Peatoimetaja veerg 02/16 (Ove Hillep)

Teie ees on 53. Reaktori number. Toimetuse masinistid on kuu aega hoolikalt vaeva näinud ning tuumatuule allika hoolikalt läikima löönud. Siin-seal võib leida pori, kuid see oli koristaja Ivan, kes meil siin oma rokaste saabastega ringi jalutab.

Lühidalt kokku võttes oleme hankinud oma lugejatele sel kuul nii Marveli maiuspalasid kui jutustusi Jaapani superkangelastest, uudistanud dr. Who teemadel ning kaenud lähemalt ka Eesti kirjanduspõldu, kus oleme täheldanud meeldivalt elujõulisi noori taimi.

Reaktori tegemistest võib niipalju kosta, et käisime Reaktorit esitlemas Eesti Lastekirjanduse Keskuse ulmeklubis, kus oli tore näha nii palju noori ulmehuvilisi. Lähemalt kirjutab sellest uudisteosas Artur. Lisaks sai läbi ka logokonkurss, mis tähendab, et lähemal ajal võib meie kujundus natuke muutuda. Ei luba midagi, kuid võimalus on alati olemas.

Ja minge kõik loomulikult 3. märtsil Hargla uue romaani esitlusele. Kui tihti teda ikka nägema juhtub...

Kaanepildi autor Mikk Metsniit / Supercore

Mairi Laurik ,,Süsteem" - Midagi enamat kui järjekordne YA-SF (Oskar Nassar)

Ulmet on ikka peetud maskuliinseks kirjandusanriks. Kosmosesõjad, hullutavad sõrmused ning verenäljas draakonid ehk "poisid" mängimas oma lapsepõlvemänge raamatukaante vahel edasi. Ka Eestis on juhtivateks ulmekirjanikeks olnud peaasjalikult mehed (küsimus suurele ringile: "Mitu Stalkerit on võitnud Eesti naiskirjanikud kokku?"). Samas on eesti ulmemaastikul silma peal hoidev lugeja kindlasti märganud, et viimastel aastatel on esile kerkinud tugev naiskirjanike plejaad. Mari Järve, Mann Loper, Leila Tael-Mikein, Tea Roosvald, Krafinna, Kadri Pettai ja Triinu Meres. Enamik neist on ulmes debüteerinud lühiproosaga (siinkohal tänusõnad kirjastuse Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu ulmejuttude võistlusele), kuid osad on edasi liikunud ka romaani manu.

Ülaltoodud nimekirja kuulub kindlasti ka Mairi Laurik, kelle sulest ilmus äsja debüütromaan "Süsteem" (teos leidis äramärkimist ka mullusel romaanivõistlusel). Romaan viib meid ajas sajandeid edasi, tuumakatastroofi järgsesse postapokalüptilisse maailma. Inimkond on jõudnud väljasuremise äärele, kuid selle vältimiseks luuakse arvutisüsteem, mis valiks välja kõige elujõulisemaid järglasi andvad paarid. Süsteem toimib ning vaikselt hakkavad väikesed säilinud kogukonnad end uuesti üles ehitama. Kuid ükski süsteem pole igavene, omades endas tavaliselt saatuslikku Viga, mis seda seestpoolt hävitama asub. Vea aktiviseerumine toobki meid romaani algusesse.

Raamatut lugema asudes olin enda arvates päris kindel, mis mind ees ootab - postapokalüptiline noortekas. Eesti oma "Labürindijooksja", "Näljamängud" või "Lahkulööja". Esimesed viiskümmend lehekülge kinnitasid mu ootusi, kuid sajandaks leheküljeks hakkas teos aina enam anriliselt teisenema. Noortekast sai põnevik, põnevikust ellujäämisromaan ning ellujäämisromaanist lõpuks perekonnaromaan. Kokkuvõttes on "Süsteemi" näol tegemist ennekõike armastusromaaniga. Peategelase Reinita piirideta armastus Kauri ja oma lapse vastu on teose tegevust edasiviivaks jõuks ning Süsteemi olemasolu vajub (kahjuks) aina enam tahaplaanile.

Ma olekski oodanud Süsteemilt ja selle "käsilastelt" romaani tegevusse palju tugevamat sekkumist. Kordagi ei teki muljet, et Süsteemi Viga neile suurt muret teeb ning nad näeksid selles reaalset ohtu oma eksistentsile ja toimivale korrale. Ei mingeid tumedatest sõidukitest välja astuvaid mustades mantlites agente ega relvastatud eriüksuslasi. Pigem on tarvilik paar päeva natuke ületunde teha, paar faili ühest kaustast teise tõsta ning mõned memod välja saata. Bürokraatia lahendab ju kõik mured!

Romaani veel ühe kõrvalliinina on Laurik sisse toonud Ray Domeni (Süsteemi looja) tegevuse peale sajandeid tagasi toimunud kataklüsme. Kirjeldused tuumakatastroofi järgsest maailmast ning Ray sisemised võitlused Süsteemi loomisel kipuvad kohati isegi teose pealiini varjutama. Teiseks kõrvalliiniks on "Emake Maa", kes vaatleb oma laste ehk inimkonna arengut miljonite aastate vältel. Selle väga harva esile kerkinud "tegelase" oleks võinud raamatust täiesti välja jätta ning need leheküljed pigem Ray seiklustele pühendada. Kindlasti oleks üks tugev ja lõplikult läbitöötatud kõrvaliin olnud paremaks lahenduseks ning teose kompaktsust parandanud.

Mairi Lauriku "Süsteem" on kokkuvõttes igati õnnestunud teos, millel on küll debüütromaanidele omaseid puuduseid (liigne fragmentaansus, kuhjatud tegevusliinid, ajaloo kõige õnnelikumad juhused), kuid ta suudab edukalt hoiduda suurimast veast - välismaiste eeskujude pimesi kopeerimine. Romaani sees toimuv anriline areng ja hoidumine noorsookirjandusele omastest klieedest on tugevaks plussiks ning lubab teosel eristuda üldisest hallist massist. Stalkerit "Süsteem" Laurikule see aasta küll veel ei too, kuid loodetavasti tuleb järgnevatel aastatel noort kirjanikku juba tõsise konkurendina võtta.

Intervjuu: Mairi Laurik (Leila Tael-Mikein)

,,Õnnitlen esimese raamatu ilmumise puhul! Romaanivõistlusel 2015 äramärgitud käsikiri jõudis viimaks kaante vahele. Tegelikult pole tegemist sugugi esimese teosega sinu sulest. Oled avaldanud jutte ulmeajakirjas Reaktor ning kogumikus ,,Saladuslik tsaar 2" ilmus ühistöö Maniakkide Tänavaga, mis kandis pealkirja ,,Prussakad jäävad"."

1. Kui kaua sa oled kirjutamisega tegelenud? Kas su esimesed jutud kuulusid samuti ulmevaldkonda?

Esmalt mudugi: aitäh õnnesoovide eest! Minu esimesed loovkirjutamise katsetused jäävad varasesse teismeikka ehk enam kui kahekümne aasta taha. Jah, paar päris esimest katsetust võiks tõesti liigitada ulme valdkonda, kuigi pigem lastekirjandusse. Sealt edasi tuli pikk periood, mil ma tegelesin peamiselt poeesiaga, kuid mu proosatekstid on vist kuidagi iseenesest üheksal juhul kümnest ikkagi sisaldanud ka ulmelist elementi.

2. ,,Süsteemis" jutustatakse kauges tulevikus elava ebatavaliselt intelligentse neiu keeruliselt elust. Kas tegemist on pigem noorteromaani või täiskasvanutele mõeldud ulmega?

Kui ma lugu kirja panin, nägin ma lugejana ikkagi pigem täiskasvanud inimest. Kedagi, kelle elukogemus aitab paremini mõista pilti pildi taga, kuid mu käekiri on kindlasti pigem kerge ning lootusetu optimistina eelistan ma otsida lugudes seda sädet, mis võiks edasi viia või edasi liikumiseks motiveerivalt mõjuda. Nüüd, mil lugu on kirjas, toimetatud ja kaante vahel, pean ma vist nentima, et see tõepoolest sobib ka noortekirjanduse hulka ning, mine tea, ehk on tal tolles riiulis isegi mugavam olla.

3. Kui paljud sinu juttudest on valminud Tartu ulmekirjutamise töötoas? Kas ,,Süsteem" sai alguse just seal?

Ulmekirjutamise töötuba on kindlasti mõjunud imeliselt nii uute ideede tekkimisele kui oma oskuste lihvimisele, kuid Süsteemi alusidee oli tolleks hetkeks juba paigas ning suures osas vist kirjaski, kui ma esmakordselt töötoast kuulsin. Küll aga on kõik need minu tekstid, mis viimase paari aasta jooksul Reaktorisse on jõudnud, saanud alguse just töötoast.

4. Sul on tütrega kahepeale blogi, milles arvustate loetud raamatuid. Mida arvad eesti keeles ilmunud noorteulmest, kui see ühe lausega kokku võtta?

Hmm, ühe lausega? Ma arvan, et mu lugemus sel teemal ei ole piisav millegi suure ja üldistava väitmiseks, kuid eks siingi toimib turumajandus ehk tõlgitakse ikkagi seda, millel on potentsiaali müüa, ning tihtilugu juhtub see kahjuks kiirtrendina ning aja peale ja seetõttu jääb tagumine mõtlemine poolikuks või tõlge tooreks ning ilmselge on ka see, et kuna noortest inimestest valdava lugejaskonna moodustavad tüdrukud, on raamatupoodide noorteriiulid peamiselt just neile suunatud valupunkte käsitlevaid raamatuid sisaldav, kuigi tegelikult tahaksin ma seda lauset alustada hoopis küsimusega: mida pidada noorteulmeks ning miks on eristus noorteulme ja vanade(?)ulme vahel parem kui muul moel teostatav lahterdus?

5. Milline on sinu kõige lemmikum raamat läbi aegade?

Ohh, pagan! Silme eest käib hetkel läbi meeletu nimekiri raamatutest, mis mind on aegade jooksul mõjutanud, endasse haaranud ning korduvalt kätte võtma sundinud (,,Krabat", ,,Kas androidid unistavad elektrilammastest?", ,,Pöidlaküüdi teejuht läbi galaktika", ,,Trifiidide päev", ,,Sinuhe", ,,Ubik",...), kuid kõige enam on mu vaimustus kinni August Sanga tõlkena ilmunud Moliere'i Misantroobis. Selles ühes loos on kinni nii ajastu, sellest väljumine, mõtlemistpakkuvad mõtted, kuid ka imetlust vääriv sõnaseadmisoskus.

6. Kui tõenäoline on sinu arvates raamatus kirjeldatud süsteemi, mille juurde kuulub DNA-analüüside põhjal inimestele abielulubade väljastamine, tekkimine päriselus? Kas pead seda pigem vajalikuks või ebaoluliseks?

Ilmselgelt tänases päevas mittevajalikuks ja mittesoovitatavaks, kuid tõenäosus? Kui suur on tõenäosus, et keegi, kuskil tulevikus teeb otsuseid, mis lähiümbruses tunduvad loogilised, kuid laiemas perspektiivis osutuvad idiootseteks? Kui suur on tõenäosus, et keegi kuskil võtab ette mõne mittehalva otsuse ning väänab selle omakasust või sisemiset rumalusest ebamääraseks irveks? Ma usun, et üsna suur. Geneetika on siinjuures vaid üks võimalikest radadest ning maailm on märksa laiem.

7. ,,Süsteem" on küllaltki mahukas ning hõlmab pikka ajavahemikku, mis algab peategelaste kooliaastatega ning lõpeb tema lapse suureks kasvamisega. Kui palju aega kulus raamatu kirjutamiseks?

Ma veeretasin seda mõtet kuu või paar oma kuklas, kuid reaalsete sõnadega mängimiseks kulus ehk pool aastat, et esimene tervikversioon kirja saaks. Sealt edasi algas lihvimine ning teatud kohtade täpsustamine või vahele ja ümber kirjutamine. Selline mitmenda versiooni lugemine ja parendamine oli füüsiliselt ja vaimselt kindlasti keerulisem ja kurnavam, kuid käis seetõttu pigem hooti ja teiste tekstidega vaheldumisi.

8. Kes sa oled eraelus? Milliseid hobisid harrastad veel lisaks kirjutamisele ja lugemisele?

Eks ma teen kõike seda sama, mida enamik teisigi inimesi - käin tööl, kasvatan tütart ning püüan hoida kodu sellisena, et see entroopiale alludes päris koost laiali ei vajuks. Kui sellest kõigest aga aega üle jääb, siis tegelen sellise toreda spordialaga nagu brid ning neil öötundidel, mil raamat on just läbi saanud, kuid und veel ei tule, saab natuke ka kudumise või õmblemisega tutvust uuendatud. On teemasid, mille puhul ma tahaks oma teadmisi kõvasti suurendada (teadusajalugu on üks neist), on teemasid, mida püüan praegu meelde tuletada ja paremini mõista (pigem teoreetilise füüsika valdkonnast). Samas, eks sellega ole nii nagu kõige muugagi - ühe inimese sisse mahub ainult ühe inimese jagu ideid ja mõtteid ning igas päevas on vaid loetud arv tunde tegutsemiseks. Vahel saab neid tunde kahekümne neljani loendada, kuid enamasti tuleb piirduda ikkagi vähemaga.

Reaktori logokonkursi kokkuvõte (Ove Hillep)

Novembrinumbris kuulutas Reaktori toimetus välja konkursi, et saada endale uus logo. Saime esimese kuuga küll mõningad logod, kuid leidsime siiski sobiva olevat anda loome-inimestele natuke rohkem aega. Nüüd, mil võistluse tähtaeg on möödunud, on aeg võtta kokku tulemused ning premeerida kõige tublimaid.

Kokku laekus konkursile 9 erinevat tööd, mis oli väga meeldiv tulemus ning väga keeruline oli nende seast kolme parimat leida. Kohati muutis meid murelikuks asjaolu, et paljud tööd ei vastanud võistluse tingimustele - nimelt otsisime me logo, mitte võimalust erinevates variatsioonides kirjutada sõna ,,Reaktor". Ilmselt ei sõnastanud me võistluse reeglites seda piisavalt täpselt - raputame omale tuhka pähe ja võtame õppust.

