Peatoimetaja veerg 02/15 (Ove Hillep)

Kevad hakkab kätte jõudma, linnud juba siristavad ja päevad muutuvad järjest pikemaks. Lumi ja jää on peaaegu läinud ja kaugel see Estcon ka on. Vahepeal tuleb küll HÕFF ning mitu üritust põhjanaabrite juures, mis tähendab, et meie välkreporterite käed-jalad on tööd täis. Meiegi siin Reaktoris kuulame uraanivarraste vaikset undamist ning toome ka sel kuul teieni parimaid ulmelisi palasid.

Millest siis sel kuul juttu tuleb? Saugal toimus sõjamängude laager, kus mängiti nii mõndagi põnevat; Rauno Pärnits uuris saksa kirjanikult Andreas Eschbachilt, kuidas ulmeeluga sealkandis on; Tiina Sulg korraldab Tartus auru- ja küberpungiteemalist näitust ning meie toimetaja Artur Räpp teeb otsa lahti Reaktori viljakamate autorite tutvustamisel, alustades paljudele tuttava Tea Lalliga. Juttudest avaldame sel kuul mõned Eschbachi lühemad palad, tutvustades lugejale vähetuntud saksa ulmet, Aira Rakavi ,,Muumitrolli" ning Miikael Jekimovi ,,Koristajad".

Kaanepildi autor Siiri Kumari.

Meik: Maret Ubaleht

Modell: Mari Metro Models'ist

Kleit ja peaehe: Mirjam Lehtonen

Intervjuu: Andreas Eschbach (Rauno Pärnits)

Andreas Eschbachi näol on tegemist menukaima saksa keeleruumist pärit ulmeautoriga. Ta õppis Stuttgardi ülikoolis õhusõidukite inseneriks ja on hiljem töötanud tarkvarainsenerina. Eschbach on tegelenud kirjutamisega alates 12. eluaastast ning tema debüüdiks oli lühilugu ,,Dolls", mis avaldati 1991. aastal Saksa arvutiajakirjas ,,C't" (esimene romaan ilmus aastal 1995). Seitse Eschbachi romaani on võitnud Kurd-Laßwitz ning neli Deutscher Science Fiction auhinda. 2002. aastal loodi tema romaani ,,Jesus Video" aintel Saksa televisioonis minisari. Inglise keelde on Eschbachilt tõlgitud küll vaid kaks romaani: ,,Die Haarteppichknüpfer" ja ,,Herr aller Dinge". See-eest on teda aga avaldatud teistes keeltes (prantsuse, itaalia, vene, poola, türgi ning isegi jaapani). Eesti keeles on temalt seni ilmunud vaid läbilöögijutt "Juuksevaibakuduja" Arvi Nikkarevi koostatud kogumikus "Nekromanteion" (ja nüüd siis ka kaks lühijuttu Reaktoris).

1. On kirjanikke, kes kirjutavad romaane, on kirjanikke, kes eelistavad kirjutada lühijutte, on inimesi, kes panevad lühijuttudest terviklikke kogumikke kokku. Te olete kõike seda teinud. Mis teile endale neist kolmest südamelähedasem on?

Kindlasti romaanid. Muidugi on igal vormil oma olemisõigustus, aga kui ma peaksin otsustama, kas kogu oma ülejäänud elu ainult lühijutte või ainult romaane kirjutada, otsustaksin ma ilma igasuguse kahtluseta romaanide kasuks.

2. Mitte iga kirjanik ei saa öelda, et tema teose põhjal on valminud film. Mitte iga filmi kohta ei saa öelda, et see on romaanivääriline linastus. Kuidas Teile endale "Jesus Video" filmina meeldib?

See film on puhttehniliselt äärmiselt hästi tehtud, lausa hämmastavalt hästi, kui võtta arvesse, et eelarve oli väga piiratud. Aga lool, mida film kajastab, on minu romaaniga kahjuks väga vähe pistmist. Stsenaariumi autor võttis vaid põhilise idee - videokaamera kasutusjuhendi leidmine kahe tuhande aasta vanusest hauast Palestiinas - ja tegi sellest metsiku, üpriski ebaloogilise tagaajamise. Aga nendest, kes on lugenud nii raamatut kui näinud filmi, on siiani kõik öelnud, et raamat on palju parem. Minu rõõmuks!

3. Kas "Warum es während der Sonnenfinsternis..." on inspireeritud isiklikust (läbikukkunud?!) päikesevarjutuse vaatamise kogemusest?

Jah, Saksamaal oli 1999. aasta augustis täielik päiksevarjutus, mille nägemine oli äärmiselt muljetavaldav. Kuid paljudes piirkondades oli inimeste nördimuseks, kes päiksevarjutust vaadata tahtsid, just sel päeval pilvine ja vihmane ilm. Kui ma endalt küsisin, miks just täpselt sel päeval nii läks, tuli mulle selle jutu idee.

4. Milles peitub Perry Rhodani fenomen, et temast kirjutamine on Teile nii ihaldusväärne?

Seda on raske uskuda, kui ei ole Perry Rhodanist kunagi midagi kuulnud: Perry Rhodan on vihikutena ilmuv SF-järjejutt. See tähendab, et iga nädal ilmub järgmine käsikirjas umbes saja lehekülje pikkune osa loost - ja nii juba üle viiekümne aasta! Järgmine köide on 2800., mis tähendab, et kui keegi sooviks kõiki osi lugeda, oleks tegu superromaaniga, mis oleks sama mahukas kui Tolstoi oleks "Sõja ja rahu" kirjutanud 125-köiteliseks.

Kuid Perry Rhodan ei ole vaid romaanide grupp, vaid pidevalt jätkuv jutustus. Lugu algab esimese maandumisega Kuul aastal 1971, kui raketikomandör Rhodan satub kokku tulnukatega, kes on oma kosmoselaevaga, tegelikult kõrgeltarenenud tehnoloogiat täis, Kuule kinni jäänud. Perry aitab neid, saab nendega seeläbi sõbraks... ja nii algab inimkonna lahkumine kosmosesse. Vahepeal oleme seeriaga jõudnud umbes aastasse 5000 ja Perry Rhodanil (kes oma esimese seikluse käigus sai surematuks - sellise sarja jaoks ääretult praktiline!) on jälle tegemist tulnukatega, kes tahavad galaktikat valitsema asuda.

Loomulikult ei oleks üks inimene midagi seesugust iialgi suutnud, see on võimalik olnud ainult tänu sellele, et algusest peale on tegemist olnud autorite grupiga, kes on teinud väga tihedat koostööd. Algusaja autoritest ei ole enam keegi elus, praegu veab sarja kolmas või neljas autorite generatsioon, kes on ise Perry Rhodani lugudega üles kasvanud, nagu minagi. Ja aegajalt lubatakse ka minul koguteosesse külalisautorina pisike romaan lisada.

5. Kust Te inspiratsiooni ammutate?

Inspiratsioon ei ole kunagi probleemiks olnud. Ma ei pea seda otsima, inspiratsioon leiab mu ise üles! Pigem pean ma leidma piisavalt aega, et kõigest kirjutada, mis mulle pähe tuleb.

6. Kui palju on tehniline haridus aidanud teil ulmet kirjutada?

Kui aus olla, siis mitte eriti palju. Mis puutub romaanidesse, olid mu õpingud puhas ajaraisk.

7. Te koostasite mõned aastad tagasi antoloogia "Eine Trillion Euro", kuhu korjasite igast eurotsooniga liitunud riigist mõne jutu. Kuna eurotsooniga on vahepeal veel mitmed riigid liitunud, siis kas teil on plaanis seda täiendada?

Ei, selliseid plaane mul ei ole. Esimene põhjus on see, et ma avastasin, et kogumiku koostamine ei ole meeldiv töö, teiseks see, et antoloogia ei müünud piisavalt hästi õigustamaks teist väljaannet.

8. Kui palju te võõrkeeltes loete? Kas lugesite Prantsusmaal elades prantsuskeelset ulmet?

Ei, kuigi lugesin prantsuse ajalehti ja arvutiajakirju (neil on Apple Mac'i kohta ajakiri, mida ma pean maailma parimaks), siis mis puutub romaanidesse, loen ma samahästi kui ainult saksa keeles. Põhjus on väga lihtne: mu ei ole keelte peale annet.

9. Väheste eranditega on peaaegu iga Teie pikem kirjatükk mõne ulmeauhinna pälvinud. Milline neist auhindadest on teile endale kõige rohkem tähendanud? Kõige kuulsam või kõige esimene või hoopis mõni neist, mida te pole veel saanud? Kui selliseid muidugi üldse on.

Tegelikult on veel üks harva välja toodud auhind, mis on mulle kõige tähtsam. Ma nimetan seda ,,rahakotiauhinnaks", ja kui selle peale hoolikalt mõelda, võib näha, et see on kirjandusmaailma kõige tähtsam auhind.

Nii et mis auhind see siis on? Kes seda välja annab ja kellele? No, iga kord, kui keegi raamatupoes raamatu kätte võtab ja selle osta otsustab, ja kõige tähtsam, kui see otsus tuleneb asjaolust, et ta on selle autori teoseid varemgi lugenud ja need on talle meeldinud, siis see lugeja annab autorile tegelikult oma isikliku ,,rahakotiauhinna." Mis ütleb: Sina, autor, oled ära teeninud minu usalduse, piisavalt, et selle peale raha kulutada.

Rahakotiauhind. Kõik maailma kirjanikud sõltuvad sellest.

10. Kui palju osalete Saksamaa ulme-elus, kuidas seda iseloomustaksite?

See on miski, millest ma tean pigem vähe. Saksamaal muidugi eksisteerib väike, ent elav ulmekogukond, kuid ma puutusin nende inimestega kokku alles peale seda, kui ma olin oma esimesed romaanid avaldanud. Enne seda ma selle olemasolust ei teadnud. Nii, aga nüüd olen ma ilmselgelt autori rollis, keda aegajalt kutsutakse erinevatele konverentsidele jne, kuid ma ei saa neist enamasti osa võtta, sest ma elan Prantsusmaal, tuhande kilomeetri kaugusel, mis tähendab, et reisile kuluv vaev on märkimisväärne.

11. Ükskord, kui läksin Saksamaal olles kohalikku raamatupoodi ja küsisin Saksa ulme kohta, vastas müüja mulle küsimusega: ,,Saksa ulme? Mis see veel on?". Kuipalju on Saksamaal üldse ulmefänne?

Ma rääkisin kord kellegagi Saksamaa suurimast ulmega tegelevast kirjastusest Heyne, ja ta ütles, et kui nad avaldavad ulmeromaani ja see müüb 5000 eksemplari, loetakse seda kordaminekuks. See võib Eesti mastaabis tunduda palju, kuid võrreldes Saksamaa 80-miljonilise elanike arvuga on see imevähe.

12. Kuidas mõjus saksa ulmele ühinemine Ida-Saksaga? Kui suur oli üldse enne ühinemist teadlikus sealsest ulmest, kas loeti ja kuidas sellesse suhtuti?

Enne taasühendamist lugesid Lääne-Saksamaa ulmefännid inglise ja ameerika ulmet, idasakslased vene oma. Ja kõik lugesid Stanislaw Lemi.

Tänaseks on õnneks kõik kõigile saadaval, kuid ameerika ja inglise ulmekirjanike mõju on ikka veel tuntavaim. Kui küsida saksa ulmefännilt tema kümne lemmikraamatu kohta, on need tõenäoliselt kümme ameerika või inglise autori raamatut. Mõnikord satub nende kümne sisse ka mõni Strugatski - auväärne mainimine, nii-öelda - kuid peaaegu mitte kunagi ühtegi saksa lugu. Millest on kahju.

Küsimused ning vastused tõlkis Mirjam Proos.

Reaktori kirjutaja - Tea Lall (Artur Räpp)

Ta alustas lapsena ja loobus, ta proovis noore naisena, kuid loobus jälle. Päevad läksid, kuud ja aastad möödusid ning ta läks uuesti teele. Kas nüüd?

Reaktoris siiani avaldanud kolm juttu, neist kaks ilmusid kogumikus "Tuumahiid 1", Tea Lall saavutas viimasel kirjastuse Tänapäev romaanivõistlusel kolmanda koha. Kirjelduse järgi pole tegu küll ulmega, kuid ega iga päev Reaktori autoreid romaanivõistlusel pärjata. Nii on paras aeg teha väike ülevaade, mida on Tea Lall varem meil siin Reaktoris või ka mujal avaldanud.

Esimene tema jutt ilmus kohe päris esimeses Reaktori numbris, oktoobris 2011, ja selleks oli " Kui süda ei sure". Etnoõudus, milles on jõhker mõrv ja ka lagunevaid laipu, kuid nagu ühes korralikus kõhedas jutus pole veri ja laibalehk mitte see, mis on kõige kõhedam. Tema teine jutt, "21. detsember", mis ilmus novembris 2012 on aga serveri statistika järgi Reaktori kõige loetum jutt. Jutus räägitakse sellest, mis pidi kohe-kohe toimuma hakkama - veidi vähem kui kuu peale jutu ilmumist pidi Maad tabama järjekordne maailmalõpp. Kui arvestada sellega, et leidus küllalt inimesi, kes uskusid ei kuskilt välja ilmuvat komeeti, mis meie koduplaneedi hävitab, võiks seda juttu ju isegi realistlikuks jutuks pidada. Kuigi jah, nii mõnigi ulmik süüdistas seda juttu ebausutavuses. Võta nüüd kinni, mis on usutav, mis mitte. Eks oma silm on kuningas. Mõlemad jutud ilmusid ka kogumikus "Tuumahiid 1", kuid need ei olnud Tea Lalli esimene kord oma kirjatööga paberile jõuda. Vähemalt üks kord on tal see veel õnnestunud. Nimelt mainitakse teda kogumiku "Betti Alveri jälgedes 1997-2010" autorite hulgas.

Tea Lall koos Veiko Belialsi, Maniakkide Tänava ning kirjastaja Eva Lutsuga.

Lisaks neile kahele jutule on Tea Lallil Reaktoris ilmunud veel kolmaski jutt, mais 2014 "Vahetus", üks 2014 jutuvõistlusel osalenud juttudest.

Tea Lall ise ütleb artiklis, et ta ei kirjuta tavaliselt ulmet. Ainult vahel eksib mõni jutt ulmeradadele ära.

Loodan, et seda juhtub tihemini ning kõik ulmekirjutamise potensiaaliga inimesed ei kaldu tavakirjanduse laiadele radadele ning et täitub ka Tea Lalli ammune soov - saada kirjanikuks.

