus lahke naeratus, ta avas suu ning hammustas mehe käel sõrmed otsast. Mees karjus suurest valust nii, et pisarad voolama hakkasid.

,,Missugune memmekas," ütles näkk. ,,Mees, ma parandan su haavad, annan sulle maailmamere rikkused ja viin sind tagasi maa peale, kui sa nii soovid. Selleks pead sa aga ühe tingimuse täitma. Kui sa seda ei suuda, tapan ma su."

Suurest valust hoolimata lõpetas mees otsekohe karjumise.

,,Missugune on see tingimus?" küsis mees.

,,Sa pead ühele mu küsimusele vastama."

Teist valikut näki käest pääsemiseks mehel ei olnud, nii nõustus ta seatud tingimusega.

,,Küsimus on selline: missugune on üks tõeline mees?" lausus väikese merepõhja-kuningriigi valitsejanna.

Mees mõtles hetke, aga kuna ta oli alati oma otsustes kindel olnud, siis tuli vastus lihtsalt: ,,Tõeline mees on see, kes tegutseb nii, nagu ta süda ütleb."

Sellist vastust kuninganna ei oodanud. Ülejäänud 99 meest püüdsid teda oma vastustega meelitada, öeldes midagi säärast, nagu ,,Tõeline mees on alati oma naisele truu" või ,,Tõeline mees peab oma naist kõige tähtsamaks". Seekord tundus vastus olevat aus ja tulevat südamest. Näkk tundis, et on leidnud endale väärilise mehe. Kuna see on tal aga sajas mees, otsustas näkk mehe soovide täitmise asemel talle hoopis veel küsimusi esitada.

,,Ütle mulle, meremees, milline on üks tõeline naine?"

Mees oli vihane: ta ju täitis ometi seatud tingimuse ja tahtis nüüd, et ta haav parandataks ning et ta siit kiiresti ära saaks. Seetõttu tuli vastus kiire ja mõtlematu: ,,Tõeline naine kuulab, mida mees talle ütleb!"

Kuninganna sai maruvihaseks ja ütles: ,,Tõeline naine teeb, mida tahab!"

Otsekohe tappis kuninganna mehe ära ning sellest ajast peale ei küsi ta enam kunagi meeste arvamust.

Jutt: Näki mitu nägu (Tuuli Tolmov)

Seal ta seisis. Kääbus, umbes meeter pikk, hõre habe üle õla visatud ja irve näol. Ta ei suutnud vist oma õnne uskuda - keset paksu metsa, otse tema joogiallika juurde oli keegi maha unustanud kullast kera. Kääbus vaatas vargsi ringi ja pistis selle endale põue. Võpatas siis kergelt ning kukkus näoli, suul veel see sama võidukas irve, kuid nüüd turritas ta oimukohast välja punase sulega läikiv nool.

"Hea lask," kiitis Alexander. Teine mees, Viktor, kehitas õlgu.

"Normaalne," ütles ta vaid ja hüppas puu otsast alla. Lollid kääbused, niipea kui kulda näevad, jookseb neil kogu mõtlemine kinni ja nad ei näe isegi nii lihtsat lõksu läbi.

"Neljas juba see kuu. Raisad muutuvad kuidagi aktiivsemaks," kirus Alexander edasi. Viktor ignoreeris teda ja tunnistas tuimalt kääbust. Ta virutas kääbusele oma kulunud saapaga ühe hea litaka selga. See töö muutus vaikselt tüütuks. Päevade kaupa igasugu olevuste ja söödikute jälgimist ja nende järel luuramist, et nad siis inimeste rõõmuks pärast teibasse ajada. Aga keegi peab ju selle musta töö ka ära tegema, ülemustel on jah hea: istuvad turvaliselt linnamüüri taga ja ajavad aina kütte metsa. Viimasel ajal olid nõudmised eriti suureks läinud, kuna kääbused ja trollid olid liitu astunud ja rüüstasid öösiti kõike, mis kindlatest müüridest väljapoole jäi. Kaubavooride arv linna oli vähenenud, kuna keegi ei tahtnud enam metsa lähedale laagrisse jääda, aga see paganama mets oli ju kõikjal.