Seega, lähtudes esmalt logo-olemise kriteeriumist, on mul hea meel esitleda teile logokonkursi võidutööd, mille autoriks on Ene Koppelmann.

Teise koha otsustasid Reaktori peatoimetajad anda Kaido Kase tööle.

Kolmanda auhinnalise koha sai oma tööga Siim Pihlak.

Kokkuvõttes tuli meile hea hulk logosid. Toon mõned huvitavamad ka välja.

Suured tänud kõigile, kes vaevusid meie pärast oma pliiatseid või arvutihiirt kulutama. Hindame teie panust väga.

Võitjatega võtame peatselt ühendust.

Raamatuarvustus ,,Perdido tänava jaam" (J. J. Metsavana)

Alustan seda arvustust ebatraditsiooniliselt ehk mitte sündmustiku, vaid maailma kirjeldusest. See on ülimalt lopsakas ja paljusid anreid omavahel siduv, meenutades industriaalajastusse jõudnud fantasymaailma. Maagiat kasutatakse tööstuslikult, sulandades inimestest ja rauast kõikmõeldavaid võikaid biomehhanisme, ning kesk tossavaid auruvedureid ja streikivaid tehaseid sibavad, ujuvad, lendavad ringi igat laadi putukad-mutukad ning muud fantastilised elukad. Täpsemalt elab tegevuskohaks olevas New Crobuzoni linnas mitukümmend eri rassi, millest põhilisemad on inimesed, lindinimesed, vees elavad reptioloidid, kaktusinimesed ja putuknaised. Lisaks on veel Alienist pärinevat tulnukat meenutavad unenäosööjad, paralleeluniversumites elutsevad pooljumalikud ämblikud ja mõistuslikud aururobotid.

Raamatu üldine õhustik, mis silme ette tekib, on pärit justkui filmist ,,The City of Lost Children", kuhu on lisatud veel täiendavalt verd ja rupskeid, moodsatest õudusfilmidest pärinevaid olendeid ja kummalisi ümbertehtud ebardeid. Värvikust lisab autori reljeefne kõnepruuk, kus ta leiutab üha uusi viise, kuidas linna sitahunnikuga võrrelda. Põhimõtteliselt võiks tõmmata paralleeli suisa Lovecraftiga, ainult selle erinevusega, et kui Lovecraft kirjeldas kui õudne kõik on, siis Miéville kirjeldab pidevalt, kui sitt ja haisev kõik on. Samuti laenab autor palju 19. sajandist ja pöörab omalaadsesse nihkesse, näiteks Rappija Jacki asemel on linnas müstiline tüüp nimega Jack Poolpalvetaja, kelle ühe käe asemel on tohutu suur palvetajaritsika jalg.

Tulles sündmustiku juurde, on raamatu üheks olulisemaks keskseks tegelaseks nö ,,põrandaalune teadlane" Isaac Dan der Grimnebulin, kelle laborisse astub ühel päeval sisse Yaghareki nimeline lindmees, kes on mingi klannisisese kuriteo tõttu oma tiibadest ilma jäänud ja soovib, et Isaac talle uued tiivad ehitaks. Isaac hakkab hoolega tööle (motivatsiooni lisab suur kotitäis kulda) ning alustab erinevate lennuvõimeliste olendite ja nende tiibade arengu uurimisest. Selleks laseb ta endale üle linna kokku kanda igat laadi linde ja putukaid ning ootamatult avastab ta, et talle on lisaks kõigile muudele sulelistele ja kitiinilistele olenditele toodud üliharuldane unenägusid õgiv ja unepasa nimelist narkootikumi tootev putukas. Viimane paneb muidugi laborist plehku ja hakkab viimaks ohustama kogu linna eksistentsi.

Valdav enamus raamatu tegevust ongi seotud sellega, kuidas õnnetu teadlane üritab kaht pealtnäha võimatuna tunduvat ülesannet lahendada ja peab seejuures lisama, et Isaac oli vähemalt minujaoks tegelane, kellega oli väga kerge samastuda. Tõsi küll, tema seksuaalne huvi putuknaiste vastu jäi pisut arusaamatuks, aga muus osas hästi loodud ja mulle väga meeldinud karakter. Eks ma olen ise ka pisut vastaline ja kergelt ülekaaluline tehnikahuviline.

Kõigist teistest värvikatest tegelastest oligi järgmine kõige põhjalikumalt välja joonistatud tegelaskujuks Isaaci armastatu Lin. Ülejäänud paljud ujuvad-hüppavad-lendavad tegelased jäid minu arvates liiga sündmuste käivitamiseks vajalikeks atribuutideks. Mõnede puhul (nagu näiteks linnapea ja värdjalikult deformeerunud narkoboss) oleks isegi soovinud rohkem tausta teada saada, kuid nende liinid jäid lõpuni häirivalt lahtisteks.

Kokkuvõtteks on mul raamatu kohta halba öelda vaid seoses kujunduse, tõlke ja formaadiga. Kui end China Miéville'ilikult väljendada, siis Erseni kaanele oleks justkui soolehaigusega fotoshop sittunud, vedela pasa pärast saapaga laiali hõõrunud ja sinna veel otsa rögistanud. Tõlkeosas tundusid mõned laused kohmakad ja boiler ei tõlgita boileriks! See on katel. Ja kõik kes sellele vastu vaidlevad, püüdku korraks ette kujutada raamatut ,,Tants ümber auruboileri". Naljakas, eks-ole?

Ja miks on teos löödud kolmeks, aga mitte kaheks? Praegu on saadud üks paks ja kaks õhemat teost, tegelikult oleks võidud teha täiesti julgelt kaks ühepaksust osa. Arvestada tuleb ka seda, et tänu kolmekslöömisele on tegemist kõige kallima teosega, mida ma kunagi ostnud olen - vanas rahas tuleks selle hinnaks mingi tuhat krooni. Mitte, et ma ostu kahetseks, aga ikkagi.

Tallinna lühilarbifestival - põhjala-tüüpi mängud Eestis (Mirjam Proos)

Jaanuari lõpus leidis Mustamäe noortekeskuses Tallinnas aset esimene Tallinna lühilarbifestival. Kohal käis teiste seas ka Reaktori välkreporter.

Reede õhtupoolik. Ebameeldivalt tatine ilm. Kuskohas see keskus nüüd õigupoolest asuma pidigi? Mustamäel kvartali sisemuses orienteerumine võib hõlpsasti segadust tekitada, ent korraldajad olid sellega arvestanud ja (eriti väliskülaliste) õnneks riputanud üles isegi väikse video sellest, kuidas asjassepuutuvast bussipeatusest sündmuskohta jõuda. Video oleks saanud mõjuda veel professionaalsemalt, kui ta oleks olnud natuke kiirendatud, või oleks kõndija samal ajal festivalist rääkinud, aga võimalustega arvestades ei peaks seda nõudma. Hea on, et üldse oli. Keskusele liginedes vaatasin eemalt, et hmm, tundub nagu mitu maja mitme välisuksega ja miks ma ometi teejuht-videot päris lõpuni ei vaadanud, aga õnneks algas abistavate noolekeste rida kohe väravalt.

Kohale jõudes tundus, et ajaliselt on kõik graafikus. Ma ei tea, kas on lihtsalt minu kogemused ühekülgsed sattunud, aga larp ja ajaliselt graafikus ei satu just ülemäära sageli niimoodi samasse lausesse, nii oli tegemist meeldiva üllatusega. Enne kui kõik pihta pidi hakkama, oli ette nähtud ka põgus molutamise ja sotsialiseerumise aeg, mida ma rõõmuga kasutasin. Kohale oli tulnud üsna üksjagu inimesi ja isegi umbes pooled neist olid tõepoolest välismaalt. Soomlastest ja lätlastest pole isegi mõtet rääkida - nende retk siiski kahvatub veidi, kui seda võrrelda New Yorkist peamiselt festivali pärast saabunud larpari omaga. Niisiis, mängijaid ja mängujuhte oli nii lähemalt kui kaugemalt. Just seda silmas pidades toimusid mõned lühilarbid kaks korda - nii eesti kui inglise keeles.

Lühilarbi ja üldse põhjala-tüüpi larbi põld Eestis ei näi veel olevat liiga põhjalikult sisse söödetud, millest andis tunnistust ka eelmainitud külastajate osakaal. Niisiis kaks sõna ka sellest, millega täpsemalt tegemist ja miks see hea on: sellist sorti larbi puhul jääb ära liiga põhjalik väline ettevalmistus, mis võib algajat mänguhuvilist eemale tõrjuda. Pidades silmas pikema metsalarbi kostüümivajadust, asukoha ligipääsetavust ja muud sellist, võib gümnasist või tudeng asja lihtsalt liiga (aja)kulukaks liigitada ja seetõttu paljust heast ilma jääda. Lühilarbi puhul seda probleemi ei ole - kostüümid on olematud või napid, üritus ei võta harilikult kauem kui pool päeva (ja võib teoreetiliselt mahtuda isegi üheksast-viieni tööpäeva järele) ja saab südamerahuga toimuda üsna ükskõik millises enam-vähem piiratud kohas. Lisaks muudab mängu lühike ja kontsentreeritud vorm sageli intensiivsemaks nii mängul juhtuva kui tegelasesse sisseelamise.

Kui ma nüüd jätsin kogemata mulje, et lühilarp, see on lihtne ja möga, midagi tegema ei pea... siis see on vale. Välist ettevalmistust on tõesti vähem, aga mängijalt nõuab see sellevõrra rohkem oma peas. Kui metsalarbil tegelasse sisse jõuda ei õnnestu, on harilikult võimalik vähemalt ringi jalutada, lõkkesse vahtida ja ennast muudmoodi tavalisest erineva keskkonna abil lõbustada. Lühilarbil seda võimalust enamjaolt ei ole. Oled sina ise, sinu tegelane ja tema mõtted-tunded; välist, toetavat atribuutikat on napilt, kui üldse. See-eest on keegi kusagil mõelnud aga välja terve portsu erinevaid harjutusi, millega tegelane kiiremini ja kindlamini välja tuua - kellelgi ei ole aega kaks tundi oodata, kuni jalutuskäik ühe tegelase võib-olla kohale toob. Lisaks mängijate harilikult väiksem arv ja kõik, mis selle lühema aja jooksul ära juhtuma peab. Kokku annavad need palju parema ,,olulisustunde" - kuigi teoreetiliselt on ka suurel metsalarbil võimalik, et igaühel on pidevalt midagi, millega tegeleda, õnnestub see praktikas harva. Niisiis julgustan kõiki, kes larbi vastu huvi tunnevad, proovima ka seda lühemat ja tubasemat varianti.

Mängu "Limbo" pildistas Sandra Orav

Mängudest tutvustan lähemalt ainult neid, millest ise osa võtsin. Kokku oli igal osalisel võimalik jõuda neljale mängule - üks reede õhtul, kaks laupäeval ja üks pühapäeva hommikul. Paralleelselt toimus küllalt mitu erinevat mängu, nii et valikuvõimalusi jagus. Kes aga ei saanud või tahtnud kogu aeg mängimas olla, sai vabalt tulla kohale ka näiteks... laupäeva pärastlõunaks.

Ja veel enne mängudest lähemalt rääkimist: lühilarbid ei sõltu liialt palju oma asukohast ega mängijatest. Ma ei pea selle all silmas, et sündmused juhtuvad kõik nagunii (railroading), vaid seda, et nad on korratavad. Ühte mängu saab läbi viia mitu korda, ühes mängus saab isegi osaleda mitu korda, ilma et see täpselt samasugune oleks. Ja valmis kirjutatud mängu saab läbi viia iga vähegi kogenum larpar või mängujuht. Muidugi võtab mäng sellisel juhul mängujuhi näo, aga see pole sugugi halb asi.

Niisiis. Reede õhtul võtsin osa norrakate kirjutatud mängust ,,The Great Afterparty." Tegemist oli kõige meta'ma mänguga, millega ma elus kokku puutunud olen. Stsenaarium on üles ehitatud nii, et just on toimunud suurem fantasy-metsalarp, milles osalesid kõik mängijad (ent mitte kõik loomulikult ei jõudnud selle järelpeole) oma tegelastega. ,,The Great Afterparty" mängija tegelane on mängija, kes osales kujuteldaval larbil. Too kujuteldav suurem metsalarp on stereotüüpide paraad - kui kohalikus larbikogukonnas on juhuslikult elemente, mis igal suuremal mängul toimuvad, on just nende üle arutamine ja juhuslike sassiläinud suhete harutamine ,,The Great Afterparty" teemaks. Sellel korral ja nende inimestega, kellega mina seda mängisin, said osad ,,Afterparty" tegelased isegi samahästi kui koodnimed meie oma Eesti mängijate järgi. Samal ajal ei pruugi mängu fookuses püsida metsalarbil toimunu üle arutamine - meil juhtus tähelepanu tõmbama hakkama hoopis üks teine element: see tunne, et on nagu pidu ja nagu ei ole kah, mingitlaadi ambivalentsus, tüüpiline mängujärgne väsimus ja minu enda kogetud järelpidudele tüüpiline nostalgia.