Ulmeühingu aastakoosolek, juubel ning Estcon 2015 (Veiko Belials)

Ulmeühingu aastakoosolek 2015

Aastakoosolek toimub 4. aprillil Tartus Raekoja plats 14 kell 16.00-17.30. Sissesaamiseks helistada ukse kõrval olevat kella või helistada 53337582. Aastakoosolekud on olnud avatud - see tähendab, et kedagi ei aeta ära, kui ta ka liige ei ole. Samas on võimalik ka liikmeks astuda.

Eesti Ulmeühingu üldkoosoleku päevakord 04.04.2015

Toimumiskoht: Tartu, Raekoja plats 14

Algus kell 16.00

Lõpp kell 17.30

1. Koosoleku juhataja ja protokollija valimine

2. Liikmelisus ja liikmemaksud

3. 2014. aasta aruande kinnitamine

4. Uuendatud põhikiri

a. arutelu

b. hääletamine

5. Auliikme nimetamine

6. Presidendi valimine

7. Ülejäänud juhatuse valimine

8. Estcon ja muud plaanid

9. Jooksev info

Ulmeühingu 20. juubel

Kõik ulmesõbrad on oodatud pidama ulmeühingu 20. sünnipäeva 4.04.2015 Tartu Kirjanike majas kell 18.00-20.00. Sõna saab ulmeühingu üks asutajaid Raul Sulbi ning kohale on lubanud tulla ka teine asutajaliige Taavi Tuvike. Lisaks räägib ühingust kauaaegne juhatuse liige Jüri Kallas. Lisaks räägib Veiko Belials paar sõna lõppenud aasakoosolekust ning Estconist ja Eva Luts tutvustab uusi Fantaasia raamatuid. Pärast on võimalik koos näiteks Õlleministeeriumis õhtut jätkata.

Estcon 2015

Estcon 2015 toimub Udu talus Jõgevamaal 17.-19. juulil.

Estcon 2015 esialgse kava tööversioon seisuga 26.02.2015 (kindlasti muutub üsna palju, nagu elu on näidanud)

Reede, 17. juuli

16:00 Saabumine, registreerumine, majutamine, asjade paigutamine.

17.00 Estconi algus. Jällenägemisrõõm ja vaba suhtlus.

18.00 Mart Brauer. Reaalsusest ja virtuaalsest reaalsusest ja sellest, milles me tegelikult elame Läbirääkimised käivad

20:00 ...

23.00. Ulmedisko I osa. Veiko Belials

Laupäev, 18. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Raul Sulbi. Pulpulme (pealkiri täpsustub)

12:30 ...

14:00 lõunasöök

15:00 Stalker 2015. Kuulutatakse välja tulemused ning kohalolevaid võitjaid ka õnnitletakse pidulikult.

16.00 Ühispilt. Kohalolijad seatakse aparaadi ette ja tehakse ühispilt.

16:30 Kirjastuste plaanid: mida on kavas avaldada

17.30 Mälumäng. Taivo Rist esitab küsimusi ja otsustab vastuste õigsuse üle.

19:30 Sash Uusjärv. Joss Wheadon maailmad

21.00 Kuldar Leement. Ulmekunst Läbirääkimised käivad

23.00. Ulmedisko II osa. Veiko Belials

Pühapäev, 19. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Riivo Mägi. Krimiulme

12:30 ...

13.30 ...

15:00 Vaba mikrofon: lõpusõnad

Tartu Ulmekirjutajad. Lühijutu kirjutamise töötuba toimub nende endi vabalt valitud ajal paralleelselt mõne muu üritusega (läbi viib Maniakkide Tänav).

Rollimäng.

Lauamängud. Lauamängud toimuvad peamiselt õhtuti, aga huviliste olemasolul ka ettekannetega samal ajal (läbi viib Andreas Jõesaar).

LARP (läbi viib Mant, Diana Ostrat või Paganarh).

Kirjanikud. Estconil osalejatel on suurepärane võimalus kohtuda eesti ulmekirjanikega: Veiko Belials, Indrek Hargla, Siim Veskimees, Peeter Helme, kivisildnik (:), Maniakkide Tänav, J. J. Metsavana ja teised.

Üritust toetab Eesti Kultuurkapital.

Raekoja platsi pildi autor Ragnar Vutt. Kirjanike maja pilt pärit wikipediast. Udu talu pildid aga udu talu koduleheküljelt.

Filmiarvustus: Arvestaja (J. J. Metsavana)

Alustaksin seda arvustust tegelikult Jürkalt pärit mõtteteraga, mis tal tekkis ,,Jodorowsky Dune'i" vaadates, hetkel mil ekstaatiline filmimees Alejandro Jodorowsky seletas, kuidas ta Frank Herberti suurromaani vägistas ja vägistas... kuid vägistas armastusega..., mispeale läks Jüri mõte uitama. Ta leidis, et tänapäeva lavastajad isegi ei vägista, pigem näpitakse niisama või käiakse tuimalt üle ning mingit armastust ei paista kusagilt. Seda mõtet edasi arendades on see, mida filmis Gromovi ,,Arvestajaga" tehti üks kuiv, raha nimel ette võetud pilastamine.

Mis on Gromovi ,,Arvestaja"? See on lugu ühest alati kainelt ja küüniliselt kõiki olukordi läbi mõtlevast mehest, kes külmalt ja masinlikult kalkuleerides end igast sitast ja porist läbi lohistab, kuid end viimaks siiski nurka kinni mängib. Seejuures muudavad loo pikkus ja kirjelduste ning ohtude ,,visuaalsus" selle igati sobivaks filmistamise objektiks. Loo headust näitab ilmselt kasvõi tõsiasi, et Eesti ulmelugejad valisid selle 2007. aastal Stalkeri vääriliseks.

Millegipärast on aga filmi lavastaja-stsenarist leidnud, et olemasolevast ei jätku. Lugu pole piisavalt suur ja peategelane ei sobi ilmselt vaatajale samastumiseks. Seetõttu on filmis peategelase Ervini loomus täielikult ümber tehtud ning küünilise arvestaja asemel on meil midagi, mis meenutab filmi arenedes üha rohkem leebet armastajat või pühakut, kes on võtnud ette ristiretke ebainimliku jälgimisühiskonna vastu. Ning kui on üks asi, mida ei ole võimalik kergelt andestada, siis on selleks tegelaste iseloomu ümberkujundamine. Ma võiksin vaatajana alla neelata kõik muud rumalused ja muudatused. Näiteks sõdurite liini sisse toomise, jutustavaks kujuks oleva naise või suuresti kannibalismist elatuva viimase inimasunduse. Need on tegelikult vaid loo ümber ehitatud kulissid ning taustad, aga kui juba tuum on mäda, siis pole enam vahet, kas peal asuv koor narmendab või läigib. Ühtviisi ebameeldiv on sellise produkti tarbimine igal juhul. Omamoodi nõutuks teeb mind see, et olen sellist tendentsi näinud lisaks käesolevale Hollywoodi matkida üritavale meelelahutusele veel ka kõrgeks kunstiks pürgida püüdvate filmide juures. ,,Raske on olla jumala" puhul olid Don Rumata keerukad dilemmad ja vastuolud samuti ära labastatud ning kurat-teab-millega asendatud.

Kui nüüd süzee kõrvale jätta ja hakata filmist ka midagi head otsima, siis Vinnie ,,OI" Jones isegi sobis siia. Kuigi ma olen kindel, et vajadusel oleks ka kohalikult staariturult leitud sama veenva pätilõustaga tegelaskuju, sest olgem ausad, tähtis pole Vinnie Jonesi juures ju see, kuidas ta näitleb, vaid pigem see, kuidas ta välja näeb ning röökida mõistab. Ka visuaalile ning atribuutikale nagu relvad, vormid, arvutite kasutajaliidesed, öönägemisseadmed jms pole midagi ette heita. Need olid tehtud korralikult ning oma üleüldises stilistikas meenutas nähtu vägagi ,,Asustatud saart". See on ilmselt filmi produtsendi teene, kes oli viimatinimetatud filmi lavastajaks. Mis puutub Ervini näitlejasse, siis pole ka temale midagi ette heita. Pole ju näitleja süü, et lavastaja on loo ära labastanud. Ma olen kindel, et tegelikult oleks antud näitleja suutnud vajadusel ka palju keerukamat Ervinit välja mängida.

Mis siis kokkuvõtteks öelda? Raamatusõpradele ei julge kindlasti soovitada (aga ilmselt vaatavad nad selle nii või naa mingi hetk ära). Niisama märulisõpradele pakub see samas aga liiga vähe madinat. Ilmselt on antud linateos suunatud rohkem keskmisele filmivaatajale ning mitte niiväga ulmesõpradele. Ise annaks teosele ehk hindeks kolme pika miinusega, sest hoolimata algmaterjali hoolikast pilastamisest päris vihast vabisema ei pannud, pigem tekitas kerge pettumuse.

Näitus: Küber- ja aurupunk (Ove Hillep)

Tartu Linnaraamatukogu II korruse fuajees võimalik vaadata näitust "Küberpunk ja aurupunk". Uurime näituse kohta lähemalt näituse koostajatelt Tiina Sulelt ja Yaroslava Shepelilt.

Mida näitusel näha saab?

Tiina: Näitus tutvustab ulmekirjanduse alamanre küberpunk (cyberpunk) ja aurupunk (steampunk) ning heidab põgusa pilgu ka vastavate anritega määratletavatele filmidele, koomiksitele, muusikale, kunstile, mängudele, moele ja elustiilile.

Miks just auru- ja küberpunk? Kuidas sa selle ideeni jõudsid?

Tiina: Mõte teha küberpungist näitust on mul üsna kaua peas keerelnud. Mulle meeldib küberpunki lugeda ja eesti ulmelugejatele üldiselt meeldib vist ka - vaata või stalkerivõitjate nimekirja, seal on küberpungilikke lugusid päris palju. Aga küberpunk on mu meelest üldtoonilt ikkagi natuke nukker või düstoopne anr ning tasakaaluks sobis mu meelest kenasti sinna kõrvale rõõmsam ja mängulisem, üha enam populaarsust koguv aurupunk.

Yaroslava: Esialgu oli aurupunk samuti antiutoopiline ja kurb, aga hilisemates teostes on päris palju huumorit.

Kuidas defineerid auru- ja küberpunki?

Tiina: Mulle meeldivad lihtsad laused, mis ei sisalda kogu tõde, näiteks küberpungi kohta, et ,,Tulevik on nüüd" ja aurupungi kohta, et ,,Kui ajalugu ja fantaasia klapivad kut kellavärk".

Yaroslava: Mõlemates terminites on oluline sõna ,,punk". Mõlematel on peategelasteks isikupärased, säravad indiviidid, kes seisavad vastu süsteemile, traditsioonidele, eelarvamustele ja asetavad end kõrgemale ühiskondlikest või riigi huvidest.

Tiina: Väga hea sissejuhatuse mõlemasse anrisse ja veel mitmesugustesse ,,punkidesse" saab Veiko Belialsi Estconil peetud loengust.

Kas kõiki näitusel olnud raamatuid saab ka laenutada?

Tiina: Suurt osa küll, aga osa raamatuid on pärit teistest kogudest. Siinkohal on paras koht tänada neid, kes oma kogudest on näitusele laenanud asju, mida meie raamatukogus pole. Näituse ilmestamisele aitasid kaasa Kaspar Jassa, Seili Ülper, Marko Nugin, Ove Hillep, Anton Klink, Irina Möldre, Halliki Jürma ja J. J. Metsavana. Suur aitäh teile!

Mis üllatas näitust tehes kõige rohkem?

Tiina: Minu jaoks oli see muusika. Avastus oli aurupungi kabaree- või burleskilaadne kõlapilt. Küberpungi sildi alla on pandud üsna erisugust muusikat, näitusele said välja pigem industriali näited ja moest rääkides ka kübergootid.

Teine suur üllatus oli lauamängude rohkus mõlemas anris.

Ja kolmandaks - kirjandusteadlased on küberpunki võtnud juba päris palju lahata. Tartu Ülikooli Raamatukogus on sel teemal päris palju ingliskeelset kirjavara, eesti keeles võiks lugeda Jaak Tombergi ,,Ekstrapolatiivne kirjutamine: tulevikukirjutuse poeetikast".

Yaroslava: Ma avastasin enda jaoks aurupungi ja see hakkas mulle väga-väga meeldima

Mis näituselt välja jäi?

Tiina: Kogemata või meelega jäid välja arvutimängud. Ja algselt plaanitud mõjutajad ja juured ei mahtunud ka ära. Kõigile aurupungi-huvilistele soovitan 1985. a. ilmunud Leonard de Vriesi raamatut ,,Sajanditagused tehnikaimed".

Milliseid teoseid pead sa ise mõlemas vallas kõige silmapaistvamateks?

Tiina: Küberpungist William Gibsoni ,,Neuromant" ja ,,Idoru", Neil Stephensoni ,,Lumevaring", Sergei Lukjanenko ,,Peegelduste labürint", Charles Strossi ,,Accelerando". Aurupungiga ei ole ma kuigi palju kursis, kuigi nüüd näitust tehes sai nii mõnigi raamat lugemisjärjekorda asetatud.

Yaroslava: Äsja vene keelde tõlgitud William Gibsoni ,,The difference engine" (,,Машина различий") ja Jasper Fforde teosed.

Kuidas hindaksid sina auru- ja küberpungi viljelemist eesti kirjanike seas?

Tiina: Ega kummaski anris pole just palju kirjutatud. Aurupungi alla kuuluvad Indrek Hargla Frenchi ja Koulu lood. Küberpungi puhul olem ma jupp aega imestanud, et kuigi eesti ulmekirjanike hulgas on väga palju neid, kes IT osas vägagi kodus, siis seda anri eriti ei kirjutata/viljeleta. Üht-teist siiski on. Minu jaoks on silmapaistvaimad olnud Juhan Habichti ,,Warcraft n_thousand", Indrek Hargla ,,Roos ja lumekristall" ja Maniakkide Tänava ,,Mehitamata inimesed" oma eel- ja järellooga.

Yaroslava: Ma ei imesta, et eestlased aurupunki vähe kirjutavad. Ka vene autoreid, kes selles stiilis kirjutavad, on vähe. Aurupungi juured on siiski Inglismaa ja ingliskeelne kirjandus.

Kellele näitus on suunatud?

Tiina: Esialgu sai ulmehuvilistele mõeldes tegema hakatud, aga peagi sai selgeks, et tegelikult tuleks pigem mõelda ulmekaugemale publikule. Ulmehuviline leiab oma jao niikuinii näituselt üles, teistele peaks näitus pakkuma mingi üldtutvustuse või -pildi nendest anritest.