"Mis sa uneled seal?" hõikas Alexander, nõksatades sundliigutusena oma blondi tukka silme eest ära. Viktor ohkas, eemaldas laibalt kuldkera ja pistis kääbuse kotti. Muidugi peab tema selle raipe linna viima, kuna Alexander tõmbab äkki kandes oma selja ära ja siis ei saa ta ju järjekordse saagi juures poseerida. Viktor ei saanud aru, miks see töllakas temaga üldse kaasa lubati - too on nii saamatu, et sobiks mõnda hommikusse rühma, mis lihtsalt gnoome kaevandusse püüab. Tema kohus oli patrullida ja tappa kõik ohtlik, mis teele jääb. See tolgus käis aga lihtsalt närvidele.

"Läheb sul veel kaua? Päike läheb varsti looja ja mina ei kavatse küll siin pimedas ringi komberdada," siristas Alexander edasi.

"Lähme," ütles Viktor lühidalt. Tema kaaslane pööritas silmi. "Jälle mingi melanhoolia? Miks nii kurb?"

"Käi perse," nähvas Viktor. Alexander taganes naljatavalt ja ajas käed allaandmise märgiks üles.

See on lihtsalt halb nali, korrutas Viktor omaette mõttes, panna professionaal sellise mõttetu kujuga kokku.

Nad jõudsid vaid paar minutit vaikuses jalutada, kui Alexander jälle ülevoolavaks muutus.

"Luba järgmine kord minul lasta," hakkas ta nuruma. "Ma olen harjutanud küll ja küll, ma saan kindlalt pihta..."

"Ja kui ei saa, siis lõpetad kuskil koopas verise tombuna, jäsemed küljest rebitud ja kääbustel või kellelegi on pidupäev," ei lasknud Viktor tal lõpuni rääkida. "Sina luurad, teed märkmeid ja aitad lõkse välja mõelda. Kõik."

Alexander ei paistnud rahul olevat. "Ma saan hakkama küll. Muide, mis sa õhtul teed?"

Viktor vahtis teda nagu segast. "Mis see sinu asi on, mida ma õhtul teen?"

"Noo..," venitas Alexander. "Linnas avati uus pubi ja ma mõtlesin, et kui sa pärast tööd midagi ei tee, siis partnerid võiks ju minna pärast tööd ja väikse ehmatuse võtta."

Viktor saatis talle altkulmu pilgu. "Ei," sõnas ta vaid. Alexander vajus natuke näost ära. "Mul on oma koht," pomises Viktor vastuseks ja otsis kääbuselaibaga kotile seljas mugavamat asendit. Iga õhtu lõpetas ta oma korteri lähedal kõrtsis, kus vana tuttav baarmen Viktorile juba tema uksest sisse astumisel joogi välja kallas.

"Nii et... mõni teine kord?" ei jätnud Alexander jonni.

Viktor saatis ta pikema jututa kiire jalahoobiga kuusepõõsasse ning jätkas stoilise rahuga teed, tegemata välja ukerdavast Alexandrist, kes pooljoostes ja riideid siludes Viktorile järgi üritas jõuda.

"Raisk, järgmine kord otsin ma mõne sügava augu ja jätan su sinna," hoiatas ta üle õla, kui Alexander hingeldades kuuldekaugusesse jõudis.

Ta vakatas järsku ja haaras Alexandrist kinni. Too oli hetkeks segaduses, aga kui Viktor talle suuna kätte näitas, siis vajus ta suu lahti. See oli naine - kõige ilusam naine, keda ette võis kujutada. Ta istus kurvalt pimeda koopa äärel, blondid juuksed sündsalt alasti keha varjamas. Mitte keegi, isegi mitte naised, ei suutnud sellisele ilule vastu panna.

"Kui kaunis," õhkas Alexander

Jah, maanäkid olid ilusad küll, aga ainult siis, kui sa otse nende poole vaatasid. Nipp oli neid ainult möödaminnes või silmanurgast jälgida. Nende tegelik olemus oli hoopis midagi õõvastavamat. Vaevalt oleks ligane pruun nahk, tühjad silmavalged ja hammasteta sügavikku meenutav suu enamikule kuigi kutsuv olnud. Too isend siin kükitas koopasuu ees, oodates, millal päike on täielikult looja läinud, et saaki otsima minna. Kummaline, tavaliselt on nad rohkem orus, siin koopas pole Viktori teada seni mitte ühtegi näkki olnud.