Laupäevaks valisin endale ainult ühe mängu: ,,The Evaluation Room." Seda juhtis mängu autor, rootslane Simon Svensson. Tegemist oli mänguga, milles ma esimest korda sain päriselt aru lühilarbi tugevatest külgedest. Isegi hall hiireke nurgas muutub kaheksaliikmelises mänguseltskonnas märkimisväärseks jõuks, eriti, kui vahepeal hääletama peab. Seda mängu sai festivali jooksul korraldatud vähemalt kaks korda ja peale mängimist oli väga huvitav varasema mängukorra osalejatega arutada, mis sarnaselt läks, mis erinevalt. Mäng ise võtab vaatluse alla psühholoogilise katse - kõik tegelased tahavad hirmsasti edasi pääseda, aga keegi ei tea, mida selleks täpselt vaja on, milliseid omadusi hinnatakse ja kuidas ennast parimast küljest näidata. Meeleolu sarnaneb veidi mõne asutuse ooteruumiga - järjekord läheb aegalselt, oodata tuleb kaua, miks siis mitte vahepeal teistegagi juttu teha. Aga kõik, mis sa teistega räägid, on samal ajal osa sellest, mida hinnatakse... Minu jaoks jäi sellest mängust väga tugevalt järele pettumus-emotsioon: sa andsid oma parima, ent sellest ei piisanud. Muidugi on teiste mängijate kogemused teised, aga sain seetõttu aru lühilarbi terapeutilistest võimalustest: see tekitab emotsioone, millega tuleb õppida toime tulema, kuid vabastab mängija samal ajal oma tegude reaaleluslistest tagajärgedest. Selles mõttes võib lühilarpi pidada liivakastiks - ohutuks õppe- ja mängumaaks.

Minu pühapäevaseks larbiks sai ,,White Death", mis öeldakse olema üsna ebatüüpiline isegi lühilarbi kohta. Mängus ei kasutata sõnu, kõik emotsioonid ja kogu muu suhtlus peab saama tehtud kehakeelega. Näpuga näitamine, rõõmust hüppamine, kurvalt kössitamine... igaüks saab aga teistest ka veidi isemoodi aru, nii moodustub mängul juhtunust isegi kõige lähedasematele tegelastele igaühele omaenda arusaam. Tegelane, keda ma mängu jooksul pidasin uskumatult ahneks, selgus lõpuvestluses, et pidi lihtsalt alluma ühele piirangule, mida ma nii tõlgendasin. Mäng tõi väga hästi välja, kui tohutult paljut on võimalik väljendada juba kasvõi enda asukohaga ruumis. Esialgu kartsin, et nii suure tolakstegemise potensiaaliga mäng ei pruugi Eestis liiga hästi õnnestuda - hirm tobe välja nägemise ees või kartus teisi mängijaid puudutada on eestlasele üsna kõvasti sisse ehitatud - kuid sellest osast aitasid mängule eelnenud soojendusharjutused hämmastavalt hästi üle. Jällegi jäid osad kogetud emotsioonid mind terveks ülejäänud päevaks saatma.

Kahjuks ei õnnestunud mul kuigi palju aega veeta laupäevaõhtusel festivali peol - väliskülaliste eelis oli ööbida toimumiskohas, mina kohalikuna pidin aga viimase bussiga koju sõitma. Sellegipoolest õnnestus mängude vahel märgata ka lauale jõudnud lauamänge ja kaasmängijatega tutvusi sõlmida. Kõige põhjal, mida ma kogesin või kuulsin, oli tegemist väga hästi korraldatud ja suurepäraselt õnnestunud festivaliga. Ma väga loodan, et järgmine aasta juhtub see uuesti ja peakorraldaja Lea Pullerits on ära teeninud vähemalt mitu valju aplausi.

Raamatuarvustus ,,Tontide linn" (Leila Tael-Mikein)

Nagu pealkirjastki järeldada võib, on tegemist Ransom Riggs´i teise raamatuga ebatavaliste laste sarjast ja oodata on ka kolmandat. Kuna seda eesti keelde veel tõlgitud pole, saab inglisekeelse väljaandega tutvuda portaalis goodreads.

,,Tontide linnas" jätkuvad eriliste võimetega orbude (kelleks on oma nooruslikes kehades seitsekümmend aastat veetnud vanainimesed) seiklused seal, kus eelmise raamatu lõpus pooleli jäid. Tontide ja hingetute ehk koletiste, kes jahivad laste hingi, käest põgenema pääsenud lapsed hulbivad ülekoormatud paatides merel. Torm keerab ühe paatidest kummuli, osa pagasist läheb kaotsi, lapsed on mandrile jõudes näljased, läbikülmunud, üks neist veritseva haavaga ja teine haige... Nagu poleks sellest veel küllalt, on laste eestkostja, Miss Peregrine linnu kehasse vangistatud ja vajab kiiresti abi inimeseks tagasi muutumisel, enne kui inimlikkus temast lõplikult kaob. Kuni neljanda peatükini ongi vaid hala ja hädaorg ning kirjeldused peategelase ja tema pruudi suudlustest. Vahele mahub küll ka ühe hingetu tapmine.

Neljandas peatükis lisandub huvitavaid tegelasi, kelleks on ebatavalised loomad. Nende abiga pääsevad põgenikud Londonisse, kus nad peavad üles leidma ühe ülimalt olulise ebatavalise olendi, kes ainsana suudaks linnuks muutunud Miss Peregrine´i tagasi inimeseks muuta. Ülesanne pole sugugi kerge, sest lapsed mitte lihtsalt ei rända, vaid reisivad ajas eriliste ühenduskohtade ehk ajasilmuste kaudu ning neil tuleb minna 1940. aastasse, keset sõda ja langevaid pomme, kannul tontide armee. Algab tihe sündmuste jada, mille järgi saaks vändata põnevusfilmi täis kaklusi, tapmisi, verd ja veidrikke. Käiakse läbi mustlaslaagrist, kirikust, tsirkusest ja jäätunud majast. Raamat lõpeb ootamatu pöördega, mis näitab kõike eelnenut täiesti uues valguses ning jääb jällegi huvitava koha peal pooleli.

Raamatu kiituseks võin öelda, et kuigi see on mõeldud vanemale koolieale, kõlbab romaani lugeda ka täiskasvanul, sest erinevalt tavalisest lasteraamatutest on tegelased küpsema mõtlemise ja käitumisega, tõestades autori väidet, et laste kehadesse on vangistatud vanainimesed. Mõnes kohas lööb küll vanainimese lapselikkus välja, aga sellist keha omades on rumal käitumine andestatav.

Kõige tähelepanuväärsemad on illustratsioonideks kasutatud mustvalged fotod, mis autori väitel pärinevad erakogudest ja vanakraamiturgudelt. Fototöötlust olevat kasutatud minimaalselt, kuid pilte vaadates tundub see väheusutav, sest mõnel pildil on peata inimene või laps, kellel haigutab keres ümmargune auk. Anomaaliaid on teisigi. Igatahes suutis autor pildid hästi teksti sisse sobitada ja lugu piltidega kohandada, kirjeldades tegelasi ja sündmuskohti just sellistena, nagu need fotodel olid kujutatud.

Laituseks toon lisaks imalatele suudluste ja kallistuste stseenidele välja imeliku detaili seoses nutitelefoniga, mis peategelase taskus nii esimese kui teise raamatu sündmuste ajal kasutult vedeles. Telefon sai märjaks, põrutada, külma ja kuuma. Lisaks oli sellel aku tühi. Aga teise raamatu lõpus hakkab see järsku imeväel tööle. Tehakse Inglismaal alles vägevaid telefone, kas pole?

Kokkuvõtteks soovitan ,,Tontide linna" kõigile seikluste ja õuduste armastajatele, sest siin jätkub mõlemat. Tegemist on ülimalt kummalise ja kõhedusttekitavaid pilte sisaldava raamatuga.

Deadpool, ropendav ja ropult hea kangelane (Jaan Hansen )

Mõtleme veidi ajas tagasi. Aastal 2009 tuli välja ,,X-Men Origins: Wolverine", mis suutis ühe kõrvaltegelase ikka korralikult ära rikkuda, võttes Marveli koomiksite kõige suuremalt lobamokalt ja killuvennalt kõnevõime. Samahästi oleksid filmitegijad võinud Wolverine'ile metallküüniste asemel pajalapid kätte panna ja lasknud Gambitil loopida vastaseid tavaliste ketupipakkidega. Vaatajate õnneks tegelase sellest inkarnatsioonist loobuti ja kui lekitatud testklipp, mis näitas palju originaalilähedasemat Deadpooli, sai väga sooja vastuvõtu osaliseks, otsustasid mõned targemad produtsendid oma rahakotirauad lahti teha ja filmile dollarid alla panna. Eelarveks anti küll umbes kolm korda vähem raha, kui teiste tuntud nimede nagu Iron Mani või Thori puhul, kuid see-eest anti vabamad käed, et teha üks tõsiselt verine ja ropp koomiksifilm. Ja tänuväärsel kombel kasutati see võimalus ka korralikult ära.

Sarnaselt koomiksipaneelidel seiklemisele on ka filmikaadrites vastaseid tampiv Wade Wilson ehk Deadpool teadlik, et ta on tegelane filmis ja murrab sageli läbi neljanda seina, pöördudes otse vaataja poole või nihutades näiteks kaamerat. Praeguses olukorras, kus superkangelaste filme tehakse nagu konveieril, on väga värskendav näha mõnda, mis on oma teostuselt teistsugune ja veidi julgem. Tegelase äratab taas ellu Ryan Reinolds, kes mängis teda ka ,,Originsis", kuid seekord sai ta tõesti selles rollis särada ja naudib ilmselgelt oma tööd niihästi maski kandes kui ka ilma. Ka teised näitlejad on hästi valitud, näiteks Wade'i naist mängiv Morena Baccarin, keda ulmefänn tunneb seriaalidest ,,Firefly", ,,Stargate SG-1" ja ,,V", või T. J. Miller, kelle dialooge Wade'iga võiks vaadata eraldi filmina.

Vaatamiseks ei pea olema suur koomiksifilmide fänn või teadma palju teistest filmidest ja seriaalidest, kuid see aitab kindlasti olulisel määral kaasa, et kõiki nalju täiel määral nautida. Näiteks oli Deadpoolis kaks stseeni, mis on selgelt mõjutatud Monty Pythonist. Need on naljakad ka omaette, kuid veelgi paremad, kuid tead algmaterjali. Sellele lisanduvad viited muusikale, kirjandusele, isegi filmi tootmisel tekkinud probleemid, nagu eelarve kärpimine, on naljadena filmi toodud. Teistkordne vaatamine on igati õigustatud, kuna esimesel korral lihtsalt ei taba kõike. Soovitaksin lausa enne uuesti minemist eelnevalt Wikipediast ja IMDbst lisa lugeda, et viited märkamata ei jääks.

Pärast esimest vaatamist jäi mind ainult üks asi veidike häirima, mida sai ka korduvalt ühele ja teisele mainitud, kui oli tarvis filmi kohta arvamust avaldada. Nimelt tundus, et saamisloo osa oleks võinud tõesti olemata olla, kuna see on praeguste superkangelaste filmide üks kõige tüütum kliee ja on veidi irooniline, et lugu, mis viskab nalja teiste omasuguste filmide tüüpiliste elementide üle, sisaldab kõige silmatorkavamat nendest. Huvitaval kombel häiris see teisel korral vähem ja nii ehk teisiti pidin juba algusest peale tunnistama, et vähemalt on saamislugu hästi tehtud ja ülejäänu sisse selliselt põimitud, et ei muutu tegelikult tüütavaks. Usun küll jätkuvalt, et Deadpool toimiks paremini müstilise tegelasena, kelle puhul vaataja ei tea, kuidas selline veider antikangelane tekkinud on, kuid õnneks ei riku antud lahendus otseselt midagi ka ära. Vähemalt peaksid tegelased saama nüüdseks juba kinnitatud järjes rahulikult verd ja roppuseid pritsida, ilma et peaksid eellooga enam nii palju vaeva nägema. Kuulujuttude kohaselt peaks lisanduma ajareisijast mutant Cable, nii et on, mida oodata.

Kassarekordeid murdev ,,Deadpool" näitas, et R-reitinguga superkangelaste filmid võivad toimida ja kuigi on veel vara öelda, kas see asjaolu mõjutab ülejäänud anrifilme mingil olulisel määral, tekib vähemalt lootus, et ehk tuleb sellest siiski midagi head. Igatahes soovitan filmi kindlasti vaadata, muuhulgas ka neil, kes tavaliselt superkangelaste filmidest vaimustuses pole, kuna tegu on teistsuguse lähenemisega ja kena doosi meelelahutust peaks probleemideta kätte saama. Ja jääge kinno (või diivanile) kindlasti kuni lõputiitrite lõpuni, see paar minutit ootamist õigustab end.

Raamatuarvustus ,,Käsk tappa" (Mirjam Proos)

,,Käsk tappa" on eellugu James Dashneri noorteseiklus-triloogiale, mis algas ,,Labürindijooksjaga". Eellugudele mõnevõrra tüüpiliselt tabab lugejat esialgu segadus: kes need tegelased on, kuidas nad asjasse puutuvad? Kuigi küsimus niipea vastust ei saa, haarab tüüpiliselt kiire jutustamislaad huvilise peagi sündmuste voolu ja segadus muutub teisejärguliseks. Voolu lõhuvad (või takistavad liiga staatiliseks muutumast, sõltuvalt lugeja maitsest) peategelase igaunesed tagasipõiked veidi varasemasse aega - vaatluse all oleva tegelastekamba kokkukasvamisse. Ka varasemas liinis on tegevust ja traagikat täiesti piisavalt selgitamaks tegelaste üksjagu erinevate loomuste kokkusepistumist.

Tegelased ise on üsna tüüpilised - karm, ent muhe sõjaväekaru; tavaline noor äärelinnast; tema sõbranna/silmarõõm; kange sõjaväelise taustaga naisterahvas kõigi asjassepuutuvate isiklike kompleksidega...

Üks asi, mis mulle terve triloogia, eriti aga eelloo juures lugedes hirmsasti ette jäi, on autori löömakirjeldused. Võibolla on tegemist Hollywoodi mõjudega - esimesest raamatust sai film jupp aega enne eelloo ilmumist - aga raamatust detailselt lugeda, kes kellele vasaksirge virutas ja keda milliste ribide vahele jalalöök tabas, muutub õige pea äärmiselt tülikaks. Ühest küljest võib sellest aru saada - (vara)teismelise noormehe jaoks võib olla oluline ja huvitav, kuidas tegelased täpselt kaklesid; samuti aitab detailne kirjeldus ehk võimalikul stsenaristil paremini hinnata, milliseid kaskadööritrikke ühel või teisel puhul vaja läheb... aga vähemalt minu jaoks muutusid need õige kiiresti nürideks löökide ja võtete loeteludeks.