Kui kaua näitust näha saab?

23. märtsini.

Pildistas Jana Raidma.

Connie Willis: Blackout ja All Clear (Kaja Kleimann)

Connie Willis ehk täisnimega Constance Elaine Trimmer Willis (s. 31.12.1945) on ameerika ulmekirjanik, kes on võitnud rohkem Hugo ja Nebula auhindu kui ükski teine autor - 11 Hugot ja 7 Nebulat, sealhulgas mõlemad auhinnad ka romaanide "Blackout" ja "All Clear" eest. Samad auhinnad on pälvinud tegelikult kõik tema ajarände käsitlenud teosed, mille peategelasteks on Oxfordi ülikooli ajalootudengid, kes käivad välitöödel nii suure katku ajas, ristisõdades kui ka Teises maailmasõjas, viimasest jutustavad praegu tutvustatavad teosed. Ajas rändamist korraldab osakond, mis määrab aja- ja kohakoordinaadid, kuhu ajarändur saadetakse ja kust ta saab tagasi tulla kokkulepitud ajal. Läbipääs ei avane juhul, kui on oht, et keegi kõrvaline isik seda näeb. Samuti on võimalik sattuda "libisemisse" või ,,nihkesse" (slippage) nii ajas kui ruumis, kui reisimist korraldav süsteem tunnetab ohtu. Just esimese raamatu alguses on üks Jaapani teadlane püstitanud hüpoteesi, et ajaloolased siiski võivad oma uurimiskäikudega ajaloo kulgu muuta, seni on seda peetud võimatuks ja ajalugu end ise kohandavaks. Jaapanlase arvates on suurenenud "libisemiste" arv hoiatavaks märgiks, et sel viisil ajaloo uurimine tuleb lõpetada enne kui hilja.

Alguses tundub, et põhiliselt on juttu neljast ajaloolasest, kellest kolm on umbes samal ajal erinevates kohtades Inglismaal sõja alguses, üks aga 1944. aastas. Hiljem selgub igasuguseid asju, mida ei maksa kirja panna, sest see rikuks lugemismõnu. Igal juhul tuleb valmis olla üllatusteks.

Esimene raamat algab suure segaduse kirjeldamisega Oxfordis, kus arusaamatul põhjusel muudetakse pidevalt lähetuste aegu ja kohti, nii juhtub, et Michael Davies, kes pidi minema jälgima Pearl Harbouri sündmusi, saadetakse hoopis Dunkirki, ehkki talle on juba paigaldatud kiip vastava perioodi teabe ja ameerika aktsendiga - nii ei jää tal üle muud, kui mängida ameerika ajakirjanikku. Järjestikku viltuvedamisi sisaldav sündmuste kulg viib ta väikelaeval otse päästeoperatsiooni keskmesse, ta päästab hulga elusid ja saab ise raskelt haavata. Merope Ward, punapea, nimetab end iirlanna Eileen O'Reillyks ja läheb teenijannaks Inglise maamõisa 1939. aastal, et jälgida Londonist evakueeritavaid lapsi. Ta näeb neid kaugelt rohkem kui soovinuks, sest paar korda lahkumispunkt tõrgub avanemast, siis pannakse mõis leetrite tõttu karantiini ja lõpuks saadetakse lapsed üldse ära, sest sõjavägi võtab mõisa üle. Merope ei pääse enam oma lahkumispunktile ligi ja suundub Londonisse otsima Polly Churchilli, kes arusaadavatel põhjustel esineb selles ajas Polly Sebastianina ja töötab poemüüjana Oxford Streetil, eesmärgiks uurida inimeste elu ja käitumist varjendites 1941.a pommitamiste ajal. Õige pea saab ta teada, et vaatamata kiibile, mis teab täpselt, millal ja kus pommid lõhkesid, pole London just turvaline paik. Üks häda on see, et kõikjal on üleskutsed anda teada kahtlaselt käituvatest isikutest - tegemist võib ju olla spiooniga. Ja õpikust õpitu ei suuda kõigeks ette valmistada. Polly satub näitetruppi, mis mängib metroojaamades ,,Kaheteistkümnendat ööd", ,,Tormi" ja muud klassikat, neid juhendab väga tuntud Shakespeare'i näitleja Sir Godfrey, kes kasutab kõneldes väga palju klassiku tsitaate - hämmastav, kui palju nendega ära öelda saab. Hiljem esineb Polly päevastes revüüetendustes, mis on mõnevõrra erilised - seal tuleb tal õhuhäire korral üles tõsta seelikusaba, et oleks näha uhkete puhvpükste tagapoolele tikitud tekst ,,Air Raid in Progress". Peab ütlema, et õhuhäire oli väga oodatud ja kui õiget ei tulnud, kostis sireeni heli hoopis publiku hulgast. Kõik esitatav on sõjateemadele kohandatud, ,,Uinuva kaunitari" kuri haldjas näeb välja nagu Hitler jne.

Pikapeale saavad kõik ajaloolased aru, et väljapääsudega on midagi lahti ja tuleb loota päästemeeskonnale. See annab ka põhjust mõtiskleda, kas nende tegevus on midagi muutnud - enim on põhjust muretseda Michaelil, kes saab teada, et üks tema tegevuse tõttu päästetud sõdur päästis omakorda umbes viissada meest. Kui ta on muutnud sõja käiku, siis võib-olla polegi enam mingit Oxfordi, mis päästemeeskonna saadaks? (See on minu meelest üsna rumal arutlus, sest kui nad ka mõjutaksid sõja käiku, siis pole nad ju Hitleri poolel!)

Eileen loodab, et tema varastatud peotäis aspiriini ühe lapse elu päästmiseks küll suurt muuta ei saanud. Taiplik lugeja aga kahtlustab kohe, et selle lapsega tuleb veel tegemist. Tegelikult lastega - tüdrukul on ka vend Alf. Tüdrukul muide polegi nime, Binnie on lühend perekonnanimest Hodbin. Sügava jahmatusega lugesin, et väga vaestes ja harimatutes peredes olid tüdrukud nii tähtsusetud, et neile (20. sajandi Londonis!) vahel ei pandudki nime. Neist "kohutavatest Hodbinidest" saavad raamatute läbivad tegelased. Nad on nutikad, praktilise meelega, surmapõlgavad ja umbusklikud peaaegu-tänavalapsed, kes suudavad korda saata uskumatu hulga segadusi - kõik parimate kavatsustega loomulikult, et võita Hitler - ja toovad raamatu üldisesse masendavasse sõjaellu arvestatava hulga huumorit. Teine seltskond, kellega alati nalja saab, on amatöörnäitlejad, kamp prouasid, kes sir Godfreyd oma ettepanekutega hulluks ajama kipuvad.

Raamatud on ülidetailsed. Kui ikka minnakse Püha Pauluse katedraali, on seda väga täpselt kirjeldatud - millised ajaloolised isikud kuhu maetud ja millised maalid seintel ja kus asuvad tuletõrjujate liivakotid ja veeämbrid ja millisest trepist ronides saab katusele. Kogu katuse konstruktsiooni ülesehitus, ja kuidas tinaraamide sulamine selle põlema paneb ja kuidas seda kustutatakse.

Me saame kõike teada varjendis varju leidvate inimeste ja nende koerte kohta ja raamatute kohta, mida lastele ette loetakse. Sõjapurustused on tänavate ja kaupluste kaupa üles loetud - raske on ette kujutada uurimistöö mahtu, mis kirjutamisele eelnema pidi. Ja kui päris aus olla, siis vahepeal oli ka tüütu lugeda. Lõppude lõpuks on 2 raamatut kokku üle 1400 lehekülje ja kohati tekib küll tahtmine veidi diagonaalis lasta. Kõige hullemad ei olnudki mingid kirjeldused, vaid lõputud sisemonoloogid muretsemisi, et nad ei saa enam kunagi koju ja võib-olla põhjustavad kaost ja hävingut, ja kuhu päästemeeskond küll jääb - ükskõik kui palju aega kuluks Oxfordil nende otsimiseks, järele tulema peaksid nad neile siiski kohe, sest see on ju ajaränd! Ja seda KÕIGI ajaloolaste poolt.

Tegelikult tundub, et ajaloolased on üldse imelikult halvasti ette valmistatud, ei peaks ju olema üllatav, et buss ei pääse pommitatud tänavast läbi või taksot pole kohe saada, tegemist on SÕJAGA. Ja mingeid tagavaraplaane miskipärast pole tehtud. (Hiljem me muidugi saame aru, et miski poleks aidanud. Kogu see ajarändamine ja see, et mis on juhtunud, on juba juhtunud, kuigi tegelikult... jne, on tegelikult kaunis segadusse ajav, ega rändurid isegi päris täpselt vist aru ei saa.)

Raamatu kirjutamisel oli ilmselt palju abi vestlustest vanadaamidega, kes kõik olid olnud päästetöötajad või juhtinud ambulantsiautosid või olnud õhuhäiretel valves - nende mälestused igapäevasest elust ja sellest, kuidas püüti kõigele vaatamata elada normaalsele sarnanevat elu, annavad ehtsuse hõngu ning detailid on edasi antud köitvalt.

Kui Mary saabus oma teenistuspostile ambulantsi, jäi talle tüdrukute vestlusest mulje, et sõda ei olegi - räägiti ainult tantsudest ja vahetati omavahel õhtukleite ja kingi. Needsamad noored naised, kes ütlesid talle, et ta ei vaevuks korjama üles väiksemaid kehaosi kui käsi, ahastasid ülesjooksnud sukasilma ja vale tooni huulepulga pärast.

Üks lendur, kes Maryle meeleheitlikult külge lõi, ütles talle hiljem, et tänu temale võidetakse sõda, sest see, kuidas Mary suudlusest kõrvale põikles, nii et musi suu asemel kuhugi kõrva taha sattus, andis talle idee tiibraketi V1 kursist kõrvale pööramiseks - tuli lennata väga lähedale ja oma lennuki tiivaga pommi tiiva alt nügida, nii et selle kurss valeks muutus. Ma ei suutnud uskuda, et selline asi tegelikult võimalik on, aga nii tõesti tehti, ehkki selle osatähtsus teiste meetodite suhtes oli väike.

Üsna palju juttu on ka mitmesugustest luure korraldatud võltsingutest - kirjutati hulgaliselt artikleid hospidalidest ja treeninglaagritest, mida polnud olemas või ,,nördinud linna/külaelanike" lugejakirju ringitrampivatest suurtest väeüksustest, mis magada ei lase; pumbati täis kummitanke ja tehti muruniiduki taolise riistapuuga roomikujälgi, ja oh häda, kui koiduvalguses selgus, et nurmel on ka tige talunik ja tema veel tigedam pull... Võimaluse korral avaldati ajalehtedes valeandmeid V1 tabamustest, et sakslased sihtimist täpsustada ei saaks. Ega kirjutajad teadnud, kas saksa luure ikka loeb neid lehti, aga tehti, mis vähegi pähe tuli.

Kui nüüd kokku võtta, siis on need raamatud peale Dunkirki päästeekspeditsiooni ja Normandia dessandi ettevalmistuste ja koodimurdjate ja teatrietenduste ja paljude tähtsate asjade kõige rohkem ikkagi tavalistest ,,väikestest" inimestest, kes andsid igaüks oma, ükskõik kui pisikese, osa võidu heaks. Tegelaste hulgas pole üldse negatiivseid kangelasi - no pansionipidajannal on küüned tiba liiga palju enda poole ja ta on jube kokk isegi mööndes sõjaaja toiduvalikut, aga otseselt halvaks teda pidada ei saa. Meile ei näidata ühtegi alatut või arga tegelast. (Ega tingimata ei pea ka - lõppude lõpuks on tegu ju ulmeraamatuga.) Aga samas tähendab see ka seda, et tegelaskujud ei ole eriti välja arendatud, mul oli alguses lausa tegemist, et tüdrukute vahel vahet teha.

Peab ausalt ütlema, et kui ma lugemist alustasin, ei olnud ma veel avastanud, et raamatuid on kaks, aga piirduda esimene raamatuga ei saa, sest see ei lõpe millegagi, vaid läheb sujuvalt üle teiseks. Mingil hetkel kaalusin teise raamatu pooleli jätmist, sest seda oli lihtsalt liiga palju. Paraku pole lõpu äravaatamisest abi, sest tegemist on ajarändudega ja tegevus hüppab eri aegade vahel, niipalju see mind ikka huvitas, et olin sunnitud lõpuni lugema. Mõtlesin, et ehk oli mu pisuke tüdimus seotud sellega, et mu inglise keel pole piisavalt hea, mõningaid arvustusi lugedes aga leidsin, et ka need, kes emakeeles lugesid, on arvanud, et teos oleks õhendamisest võitnud. Aga kohti, mis väga meeldisid, oli küllaltki palju, lugemist kahetseda pole põhjust.

Artikkel ilmus algselt blogis lugemissoovitus

Kevadine sõjamängude laager Saugal (Ove Hillep)

2015. Issanda aasta 13.-15. veebruaril toimus Sauga Avatud Noortekeskuses sõjamängude laager, kus nagu nimigi ütleb, mängiti peamiselt sõjamänge. Korraldajate üllatuseks võttis üritusest osa planeeritust kaks korda rohkem mängijaid - täpselt 20. See on sõjamängude vähest populaarsust Eestis arvestades täiesti korralik number (võtame võrdluseks Brain Gamesi poolt korraldatud lauamängulaagri, kust võttis osa üle 100 inimese). Mänge oli igast mastist: ulmelisi, olmelisi, ajaloolisi ning vähem ajaloolisi. Mängijate kasutuses oli kaks suurt laudadega varustatud saali, saun ning mahukas sauna eesruum, mis samuti mängude eest ei pääsenud. Lava peal korraldaja teada ühtegi mängu ei mängitud.

Reedel võeti saabudes kohe ette mitu pikemat ning põhjalikku mängu. Kui siinkirjutaja istus juhtima galle mängus ,,Sword of Rome", siis kõrvallauas pandi üles kosmosestrateegia ,,Space Empires 4X". Võitlus Rooma pärast oli pikk ning karm - mäng lõpetati konsensusega, et kõik on väga väsinud ning soodad, umbes kahe-kolme paiku öösel. Kolmandas lauas tutvustas Aigar huvilistele COIN-seeria üht esindajat Cuba Libret ning neljandas lauas võtsid Martti ning Kristjan Wellingtoni ning Napoleoni nahas mõõtu Command & Colors: Napoleonics'i taga. Pärast tohutut võitlust Rooma pärast sobis saun justkui rusikas silmaauku. Sauna eesruumis aga olid kohad sisse võtnud Martti, Roland ning Liisa, kes mängisid ,,Heroes"'t. Sel ajal, kui leilitajad laval mõnulesid, võeti üleval ette ka Aleksander Suure päranduse jagamine mängus ,,Sucessors".