Alexander kõndis aeglaselt edasi, aga Viktor hoidis teda tagasi.

"Tuleta treeningut meelde," sosistas ta tungivalt.

"Treeningut?" kordas Alexander uduselt. Viktor andis talle laksaka vastu kukalt, aga see ei aidanud. Alexander võitles hullunud mehe jõuga tema haardest lahti ja kõndis otse näki vaatevälja. Viktor hoidis pilku rangelt kõrvale, kuid ta kujutas ette, kuidas näkk Alexandrit pilgu ja meelitustega oma võimusesse üritas saada. Kuramus, sel poisil pole ju kupli all niisamagi päris korras. Viktor haaras maast esimese ettejuhtuva kivi ja sihtis hoolikalt. Kivi tabas meest otse meelekohta, aga see ei paistnud sugugi mõjuvat. Ainus, mis Alexander siin ilmas tundis ja nägi, oli see näkk, kõik tema meeled olid suunatud vaid talle. Too oli saanud ta täielikult enda haardesse.

Viktor viskas kääbuseraipe maha ning sukeldus omakorda seljakotti, üritades kibekiirelt üles leida seeriumi, mis näki kahjutuks teeks. Maanäkk elab pimedas ja ligases keskkonnas nagu mullamutt, ta nõrkus on valgus ja vesi. Ehk siis Alexandril on seni ohutu, kuni ta koopasse ei lähe. Aga kuskil siin kotisügavuses on veekuulidega varustatud pisike püstol just selleks tarbeks. Muidugi sihtimine on näkkide puhul niimoodi kõõritades alati väga keeruline. Kui ta nüüd seda sinna kappi ei jätnud, otse teiste käsirelvade kõrvale....

Ta vilksatas vahepeal Alexandri poole, kes mokk töllakil näkki vahtis ja vaaruval sammul koopale lähenes. Näkk oli täpselt varju ääre peal, olles iga hetk valmtis Alexandrit krabama. Aeg hakkas otsa saama. Kurat, tema vastutas selle nolgi eest.

Viktori käsi riivas püstolit just siis, kui Alexandri karje õhku rebestas. Viktor kargas püsti ning tema mask lagunes hetkeks, kui ta nägi et näkk on teinud kiire liigutuse, haaranud Alexandri käest kinni ja rebinud ta varjude keskele. Olevus põimis oma peened käed mehe kaela ümber. Olles kord juba tema haardesse sattunud, ei saanud sealt enam kuidagi välja rabeleda: maanäki sõrmed olid praktiliselt murdumatud. Alexander mõistis liiga hilja oma viga ja nähes näki kohutavat illusioonideta palet, üritas ta küll rabeleda ja karjuda, kuid ei suutnud. Näkk aga ei kaotanud aega ja kadus väledalt koopasse. Ega iga päev selline suur saak ise sülle jaluta.

Viktor põrnitses mõned sekundid haigutavat koopasuud, suutmata otsustada, kas ta tundis õudu, et tema partner maanäki poolt hiljem supiks keedetakse, või kergendust, et ta sellest tainapeast lahti sai. Järjekordne surm, jälle üks noor hing raisku läinud... Loodetavasti saab ta nüüd normaalsema partneri. Tööõnnetusi ju ikka juhtub, mõtles ta ning märkamatult ilmus ta huulile vastik naeratus.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 2/2014 (Agur Tänav)

Raamatuarvustus ,,Tumenejad" (Leila Tael-Mikein)

Intervjuu: Berit Veidemann (Leila Tael-Mikein)

Ulme ja poliitika (Jüri Kallas)

Dig Mars (Ove Hillep)

Tänapäevasest õuduskirjandusest. (Agur Tänav)

Vastassoost tegelane ulmekirjanduses (Agur Tänav)

Pildimäng 02/2014 (Jana Raidma)

Ulmkonnakroonika 2/2014

Kirjastuste uudised 02/2014

Jutt: Vabasurma kalju (Maniakkide Tänav)

Jutt: Ihadest priiks! (J. J. Metsavana)

Jutt: Ahastuse kuninganna (Indrek Hargla)

Jutt: Tõeline mees (Maarika Luts)

Jutt: Näki mitu nägu (Tuuli Tolmov)