Vähemalt ei saa peategelasele ette heita ei harilikku kangelas-haavamatust (korralik kakelung väsitab ja teeb haiget!) ega lõppude lõpuks ka peategelase tüüpilist immuunsust. Riskides võimalikule lugejale liiga palju ette öelda peab tunnistama, et kangelane ise kõiki oma seiklusi üle küll ei ela, aga raamatu lõpuks selgub ka seos teoste vahel.

Miks seda raamatut lugeda? Kui teos juba kätte sattunud on, polegi nagu otsest põhjust seda kiiremas korras nurka visata, aga samas on keeruline välja tuua, miks valida teiste seast just see. Näival sihtrühmal on võimalik selle teksti peale aja kulutamise asemel valida ka vähemalt mitme muu, kirjanduslikult väärtuslikuma loo vahel, mis lugeja sujuvamalt klassikalisema ulme poole juhataksid. Kui seista raamatukokku, kasvõi Lastekirjanduse Teabekeskusesse ulmeriiuli juurde ja sealt pimesi midagi haarata, on tõenäosus saada kätte midagi paremat umbes 50/50. Kuigi, nii võib kätte juhtuda ka midagi sootuks halvemat.

Kooliõpetaja kokkuvõte: istu, kolm.

Eesti esimene koomiksipood (Ene Koppelmann)

Lugesin ERR-i uudisvoost, et Tallinnas on avatud Eesti ainus koomiksipood. Esimesel võimalusel läksin ka ise seda oma silmaga kaema. Poeke asub Kentmanni tänaval 18. maja keldrikorrusel. Uksest sisse astudes sattusin lörtsisest õhtupoolikust kui võlumaailma. Mind tervitasid superkangelased kaugetelt maadelt ja viisakas meesmüüja, kelle suutsin vist natuke rööpast välja viia teatega, et tulin ulmeajakirjast Reaktor, et neist kirjutada.

Koomikseid oli mitut sorti, rõhk oli klassikalistel superkangelastel - Batman, Spiderman, Superman. Lisaks veel Star Wars, Harry Potter, Sin City. Veel oli üks sari, kus kangelane pannakse tema tavaloost erinevasse olukorda ja siis jutustatakse lugu (Superman - the Last Son of Earth).

Poodi on plaan edasi laiendada, järgmisena tulevad ilmselt müüki mangad, mida küsitakse palju, kuid mida on raskevõitu kätte saada. Praegu oli müügil vaid mangade joonistamise õpik. Koomiksid olid kõik inglise keeles, välja arvatud üks erand, mis oli saksakeelne. Koomikseid sai jagada laias laastus kaheks - koomiksiajakirjadeks (flipbook) ja koomiksiraamatuteks (novel story). Flipbook on õhuke, nagu Eestiski kättesaadavad Miki Hiired jms õhukesed koomiksivihikud, novel story on paksem, raamatu mõõtu pikem lugu.

Fänninännist oli müügil tasse, plakateid, särke, pusasid ja kotte. Valik oli hetkel veel natuke tagasihoidlik, kuid oma lemmiku saab sealt leida igaüks, kes soovib. Koostööpartnerid on nad leidnud Euroopast, kustkaudu jõuavad siis kohale kõik Snikti jõudvad kaubad.

Ulmeajakiri Reaktor soovib Sniktile omaltpoolt edu ja kõike kõige paremat.

Pildid võetud Snikti Facebooki kodulehelt.

Raamatuarvustus ,,Pikad varjud" (J. J. Metsavana)

Iga kogumik on enda koostaja nägu, seega alustaks just selllest. Koostamise poolelt on näha, et tegemist koostaja esimese kogumikuga. See kannab sagedast esimese kogumiku viga (seda viga teevad ka autorid enda kogumikega), milleks on püüd haarata korraga võimalikult paljut. Nii on antud teos välja kuulutatud kummardusena nii Algernonile kui Laipaigale ja see tekitab segadust. Laipaigaga seotus on igati arusaadav kuna tekstid on kõik etno-õudusest nõretavad ja Laipaigale omaseid motiive kasutades kirjapandud. Algernoniga seosed tunduvad pigem meelevaldsed.

Kogumiku autor on seda seost põhjendanud ise järgnevalt: ,,Plaan oli algselt välja anda Algernoni nimega kogumik, kus sees parimad lood läbi aastate. Siis käis vahepeal veel läbi mõte, et anda välja Algernoni ajakiri. Ja lõpuks otsustasime, et parem teha uute juttudega kogumik, kus lood kirjutaksid peamiselt Algernonis kirjanikuteed alustanud autorid. (Neid on raamatus üle poolte). Niisiis, idee oli välja anda Algernoni kogumik. Edasi mõtlesin, et jutud võiksid olla mingi kindla temaatikaga. Kuna mulle Laipaik väga meeldib ja just hiljuti lugesin uuesti läbi tema raamatud ,,Kurjasadu" ja ,,Maarjakask", siis arvasingi, et uue kogumiku lood võiksidki olla just tema stiilis. (Ehk siis see kogumik oleks ühtlasi ka kummardus Laipaigale.) Algernoni logod ja kirjad on aga sellepärast, et kõigile teadvustada, misasi Algernon on ja see idee pärines küll Kristjan Sanderilt. Olin sellega nõus, ja usun, et kui raamat hästi müüb, siis tuleb Algernoniga seotuid projekte ka edaspidi.".

Iseenesest igati asjalik seletus. Ainult et seda kõike oleks võinud ka eessõnas mainida ning kahe Algernoni logo raamatu lõppu panemise kõrval oleks võinud kuskile kaanele ka Laipaiga nime sokutada. Ning tuleb ka tunnistada, et plaan kaasata Algernoni autoreid on tegijatel ebaõnnestunud. Pigem on Algernoniga seotud autorid siin selges vähemuses. Puuduvad näiteks kauaaegsed toimetajad-autorid nagu Ats Miller ja Meelis Friedenthal, ja eriti viimase Laipaiga töötlusest tunnen ma vägagi puudust.

Aga tuleme nüüd sisu juurde.

Manni kaks lugu on mõlemad head, üht olin varem lugenud, kuna ta kirjutas mustandi kirjutamistoas, aga ta on selle täitsa laheda lõpuga varustanud. Ulmelised on lood kahtlemata. Võibolla oleks ehk vaid teises loos oodanud pisut karmimat või julmemat lõpplahendust.

Mandi-Leila juttu olen ka vähemalt kaks korda lugenud, aga lõpptulemus oli viimaks täiesti uudne ja seninägematu. Mant on seda ikka väga kõvasti ümber kirjutanud. Kahju muidugi sellest, et ta paar algset ideed ajapuudusel välja jättis, mistõttu jääb see tekst natuke poolikuks. Aga üks kogumiku parimaid tekste kahtlemata, muidugi, eks mulle Mandi stiil on alati meeldinud.

Orlau püsib samuti laipaigalikus stiilis. Ehk pisut rabedam kui Manni lood aga seda, et Orlau oleks vahepealsed aastad kirjaoskuse täiesti minetanud küll kindlasti öelda ei saa.

Egle Palbergi jutt oli küll ulmeline , aga liiga koomilis-ebaloogiliste inimsuhetega ja lohakalt tänapäevases stiilis kirja pandud. Külatüdruku ja ussikuninga armusuhe ei tundunud usutav ja ka külarahva poolt läbiviidud omakohus (ja tüdruku mehe reageering sellele) oli lihtsalt naeruväärne.

Kriku ehk kogumiku nimilugu ei meeldinud mulle samuti. Liiga sitane-tatine-viinane ugri-doom, stiilis kõik on perses ja rohkem perse läheb. Ulmet on siin loos samuti väga vähe sest lõpuni ei saa me aru, et kas tegemist oli lihtsalt sõjatraumaga või oli mängus ka mingi needus.

Mehis Heinsaare lugu oli kah mind mittekõnetav. Saab mingil vanamehel kunagi elamisest kõrini, kõnnib eiteakuhu, viskab pikali, muutub järveks, elab natuke aega järvena ja siis võtab end kokku inimeseks ja läheb jalutab edasi.

Heinsaarele sarnaselt uimane-unelev oli ka Triinu Merese jutt, kus ma ei saanudki aru, et kuhu ta tahtis selle tekstiga välja jõuda või mida lugejale öelda. Tegevus toimus nii minevikus kui olevikus ja kui jõuti ühe ajaloolise seigani seoses Haapsalu raudteejaamaga hakkas lugemist taas segama see, et kirjapandusse süvenemise asemel hakkasin meenutama, et kus ma seda raudteejaama asja varem kuulnud. Lõpuks meenus, et Triinu rääkis sellest suvises Räpina loomemajas. Kolmas lugu siis juba Aguri kirjutamisringist :) Lõpp polnud iseensest halb, aga ka mitte ülemäära hea, vähemalt ei jäänud tegevus õhku rippuma nagu kartsin.

Indrek Hargla lugu mulle jälle meeldis. Selline lõdva käega kirja visatud lõik tema praegusest lemmikmaailmast ehk Süvahavvast. Täiesti võimalik, et seda lugu kohtame kunagi ka hiljem mõnes Süahavva temaatilises kogumikus ja juba märksa korralikuma raamlooga varustatuna.

Kivirüüti lugu on tänapäevase linnapõlvkonna kohtumisest müütiliste metsavaimudega ja on erinevalt paljudest teistest kogumiku tekstidest üllatavalt positiivne ning sõbralik, kus konflikti kahe maailma vahel ei teki vaid need leiavad sõbraliku teineteisemõistmise ja kooseksisteerimise.

Kokkuvõtteks on kogumiku kummardus Laipaigale kenast täide viidud. Lood on suuremalt osalt head (mõned ka väga head) ja loetavad ning viited Laipaiga tüüpmotiividele selgelt tuntavad. Mis puutub seostesse Algernoniga siis siinosas jään endiselt samale arvamusele, kui olin lugema hakkamisel.

Tasub siinkoha meenutada Kristjan Sandri enda sõnu Reaktori paberkogumiku kohta, mis olid järgnevad: ,,Paberil raamatu kahetsusväärne olemasolu on seletatav piiritu edevuse ja kulkalüpsi haisva kokteiliga." . Antud kogumiku olemasolu pole kindlasti kahetsusväärne ning kulkalüpsiga pole ilmselt ka tegu. Aga piiritut edevust näitab Kristjan Sander kindlasti üles. Eks pindu märgatakse teiste silmis, aga palki enda omas mitte. Loodetavasti haiseb järgmine kogumik ühe väiklase mehe edevuse järgi juba vähem.

Armastajad keset külma kosmost (Ove Hillep)

Kui ma juhtun kellelegi sellest mängust jutustama, on väga raske seletada, et sellise pool-juustuse pealkirja taga on hämmastavalt mitmekülgne ning ilus kosmoseseiklus. Mängu teeb aga veel paremaks, on asjaolu, et optimaalseks mängimiseks on vaja kaht mängijat, mis lisab mängunaudingule veel ka mängijatevahelise interaktsiooni. Sellist võimalust näeksin ka teiste mängude juures, kui see vähegi võimalik on. Antud hetkel saab sellest saadavat mõnu aga võrrelda vaid Artemise ning mööndustega ka Empty Epsilon-iga.

,,Couch co-op", nagu seda inglise keeles nimetatakse, on uuemate arvutimängude puhul jäänud võrdlemisi unarusse. Võimalik, et seda on rohkem, kui mulle ette on juhtunud, kuid väga suurt levikutendentsi ma selle väga meeldiva mehaanika juures täheldanud ei ole. Õnneks meeldib indiemänguloojatele eksperimenteerida rohkem kui suurtele ettevõtetele, kes püüavad üldiselt oma suuremate projektidega kindla peale minna.

Antud mäng soovitab küll kasutada mängimiseks pulti, kuid isiklikult avastasin, et klaviatuuriga (hiirt antud juhul tarvis ei ole) mängimine on täiesti nauditav ning mõistlik. Loomulikult on arvutimängude puhul keeruline klaviatuuriga kuhugi tugitooli või diivanile vajuda, kuid tänapäeva juhtmevabadusega arvestades ei ole selles kindlasti midagi üleloomulikku. Ainuke mure on üksi mängides, kus 4 suunaklahvi ei kata ära kõiki võimalikke variante, kuhu sa oma lemmiklooma (jah, üksi mängides on sul lemmikloom, keda käsutada) saad saata, kuid kahekesi mängides ei tekita see mingeid probleeme.

,,Lovers in a Dangerous Spacetime" on väga huvitava kujunduse ning maailmaga mäng, kus saavad kokku space-opera ning nunnu multikas. Graafiline disain mõjub algul ehk pisut lapselikult, kuid see on loo-põhiselt väga kenasti põhjendatud: Galaktikas, kus kõik elab harmoonias, on peamiseks energia-allikaks armastus, mille jõul töötab ka tohutu reaktor suures kosmosebaasis. Õhust ja armastusest elamine saab sellega hoopis teise tähenduse, eks ole? Igal juhul juhtub reaktoriga midagi, mille tulemusena avab see portaali, kust hakkavad välja ronima igasugused elajad-masinad, mis töötavad anti-armastusel. Ainukesed, kes saavad kogu galaktikat päästa, olete teie ning teie eksperimentaalne kosmoselaev. Sellega algab meeletu seiklus läbi erinevate tähesüsteemide, et koguda kokku kõik neli laialilennanud reaktori tükki ning taastada kord.

Läbi nelja kampaania (+ tutorial), mis viib mängijad Suurest Vankrist Orionini ja veelgi kaugemale, saavad mängijad arendada oma laeva, sõdida tohutu hulga erinevate vastastega, lennata läbi ussiaukude ning kõmmutada vaenlasti nii õhus, maal kui vee all. Erinevates tasemetes pakutavad keskkonnad on hämmastavalt mitmekesised. Kohati tühjavõitu avakosmos vaheldub laeva tiirlema paneva veevoolu, jõhkra gravitatsiooniga tähtede, tohutu mõjuulatusega pommide (mille eest ära sõitmisega on alati kibekiire) ning mõnikord ka ajapiiranguga tasemetega. See kõik loob väga mitmekülgse mänguelamuse, mida võib erinevalt arendatud laevaga väga teistmoodi mängida olla.