Laupäev algas hilja. Seda muidugi suuresti olenevalt laagriliselt, kuid siinkirjutaja ei suutnud end küll enne lõunast kukke üles ajada. See tähendas, et käimas oli juba päris mitu mängu. Ühe laua taga lahendati usulisi teemasid mängus ,,Here I Stand" ning teine oli pühendatud konfliktile Lõuna-Vietnamis mängu ,,Fire in the Lake" näol. Pärast väikest kehakinnitust sai hakatud huvilistele juba High Frontier'i seletama. Seekord läks see eriti kiirelt - kõigest 45 minutit. Aga eks kogemust ole ka seletamisel juurde tulnud ning pooled asjad saab esialgu välja jätta. Juhtnöörid käes, asusid mängijad oma rakette koostama. Kuna osad mängijad olid varasemalt HFi mänginud, võis jätta nad sinna nokitsema ning ise mängida vahepeal ,,Quartermaster Generali", kus õnne(s)tus mängima juhtuda Itaaliat. Mäng ei olnud ise küll suurem asi, kuid seltskond tegi selle tasa.

Kuna Joonas, kes ,,High Fronetier"-is Hiina taikonaute mängis, otsustas, et temal on siiber, sai tema koht üle võetud ning kuna suutsime kärmelt mängu sõjani viia, tuli teistel mängijatel kannatada kohutavalt ülbeid ning ahneid Hiina rahvarakette. See strateegia ei viinud küll võidule, kuid pakkus põnevust ning mängulusti kogu õhtuks. Vett sai ulitmaatumi korras nõutud NATOlt, väljapressimisi esitatud ÜROle ning paar korda sai pommitatud ka ettejäänud Jaapani autonoomset kosmoseliikurit. Hämmastaval kombel jõuti selles mängus kaugemale kui tavaliselt ning ÜRO raketid jõudsid ka Jupiteri juurde ja paljud kosmoseagentuurid rajasid tehaseid ning baase ka asteroidivöösse.

Sel ajal, kui raketiehitajad kosmost vallutasid, suutsid teised laagrist osavõtjad mängida läbi päris mitu mängu. Kuulduste kohaselt olid lauale jõudnud ,,Virgin Queen", ,,Nexus Ops", ,,Horus Heresy" ja ,,Robotite kakelung". Kuna siinkirjutaja silmad olid peamiselt hõivatud järgmise ohvri otsimisega mängulaualt, siis ise seda kõike näha ei õnnestunud.

Päev sai taas lõpetatud pika saunatamise ning vestlusega ulme- ning õuduskirjandusest Makkega sauna eesruumis. Vastu hommikut võtsid mõned vaprad ette ka ,,Sekigahara", mida enne magamajõudmist veel vilksamisi näha sai. Unne sai taas kusagil kuue paiku.

Pühapäev algas jälle umbes lõunast, mil teised ammuilma mängisid. Üks laud oli kaetud ,,Omega Centauri" kosmoselaastude ning -laevadega, teise taga jagati Britanniat ning kolmandas võtsid mõõtu roomlased ning keltid. Kuna enamus olid hõivatud, võtsime Kagega ette mängu ,,Black and White", mida olin juba ammu mängima kibelenud, kuid polnud kuidagi jõudnud. Kiirelt reegleid uurinud, asusime armeesid koostama ning varsti pistsime juba täiel hool rinda nii kahuri-, ratsa- kui ka jalaväega. Hipiarmee võiduga lõppes ka seekordne lauamängude suursündmus. Hüvastijäturituaal läbitud, asusime tagasiteele.

Rahulolev korraldaja

Kogu laager oli puhas nauding. Rahule jäid nii osavõtjad kui ka korraldajad. 20 inimest on täiesti piisav, et pakkuda mitmele lauale terveks nädalavahetuseks mängulusti ning mängust ilma ei jää keegi. Magada sai vähe, kuid mida muud siit ikka oodata võis. Osad kasutasid ka võimalust voodis magada, kasutades selleks 100 m kaugusel asuvat külalistemaja, kuid enamus kukkus, kuhu juhtus. Isiklikult loodan, et sellist asja korraldatakse veelgi ning sellisel juhul on minu osavõtt suuresti garanteeritud.

Huvilised võivad lisa lugeda ka lauamänguajakirja VP värskest numbrist.

Mänguarvustus: ZombieRun (Ove Hillep)

Zombid ehk elavad laibad on tänapäeva meelelahutusmaailma lahutamatu osa: tehakse zombi laua-, arvuti- ja rollimänge, igal aastal vändatakse lugematu hulk linateoseid ning HÕFFil võib näha juba traditsiooniks saanud zombie-walki. Ei ole täheldanud, kas Läänemaailmas hakkab see vaimustus vaikselt vaibuma, kuid igaljuhul on see lõpuks jõudnud ka Eesti mängutegijateni. Mis ja kuidas? Kohe uurime.

Indrek Vändrik on saanud hakkama enda sõnul (tsiteerin) ,,retro platvormmänguga, mille üks eesmärke on taaselustada kohalik multiplayer mängimine, kus mängivad sõbrad istuvad ühe diivani peal ja saavad koos mänguelamust nautida". Graafiliselt kohmakas (kuid pikslilisus oli ilmselt täiesti taotluslik), kuid esimesel pilgul täiesti korralik mäng, mida eestlased on mitme aja jooksul välja andnud.

Mängus ZombieRun oled sina (koos sõpradega) üks mängutegelane, kes satub täiesti juhuslikult zombisid täis metsa ja alustab oma otsinguid sealt välja. Tegelasi on kokku 9 ning neil kõigil leidub kodulehel täiesti põnev ning hästi kirjutatud taustalugu..., mis aga mängus kusagilt välja ei paista. Tegelast valides on need vaid natuke teist värvi kujukesed, mis millegi muu poolest üksteisest ei erine.

Mäng ise on, nagu mainitud, platvormmäng, kus põhirõhk on hüppamisel ning zombide tulistamisel või nende vältimisel. Liikumine on sujuv ning tegelase hüpped hästi kontrollitavad - mängimise ajal ei täheldanud ma ühtegi surma, mis oleks olnud tingitud liikumismootori defektist ja mitte minu enda lollusest. Relvi on mängija arsenalis omajagu: tavapärane püstol, kohutavalt klieelik pumppüss, kuulipilduja, granaadid jne. Kõigil neil on oma iseärasus ning ka tagasilöök. Kord kukkusin kuulipildujaga natuke hoogu minnes järjestikuste tagasilöökide tõttu täiesti tahtmatult kaljuservalt alla. Siunamist oli palju. Lisaks aukudele ja kollidele võivad mängijat tappa veel all olevad ogad, ülevalt kukkuvad ogad või siis taevast kukkuvad kildmeteoriidid.

Mängu käigus on tegelasel vaja eriomaduste kasutamiseks korjata õunu ning porgandeid. Mis värk sellega on, ei suutnud ma välja mõelda. Mitte, et mulle õunad-porgandid ei meeldiks, kuid sellises mängus?! Erinevaid eriomadusi on mängus viis ning need kuluvad pärast aktiveerimist paarikümne sekundiga maha. Iga mängija alustab mängu kahe omadusega, mida saab siis vastavalt kasutada alates kas 10 porgandi (kaksikhüpe) või 15 õuna (nähtamatus) korjamise hetkest. Huvitav on selle juures aga asjaolu, et rohkemate õunade-porgandite kogumisega ei saa eriomadusi juurde, vaid uued eriomadused vahetavad vanad välja. Kui sa kogud kokku 20 porgandit, ei saa sa kaksikhüpet kasutada kaks korda järjest, vaid selle asemel saad sa kõik zombid ära külmutada. Aga mis siis, kui seda kaksikhüpet on JUST NÜÜD vaja? Sitt lugu, siilike, öeldakse selle kohta.

Siinkohas aga ei saa ma kurtmist lõpetada, vaid liigun sujuvalt edasi kõigile teistele asjadele, mis selles mängus valesti on. Zombide arukus (ütleme siis AI, kuna mis arukusest sa laipade juures rääkida saad) on kohutavalt madal. Minu meelest on nende sees vaid väikese põrnika aju. Nimelt liiguvad zombid üpriski kärmelt sinust eemale, kuid sinu läheduses hakkavad nad mörinal tasakesi sinu poole loivama. Lisaks on neid mingisugune kalduvus koguneda vaikimisi platvormide parematele servadele gruppi. Ja siis öeldakse, et zombidel pole mingisuguseid inimlikke tundeid.

Mängus on ka peidetud platvorme - kuidas neid leida, jäi mulle täielikult arusaamatuks. Mängija ei astu ju ometi lõputult sügava augu kohale, lootes sealt leida nähtamatut alust. Samuti on mõned kohad tehtud ääretult keeruliseks ning tihtipeale ka ühekordselt katsetatavaks. Kui mängija seda kohta esimese korraga veatult ei läbi, jääb tal üle vaid otsida võimalus enesetapuks ning proovida seejärel uuesti. Loogika? Lihtsa soovitusena võiks relvad olla ka numbrite all, mis lihtsustaks tunduvalt nende vahetamist.

Ja nüüd siis suurima apsaka juurde, mille ma leida suutsin. Mängu reklaamitakse kui suurepärast võimalust sõpradega maha istuda ning koos natuke zombisid tappa. Ühe ekraani peal täiesti töötab. Neljakesi jäi proovimata, kuna kolme lisainimest ei ole võimalik minu kasvu arvestades mitte kuidagi võimalik üheaegselt sama klaviatuuri taha mahutada. Kui aga tahta istuda sõpradega mugavalt diivanil, igaühel ekraan ees, satume hämmastava takistuse ette - mängul nimelt puudub igasugune võrgutugi. Tänapäeva süsteemide ning mängijate eeldustega arvestades võiks olla vähemalt võimalus selleks. On küll võimalus mängimiseks kasutada samaaegselt mitut pulti, kuid kui paljudel Eesti PC-mängijatel sellised asjad kodus olemas on? Ja veel mitmele inimesele.

Vastastest rääkides saab aga öelda juba miskit positiivset. Kui zombid on nagunii loomult lollakad, siis pakub mäng tasemete tõustes neile põnevat lisa. Ilmuvad välja nii hüplevad kui ka lendavad peletised, kelle arukus on märksa kõrgem. Natuke vaeva on nendega siiski nähtud.

Kujundus on huvitavalt tehtud - osa teksti on täesti loetamatu

Mida siis selle mängu kohta kokkuvõttes öelda? Kindlasti toetan ma eesti autoreid, kes teevad mänge, kuid kas ZombieRun on piisavalt hea? Tal on omad hetked: ta on lühikeseks ajutapmiseks-lõdvestumiseks väga hea, suure relva- ning kollivalikuga, kuid sellega üldiselt tema headus piirdubki. Mina isiklikult otsin mängust natuke rohkemat, kuid kellele eelnevast loetelust piisab - eriti kui tekib mängule ka võrgutugi -, on see suurepärane meelelahutus. Põnevust lisab fakt, et Indrek töötab hetkel Androidi versiooni kallal, mis peaks kohe-kohe välja tulema ja olema huvilistele tasuta. Kui ta sinna suudab pigistada sisse mitmikmängu toe, siis oleks ma ilmselt isegi huviline.

ZombieRun on müügis lehtedel indiegamestand.com ja itch.io.

Mängu koduleht

Ulmkonnakroonika 2/15

Tartu Lühilarbifestival

7.-8. märtsil toimub Eesti esimene lühilarbifestival, kus omaloodud mänge esitlevad meie oma mängujuhid! Mänge on palju ja üks ulmelisemaid neist on Mandi koostatud kosmoseseiklus Estronaudid, kus Eesti Kosmonautika Instituudis on teadmisi omandamas esimene lend kursuslasi. Mängijad, noored estronaudid on läbinud palju katseid, omandanud hunnikus teadmisi ja jõudnud olulise verstapostini. Minnakse esimesele õppe-kosmoselennule. Neid juhendab vana kosmosehunt, kapten Lembit Tamm, legendaarne mees, esimene eestlasest kosmoselaevakapten. Teda abistab navigaator-insener Leida Lepik, sama legendaarne esimene eestlannast estronaut. Tiir ümber Maa võib tunduda väike samm ühele kursusele, kuid eestlusele kosmoses on see meeletu hüpe tähtedeni. Mänguks vajalik - musta värvi T-särk, Windowsiga sülearvuti.

Rohkem infot: https://talf2015.wordpress.com/< br />

Jaff 2015

Anname rõõmuga teada, et Jaapani Animatsiooni Filmifestival JAFF toimub ka sel aastal, olles järjekorras juba üheksas! Uusi ja vanu animefilme saab vaadata 10.-19. aprillil nii Tallinnas kui Tartus ning oodata on ka rohkelt kõrvaltegevusi.

Kuldarpunk

21. veebruaril toimus Naiivis Kuldar Leementi ulmeliste digimaalide eel- või siis beetanäitus. Näitus on üleval aprilli alguseni ning näha saab umbes kümmet erinevat tööd. Lisaks pakuti piltide kõrvale koketili Beeta 1.0 ja sai ka autori endaga vestelda. Näituse ametlik release versioon peaks loodetavasti tulema kunagi suve poole ja siis juba Nooruse galeriis märksa rohkemate maalidega. Stiililiselt tunnistas Kuldar, et teda on väga palju inspireerinud just erinevad ulmeanimesarjad ja -filmid (näiteks Ghost in the shell). "On öeldud, et minu pildid on kui aken teise maailma - arvan, et see iseloomustab neid kõige paremini." sõnas Kuldar. Rohkem infot kunstnikust ja tema töödest, leiab:

http://www.kuldarleement.eu/ET/id< /a>

Aurupunk-näidendivõistlus

Eesti Teatri Agentuur kuulutab välja 2015. aasta näidendivõistluse. Võistlusele on oodatud algupärased näidendid; pikkuse, anri- ega teemapiiranguid ei ole. Tööd esitada viies eksemplaris paberil. Soovitav on saata ka CD või USB-l elektrooniliselt.

http://www.teater.ee/naidendid/naidendivoistlused

Vaimolendid raamatukogus.

Tartu linnaraamatukogus saab vaadata Mari Hiiemäe näitust «Vaimujutud», mille joonistustel on kujutatud vaimolendeid eesti rahvausundist. Välja on pandud ka sama kunstniku skulptuure.

Tartu Postimees.