Mängijate poolt juhitaval algsel kosmoselaeval on 6 kohta, mis lahingu käigus pidevalt mehitamist vajavad. See tähendab, et mängijad peavad ohuolukorras pidevalt siiberdama, et vastastest jagu saada ning laev tervena hoida. Põhilaeval on neli kahurit, navigatsioonipult ning jõuvälja terminal. Lisaks neile kuuele tuleb vahel ka konsooli taga kaarti vaadata ja eriti karmides kohtades õigel ajal laeva superrelva kasutada. Lisaks sellele pakub mäng ka arenguvõimalust erinevate kivikeste näol, millega saab võimsamaks muuta relvastust, mootorit või jõuvälja. Kivikesi on kolme eri tüüpi ning nende funktsioon erinevate konsoolide taga on täiesti erinäoline. Kogu laeva varustuse arendamine pakub kogu möllu juures veel ühe põneva lisatahu, millega mängijad eksperimenteerida saavad.

Et aga pidevalt värsket verd peale voolaks, kogunevad pidevalt ka kogemuspunktid, millega saab lukust lahti erinevaid mehaanikaid - võimalus paigaldada seadmetele mitu kivikest, mis annab juurde veel hulga katsetamist 6-e täiesti omapärase kombinatsiooni näol - või teisi laevatüüpe. Erinevaid laevu on kokku 3 + veel 3 laeva, mille kõik konsoolid on kohe alguses varustatud üht tüüpi kivikesega. Kolm esimest laeva ei ole põhilaeva erinevat värvi versioonid, vaid nad on põhimõtteliselt täiesti erinevad.

Negatiivsetest aspektidest rääkides võiks kohati tõsta kollide varieeruvust ning nende võimeid. Ootasime kolmandast kampaaniast midagi uut ja põnevat, kuid vastased on reeglina kõik sarnase ründemehaanikaga (kas projektiilid või energiarünnak), varieerudes üldjuhul vaid välimuselt, kiiruselt ning jõult. Teine asi, mis silma jäi oli kivikeste rohkus, mille tõttu muutus osa meie laevakoridori laoks, kuna kõik seadmed olid juba optimaalselt kivikestega varustatud. Nende rohkus annab küll alguses mängijatele rohkem ruumi eksperimenteerida - eriti oluline on see enne suure paharasti vastu minekut -, kuid viimaks muutub see tüütuks.

Kuna 6 konsooli on kahe mängija jaoks pisut palju, siis oleks tore näha ka uuendust, mis laseb mängu tulla ka kolmandal mängijal ning muudaks tasemed natuke raskemaks - kolm olla seltskond, nagu räägitakse.

,,Lovers in a Dangerous Spacetime" on tubli tükk kahe-inimese-meelelahutust, mis tekitab frustratsiooni, põnevust, vaidlusi ning loomulikult ka võidurõõmu - tavaliselt pärast lõpu-kolli. Mängu mitmekülgsus pakub lusti ka teisel katsel, kuigi loo-põhiselt midagi ei muutu. Kahekesi laevaga läbi tule, vee ja vasktorude sõita on lihtsalt lahe.

Mängu ninnu-nännu kujundus võib küll mõningaid inimesi natuke pelutada, kuid tabasin end mõttelt, et ilmselt ei pakuks realistlikum simulaator tühjas kosmoses sõitmisest kahele mängijale nii palju mängulusti - jään siinkohal ootama, et mõni mängulooja minu õhtu visatud arvamuse põrmustaks. Hetkel aga astun ma tagasi meie kosmoselaeva ning põrutan hävitama viimase kampaania lõpu-kolli.

One Punch Man - Jaapanlaste paroodia superkangelastest (Riho Välk)

Lääne koomiksifännide jaoks oli veebruar ülimalt põnev - tuli ju Deadpool lõpuks kinodesse. Lõpuks ometi üks superkangelane, kes ei seisa liputajamantel seljas vihma käes, et võimalikult sünge välja näha; kelle taust ei koosne surnud vanematest, õhkulennanud planeedist või tohutust missioonitundest. Lõpuks ometi üks lihtne tavaline tüüp, kes annab molli ja teab, millisest tulirelva otsast kuulid välja tulevad. Kahjuks aga jõudsid jaapanlased oma audiovisuaalse kunstiga Deadpool'i filmist ette.

Mis on siis One Punch Man? Kui selle peategelaseks on tüüp, kes on hobikorras kangelane, siis samamoodi on selle autor One hobikorras mangakunstnik. Oma algelisi joonistusi postitas ta 2ch veebilehele, kus iga lehekülje kohta tuli kümneid, kui mitte sadu kommentaare.

Kogu see tembutamine läks aga lugejatele niivõrd peale, et originaalsari on praeguseks 105 peatükki pikk (üks peatükk on üldjuhul 20-30 lehekülge). 2012. aastaks oli see saanud üle 7,9 miljoni vaatamise ning sellest joonistati uuem, massidele sobivama stiiliga manga, mis jõudis kohe legendaarsesse Shounen Jump ajakirja. See andis muidugi veel hoogu juurde ja 2015. lõpus lasti sellest ka animeeritud sari välja.

Väike stiilierinevus originaaliga võrreldes

One Punch Man ei ole sari, millest otsida suurt ja sügavat mõtet või tunnete tormi. Nagu Deadpool, ei võta see ennast kuigi tõsiselt. Huumor jõuab lugeja või vaatajani eelkõige tohutu koguse idiootsete tegelaste ja situatsioonide kaudu. Kõikvõimalike klieede üle nöökimist on vist lõputult - krabimees, kes muutus krabiks, kuna sõi liiga palju krabisid või autofanaatik, kes muutus autorobotiks, samuti supertugevaks ja -intelligentseks muutunud loomad salajasest laborist. Kangelaste Liigaga pilatakse otseselt kõikvõimalikke sarnaseid superkangelaste liite, näiteks Avengers'eid või X-mehi. Saitama enda kostüüm (ja kogu sarja nimi) on muidugi kaabukergitus legendaarsele Anpanman lasteraamatute sarjale.

Kogu jandi peategelaseks on Saitama, kes kohtus pärast ebaõnnestunud tööintervjuud (iga noore Jaapani mehe õudusunenägu) süütuid inimesi tapva krabimehega. Kuna tal ei olnud enam midagi kaotada, otsustas ta, et võitleb vapralt viimase veretilgani, et elukat peatada. Meeleheitlik pingutus kandis vilja ja nii leidiski Saitama enda kutsumuse - saada kangelaseks. Selle nimel jättis ta töö otsimise ja tegi nii kaua ränkrasket trenni, kuni ta juuksed välja langesid. Kahjuks läks asi natuke nihu - nimelt treenis ta liiga palju ja on nüüd liiga tugev. Koguni nii tugev, et lööb kõik mutandid, tulnukad, vetesügaviku kuningad, sõjaküborgid ja kõik muud pahalased ühe rusikahoobiga pikali. Või pigem roosaks pudruks. See aga omakorda tähendab, et Saitamal on nüüd uskumatult igav.

Üsna varsti kohtub Saitama enda tulevase õpilasei Genos'ega, kellel on kindel eesmärk võimalikult tugevaks saada, et enda küla hävitamise eest kätte maksta. Vaatamata sellele, et Genos on juba üsnagi tugev, saab ta igas võitluses lootusetult peksa. Võib öelda, et ta on küborg-tegelasena ainult selleks sisse toodud, et teda saaks igas suuremas võitluses pilbasteks lüüa ja seejärel kokku laduda. Genos on see, kes teeb Saitamale selgeks, et lihtsalt tänaval koletiste peksmine pole piisav (ega isegi seaduslik) ja nad peaksid Kangelaste Liigaga liituma. Irooniliselt tõuseb Genos 1. kategooria kangelaste seas 6. kohale, samas kui Saitama jääb kirjaliku eksami tõttu häbiväärsele 388. kohale, mis tõstab ta samasse liigasse näiteks vapra Mumen Rider'iga (Kamen Rider'i paroodia), kes päästab inimesi oma jalgrattal ning kasutab seda ka (edutult) relvana.

Genos ei tee nalja

Läbivat liini on vähemalt animes üsna vähe, pigem on tegu klassikalise "selle nädala koletis/kurjam" tüüpi sarjaga. Kõik Saitama katsed Kangelaste Liiga edetabelites tõusta luhtuvad lihtsalt seetõttu, et keegi ei usu teda. Ei saa ju olla, et Kangelaste Liiga saadab oma parimad superkangelased välja, need saavad haledalt peksa ja siis tuleb sihuke töll ja lööb ühe pauguga platsi puhtaks.

Hiljem üritavad tulnukad maad vallutada ja muidugi tuleb meie tegelastel maakera päästa. Nimelt on Lord Boros oma eluga õnnetu - ka tema on liiga tugev, 20 aastat on ta otsinud kedagi, kellega võitlemine pakuks talle pinget. Hävitatud on kümneid planeete ja tapetud tuhandeid kangelasi ja sõdalasi, kuid mitte ükski neist ei ole suutnud temas tõelist võitluskirge äratada. Selgeltnägija ennustuse peale tullakse siis Maalt seda väärilist vastast otsima. Selleks osutub muidugi Saitama, kes peab planeetide hävitaja peatamiseks käiku laskma oma kõige vägevama võitlusvõtte - ,,kiire seeria tavalisi lööke".

Kahjuks on pideva loo, tegelaste arengu ja kõige muu klassikalise puudumise tõttu seda sarja väga raske "maha müüa". Seega tuleb sellele läheneda nagu sarja autor seda teinud on - seda mitte väga tõsiselt võttes. Seda tuleb lihtsalt otsast vaatama hakata ning lasta ennast naerutada.

Doctor Who: William Hartnelli aastad (Jaan Hansen )

Pikki aastaid ei teadnud ma ,,Doctor Who'st" praktiliselt mitte midagi. 1990ndatel vaatasin ulmet peamiselt saksa kanalite kaudu ja vanadest ingliskeelsetest seriaalidest olid seal kõige populaarsemad ,,Star Trek" ja 1970ndate ,,Lahingulaev Galaktika". Isegi ühes saksakeelses ,,Simpsonite" episoodis oli viide ,,Doctor Who'le" dubleeritud ,,Star Trekiks". Paljude nende teadvusesse, kes just ei kasvanud üles vanade episoodidega, jõudiski see tegelane alles aastal 2005, kui BBC otsustas seriaali pärast pikka pausi taaselustada. Kuigi uus ei nulli vanu sündmusi ja tegu on jätkuga, ei pea vaatamiseks otseselt teadma mitte midagi aastatel 1963 kuni 1989 jooksnud seriaalist. Samas paljud ideed ja tegelased on siiski aastakümneid vanad ja nii tekkiski huvi koostada põhjalikum ülevaade selle seriaali ajaloost ja anda soovitusi selle kohta, milliseid vana seriaali ligemale 700st episoodist vaadata tasuks.

1963. aastal jõudis BBC vahendusel teleekraanidele esimene lugu nüüdseks maailmakuulsa ajarändurist seikleja ja tema kaaslaste tegemistest. Esialgu oli seriaal mõeldud laste harimiseks erinevatel ajaloolistel teemadel ja esimestes hooaegades annab see tunda, kuna need sisaldavad mitut episoodi, milles on väga vähe ulmelisi elemente, püüeldes teatud määral ajaloolise täpsuse poole. Isegi Tardisena tuntud politseiputkat taheti iga ajaloolise asukoha jaoks ümber kujundada, et see sobiks vastavasse ajastusse. Kuna aga eelarve seda ei võimaldanud, otsustati Tardis jätta selliseks, nagu ta siiani on ja selgitada seda maskeerimismehhanismi rikkega. Ma ei kahtle vähimalgi määral, et kui esialgsetest plaanidest oleks kinni peetud ja seriaal oleks rohkem ajaloolisem ja harivam, mäletaksid seda vaid vähesed inimesed. Õnneks saadi aru, et tugevaks küljeks on piiramatu fantaasiaga ulmeseiklus ja nii hakkasid lugudes üha enam domineerima dalekid ning muud ulmelisemat laadi vastased.

Enne esimese Doctor Who ja oluliste episoodideni jõudmist ei saa kuidagi mööda minna ühest kurikuulsamast asjaolust, mis on seotud nii ,,Doctor Who" kui ka paljude teiste tolle ajastu seriaalidega. Tänapäevane harjumus kõike salvestada ja hoida polnud tol ajal sugugi nii iseenesestmõistetav. Esimesed teleseriaalid olid tegelikult otseülekanded, kus näitlejad esinesid kaamerate ees ja kogu nende töö jõudis vaatajateni nii oma eheduse kui ka vigadega. Seriaali kordamine tähendas, et näitlejad palgati uuesti, et nad taas otseülekandes esineks. Salvestamisvõimaluste tekkimisel oli näitlejate ametiühing nende esinemise salvestamise vastu ja kui neil seda täielikult takistada ei õnnestunud, siis kauplesid nad välja tingimused, mille kohaselt võis salvestist näidata ainult piiratud arv kordi, millest rohkema puhul peaks telekanal maksma sedavõrd suure summa, et vana seriaali kordamine ei õigustaks ennast. Seega polnud salvestised, mida oli piisavalt palju näidatud, enam väärtuslikud. Lisaks sellele sai videolinte uuesti üle salvestada, hoides uute soetamise arvelt kokku. Ka hoiuruum maksis. Nii jõudsidki tol ajal mõned majanduslikult mõtlevad, kuid mitte väga ettenägelikud isikud hävitada suure osa filmilintidest ja videolindid üle salvestada.