Tallinna ulmikud Lost Continendis

Makke Kirjutas:

On saabunud veebruar

viieteistkümnendal aastal.

On reede kolmas,

kostab kihinat-kahinat...

Jah, toimub ulmehuviliste

kokkutulek Lost Continendis.

Rahvast on siin murdu,

ei ole enam kohta, kuhu

astuda, igal pool ulmikud

ja kõik nad räägivad, lobisevad

ning mida kõike veel.

Kõrvaltvaataja jaoks oleks

see lausa Paabeli segadus.

Siin nad joovad õlut, latet, mahla ja muudki

ning aina räägivad.

Millest nad siis lobisevad?

Oh jah küll poliitikast,

küll ulmest, küll ajaloost

ning kogu jutt on nii tark,

et kole hakkab, aga

huvitav on.

Kes kohal on?

Oi rahvast on tulnud palju:

on inimesi Tallinnast,

on isikuid Sakust,

on tegelasi kaugemaltki.

Ah nimesid? Nojah mõned siis -

Ats, Taivo, Elver, Kristo.

Vähe veel? Küll leiab veel:

Andreas, Liina, Mirjam, Silver,

Andri, Indrek, Riivo, Taavi,

Osvald, Annika, Eemeli, Karariina,

Sash, Tiina, Tea, Kalle ning Margus ka.

Katariina kirjutas:

Tänään

Tänään sain

ihmeellisen maailman

hänään näin

ihmeellisen ajan.

Luulen, etten ole enää

siellä

missä olin eilen

oli avain siihen

missä olen täällä.

Juuri nyt.

Elämä on. Ihmeellistä.

Ja. Ei ole ihmellisempiä.

Pildistas: Elver Loho.

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Kirjastuste uudised 02/15

Kirjastus Fantaasia

Põrmust tõusnud

Ray Bradbury

Orpheuse Raamatukogu

Tõlkinud Eva Luts ja Liisi Ojamaa

Ulmekirjanduse suurmeister Ray Bradbury koondas 2001. aastal ühtseks tervikuks kokku oma kuulsaimad 1940ndate lühilood ning mõned hilisemad palad, mida seob ühtne tegelaskond, lisas uut täitematerjali ning sai tulemuseks võrratu kollaaromaani, milles on alles seda ehedat lapsepõlvenostalgiast ja halloweenist kirjutavat lüürilist ja õõvastavat Bradbury't.

Kuskil Ameerika Kesk-Läänes asuvas sajandeid vanas majas elavasse surematusse ja üleloomulike võimetega Elliottide perekonda kuuluvad kõiksugu veidrad olevused: öösiti taevalaotustes lendav nahkhiiretiibadega onu Einar, oma voodisse igaveseks aheldatud Cecy, kes ometi suudab teiste inimeste kehasid üle võtta ning nende läbi eksisteerida, Nofretete emaks olnud mumifitseerunud tuhandekordne Vaar-Vanaema ja teisi poolmütoloogilisi või õuduskaanonisse kuuluvaid tegelasi. Lisaks kuulub - lapsendatuna - perre ka surelik poiss Timothy, kes sooviks samuti, et talle maitseks vampiiri kombel verd juua, et tal oleks nahkhiiretiivad, et ta oleks surematu, kuid kes peab siiski leppima oma ajaliku eluga...

Kirjastus Draakon & Kuu

Surnute eest kõneleja

Orson Scott Card

Tõlkinud Sash Uusjärv.

Hirmsa sõja lõppedes kadus Ender Wiggin ja tema asemele tõusis mõjuvõimas hääl - Surnute Eest Kõneleja, kes avaldab kogu tõe satikate sõja kohta. Nüüd, aastaid hiljem avastatakse uus tulnukate rass ja taas kord on tulnukate kombed kummalised ja hirmutavad. Taas kord hukkub inimesi. Vaid Surnute Eest Kõnelejal, Ender Wigginil on vaprust silmitsi seista suure mõistatusega ja avastada tõde.

Orson Scott Card on üks silmapaistvamaid Ameerika Ühendriikide ulmekirjanikke. Teda on tunnustatud maailma kõige prestiiikamate ulmekirjanduse auhindadega -- Hugo ja Nebula auhindadega.

Vastukajad raamatule "Enderi mäng"

"Enderi mäng" on justkui mudakorraga kaetud teemant, mille olemus ilmneb alles lähemal uurimisel . . . Raamat on tõesti hea, raske panna käest enne, kui tagakaas vastu tuleb, ning kahtlemata üks neist teostest, mida võiks kord kümnendis kätte võtta. --Postimees

"Enderi mäng" on uskumatult elavalt kirjutatud. Autor võtab riske, võidab ja tõuseb ulmekirjanduse tippu. "Enderi mäng" on moodne klassika. --New York Times

______________________________

Oma Facebooki lehel andis Indrek Hargla teada, et on valmis saanud "Süvahavva" teise osa käsikirjaga. Ootame põnevusega.

Tõlkejutt: Lendav silm (Andreas Eschbach)

Tõlkinud Rauno Pärnits.

Härra president, minu daamid ja härrad, ma kasutan ülekande alguseni jäävat aega selle projekti tehniliste tagamaade täpsemaks selgitamiseks. Nagu teile võib-olla meenub - see käis toona pressist läbi - õnnestus 1999. aasta lõpus Berkeley teadlastel esimestena ühendada kassi silmad arvutiga nii, et kuvaril näeb seda, mida silmgi. Mõne aja pärast--kuidas seda nüüd öeldaksegi - leidsid selle uurimisrühma juhtivad liikmed pakkumise piisavalt atraktiivse olema, et vahetada Berkeley Langley vastu ja oma töö tulemusi enam mitte avaldada. Andsid teaduse oma maa teenistusse - suurema summa raha eest loomulikult. Aasta pärast töötas see, mis kassisilmadega toimis, ka linnusilmadega ja aastaks 2001 olid komplekti kuuluvad saatjad piisavalt väikesed ja kerged, et neid silmadesse sisestada. Kas mäletate Gaddafi aia ülesvõtteid? Pistrik, mille me talle läbi vahendaja sokutasime... Uhke lind. Te ju teate neid idamaalasi - meeletult kiindunud jahikullidesse ja traavlitesse ja muusse säärasesse...

Hmm, jaa. See on kahjuks tõsi - arvuti unustati ühendada linnu kuulmisorganitega. Me suutsime küll Gaddafi arvukaid kõnesid jälgida, ent ei kuulnud midagi. Jah, tõsi - see tõigi kaasa üllatava vahetuse CIA juhtkonnas. Ei, loomulikult olid kaasatud ka huulteltlugejad ja teised araabia keele oskajad, ent need habemed... Lootusetu.

Niisiis, minu daamid ja härrad! Me näeme nüüd Pekingit, umbes 50 meetri kõrguselt. Kärbsesilmaga ühendatud arvuti, ma kinnitan teile, on tõeline tehnikaime. Nagu te võib-olla teate, on kärbsel, nagu kõigil putukatel, liitsilmad, mis talitlevad täiesti erinevalt imetajate või lindude silmadest. Üksikute osasilmade rohkus, ei, õigemini, üksikute piltide rohkus põhjustab... lühidalt öeldes - vastav tarkvara koondab need ühte arvutisse ja moodustab nendest inimesele arusaadava koondpildi.

Jah, õigus! See ongi see, mida te näete, härra kaitseminister. Peking, nii nagu seda näeb kärbes. See, millest me praegu üle lendame, peaks olema Tien-Tan-Park, need hooned seal palvehall... Pärit loomulikult veel revolutsioonieelsest ajast. Siin ees näete suurt seltsimees Mao kujutist, me oleme juba Chung-Wen-Distriktil. Pöörake tähelepanu nondele madalatele kollastele hoonetele seal taamal, peaaegu vaate keskel, see on Hiina peaministri residents. Me suundume otse sinna.

Kuidas palun? Jah, iseenesest mõista, me saame kärbest suunata. Muidu maanduks me tõenäoliselt kohe lähimas sitahunnikus, eks ju, ha-haa! Suunamine on natuke parem sõna, ja üks väike lennusuunda mõjutav elektriimpulss. See töötab päris hästi - igatahes on poisid teinud esmaklassilisi ülesvõtteid naiste riietusruumidest... Oh, vabandage, proua välisminister!

Nagu alati, toimetati see kärbes mõned päevad varem kaugjuhitava miniallveelaevaga Põhja-Hiina rannikule ja suunati sealt pikkade lennuetappidega Pekingisse. Saatesignaal on loomulikult krüptitud ja käib üle satelliidi... Energia? Jah, teil on õigus. Nii ei lähe, et kärbsele patareid külge monteerida. Nii eriti kaugele ei jõuaks. Ei, elektriühendused kärbse kehas saavad energiat elektrokeemilise protsessi kaudu otse rakkudest. Protsessist ei saanud mina ausaltöelda mitte mõhkugi aru. Professor suudab teile seda hiljem paremini selgitada kui mina. Ei, odav ei ole see mitte mingil juhul. Selle kärbse väljaarendamine läks maksma umbes 50 miljonit dollarit. Kusjuures seda summat saab vähendada, kui me prototüübi staadiumist väljas oleme. Ma ütlen seda sellepärast, et härra riigisekretär muutus kuidagi kaameks...

Niisiis, see peaks olema peaministri büroo aken. Me laseme kärbsel maanduda aknalaual, et saaksime ringi vaadata. Suurepärane. Täppismaandumine. Kärbes teeb kohapeal 3 tiiru ümber iseenda, et meie valvepoisid saaksid rahulikult ringi vaadata. Ma arvan, et nad võtavad ette selle õhutusava... Õige. Turvalisus ennekõike... 50 miljonit dollarit, selle raha eest saaks hea hulga Cadillace, eks ju?

Ahhaa! Kärbsevõrk! See on nüüd küll takistus. Aga ma arvan, et teist igaüks on seda kogenud: arvate küll, et kogu maja on turvaline, aga ikkagi ronivad need sumisejad kusagilt lagedale. Ja-jaa, no mis ma kostma pean: pärast meie katsetusi kärbestega teame me nüüd ka, kuidas. Just nii nagu meie seda praegu teeme. Näete, siin on kärbsevõrgus mulk. Hiina peaministri aknal. Seda ei leidnud meie, vaid selle leidis kärbes ise. Poistel juhtimiskeskuses jääb üle vaid anda käsk ruumi sisse liikuda ja näete, kärbes leiab tee. Ja me olemegi sees!

See on selle ettevõtmise eriline pärl - et loom on elus. See pole robot, pole droon, see on elusolend, keda me üksnes natuke suuname, kuhu tahame ja kõik ülejäänu teeb ta ise. Ta lendab, ta otsib ise endale ninaesist - selle kõige pärast ei pea meie muretsema.

Niisiis, mu daamid ja härrad, suund kirjutuslauale. Ei-ei, see pole salvestis, see on otseülekanne. Loomulikult kõik salvestatakse, pealegi istuvad kõrvalruumides vastavate hiina teadmistega agendid... Kuidas palun? Jah, ma arvan küll. Teil on õigus - teine isik seal on kaitseminister. Võimalik, et laual on salajased sõjalised dokumendid. Näete nüüd, kui oivaline see on? Silmatorkamatu ja täiesti avastamatu kärbes on meie silmadeks ja kõrvadeks. Palun andke mulle mu vaimustus andeks. Ohutu, mitte kõneväärt putukas ronib lauaserval, mille taga mehed istuvad ega tule unes ka selle peale, et neid parasjagu pealt kuulatakse ja jälgitakse. Üks väike porikärbes, kes on parem agent kui James Bond eales...

Oh!

See on nüüd küll piinlik... mida ma oskan öelda? Vabandage, üks hetk... Kas ma võin ühe kõne võtta? Kindlasti on selleks mõjuv põhjus.

Tere, George! Mis toimub? Telepilt katkes...

Ei? Aga siin on kõik pime. Ekraan näitab vaid lumesadu ja ma ei usu, et Pekingis suviti sajab...

Kuidas? Ei, ma ei saa aru. Mis on viimasel kaadril sellega pistmist? Te analüüsisite seda, ja siis? Mida te nägite?

Ahah. Pekingi päevalehte...?

Tõlkejutt: Miks päikesevarjutuse ajal peab alati sadama (Andreas Eschbach)

Tõlkinud Rauno Pärnits

1999. aasta päikesevarjutuse-eelsel nädalal oli taevas põrgu lahti. Inglid-sõnumikuulutajad sähvisid edasi-tagasi, halleluujalauljate esinemised jäeti mitmeid kordi ära ja inglid-rõõmukuulutajad paistsid silmnähtavalt rõõmutumad kui tavaliselt.

"Nagu üldiselt teada peaks olema," avas peaingel kriisiistungi, seejuures üles taevakehade liikumisgraafiku poole osutades, "toimub Euroopa kohal 11. augustil täielik päikesevarjutus."

"Tore," rõõmustas kaitseinglite eskadrilli ülem.

"Jaa, muidugi." Peaingel heitis talle täiesti morni pilgu. "Kahtlemata üks kütkestavamaid looduslikke vaatemänge, mille eff on leiutanud - ainult et situatsioon on selline, et meid on ninapidi veetud, nii et ma küsin endalt, millega kaitseinglid viimasel ajal õigupoolest tegelenud on?"

"Oma tööd teinud," kaitsesid end küsitud. "Nagu tavaliselt."

"Ninapidi veetud?" küsis teine ingel. "Kelle poolt?"

Peaingel ohkas. "Kelle poolt küll?"

"Ahvatleja?" Ingel kratsis oma pühapaistet. "Aga tema ei suuda ju midagi taevakehade joondumise vastu teha?"

"Probleem on selles," selgitas peaingel, "et Päike on väga ere. Loomulikult mitte nii ere, kui teie aupaiste, kuid siiski piisavalt ere, et inimesed vajaksid Päikese vaatlemiseks kaitseprille. Ja Kuu ja Päikese kattumise jälgimiseks samuti."

"Ja Ahvatleja on selliste prillide tootmist takistanud?"

"Kahjuks oli see palju rafineeritum. Ta on mõned selliste kaitseprillide tootjad kiusatusse viinud ja nood on langenud ahnuse ja laiskuse surmapattu." Teise nõupidamisest osavõtja küsivat pilku märganud, peaingel selgitas: "Paar töösturit, kes kaela ei suuda täielikult keerata, on prillide tootmise juures koonerdanud ja kasutanud alaväärtuslikku valgusfooliumi. Sellele vaatamata on prillid säilitanud kvaliteedimärgi - tõenäoliselt on ka mõned kontrollijad laiskuse surmapattu teinud - ja tulemusena on käibel ainult miljonid kaitseprillid, mis silmi piisavalt ei kaitse, kuid pole igapäevastest prillidest eristatavad."