Kui lõpuks aru saadi, kui populaarne see seriaal on, hakkas pihta meeleheitlik allesjäänud materjali otsimine. Aastate jooksul on mitmed filmilindid kätte saadud riikidest, kuhu ,,Doctor Who" episoode müüdi ja ka erakogujatelt. Viimati nt aastal 2013 Nigeeriast. Osad episoodid on oma algsel kujul aga täielikult kadunud ja lootus, et mõni veel välja ilmub, kahaneb iga aastaga. Puuduolevaid episoode on tervelt 97. Samas on kõik episoodid olemas vähemalt mingil kujul. Kuna videomakid olid tol ajal veel haruldased ja kallid, ei toimunud küll massilist telesaadete salvestamist videona, kuid heli salvestamine oli oluliselt odavam ja seriaali fännid tegelesid sellega tol ajal hoolikalt. Nii ongi igast episoodist olemas vähemalt üks, sageli mitu helisalvestist. Koos tootmise ajal tehtud fotodega ja kirjeldustega käsikirjadest on iga episood täies pikkuses võimaluste piires taastatud. Mõnest populaarsemast episoodist on tehtud isegi animeeritud versioonid.

Kui esimese hooaja jaoks otsiti peaosasse näitlejat, ei teadnud veel keegi, et tegu on esimese Doctor Whoga. Oli hoomamatu, et seriaal võiks kesta järjest 26 aastat ja polnud ka mingit plaani, mille kohaselt peaksid seda rolli hakkama kehastama erinevad näitlejad. Valik langes peamiselt sõjaväelasi ja muid karmima olekuga tegelasi mänginud 55-aastase William Hartnelli kasuks, kelle Who oli esialgu toriseva ja isegi veidi hoolimatu iseloomuga, kuid muutus aja jooksul sõbralikumaks. Hartnelli mäletatakse samaaegselt meeldiva, kuid ka keerulise isiksusena ja mitte kõik ei saanud temaga hästi

läbi.

Vana ,,Doctor Who" seriaaliformaat oli pisut teistsugune, kui oleme harjunud praegu nägema. Iga lugu koosnes mitmest 25-minutilisest episoodist, pikim neist 23. hooaja ,,The Trial of the Time Lord", mis kestis kogu hooaja ja sisaldas 14 episoodi.

1. hooaja I lugu ,,An Unearthly Child" on neli episoodi pikk ja õnneks täielikult olemas. Isegi esimese episoodi esmane versioon, mis eetrisse ei jõudnud, on hävitustöö üle elanud. Üsnagi selge, et huviliste jaoks tegu on kohustusliku vaatamisega, kuna kohtume esimest korda Doctor Who ja tema kaaslastega. Nendeks on tema lapselaps Susan Foreman ning Susani õpetajad Barbara Wright ja Ian Chesterton. Susanist tehti lihtsa reisikaaslase asemel lapselaps, kuna käsikirja autor Anthony Coburn ei tahtnud panna noort tüdrukut reisima koos pisut kummalise vanamehega, kartes, et see tekitaks ebamugavaid küsimusi. Peresideme loomine aitas seda probleemi vältida. Barbara ja Ian satuvad Tardisesse juhuslikult, kuna neil tekkis kahtlus, et Susanit võidakse politseiputkas kinni hoida. Loomulikult avastavad nad kähku, et politseiputka on tegelikult hoopiski ajalaev ja kui Doktor masina käivitab, satuvad nad tahtmatult koos Doktori ja Susaniga ajas ja ruumis reisima. Nagu selgub, ei kontrolli Doktor laeva sihtkohta ja esimesena satuvad nad kiviaega. Koopainimeste võimuvõitlusega seotud intriigide osa tundus pisut igavavõitu, kaasa ei aita ka asjaolu, et filmid eelajalooliste koopaelanike tegevustest pole mulle kunagi eriti paeluvana tundunud.

1. hooaja II lugu ,,The Daleks" heastab suuremalt jaolt esimese puudujäägid ja toob vaatajani Dalekid, kelle mehaaniline hääl ja pipratopsikujuline välimus on ilmselt tuntud ka paljudele neile, kes pole näinud ainsatki ,,Doctor Who" episoodi. Need on olulised episoodid, milles lisaks Dalekitele näeme esimest korda ka planeet Skarot ja selle teisi elanikke, thaale. Lisaks tehti nende episoodide alusel ka film ,,Dr. Who and the Daleks", milles mängib peaosa Peter Cushing.

1. hooaja III lugu ,,The Edge of Destruction" toimub täielikult Tardises ja ei sisalda nelja peaosalise kõrval ühtki teist näitlejat. Seda tehti kahel põhjusel. Esiteks oli tarvis toota kindel arv episoode, teiseks oli vaja eelarve pealt veidike kokku hoida. Sisu poolest keskendub lugu rohkem tegelaste arengule, saame ka üht-teist Tardise kohta teada. Võib vaadata, kuid pole möödapääsmatult vajalik.

1. hooaja IV lugu ,,Marco Polo" on esimene, mille soovitan täielikult vahele jätta ja piirduda ehk ainult Wikipedia sisukokkuvõttega. Kõik seitse episoodi on säilinud ainult heliribana ja fotodena, seega pole neid võimalik esialgsel kujul vaadata. Lisaks on see ka esimene täiesti ajalooline, ulmeliste elementideta lugu, kus Tardise meeskond kohtub Marco Pologa, kes tahab nende kummalise välimusega kasti kinkida imperaator Kublai Khanile.

1. hooaja V lugu ,,The Keys of Marinus" pole küll oluline suures plaanis, kuid töötab mitmekülgse seiklusena. Igas episoodis külastavad peategelased planeet Marinusel erinevat asupaika, et koguda kokku ülivõimsa arvuti juhtimiseks vajalikud võtmed.

1. hooaja VI lugu ,,The Aztecs" toob vaatajani taas ajaloolise süee, sedapuhku 15. sajandi Mehhikos. Asteegid peavad Barbarat iidse ülempreestrinna Yetaxa kehastuseks ja ta asubki seda rolli täitma, et päästa enda ja reisikaaslaste elu, lootes lisaks, et suudab muuta asteekide kommet ohverdada inimesi. Kõik episoodid on olemas ja lugu toimib täitsa hästi, kuigi ulmelisi elemente taas pole, kui tegelaste reisivahend välja arvata.

1. hooaja VII lugu ,,The Sensorites" koosneb kuuest episoodist ja kipub paiguti venima, ehkki lugu tervikuna on hea. Doktor ja kaaslased maanduvad kosmoselaeval, mille meeskond on sensoriitide kontrolli all. Nad ei ründa meeskonda, kuid ei luba neil ka lahkuda, kartes, et nii tuleb nende planeedile veelgi rohkem inimesi, kes tahaksid seda hoolimatult tühjaks kaevandada. Susan mainib oma ja seega ka Doktori koduplaneeti, samuti meenutatakse seniseid reise, kuid tugevad seosed puuduvad.

1. hooaja VIII lugu ,,The Reign of Terror" on ühtlasi 1. hooaja viimane. Kuuest episoodist on säilinud neli, kuid vähemalt on nende hulgas vähemalt esimene ja viimane episood. Taas puhtalt ajalooline sündmustik, sedapuhku 18. sajandi Prantsusmaa revolutsiooni ajast. Üldjoontes igav lugu, ei soovita selle peale aega kulutada.

2. hooaja I lugu ,,Planet of Giants" viib reisiseltskonna planeedile, kus esmapilgul tunduvad elama hiiglased. Peagi selgub, et hoopis nemad ise on koos Tardisega kahanenud. Selle loo esialgsest veresoonist pidi tegelikult saama 1. hooaja sissejuhatus, kuid leiti, et uue ja katsetusjärgus oleva seriaali eelarve ei võimalda vajalikke võttepaiku ehitada. Midagi tõeliselt olulist ei juhtu, kuid vaadatav.

2. hooaja II lugu ,,The Dalek Invasion of Earth" soovitan kindlalt vaadata. Kiirelt vaatajate lemmikuks saanud dalekid on tagasi ja püüavad vallutada planeet Maad, kasutades tugipunktina 22. sajandi Londonit. Kõrvaltegelasi on palju, vastane on ohtlik, jagub lahingut ja draamat. Ilmselt oleks saanud küll pikkust veidi kärpida, nt kuue episoodi pealt viie peale, kuid üldjoontes pole kurtmiseks eriti põhjust. Oluliseks sündmuseks on Susani lahkumine seriaalist. Teda kehastanud Carole Ann Ford oli rollist tüdinenud, tundes, et tema tegelasele ei anta piisavalt võimalust areneda ja ta peamine ülesanne on ohtlikes olukordades kiljuda ning hädasse sattuda. Ei saa eitada, et Susan oli kirjutatud pisut ühekülgseks ja mitte väga põnevaks tegelaseks, nii et Fordi otsus on mõistetav.

2. hooaja III lugu ,,The Rescue" on lühike ja peamiselt loodud selleks, et tutvustada uut reisikaaslast, kelleks on Vicki - planeet Didole alla kukkunud kosmoselaeva üks kahest ellujääjast. Loomulikult läheb ta viimase episoodi lõpus Doktoriga Tardisesse. Selles suhtes oluline, tervikuna ei midagi erilist.

2. hooaja IV lugu ,,The Romans" on taas ajalooline, tegevus toimub Roomas imperaator Nero valitsemise ajal. Mõned süngemad elemendid on huumoriga hästi tasakaalus, kui tundub, et lugu huvitab, siis võib vaadata küll.

2. hooaja V lugu ,,The Web Planet" kipub olema suuremalt jaolt selline hobuse unenäo tüüpi asi. Tänapäeva mõistes ikka väga naeruväärsed kostüümid ja eriefektid ning lugu, mida on tüütu jälgida, tekitasid mingi hetk tunde, et ilmselt naudiksin ma seda kõike rohkem, kui mul oleks harjumus tarbida mõningaid keelatud aineid. Ei juhtu midagi, kui need kuus episoodi vahele jätate.

2. hooaja VI lugu ,,The Crusade" näitab, et ajaloolised teemad olid ikka mitmete tegijate arvates väga hea lähenemine. Tardis satub 12. sajandi Palestiinasse III ristisõja aega. Kaks episoodi alles, kaks kadunud, pole vaatamisele kuluvat aega väärt.

2. hooaja VII lugu ,,The Space Museum" heidab pilgu ajaparadoksidele, ettemääratusele ja paneb tegelased olukorda, kus nad peavad kaasa aitama hiiglaslikus kosmosemuuseumis käärivale revolutsioonile. Mõõdukalt oluline järgmise loo jaoks, vaadatav ka eraldi võetavana.

2. hooaja VIII lugu ,,The Chase" toob taas tagasi dalekid, kes asuvad Tardist läbi aja ja ruumi jälitama. Isegi halb dalekitega lugu on vähemalt dalekitega lugu ja see siin pole õnneks halb. Seiklusi jagub ja lisaks näeme kahe kaaslase lahkumist ja ühe lisandumist. Nii et igas mõttes lugu, mida tasub vaadata.

2. hooaja IX lugu ,,The Time Meddler". Hooaja viimane lugu tundub esmapilgul nagu järjekordne ajalooline ja õpeliku suunitlusega püüdlus. Siiski selgub, et fassaadi taga on peidus rohkem, kui esialgu näha ja kuulda võib. Need neli episoodi tasub ära vaadata, kuna kohtame vastast, kes tuleb hiljem veel uuesti tagasi.

3. hooaja I lugu ,,Galaxy 4" on üsna nutuses seisus. Vaid üks episood neljast on säilinud ja suures plaanis olulisi sündmuseid pole. Wikipedia kokkuvõttest piisab, loo vaatamisega suurt midagi ei võida.

3. hooaja vahelugu ,,Mission to the Unknown" on kadunud üksikepisood, mis on sissejuhatus hilisemale, 12-episoodilisele loole. Doktorit ja tema kaaslasi siin ei näe ja taas soovitan lugeda kokkuvõtet. Vaatamine (kuulamine) palju juurde ei anna.

3. hooaja II loo ,,The Myth Makersi" kohta pole palju head öelda. Kõik neli episoodi kadunud ja ajaloolise sisuga, tegevus toimub Trooja piiramise ajal. Oluline selle poolest, et Vicki lahkub ja asemele tuleb uus kaaslane, Katarina.

3. hooaja III lugu ,,The Dalek's Master Plan" on üks väga õnnetus seisus lugu, mis oleks ilmselt põnev, kui teda saaks esialgsel kujul nautida. Kahjuks on tosinast episoodist alles vaid kolm, seejuures pole ükski neist esimene ega viimane. Nagu pealkirigi ütleb, on vastasteks taas dalekeid, lisaks sureb siin mitu tegelast, nii et tõsine fänn peaks ehk kaaluma taastatud episoodide vaatamist. Samas, kui ikkagi tundub, et üheksa episoodi jagu slaidishowga kuuldemängu on veidike liig, tuleb piirduda sisukokkuvõtte lugemisega.

3. hooaja IV lugu ,,The Massacre of St Bartholomew's Eve" on täielikult kadunud ajalooline lugu, tähelepanu vääriv uue kaaslase, Dodo Chaplet' tutvustamise poolest. Peale selle viimase asjaolu suurt muud sellest loost teadma ei peagi.

3. hooaja V lugu ,,The Ark" on lõpuks üks täielikult säilinud lugu, mis viib Doktori koos kaaslastega generatsioonidelaevale, mis reisib uue planeedi poole pärast Maa hävimist. Oluline pole, kuid vähemalt hea.

3. hooaja VI lugu ,,The Celestial Toymaker" jätab Doktori ja ta kaaslased ohtliku ning kõikvõimsa mängumeistri tujude hoolde. Mõneti huvitav ja tüübilt senistest lugudest erinev, kuid neljast episoodist on säilinud vaid viimane. Võib üldiselt vahele jätta.

3. hooaja VII lugu ,,The Gunfighters" on midagi vesterni fännidele. Tardis maandub 19. sajandi Ameerikas, Tombstone'i linnakeses, mõni päev enne O.K. Coralli tulevahetust. Kõrvaltegelasteks Wyatt Earp ja tema vennad, Doc Holliday ning vennad Clantonid. Kui tunned huvi vesternite ja Doktor Who vastu, siis võib vaadata küll.

3. hooaja VIII lugu ,,The Savages" viib vaataja kaugele planeedile kauges tulevikus. Tardise meeskond peab lahendama ühiskondliku konflikti kõrgelt arenenud tsivilisatsiooni ja sihitult uitavate metslaste vahel. Lisaks lahkub seriaalist üks kaaslane. Kõik episoodid on kadunud, võib piirduda sisukokkuvõttega.

3. hooaja IX lugu ,,The War Machines" toimub Londonis, kus kamp teadlasi leiutavad Skyneti... õigemini küll WOTANi, kuid paralleelid on üsna tugevad. Iseseisvalt mõtlev arvutisüsteem, mis asub maailma vallutama ja üleliigseid inimesi hävitama. Hea lugu, mis on ulmefänni jaoks ka praegu vaadatav. Lisaks kohtume kahe uue kaaslasega.

4. hooaja I lugu ,,The Smugglers" viib Tardise meeskonna 17. sajandi Cornwalli. Ajalooline lugu piraatidega, kuid ükski episood ei ole säilinud.

4. hooaja II lugu ,,The Tenth Planet" on esimeste hooaegade üks kõige olulisemaid. Esiteks kohtume esimest korda kübermeestega, kes jäävad tuntuse poolest vaid veidi dalekitele alla ja kes on korduvalt maailma ja Doktorit ohustanud ka uues seriaalis. Lisaks on neljas episood viimane korrapärane episood selle Doktoriga. William Hartnelli tervis halvenes arteroskleroosi tõttu üha enam ja tal tekkisid tõsised raskused teksti meeldejätmisega. Et seriaaliga jätkata, tuldi suurepärasele mõttele - kuna Doktor on tulnukas, on tema kehal võime end uueks muuta, kui vana saab viga või lihtsalt n-ö läbi kulub. Nii toimubki viimases, kahjuks kadunud episoodis hiljem regenereerumise nime all tuntuks saav muutus, mille käigus Doktor Who keha asendub uuega. Lisaks välimusele saab Doktor ka osaliselt uue iseloomu. Nii ei olnud uuel näitlejal tarvis igas üksikasjas eelmist näitlejat matkida, vaid sai selle asemel tuua rolli rohkem värskust ja omapoolseid iseloomujooni.

Kuigi Hartnelli Doktor pole kõigi fännide absoluutset poolehoidu võitnud lemmik, ei saa kuidagi unustada, et ta oli siiski kõige esimene ja tema mõjutusi võib leida läbivalt kogu seriaali ajaloost. Mis iganes tal füüsilises võimekuses puudu jäi, tegi ta tasa nutikusega ja püüdlusega rahumeelse lahenduse poole, kuid tõmbas oma parandamatu uudishimu tõttu korduvalt enda kaaslased sekeldustesse, mida nad muidu ehk oleks saanud vältida. Torisevad jooned lõid vahel liiga tugevalt välja, kuid ka huumorisoon ei puudunud. Üldiselt oli Hartnelli mängitud Doktor just nii mitmekülgne, nagu teda üldjoontes ka praegu näeme ja kellelgi pole põhjust kahetseda, et esimene Doktor oli just selline, nagu ta oli.

Kurioosum 02/16 (Rauno Pärnits)

Surnud Semetski on hea enne.

Vassili Orehhov, Hävingutsoon

Jõuan seltskonnani, teen näo, et otsin kedagi. Mulle ei pöörata tähelepanu - käib elav keskustelu.

"Kas kuulsid? Semetski tapeti ära! Kolm korda järjest!"

"Ja siis?"

"Ei midagi, ärkas ellu ning püüdis kaaslased jälle kinni..."

Üksmeelne naerupahvak.

Sergei Lukjanenko, Võltspeeglid

Juri Semetski on surematu. Vähemalt vene ulmes.

Tegelikult on Juri Semetski kirjastaja ja tuntud ulmefänn. Temanimeliste kõrvaltegelaste tapmine vene ulmes oli aastatuhandevahetusel ja selle lähiaastatel ääretult populaarne, võiks isegi öelda, et viimane moeröögatus. Viimasel ajal on traditsioon küll pisut rooste läinud, kuid mitte hääbunud.

Väidetavalt saanud traditsioon alguse Sergei Lukjanenko romaanist "Sügisvisiidid". Ühel conil tulnud Semetski Sergei Lukjanenko juurde, haaranud nööbist ja pärinud kurjalt: "Miks sa mu oma raamatus maha lõid?" Kuniks jahmunud kirjanik vastust otsis, lisanud Semetski, et andestab, aga ainult siis, kui Lukjanenko teeb seda ka oma järgmistes teostes. Kuigi Lukjanenko väidab, et võttis toona nime laest ja ei pidanud kedagi konkreetset silmas, võttis ta lubadust tõsiselt ning nüüdseks on ta Semetskit tapnud juba kümnekonnas oma raamatus. "Missiooniga" liitusid ka teised vene kirjanikud nagu näiteks Vladimir Vassiljev, Oleg Divov, Kirill Jeskov, Andrei Gromov, Roman Zlotnikov ja teised. Vaese Semetski hukkumiste koguarvu on raske oletadagi, igatahes on neid kümneid ja kümneid, rekordimees on tõenäoliselt Ant Skalandis, kes ühesainsas romaanis "Kaasosalised. Varjatud oht" suutis Semetskinimelist tegelast tappa lausa 17 (!) korda. Vladimir Vassiljev on isegi naljatamisi pannud oma romaani "Hiidude pärand" motoks: Tähelepanu! Selle romaani kirjutamisel ei vigastatud ühtegi Semetskit!

Interpressconil on mitu korda antud välja ka "parima kirjandusliku Juri Semetski tapmise" nimelist auhinda.

Sarjas S.T.A.L.K.E.R on Semetski Igavene Stalker - mees, kes jõudis Monoliidini ja soovis endale surematust. Seda talle ka anti - nüüdsest sureb ta korduvalt iga päev ning elustub Tsooni erinevais paigus alati ilma relvade, riiete ja varustuseta.

Semetski fenomen on jõudnud ka Venemaa piiride taha - Venemaad külastanud Robert Sheckley sai ka asjast aimu ning Semetski on ära mainitud jutus "Conversation on Mars".

Ulmeuudised 02/16

Indrek Hargla uue romaani "Raudrästiku aeg" esitlus

Neljapäeval, 3. märtsil kell 18:00 esitleb Indrek Hargla oma uut ajaloolist kriminaalromaani "Raudrästiku aeg" Viru Keskuse Rahva Raamatus.

Indrek Hargla uue kriminaalromaani tegevus toimub alternatiivajaloolises muinasaja Eestis. See on tuhande aasta tagune aeg, mil kaugel Põhjalas usutakse olevat jumalate koda ja laevamehed käivad mööda jõgesid kauplemas lõunamaaturgudel; aeg, mil idast ja läänest ründavad Kuningavalda raevukad viikingid ning Euroopast saabuvad ristiusumisjonärid, kuulutades patuhimu hukatuslikkust ja lunastust läbi Jeesusjumala. Panused on kõrged ja intriigid surmavad. See on raudrästiku aeg.

Info pärineb Rahva raamatu kodulehelt.

Kuu arvustus

Jaanuar oli siis esimene BAASi kerge kosmeetilise iluravi järgne kuu, arvustajad ei lasknud end aga sest häirida ning kuu arvustuste saak jäi viimaste aegade tavapärasele tasemele.

Lugesin läbi 40 pikimat arvustust, mis oli muidugi enesepettus, teades juba ette, et laureaat tuleb niikuinii 2500 või enama tähemärgist koostatud arvustuste hulgast. Napisõnalisus võib olla voorus, aga mitte antud kontekstis.

Kaks pikimat arvustust olid seekord Joel Jansi sulest, aga laureaadiks ei kvalifitseerunud need eeskätt seepärast, et tegu on varasemalt "Reaktoris" ilmunud kirjatükkidega. Ka Silver Sära arvustus "Webbyle" on välja lõigatud ühest ta üpris ammusest Estconi ettekandest. Mitte, et mul "kordustrükkide" vastu BAASis midagi oleks, pigem vastupidi, lihtsalt kuu arvustusena eelistaksin pigem näha midagi sellist, mis on kirjutatud spetsiaalselt BAASile.

Lisaks eelmainitutele jäid silma/meelde seekord veel ka Kristjan Rätsepa ja Taivo Risti pikemad kirjatükid, kuid tiitli saab üsna kuu alguses Marko Kivimäe poolt kirjutatud arvustus David Mitchelli romaanile "Ghostwritten: A Novel in Nine Parts". Palju õnne!

Andri Riid

Reaktor külastas ulmeklubi

Veebruari viimasel neljapäeval käis Reaktori rahvas külas Eesti Lastekirjanduse keskuse ulmeklubil. Need on kamp aktiivseid noori, kes kogunevad iga kuu viimasel neljapäeval Tallinnas Pikk tänav 73 kolmanda korruse mugavasse ruumi, et arutleda erinevatel ulmeanri teemadel ja vahel kohtuda ulmevaldkonnas tegutsevate inimestega. Seekord olid külalisteks siis Reaktori toimetuse liikmed Ove Hillep ja Artur Räpp ning veel veidi lisajõudu. Kohtumine, mis pidi algselt kestma poolteist tundi, venis lõpuks pea kahe ja poole tunni pikkuseks ning arutletud sai nii ulmelistest filmidest ja mängudest, osalejate lemmikraamatutest kui sai põigatud isegi tõlkimise ning nähtuste ja olendite nimetamise keerukasse maailma,samuti kuidas näiteks nimetada sugu vahetavaid inimesi, nii nagu neid on leida raamatus ,,Pimeduse pahem käsi". Reaktori tööd ja tegemised, need olid siiski põhiteemaks, nagu oli korraldaja poolt kokku lepitud.

Kes soovib ise osaleda Tallinnas tegutseva Ulmeklubi töös, leiab Eesti Lastekirjanduse keskuse kodulehelt lisainfot. (Reaktori töös osalemise kohta leiab lisainfot aga siitsamalt lehelt, nagu ikka)

Artur Räpp

Uudiskirjandus 02/16

Kirjastus Fantaasia

Kellest luuakse laule

Mann Loper

Kaanepilt Meelis Kroetskin

Fantaasiaromaan "Kellest luuakse laule" jõudis Eesti Kirjanike Liidu 2015. aasta romaanivõistlusel äramärgitute hulka. Ajatus loos aimub eeposlikke eeskujusid, selle fantaasiaohtrates keerdkäikudes kohtuvad nii germaani kui ka vanapõhja mütoloogia, samuraide filosoofia, keldi maagia kui ka erinevatest kangelaslauludest tuttavad motiivid.

Nelja peategelase arengulood hargnevad nende riiki tabanud vapustuste taustal. Mägist saareriiki haarab kaos, kui vana keiser troonipärijat määramata sureb. Olukorda raskendab sissetung ülemere asuvast sõjakast impeeriumist. Neli peategelast, neli maagiliste võimetega noorukit, asuvad teele, et leida kuningriiki ähvardava vaenlase vastu salarelv.

*

Vahel harva üle õla alla kiigates silmas Shisame mäe jalamil liikuvaid kübemeid. Aritha sõdalased olid viimaks nähtavale ilmunud. Siin nad olid, tühiste sipelgatena vaenuliku mäe küljel ronimas, ees lõputu meri ja selja taga ülekaalukas vaenlane. Terve nahaga pääsemiseks kulunuks paar-kolm imet ära...

Rahututest mõlgutustest raputati Shisame otseses mõttes välja. Jalgealune värises, sügavustes kõmatas ja pilvede servad lõid taas punaselt hõõguma. Hanerea eesotsas rühkinud Rakio jäi seisma, et pingsal ilmel mäeseina uurida. Kaheksa ootusärevat nägu jälgisid mehe iga liigutust, kui ta ettevaatlikult kive kompas. Olid nad tõesti pärale jõudnud? Shisame pilgu jaoks nägi kalju välja täpselt samasugune nagu igal pool mujal: hall ja läbitungimatu.

"Tõke," pomises Rakio kulmu kortsutades. "Uskumatult tugev pealegi."

Asunduste öö

Siim Veskimees

Sündmuste horisont

Kaanepilt Markus Harma

See raamat on paljus mõtteline järg Isaac Asimovi Roboti-tetraloogiale, kuid lehekülgedel seavad end julgelt sisse ka hoopis teistest lugudest tuntud motiivid; kummatigi on need vaid taustaks.

"Asunduste öö" annab ühe võimaliku vaatenurga küsimusele, mis võib inimkonnaga juhtuda, kui kontrolli alt väljuvad nn nullinda seadusega robotid - kui neid ei piira robootika seadused, kui need on võimelised mistahes õudusteks, leides oma robotliku loogikaga, et teenivad inimkonda.

Liiga palju juhtub asju, mida ei peaks juhtuma. Mõnegi ajalooperioodi tõenäosus on muljetavaldavad neli tuhandikku. Keegi paneb kokku ekspertgrupi, et fenomenis selgust saada ja võimalusel kõik õigeks muuta. Kellelegi aga see üldse ei meeldi ja ekspertgrupi read hakkavad hõrenema. Vahimees satub seiklusse pooleldi vastu tahtmist ja ühel hetkel on tema peamine mure ellu jääda. Paraku ei saa ta vaid iseendale mõelda.

Tähehiiglaste orjad

Robert Silverberg

Koostaja Raul Sulbi

Kaanepildi autor Meelis Kroetskin

Kogumik sisaldab ulmekirjanduse suurmeistri Robert Silverbergi üheksa hoogsat seikluslugu Maa kaugtulevikust ja võõrastelt eksootilistelt planeetidelt, dunglitest ja veemaailmadest, tulnukaju hämaratest varjusoppidest ja kolkaplaneetide salakaubavedajate karmist maailmast.