Nördimus- ja jahmatuspuhang veeres üle koosviibijate sõõri. "Kaitseinglid peavad vastulöögi andma!" kordasid ühed. Teised jälle hõikusid: "Siis tuleb päikesevarjutus ära jätta!"

"Me teeme, mida suudame," selgitas kõrgem kaitseingel, "aga ma olen selle vastu, et probleemi lahendus tervenisti meie kaela veeretatakse."

Siinkohal sekkus peaingel. "eff tegi täiesti selgeks, et ime ei tule kõne allagi. Ta soovib, et me olukorra võimalikult tavapäraselt lahendaksime. Ja mulle tuleb ainult üks lahendus pähe." Ta libistas pilgu üle kohalolijate, kuni ta pilk peatus Peetrusel. "Pilvekate!"

"Jaa!" hõikas keegi.

"Just!" rõõmustas teine.

"Geniaalne!" hüüdis kolmas.

"Üks hetk," hüüdis Peetrus. "Pidage! Visake see mõte peast välja. On august. Suve keskpaik. Me oleme sealjuures just õiget kuumalainet välja paiskamas. See ei lähe mitte."

Peaingel sirutas oma aukartust avaldava siruulatusega tiibu. "Miljonid higistavad inimesed silmaarstide tulvil ooteruumides oskavad sellest lugu pidada," teatas ta sarkastiliselt.

Peetrus katkus habet. "Kustkohast ma peaks need pilved võtma? Mul on Euroopa kohal ainult kõrgrõhkkonnad, soojad õhumassid, kuuma õhu frondid. Ja lõpeks ma pean seejuures hoolitsema, et päikesevarjutus oleks sajandi sündmus. Palutud on säravat taevast ja päikesepaistet. Ja nüüd äkki peaks ma laskma vihma sadada?"

Peaingel paistis meelehärmi tundvat. "Kui sulle teist ideed pähe ei tule ja meil muud üle ei jää, siis on Ahvatleja võitnud. Nii see paistab."

Üks väike kassikuldingel siristas: "Mõtle ometi lastele ja nende suurtele süütutele silmadele!" Peetrus ohkas. "Pilved ja sadu, arvestatud päikesevarjutuse päevale. See hävitab mu maine lõplikult." Ta kehitas piltlikult õlgu. "Aga olgu - ma teen mis suudan..."

1999.

Jutt: Taruaeg (Helju Rebane)

Palun andke ometi see peavalutablett siia! Ja tooge klaas vett ka!

Ei, ma ei suuda seda jubedat lärmi minu kontserni akende all kauem välja kannatada. Vahi, millised loosungid! ,,Sina saad Kanaari saartel värsket õhku hingata, meie mitte!"

Kolupead! Kust te seda võtate, et Kanaari saartel on hingamiseks õhku? Mingit õhku seal pole, on samasugune heitgaaside ving nagu meilgi. Autosid on seal varsti sama palju, kui Tokyos.

Teie muidugi usute, et minu elu on lust ja lillepidu. Tobud. Eile seisis minu limusiin viis tundi järjest liiklusummikus. Nõupidamise olin sunnitud läbi viima telefonitsi, otse autost. Peavalu läks üha hullemaks. Minu autojuht viidi pärast kiirabiga haiglasse. Heitgaasimürgitus...

Misasja? Ah, te, mässajad seal akna all, nõuate, et ma pean vähem autosid tootma? Ei tea, miks? Neid ju ostetakse! Ja kuidas veel! Eriti sestsaadik, kui meil töötab see noor geenius, Krändi (on tänapäeva noortel alles nimed!).

Konkurendid ostavad meie autode uusi mudeleid, võtavad koost lahti ja katsuvad järele teha. Lõbus Krändi (talle meeldib ühtepuhku nalja visata) leiutab otsemaid midagi uut. Võtame näiteks selle viimase vidina: tuhatoos-välgumihkel. See lendleb auto salongis ringi, tuleb autojuhi kutsumise peale kohale, teatab, mitmes suits see täna juba on ning pärast kahekümnendat suitsu esitab leinamarsi.

Ei, konkurendid meid enam kätte ei saa. Aga veel veidi ja me kõik lämbume ära autode heitgaaside sisse nagu kala kuival.

Kutsusin Krändi oma kabinetti. Oli hilisõhtu. Noormees on tubli, teeb ületunde, nagu minagi. Mõnikord keskööni välja.

- Olukord on kriitiline, poisu, - ütlesin. - Ma ei näe ühtki väljapääsu.

- Äkki vähendaks tootmist? - küsis Krändi, võttes istet tugitooli minu vastas. Noormehel oli, nagu ikka, veidi hajevil ilme. Tema suudab teha kahte asja korraga - kuulata mind ja ühtlasi nuputada, kuidas näiteks kardaanvõlli täiustada.

- Vähendaks õige jah. Tänulikud konkurendid hakkavad rõõmu pärast hõiskama. Ohjah. Tuleks välja mõelda midagi täitsa uut. Vaata, Krändi (kust küll, pagana pihta, sellised nimed võetakse? Ameerikast või?), ma ei suuda enam seda õhku hingata ja seda lärmi kuulata. Ausalt öeldes, mul pole enam ei sooja ega külma ei inimestest ega rahast. Raha on minu jaoks nüüd vaid üks paberile kirjutatud arv. Hea küll, ehitan veel paar pilvelõhkujat. Tallinna muinsuskaitseamet tuleb jälle õiendama ... Mind, Krändi, see enam (kui sinu väljendit kasutada) ei morjenda.

- Aga, boss, - imestas tema, - te olete ju alati rääkinud, et raha on selline imelik asi, mida pole kunagi liiga palju.

- Palun ära kuula, mida inimesed räägivad, poisu. Parem vaata, mida nad teevad. Sa saad nüüd näha, mida teen mina. Lähen ära. Anabioosi. Umbes neljakümneks aastaks.

- Aga, boss... Ma ei ela seda üle, - sõnas Krändi nukralt.

- Ilusad sõnad. Elad küll. Ära kurvasta, tulen tagasi. Hea küll, väheke varem... Kolmekümne aasta pärast. Tahan olla kindel, et oled siis veel elus. Aga sina lood tulevikuauto. Sellise, mis keskkonda ei reosta. Niipea, kui hakkan selle peale mõtlema, saan aru, et huvi elu vastu polegi mul veel päriselt kadunud. Kujutan seda autot endale ette. Nägin seda korra isegi unes. Midagi mersu, Ferrari ja Lexuse vahepealset. Väga uhke... Aga seda kisa meie akende all ma ei soovi enam mitte üks päev kuulata! Pistaksin heameelega kõik need lärmajad pokri. Krändi... Loodan väga sinu peale. Ootan sinult võimsat ajurünnakut.

Vilistasin. Tuhatoos lendas mu vile peale kohale, teatas, et see on mul täna juba kahekümne kuues suits ja alustas leinamarsi esitamist, mis oli minu otsust arvesse võttes väga õige.

Lasin juristidel teha üksikasjaliku lepingu. Kohustasin minu tahte täitjaid kapslit-külmkaamerat minu kabinetist mujale mitte ümber paigutama ja mind kolmekümne aasta pärast täpselt samal kohal anabioosist üles ajama. Kabineti liugvahesein olgu pärani lahti. Otsustasin meelega olla alluvatele pinnuks silmas. Mine tea, hakkavad muidu äkki ilma minuta lulli lööma.

Jätsin hüvasti süngelt vaikivate sugulastega, kes olid mu töö juurde kohale tulnud. Vaevalt, et nad kõik on siis veel elus, kui ärkan. Midagi pole parata. Mul on elutöö teha. Superauto loomises osaleda. Nende ainuke soov on oma elupäevakesed õnnelikult õhtusse veeretada.

***

Tulin teadvusele keset küllaltki suurt rahvahulka. Kõik need näod olid minu kohal kummargil. Murelikud ja ootusärevad. Tundsin nende seas vaevu ära mõned, märksa vanemaks jäänud, töökaaslased. Mind aidati istuma ja siis nägin hallipäist, kuid väga esinduslikku ja rõõmsalt naeratavat Krändit.

- Boss! - hüüatas tema. - Mul on nii hea meel teid näha! Kuidas te ennast tunnete?

- Tänan küsimast, - vastasin ootamatult nõrga ja vaikse häälega. Pikalt unes viibimisest olin kõhnaks jäänud ja mu lihased hakkasid vist kärbuma. - Pole viga. Aga kuidas teil läheb?

Krändi klõpsutas kaugjuhtimispulti. Minu "voodi" muutus mugavaks ratastugitooliks. Krändi ulatas mulle hoolitsevalt klaasi vitamiinikokteili.

- Noh, sõbrake, räägi, kas õhk on nüüd puhas? - küsisin, kui kokteil oli joodud.

- Ülipuhas, boss!

Krändi lükkas mu ratastooliga kõrge, maast laeni akna ette. Siit, üheksandalt korruselt, avaneb kaunis vaade linnale ja Tallinna lahele.

Nii... Õige mitu uut kõrghoonet... Sadamas oli varem alati näha mõnda uhket "Silja Line" laeva. Hetkel laevu seal polnud. Taamal, kaugel mere kohal nägin soojale maale lendavat V-kujulist linnuparve juhtlinnule järgnemas. Sügis on käes... Elu on ka ilma minuta edasi läinud... Oh, mis see inimene siis ära ei ole. Vaid linn on igavene. Ja meri.

- Hea küll, Krändi, näen, et Tallinn on ikka veel seal, kus muistegi ja on kolmekümne aastaga õige vähe muutunud. Millest järeldan, et näiteks aatomisõda pole vahepeal olnud. Ülemiste vanake pole kah veel viitsinud linna üle ujutada. Olgu. Ma tahaksin nüüd sinu loodud imeautot näha.

- Aga boss! Just seda ma teile näitangi! Kas te siis ei näe seda turistide gruppi? Nad lendavad Helsingisse. Vaadake, kuidas nad on kolmnurgaks rivistunud ja järgnevad giidile!

Jäin tummalt hallipäisele geeniusele otsa vaatama.

- Kas need polegi linnud?

- Muidugi mitte! Vaadake, mul õnnestus leiutada skafander, mille abil inimesed saavad õhku tõusta. Noh, magnetvälja printsiip ja nii edasi. Ei hakka praegu pikalt-laialt seletama. Need skafandrid tõrjusid autod turult välja. Õhk on nüüd puhas. Kokkuhoid meeletu. Enam ei lähe vaja lifte, eskalaatoreid, parklaid, laevu ega lennukeid. Inimesed panevad endale skafandri pähe ja lendavad aknast välja. Sipelgapesaaeg on inimkonnal möödas. Käes on taruaeg! - pani Krändi oma jutule uhkelt punkti. - Teie, boss, olete nüüd multimiljardär. Ja ega minagi paadialune pole.

Hakkasin närviliselt vilistama. Aga tuhatoos ei tulnud ega tulnud.

- Kahjuks meil enam mitte keegi ei suitseta, - ütles Krändi mind murelikult silmitsedes. - Õhk on nii puhas, ei raatsi rikkuda.

- Krändi... O-oo... Millega sa hakkama said! Kus on autod? Kus on mu kaunitarid?! Ja kesse lööb jälle seal meie akna all lärmi? Tänavalt kostab siia jube kisa!

- Protestimiiting, boss.

- Mida sa ütlesid?! Millega nad nüüd rahul ei ole? Kes seal protestib?

- Eks ikka need, boss, kelle ettevõtted laostas meie kontsern, - vastas Krändi pilku peites.

Jutt: Koristajad (Miikael Jekimov)

Arkadi toksis parasjagu oma ainsa käega vanaaegsesse kassaaparaati õhtust saldot sisse, kui väljas käis pauk. Mitte tavaline õhtune pauk, mida eneseimetlusest pungil tattnokad naljaviluks nurga taga lasid, vaid päris tõsine plahvatus kohe. Maja põrutuskindlad plastikaknad tärisesid, asjad kukkusid letilt-laudadelt maha, Arkadi kõrvad läksid lukku kui ihnuskoi rahakott. Peast lõikas läbi valu, mis ta kolpa justkui saagima asus. Mees ohkas ja üritas rahuneda, mõttes maailmavalu ja invaliiditoetus, silmad punnis pisaraist ning helkimas väsitava päeva vihast. Neetud korravalvurid olid isegi siin, Kuul, ning olid tõenäoliselt taas mõne õnnetu desertööri kinni pidanud ja tema vesti külge õigluse nimel granaadi või paar kinnitanud. Juba viies kord viimase kahe nädala jooksul. Midagi oli tõsiselt korrast ära.

Antikvariaat, mida Arkadi omas, oli vana aja jäänuk, üsnagi veider valik enese elus hoidmiseks, ent mees oli võtnud omaks sama vana aja mõtteviisi ning jäänud tegelema sellega, mille isa ja vanaisa talle pärandanud olid, isegi kui töö tundus esmapilgul veider ja ei toitnud korralikult ära.

Ruum oli kitsas ning kannatas ilmse täistopituse all, asjad olid kokku pressitud ning vahekäikudes oli nii vähe ruumi, et isegi nälginud elanikud poleks korralikult läbi mahtunud. Ja siis veel takkaotsa need neetud plahvatused, mille tõuked ja järelkajavärinad alatasa väljapandud asju laudadelt maha ajasid. Pärast esimest paari korda pidi Arkadi kõik klaasnõud ja vaasid pehmendatud kastidesse ära pakkima, ent seegi ei aidanud pideva koristamise vastu. Kuigi nüüd oli asjade all uppuvatel laudadel tunduvalt vähem träni, oli ruumi justkui veelgi vähem. Vanad Nokia telefonid, ülekuumenemiskiipe kandvad laserpüstolid, roostes hakklihamasinad, mõranenud peeglid ja metallvõtmed, mida nüüdsete skaneerimiskaartite kauge kajana enam keegi isegi valmistada ei osanud. Laudade vahele olid ära eksinud isegi mõned räpased raamatud, mille kopitanud lehed oma järge ootasid. Kõige enam oli aga asju, mida kollektsionäärid isegi tasuta ei ihaldanud.

Aitab küll, mõtles Arkadi. Mitte, et ta sinna suurt parata oleks saanud. Ühe terve käega ei olnud midagi head peale hakata. Universumit oli õnnistatud sünge naljasoonega ning tavaliselt oli lihtrahvas see, kes kõige enam nende naljade teravust tunda sai. Arkadi oli end alati pidanud kuldsete kätega meheks, kes vanu esemeid parandada mõistis ja need seejärel antikvariaadi letile välja pani. Kuni pool aastat tagasi vasak käsi ilma igasuguse hoiatuseta plahvatuse tõttu köndiks taandati, nali, mis rippus vaid küünarnukini. Valu oli ajapikku järele andnud, pooliku käega leppimine aga seda mõtet ei hellitanud. Ainuüksi pilguheit sellele pani mehe kulmu kortsu tõmbuma. Ühe käega ei andnud väga midagi parandada. Korravalve peamiseks eesmärgiks oli seaduserikkujaid peatada, mitte arvestada nendega, kes veel ette jäid. Arkadi oli seda omal nahal tunda saanud.

Ta vaatas letile, kus kaup, praht ja mälestusesemed segamini vedelesid. Kõige all oli paari päeva vanune ajaleht, mille esikaas lubas suurte tähtedega Kuu ühiskonna kastisüsteemi lõhkumist. Arkadi sirutas hoopis parema käe välja ning haaras letil valitseva korralageduse seast ümbrikuavaja. Üsnagi nüri ning õige terariistaga ei saanud võrreldagi. Nuga tundus peos naeruväärsena, lapse mänguasjana ja mees oli üsnagi kindel, et isegi sõnad oleksid rohkem kaitset pakkunud. Aga mõte luges, pidi lugema.

Ta väljus antikvariaadist kitsale tänavale, mis avanes Kuul asuva jaama keskel. Jaam oli ehitatud linna pähe tegutsema, katuse asemel kõrge klaasjas jõuväli, millest õhk läbi ei pääsenud. Maa paistis taevas haige ja paisunud, pruunjas mass valgete pilveribadega, mis seda soonisid. Ent see iseenda mälestuses kaeblev pilt ei köitnud hetkel Arkadi tähelepanu. Tänava keskel ilutses hiiglaslik tahmjas plekk, kus plahvatus oli toimunud. Ümber selle vedeles vere ja ihu rebitud mass, inimkeha tükid, mis nelja ilmakaare poole olid lennanud ning aeglases liugluses ikka veel maandusid. Arkadi keha andis järele külmale värinahoole ja higile, mis ta laubale ilmus. Õhk ei pääsenud ninast enam õieti sissegi, vaid suits ja kibe hais. Kõrvalasuvast hoonest tulid välja neli meest punastes mundrites. Rõivad märkisid korravalvureid. Nende samm oli aeglane, venis nagu poliitikute uusaastakõne, kehad aeglases hüpluses gravitatsiooni kerge haarangu tõttu.

,,No mis asi see nüüd on, ah?" röökis Arkadi enesevalitsust kaotades. ,,Mis kuradi asi, ah?"

Korravalvurid lähenesid, ikka veel aeglaselt. Kümmekonna meetri laiusel tänaval tundus, nagu nad ei jõuakski kunagi kohale. Lõpuks haaras üks neist põuest märgi ning suskas selle Arkadile nina alla. ,,Desertööripüüdjad," ütles mees ja naeris, kolm kaaslast ühes. ,,Need närukaelad on julgeks muutunud. Peab korda pidama." Mees tundus olevat pealik, väikest kasvu, õlgadest lai aga Arkadile vaevalt rinnuni, mundri rinnal märk kolme kullast luuaga. Nägu tundus olevalt pidevas pinges ja keha niisamuti, vaba käsi rusikasse pigistatud.

Plahvatus oli jälje jätnud ka katuse asemel toimivale jõuväljale, millelt nüüd verd ja soppa alla tilkus. Õhkulennanud ohvri viimased tükid maandusid vaikse plärtsatusega tänavale.

,,Ma pean siin müüma ju, tegutsema, elatist teenima," ütles ta, rõhutades iga sõna kui õpetust lastele, ning katkus oma pikka kollast habet, puhmjas ja turris nagu saapahari. Ent vaade võikale tänavale pani ta jutuajamise asemel soovima siit jalga laskma ning oma antikvariaati vanakraami sekka peitu pugema.

,,Kapten Ritz," tutvustas end pealik. ,,Ja ära muretse, homme on laupäev, koristuspäev. Pea meeles uksed-aknad kinni hoida, kui kell kaheksa jõuväli paariks minutiks eest ära võetakse. Praht ja sopp kaovad, plekid pestakse hiljem samuti puhtaks. Hetkel luban, et täna rohkem pauke ei tule."

Kuraditki, pomises Arkadi habemesse, ent pöördus ja kõndis korravalve õhutamise peale tagasi poodi, õõva koletu pildi eest ära. Ta pigistas käes ikka veel ümbrikuavajat, kuid asjatu vaev ei tasunud end iial ära. Antikvariaadi vahekäikudes täielikus eneseunustuses kõndides läks ta asjadele vastu ning need kukkusid maha. Hilisem koristamine rööviks kahtlemata igasuguse eneserahu, kui seda üldse enam alles oli, ent Arkadi hakkas selle asemel hoopis taas ükshaaval numbreid kassaaparaati toksima.

Õhtuse saldo kokkulöömine osutus üle ootuste rahustavaks, Arkadi hingamine aeglustus ning pikapeale kadus ka lehk ninasõõrmetest. Parem käsi ei olnud siiski veel omaks võtnud kärmemalt klahvide vajutamist, aga andis lootust, et ühel päeval on käsi sama vilunud kui kadunud vasak. Vägivallast tulvil pilt tänavast, mis mehele öise luupainaja maaliks ning ta hinge kõhedusttekitava viirastusega moondaks, hakkas tasapisi järele andma. Kuidagi vaigistav oli olla ümbritsetud loendamatutest esemetest, mis kõik märkisid inimkonna ajalugu ning mälestusi elust Maal.

Ja siis kärgatas uus pauk.

Seekord kõlas nii, nagu Kuu oleks Maale endale sisse põrutanud. Arkadi võpatas, huultelt pääses välja karje, veel veidi ning ta süda oleks kurgust välja karanud. Nägu moondus vihagrimassi all ja mees tormas poest välja.

,,Kõik on kontrolli all," ütles kapten Ritz. Tänav ei olnud ilusamaks muutunud. Verd ja elutut inimmassi langes aeglaselt ja vedeles igal pool, ka Arkadi poe akendel. Vähemalt pandi jaama ehitistele põrutuskindlad plastikaknad, muidu oleks pidanud igal õhtul kilde harjama. Närune lohutus, ent asi seegi.

Arkadi kõht tõmbus tülgastava vaatepildi peale krampi ning ta surus hambad kokku. ,,Mis see mu poel on, ah?"

,,Kes pigem," vastas Ritz. Korravalvurid hirnusid naerda, Ritz kõige valjemalt. ,,Ära muretse," kordas ta. ,,Me ulatame sulle abikäe, eksole."

Arkadi arvates see väga naljakas ei olnud, aga samas oli ta ka invaliidist antikvariaadipidaja. Mida ta õigupoolest maailmast üldse teadis.

,,Praegu on lihtsalt deserteerimise kõrgperiood," ütles kapten siis, kui naer hääbus ning enesevalitsus tagasi tuli. ,,Keegi ei taha Maad koristama minna. Tead, suur pauk ja mis seal veel ammu oli. Pakume küll, nimekirjad on pikad, aga miskipärast ei soovi inimesed siit mugavast asulast lahkuda. Peab sundima."

Suur pauk, mühatas Arkadi. Pigem tuumapomm või mitukümmend, ja allesjäänud õnnetud topiti Kuu metalljaamale uut elupaika rajama. Maa aga vaevles samal ajal radiatsioonikihi käes, õhk mürgine ja tappev, surma hõng hõljumas üle kõige nagu varahommikune uduvine. Ent kohus planeedi koristamise ja päästmise ees tundus Arkadile võõras ja võigas, murtud maailma kokku lappimine, mida isegi praeguse põlvkonna lapselapsed ei oleks näinud. Mitte keegi ei ela praeguse nimel, kõik vaatavad kissis silmil kaugusse, lootuses, et äkki jõuab kiiremini pärale. ,,See Maa koristuskampaania on üks suur valskus," ütles Arkadi end kokku võttes. Keegi pidi valima ja selle välja ütlema. Tema valis. Sõnu läbis salvav mürginoot, silmis kalk pilk järele peegeldamas. ,,Mõttetu üritus tuha ja põrmu vastu, narrus enese olemuse ees. Ma tean küll, kuidas asjad on."

Korravalvurite näolt kadusid kõrvast kõrvuni irved kui lapiga pühitult. ,,Kuidas siis asjad on, ah?" küsis kapten.

Arkadi sulges viivuks silmad, seejärel jätkas. ,,Teil pole piisavalt ressursse, et kõiki siin jaamas hoida, sellepärast saadategi rahvast Maale. Liidrid arvestasid üle ja nüüd on hätta jäämas. Kas keegi planeeti üldse koristab, või on lihtsalt üheotsapilet?"

Kapten hingas sisse moel, nagu teevad ainult need, kes on jubedalt solvata saanud. ,,Mis jutt see nüüd on? Muidugi on Maa koristamine õige. Seal on ka jaamad, elu sisse seadmine ja inimkonna maksma panemine. Kohustus uue või vana elu ja maailma nimel, ükskõik kummalt poolt vaadata, lootus, et ükskord saame tagasi pöörduda. Iga mees küpses vanuses peab tuuri Maale ära tegema."

,,Iga mees?" küsis Arkadi.

,,Noh, invaliidid muidugi mõista mitte," vastas kapten. ,,Kastisüsteem on hoolimata arutlustest ikka veel jõus ning invaliidide kast on väljaspool värbamist. Tavakodanikud aga, nende õlul lasub küll koristamise mure. Seni kuni need paberimäärijad valitsuses kastisüsteemi üle hääletavad ja kinniste silmadega huupi valikuid loobivad, on ühiskonna ülesandeks kodumaa puhastada. Maa peab saama uueks ja kõik, kes keelduvad, veavad inimkonda alt. Neile ei ole kohta."

Muidugi mõista. Arkadi surus terve käe rusikasse ja soovis, et rohkem pauke ei tuleks. Vähemalt täna mitte. Et antikvariaat oleks korras. Arkadi saaks rahus nuppe toksida. Parema käega oli see neetult raske. Parema käega, mis ei olnud üldsegi mitte parem. Valitsus oli juba mõnda aega lasknud korravalvel kõigile koristamiskohustusest kõrvale hiilijaile granaate tutvustada. Ent Arkadi teadis granaate juba niigi. Tema käsi, või olematu käsi, teadis neid niigi.

,,Et rohkem pauke ei tuleks!" hüüdis ta ning suskas köndi kapten Ritzile nina alla. Poe uks raksatas hetke pärast kinni.

Järgmisel hommikul istus Arkadi antikvariaadi leti taga ning luristas suure isuga õlut. Kell oli vaevalt seitse läbi, ent tema oli juba viiele pudelile päkad, või antud juhul päka, silma ajanud. Õlu maitses hüva, külm rahustav vedelik, mis meele uitama saatis. Asjad olid letile tagasi asetatud, kõik oli nii nagu oleks pidanud olema. Kord oli majas. Suur heleda habemega mees tundus korratu träni hulgas ise väljapanekuna, võõrandunud vana maailma mäletaja Kuu jaamas. Kuues pudel kõlksatas tühjalt põrandale kui ukse avanemisel kõlas kellukesetilin. Antikvariaadipidaja oli löönud majja korra, nüüd ilmus ka valve.

,,Tulete viimase aja paukude eest vabandust paluma?" küsis Arkadi, nägu alkoholist rõõmu täis. Möödunud õhtu pilt verest ja surnud desertööridest oli ununenud, Arkadi elu rütm oli taas leidnud rahustava takti. ,,Või mulle abikätt ulatama?" Seekord naeris ta ise.

Kapten Ritzi nägu oli aga otsustuskindlalt selge. Kulmud kipras, raputas korravalve juht pead. ,,Andeks, Arkadi," ütles ta.

Antikvariaadipidaja ei suutnud oma kõrvu uskuda. ,,Korras, kõik on korras." Ta oli asjade edenemisega rahul, hommik lubas paljutõotavat päeva. ,,Soovite ehk midagi osta?" kõlas õhinaga, mille tagamaadel võis tajuda tunnet, et mees oli elujõuline ning nautis hommikut täiel rinnal.

,,Sa ei saanud minust aru," jätkas kapten. ,,Täna hommikul langetas valitsus otsuse kastisüsteemi lammutamiseks."

See on ju hea, mõtles Arkadi. Kulus kaua aega, aga asja sai. Kuul asetsev inimkonna elupaik oli samuti võimeline arenema. ,,Miks siis nii pikad näod?" küsis Arkadi.

,,Kui kastisüsteem lagunes, pole ka enam midagi, mis invaliide kaitseks," ütles kapten. Ühe pika hetke jooksul jõudis Arkadile kohale, mida korravalve siia tegema oli tulnud. Kapten kehitas õlgu. ,,Kahjuks pead vooluga kaasa minema."

,,Aga, aga..." Arkadi ei suutnud selgelt mõelda, purjus keskendumine jõudis vaid sinnamaale, et ta avastas, et kõik sõnad on ta lootusetult maha jätnud.

Kapten laiutas vaid käsi, suu kõverdus pikaks muigeks. ,,Sa oled täpselt sellises vanuses, et peaksid Maad koristama minema. On palju linnu, mis vajavad taastamist, palju asju, mis vajavad ehitamist. Ka tuleb see neetud õhk puhtaks saada. Ja Maa ei ole üldse kaugel, vaid kiviga visata."

,,Aga mu käsi," ütles Arkadi ja raputas vasaku õla küljes rippuvat kasutut jäänust. ,,Ma ei saa ju midagi teha."

Üks korravalvuritest turtsatas selle peale. ,,Ma kuulsin, et valitsus jagavat konkse." Järgnes naeruvaling. ,,Põhjakihti peab ka kraapima," lisas sama mees.

,,Ei!" hüüdis Arkadi. ,,Ei, ei, ei."

,,Ära ole rumal," ütles kapten Ritz. ,,Paar aastat ja oled tagasi." Kuid poemüüjal jätkus vaid nuuksatusi ja joobunud meele seosetut loba. Kapten hakkas kannatust kaotama. ,,Arkadi, sa tead, mis juhtub, kui üritad kõrvale hiilida. Kohustus on kohustus, ühendab kõiki ega lase kellelgi vabalt viilida. Ainus, mida me saame valida, on aus teenistus paremuse nimel."

Minutid möödusid Arkadi keelitamiste ja nurumiste saatel, poe osanikuks tegemise ja tasuta vanakraami lubadustel. Kõik tühi töö. Ka sõnad ei pakkunud erilist kaitset. Lõpuks juhatas korravalve Arkadi antikvariaadist välja. Purjus mees vaagis paar hetke, siis rebis end vabaks ning pistis jooksu, habe tuules lehvimas. Silmad olid pisaraist udused ega seletanud korralikult, antikvariaadihoidjal jagus mõtteid vaid võimalikult kaugele saamiseks. Samm oli pikk ja hüplev, mees ei vaadanud tagasi. Kopsud tagusid tuld, kerge gravitatsiooni sees oli jooksmine keeruline ning Arkadi jalad tõmbusid sõlme. Miski lajatas talle raskelt selga ning Arkadi lendas näoga maad kündma. Ta tänas õnne, et gravitatsioon kukkumise võrdlemisi kergeks tegi, ent siiski vallandus huultelt valust ja vaevast läbi imbunud karjatus. Arkadi pigistas silmad kinni ning anus, et teda rahule jäetaks. Ta lamas, peas valu ning mõttes isa ja vanaisa pärandatud antikvariaat ning nii paljutõotavalt alanud päev. Jaamas valitsesid vaikus ja läppunud õhk, Arkadi kinnistes silmades rõhus vaid pimedus.

,,Seadus on seadus." Kapten Ritz ja korravalvurid olid kohale jõudnud. Neljameheline kompanii sidus antikvariaadipidaja jalad kõvasti kokku ning ainus terve käsi tõmmati vööga keha külge kinni. Arkadi ei oleks suutnud isegi parima tahtmise korral liigutama. Seejärel ühendasid korravalvurid ta külge kolm granaati. Lurjuste naer lõikas Arkadi kõrvus, hingamine kogus kiirust kui tormituul. ,,Kõik allub korrapärale," ütles kapten, tõmbas splindid eest ning eemaldus gravitatsioonile vaatamata üsnagi nobedalt. ,,Kes ei korista, seda koristatakse."

Lootus ei aidanud. Arkadi silmad liikusid kõrgest jõuväljast läbi, kaugel paistvale Maale. Võib-olla on planeet ühel ilusal päeval korras, enam kui kõigest jäänuk ning lüüasaamise mälestus, mis iga päev inimeste meelde süüvis. Ent hetkel tundus Maa Arkadile väiklase ja trööstitu auhinnana. ,,Koristage ise," hüüdis ta silmi taas kinni pigistades. Kolm, kaks, üks. Null.

Jutt: Muumitroll (Aira Rakav)

Ristol polnud häda midagi, ainult vandus teine kuradima palju. Ta oli juba kooliajal lobeda suuvärgiga olnud, aga peale Soome tööotsa ei tundnud ma teda enam äragi. Vaatasin küll Maximas, et on nagu Risto näoga mees, aga nii kui suu lahti tegi, tuli sealt kakskeelset raiska ja hoorapoega, nii et ma mõtlesin talle esiti pasunasse sõita.

,,Võta vähe tagasi," andsin talle kerge tou ribidesse. Meie ümber oli kogunenud umbes tuhat vanaeite, kes meid vihaselt põrnitsesid. Ma pole mingi näitleja, tähelepanu mulle ei meeldi. Mina olen mees ja ajan oma asja.

,,Lähme mujale," panin talle ette.

Läksime Valli baari. Ikkagi jällenägemine, see nõudis vähe kultuursemat tähistamist.

Esimese pudeli järel mörises Risto veel vihaselt ,,hoorapoegi", aga pärast teist muutus juba lahkemaks. Kolmanda järel hakkas kobades oma lugu rääkima.

Risto oli kohe pärast kooli Soome läinud. Sattusin temaga küll vahel linnas kokku, aga me polnud just südamesõbrad, nii et ma ei teadnud sinnani tema tegemistest midagi. Arvasin ikka, et ta on tavaline küprokitont kuskil Häämenlinnas, nii et kui ta rääkis, et on oma firma loonud ja raha voolab nagu sooja sitta, olin peaaegu kade. Peale jutu lõppu aga enam mitte.

Häämenlinnas läks tal kohe õnneks: oma esimese otsa peal kohtas meest, kes nägi kohe, et Ristol on kuldsed käed, ja kutsus ta Rokkasse appi. Seal viis üks asi teiseni ja varsti läks nii hästi, et Risto lõi oma väikese ehitusfirma, Kunnus OY. Mingi tüübi mälestuseks, nagu ta ütles. OY pidi ta nime tagant maksuameti nõudmisel ära koristama, aga Kunnus jäi ja muutus paari aastaga Rokka suurimaks tööandjaks. Elu oli hea. Baas kasvas ja varsti sai Risto kutse Hakkoniemile, kuskile kaugele persepõhja tehast püsti panema.

Risto hakkaski suvel pihta, aga siis oleks nagu needus küljes olnud: küll jäi mõni ehitaja haigeks, küll saadeti valed materjalid ja kui õiged siis lõpuks saabusid, olid ehitajad juba faasi sukeldunud. Sügiseks tehas valmis ei saanud. Tellija kutsus Risto välja, pistis oma karvase käe läbi musta mersu akna, haaras tal rinnust ja raputas nii, et jämedad kuldketid kõlisesid. ,,Novembriks olgu olla, muidu veel näed, kuidas põhjas äri aetakse," urises kiilaspea.

Ristol ei jäänudki muud üle, võttis aga uued poisid tööle - isegi Aiku, tolle raisa, kutsus Tagametsast Soome (mind ta kutsuda ei suvatsenud, koer). Oktoobriks, kui karp koos oli, valget aega seal enam suurt polnudki. Mehed panid juba elektrit sisse ja Risto hingas kergendatult, aga siis langesid mehed jälle faasi.

Risto vandus, nii et maa must, aga nädalavahetus oli perses. Järgmisel nädalal pidi kiilaspea objekti vaatama tulema. Risto saatis kõik põrgusse, andis naisele oppamiseks suurema nutsu ja sõitis reede õhtul kaablirulliga kohale.

Väljas oli juba kolmest pime ja ehitus oli praktiliselt mudamülgas keset madalat soometsa. Väike küla jäi viie kilomeetri kaugusele - muidu poleks ehitus reovee pärast luba saanud. ,,Mingid puukallistajad ei lasknud ligemale tulla," ütles Risto.

Oli vaikne õhtu. Ja külm. Õhus oli lund.

Risto pani proektorid põlema ja kontrollis kõik ruumid üle. Igaks juhuks. Kõle oli küll niimoodi üksinda pimedas, aga kellel siin siis sellises kohas kõhe poleks? Risto oli täismees, ei mõelnud üleliigseid asju ja hakkas kohe tööle. Imelik tunne ei kadunud.

,,Nagu keegi passiks mind, raisk," sülitas Risto põrandale. Ettekandja vaatas teda vihaselt, aga korrale kutsuma ka ei tulnud.

Laupäeval kordus sama lugu. Siis läks ta juba varahommikul välja ja sai suure osa tööst tehtud. Õhtuks oli asi nii jõudsalt edenenud, et sai juba viimistlusega tegeleda.

Ta töötas parasjagu kontoripoolel, kui jälgimistunne eriti tugevaks läks. Risto niheles redelil ja püüdis aru saada, mis teda vaevab. Hoone selles küljes olid aknad ka liiga suured, sest omanik küttekulude pealt kokku hoidma hakata ei kavatsenud. Akende taga laiutavast soost oli selleks ajaks järgi vaid mustav pimedus, lähim naaber kaugel, mingit tuld ei paistnud kätte. Risto niheles ja vandus eriti ropult, aga ei midagi - nii kui ta akendele selja pööras, tahtis ta jälle hirmust nahast välja hüpata.

Autosse julges ta minna ainult laetud püstol pihus, kuid ta ei näinud pimeduses mitte kui midagi. Õhtul vaatas koos naisega moe-show'd ja mõtles, et oli ise loll. Vanadus ja närvid. Pole ammu keppi saanud. Selle tõve vastu oli rohtu ja Risto lasi naisel kohe riidest lahti võtta.

Järgmisel hommikul jõid mehed ikka veel, nii et ta pidi jälle üksinda tehase juurde sõitma. Ta tahtis küll naise chichaua kaasa võtta, aga Jane pistis kohe möirgama. Kutsu jäi koju.

Päeval polnudki nagu midagi häda: töö edenes, kuigi kuradi külm oli ja mõnikord pudenesid tööriistad peost maha. Eriti siis, kui ta mõnda ootamatut koputust kuulis. Pärastlõunal hakkas lund sadama ja kohe oli ka öö käes.

Risto kinnitas laoruumis juhtmeid, kui imelik tunne uuesti peale tuli. Kuigi räpp oli põhjas. Ta ei viitsinud korralikult ringi vaatama hakata, vaatas vaid silmanurgast lähimat akent, tead, niimoodi, et pead ei keera. Siis ta valget kogu nägigi. Alguses arvas: lumi. Kuid siis kogu liikus. Arvas siis, et põhjapõder - aga valge, kurat, teine. Ei saa olla? Jääkaru? Aga kogu liikus akna tagant akna taha ja mida kauem Risto passis, seda enam talle selgus, et tegu on millegi muuga. Tönts keha, jässakas, pead pole suure valge kapuutsi alt nagu nähagi - muumitroll, noh.

Nüüd hakkas Ristol päris kõhe. Kuigi inimesest pole midagi karta, aga see tundus talle hirmsam kui kiilaspäine tööandja. Räpp kõlas nagu leinamarss. Püstol oli kabinetti jäänud. Aga Risto pole mingi papist poiss, ta liikus kiiresti sellisesse nurka, mis aknast kätte ei paistnud. Läks nurka ja jäi ootele. Ta arvas pimeduses paaril korral mingit varju nägevat, siis aga juhtus midagi hoopis hirmsamat. Ta kikitas kõrvu. Hoone teises otsas tehti välisuks lahti.

,,Vot siis ma küll kartsin natuke," lällas Risto mulle pehme keelega kõrva.

Lükkasin ta oma istmele tagasi.

Peale ukse kõlksatust polnud tühjas hoones midagi kuulda. Mitte midagi. Ei samme, ei hüüdeid, täielik vaikus. Mõne aja pärast tuli Risto oma peiduurkast välja. Esimese asjana otsis ta relva üles ja tegi kontroll-ringkäigu. Igaks juhuks. Kuid kõik oli omal kohal: tööriistad, auto. Värskel lumel jälgi polnud. See meest ei rahustanud, ta tundis pigem vajadust korraliku käraka järele. Sellepärast lükkas ta elektri välja ja sõitis süngelt koju.

Esmaspäev koitis Ristole niisama siniselt nagu ta töömeestelegi, aga neid ei ähvardanud ka miski soome kant nurga taga vagaseks teha. Ta sõitis jälle objektile. Sedapuhku oli ta naiselt koera laenuks võtnud. Jane oli just dui all ja Risto kasutas juhust. Ta teadis, et õhtusöögiks on põrgu, aga enam ta hoonesse üksinda minna ei tahtnud.

Päev möödus vahejuhtumiteta. Koer magas nurgas ja Risto paigaldas vandudes ülejäänud juhtmeid. Esimest korda oma firma asutamisest saati tegi ta haltuurat. Eks pärast, kui rahvas sees, saab neid kaableid veel putitada, mõtles ta omaette ja pani kõike vaba käega. Kolmapäeval oli kohtumine kliendiga, siis pidi asi enam-vähem valmis olema.

Õhtu tuleb Põhja-Soomes ruttu. Päike saab vaevalt tõusta, kui jälle kõik pimedaks lööb. Kella neljast oli valgus kadunud ja lisaks Ristole hakkas ka koer rahutult nihelema. Kella viiest hakkas koer niutsuma ja vaatas arglikult akna poole. Sinna, kuhu jäi nüüdseks täistuisanud mets. Esimest valget varju nägi Risto kuue paiku, kui tööriistu kokku pakkis. Ta tormas kõrvalruumi koera järele, aga too jooksis talle juba ise klähvides vastu.

,,Kaome siit," pobises Risto enda rahustamiseks. Kuid välisukse juures jäi ta kuulatama. Kõik oli vaikne, ainult koer niutsus süles.

Kuid Risto seda vaikust ei usaldanud.

Ta avas ukse. Väga aeglaselt avas, aga sellest polnud mingit kasu. Seljatagant pandi talle raske jääkülm käsi õlale.

Ta polnud kindel, kas ta karjus. Ta polnud kindel, kas ta isegi hingas. Ta püüdis lahti rabeleda, aga siis haarati ka tema teisest õlast kinni.

Edasist Risto enam ei mäletanud.

Ta ärkas nelja paiku öösel ja oli külmast nii kange, et ei suutnud ennast tükk aega liigutada. Õudusega märkas ta, et nähvits ta süles oli vait jäänud ja päris koolnukangestuses. Ta enda sõrmed olid nii tuimad, et ta ei saanud pikka aega taskust autovõtmeidki kätte. Pärast selgus, et külm oli ta väikese varba ära võtnud. Ja auto tagaaknale olid tekkinud kriimud.

,,Ega Jane mulle seda koera andestanud, läksime peale seda lahku. Ma arvasin tükk aega ise ka, et jõin ennast mättasse ja nägin valgeid viinakuradeid, paljugi mis," mörises Risto, ise kahe käega õllekannu toetades. "Aga kevade poole sattusin ühe vana tuttavaga jooma. Jutt jõudis ehitusele ja kui ma ütlesin, kus tehas asub, oli mees väga üllatunud. "Kuidas muinsuskaitse teid sinna üldse ehitama lasi? Seal on rahva ütlemise järgi vanad katkuhauad.""

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 02/15 (Ove Hillep)

Intervjuu: Andreas Eschbach (Rauno Pärnits)

Reaktori kirjutaja - Tea Lall (Artur Räpp)

Ulmeühingu aastakoosolek, juubel ning Estcon 2015 (Veiko Belials)

Filmiarvustus: Arvestaja (J. J. Metsavana)

Näitus: Küber- ja aurupunk (Ove Hillep)

Connie Willis: Blackout ja All Clear (Kaja Kleimann)

Kevadine sõjamängude laager Saugal (Ove Hillep)

Mänguarvustus: ZombieRun (Ove Hillep)

Ulmkonnakroonika 2/15

Kirjastuste uudised 02/15

Tõlkejutt: Lendav silm (Andreas Eschbach)

Tõlkejutt: Miks päikesevarjutuse ajal peab alati sadama (Andreas Eschbach)

Jutt: Taruaeg (Helju Rebane)

Jutt: Koristajad (Miikael Jekimov)

Jutt: Muumitroll (Aira Rakav)