Robert Silverberg: "Pean kohe alguses üles tunnistama, et te ei leia neist lugudest kuigi palju poeetiliselt kauneid visioone, luulelist proosat või sügavaid sissevaateid tegelaste karaktereisse. Samuti ei ütle need lood midagi inimeseks olemise kohta. Need lood on pärit mu karjääri algusajast ning on suuremas osas otsekohesed seikluslood, mis said kirjutatud osalt lõbu, osalt raha pärast. /.../ Ja siin nad nüüd jällegi on, need kadunud ajastu artefaktid, üheksa varajast lugu, mis on toodud uue sajandi kõhedakstegevalt ereda valguse kätte, sajandi, mis oli nende lugude kirjutamise ajal alles kauge tulevik."

Pimesi hüpates

Heinrich Weinberg

Sarjast Sündmuste horisont

Kaanepildi autor Markus Harma

Kogumiku "Pimesi hüpates" jutud on omavahel seotud tegevusmaailma kaudu, milles inimkond on juhuse tahtel sattunud kontakti teisest tähesüsteemist pärit tsivilisatsiooniga. Kogumiku nimiloos vaadeldakse selle kontakti vahetuid tagajärgi: inimkond saavutab tehnoloogilise edasihüppe, mis muudab võimalikuks tähtedevahelised lennud. Kõigi üllatuseks on "tulnukad" tähtedelt üllatavalt sarnased inimestega Maal. Ja peagi otsustavad nad pärast lühikest kokkupuudet katkestada maalastega igasugused kontaktid.

Järgnevates lugudes saab pilku heita sündmustele, mis sellele esimesele kontaktile järgnevad - kuidas inimkond Maal ja Päikesesüsteemis toimetab, kuidas püütakse päästa siinset ökosüsteemi hävingust, milleni viivad sellel rindel läbikukkumised, mis toimub kaugemas tulevikus, kui on rajatud juba terve hulk kolooniaid teistes tähesüsteemides. Olulisel kohal on uue ja tundmatu avastamine, vead, mida selle käigus tehakse. Need on lood inimestest ja nende suhetest üksteise ja võõraga.

Heinrich Weinberg on eesti ulmes üks viimase aja silmapaistvamaid tulijaid, kes kirjutab puhast teaduslikku fantastikat, tehes seda väga lahtise sule ja loomupärase jutuvestjatalendiga.

Kogumiku jutud: "Pimesi hüpates", "Kadunud ja leitud", "Nurgatagune reisibüroo", "Kui udu hajub", "Kasutusvalmis", "Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?", "Vihma seitse nime".

Tõlkejutt: Paar suutäit päevas (Milo James Fowler)

Tõlkinud Tuule Iil

Esimene asi esmaspäeva hommikul, mida Howard Schlange oma kahetoalise korteri elutuppa astudes nägi, oli diivanil istuv hästi riietatud võõras.

"Kes kurat sina veel oled?" Howard jäi poole sammu pealt seisma, süda rinnus tagumas.

"On saabunud aeg sinu naasmiseks," vastas võõras ning jäi sinna, kus ta istus. Ainult ta pea pöördus, õõnsad silmad kahvatus näos seirasid Howardit. "Sa oled siin piisavalt kaua olnud." Howard ei saanud vastu vaielda. Sellest ajast alates, kui eelmise kuu alguses kiirtee ülekäigu ehitust alustati, oli kogu ümbruskonna vaib muutunud.

"Sa näed välja nagu surnumatja."

"See ei muuda olukorda."

"Ega vist mitte." Võõralt pilku pööramata, astus Howard ettevaatlikult baarileti äärde, mis lahutas pisikest kööki elutoast.

"Sa parem ära üritagi mind kübemekiirguriga hävitada. Nagu näha, see ilmselgelt viimane kord ei toiminud."

"Ilmselgelt," kordas Howard, haaras võtmed ja rahakoti ning hoidis neid pihus. "Mul on kohtumine."

"Saatusega, jah."

"Ei, hambaarstiga." Howard limpsas keelt. Ta süda tagus ikka veel üsna kiires tempos.

"Sinu osavus selles primitiivses keeles jääb mulle mõistetamatuks. Kuidas sa suudad seda kehakuju hoida?" Värin jooksis läbi sissetungija keha, nagu oleks püüton tal soolikates rõngasse kerinud. Või seal kus ta sisikond olema pidi. "See on parim, mida ma teha saan, selleks et õmblused ei katkeks."

Howard pilgutas silmi. "Kuule, mul ei ole sulli -"

"Sa ei vaja sulli - mis iganes see ka poleks - seal, kuhu me lähme."

Tõsi ta oli; kindlustus katab peaaegu kõike.

"Oot - sa tuled minuga?"

"Ei. Sina tuled minuga."

"Noh, seda ma nagu ütlesin." Howard toppis rahakoti tagatasku ja näppis võtmeid, kõlistades neid üksteise vastu.

"Mis põrgulik lärm!" Võõra valged, nelja nukiga sõrmed lausa lendasid kõrvu kinni toppima. "Lõpeta see kohe!"

"Vabandust." Howard toppis võtmed tasku ja viskas pilgu esiuksele. Mitte ühtki märki sissetungist. Sama lugu oli rõdu liuguksega. Mõlemad olid lukus, just nagu ta oli õhtul jätnud.

"Räägi täpsemalt, kuidas sa siia sisse said?"

"Juba parem." Härra Nelinukk langetas käed kõrvadelt ja tõusis äkitselt püsti nagu robot, kes end sirgu ajas. "Asugem aga teele."

"Hea küll? " Howard liikus ukse poole.

"Kuhu sa lähed?" nähvas võõras.

"Hambaarsti juurde. Ma ju ütlesin... "

"Kaalul on palju olulisemad asjad, Prints Orionsüda!"

"Orion-misasi?"

"Su isa kuningriik on lagunemas, Teie Kõrgus. Krustatseoidid on juba ukse taga!" Laitmatult riietatud sissetungija astus kolm sammu edasi, komistades oma jalgade nagu karkude otsa.

"Ma saan aru, et meil olid minevikus erimeelsused, et sa ei olnud tänulik kui ma oma nina su asjadesse toppisin, aga et sa teaksid - minu eesmärk oli sind halva eest kaitsta. Muidugi, nagu see kõigi noortega juhtub, tuli aeg, mil sa tahtsid pesast välja lennata ja jätta oma jumaldavad hoolekandjad selja taha, seega ma saan aru miks sa mind tappa üritasid..."

"Ah?"

"Sa ei mäleta sellest mitte midagi?"

"Seda pole kunagi juhtunud, vähemalt mitte minuga." Howard üritas neelatada, aga suu oli kuiv. "Ma arvan, et sa ajad mind kellegagi segamini, härra...?" Ta ootas, et võõras täidaks lünga.

Selle asemel hakkas mehike endamisi pobisema. "Ma arvan, et on võimalik, et ta ajukeemia on teinud läbi mingit sorti muutused, arvestades seda veidrat Maa elaniku kehavormi. Aga see amneesia, mis praegu ilmneb, on äärmiselt ebatõenäoline."

Howard peaaegu naeratas. "Oh, ma saan aru. Sa arvad, et ma olen tulnukas?" Äkitselt oli see kuradima lahe!

Võõras kortsutas kulmu. "Hapnik on sind kuidagimoodi mõjutanud -"

"Sa arvad, et ma olen tulnukate prints? Ah sa tuline tutt!"

Howard ei suutnud enam irvet näolt pühkida - isegi kui kummalise külalise nahk väänles nagu oleks tal selle all pesa ämblikumunadega ja kõik munad otsustanuks vaprast ühtekuuluvustundest kooruma hakata.

"Sa tahad mind oma emalaevale viia?"

"Ma ei ole antud emasega tuttav, aga kui sa viitad Kosmilisele Konveierile..."

Howard laskis kuuldavale korraliku huilge. "See on sitaks äge!" Kõik mõtted eesootavast kohtumisest hambaarstiga olid peast pühitud. Ta seisis püsti, rind kummis, andes endast parima, et end tagasi hoida. "Hea küll siis. Vii mind oma juhi juurde!"

Võõras pilgutas silmi. "Sina oledki minu juht."

"Muidugi. Niisiis, vii mind tagasi kuhu iganes. Siit minema." Ta viipas ähmaselt laele.

Võõra silmad läksid kummaliselt kissi, nagu üritaksid alumised laud ta silmamune tervenisti nahka pista. "Mul hakkavad tekkima teatud kahtlused."

"Mina olen Prints Orionsüda, valmis oma kodumaailma naasma. Kiirga mind üles!"

Võõras tõmbas rinnataskust välja kroomitud pliiatsi ja vajutas oma pikkade sõrmedega selle otsa. Valge valgus mähkus ta ümber. "Mulle tundub, et ma tegin vea."

"Ei mingit viga!" Howard kargas valgusesse -

Ja lõpetas lösutades oma diivanil, üsnagi üksi.

"Hei, aga mina!" karjus ta laele.

Järgnenud vaikuses kuulis ta ainult oma korisevat kõhtu. Millal ta üldse viimati sõi? Pärast seda kui eilne post tuli?

Ta vaatas oma T-särki ja muigas millegi suunas, mis tundus olevat nagu paar kägistajamadu, kes väänlesid ta punnis kõhus.

Ta väristas end ja asutas minekule, kohtumine ootas.

Postiljon oli olnud üsna peen delikatess, aga ta ei jõudnud ära oodata, mil saaks proovida paari suutäit hambaarsti.

Jutt: Kes varju püüab (Heinrich Weinberg)

Kes varju püüab

Heinrich Weinberg

1. Juhtmed koos

Ma kardan lennukiga lendamist. Või kui nüüd päriselt täpne olla, siis ei karda, vaid see on mulle sügavalt, olemuslikult vastumeelne. Jah, ma tean, et statistiliselt on lennukiga alla kukkumine väiksema tõenäosusega sündmus kui näiteks kodust lennujaama sõites liiklusõnnetusse sattumine. Eriti kui arvestada, milline on liiklus Tallinn-Tartu maanteel. Aga ikkagi - mulle ei meeldi lennata. Kogu see kinnises plekkpurgis istumise ja tasakaalumeelt lolliks ajava õõtsumise teema, see lihtsalt pole päriselt minu rida.

"Kas teil pagasit on?" päris tütarlaps leti tagant, toimetades ise samal ajal minu ja Harri ID-kaartidega. Tema nimesilt ütles: JANICE.

Tegelikult ei peaks olema vajadust check-in lauas peatumiseks. Aga mingi kala oli süsteemis sees, nii et mul ei õnnestunud meid veebi kaudu tagasilennule registreerida.

"Ei," vastasin. ,,Üksnes käsipagas."

Gatwicki lennujaama lõuna-terminali E-sektsiooni laua taga kassat teenindav Janice tõstis arvutiekraanilt pilgu. "Näidake palun oma käsipagasit!" sõnas ta.

Tõstsin kuulekalt seljakoti letiserva kohale ja Harri libistas õlakoti käe otsa ja hiivas samuti üles - Janice pidi saama hea pika hetke nende silmitsemiseks.

"Kas te pakkisite oma koti ise?" jätkas Janice.

"Jep," vastasin.

Harri lihtsalt noogutas pead. Ta oli väsinud ja pikast töölähetusest tüdinud.

,,Mis me's nüüd edasi teeme?" küsis ta kella vaadates. ,,Lennu väljumiseni on veel kaks-pool tundi aega."

Kehitasin õlgu. Gatwicki lennujaam on paras loomaaed, kui aru saate, mis ma mõtlen. Enne turvakontrolli läbimist on lennujaamas võimalik külastada erinevaid poode ja toitlustusasutusi ning joomiskohti. Või siis lihtsalt kuskil ootealal endale istekoht leida. Teisel pool, tsoonis sees on sama asi, kuid tax free.

,,Ma läheks hea meelega turvast läbi ja siis võiks otsida söögikoha..." arvasin.

,,Lennukis saab ju ka miskit."

,,Seda küll, kuid ma pigem maksaks kümme-viisteist eurot siin korraliku New Yorgi kana eest Frankie and Benny's kui ligemale sama palju ühe kuivetanud lennukivõileiva eest."

,,Su jutus on iva," venitas Harri, varjates käega haigutust.

Janice leti tagant ulatas meile pardakaardid koos dokumentidega. ,,Siin on teie istekohad," lausus ta pliiatsiga numbrite ümber ringe vedades. ,,Väravat pole veel määratud, kuid pardaleminek algab kell 18:10, ilusat lendu, härrased."

,,Tänud," ütlesin ja korjasin letilt oma asjad.

Toppisin pardakaardi ja ID-kaardi seljakoti esisahtlisse ja vinnasin koti õlale. Seadsime sammud turvapääsu poole.

Harri vahtis kõrval liikuvaid järjekordi.

,,Alati liigub teine järjekord kiiremini," sõnas ta.

Lõpuks jõudis meie kord siiski kätte. Mul on ilmselt selline ehe Iiri terroristi nägu peas. Igatahes on üsna tõenäoline, et see, kes minuga kaasa reisib, läheb turvakontrollist läbi nagu kuul kuivatuspaberist. Mina enamasti pean leppima sellega, et mõni meesterahvas mind suht-koht piinlikkuseni läbi kompab ja siis terve seeria küsimusi mu kotis leiduvate mõõteriistade kohta küsib. Viimaks topitakse veel mu mustade sokkide sekka pulk, millega võetakse lõhnaproove.

Korjasin teisel pool turvaväravat lindil veerevatest plastikkorvidest oma mandi kokku. Harri oli juba valmis. Tal püsivad püksid niisama üleval ja arvutit ta ka kaasa ei tassi. Ta kasutab oma ,,paber-i-padi" nagu ta ütleb A5 formaadis millimeeter-ruudustikuga pabermärkmiku kohta.

Läksin joonelt suure ooteala ühes servas oleva tabloo juurde, et näha, kas vahepeal on ilmunud meie lennu värav. Nagu võiski arvata, seda veel polnud. Frankie and Benny's on Gatwicki rahvusvahelise tsooni ühes nurgas, trepist üles. Võiks öelda, et enam-vähem kolmandal korrusel. Olles näinud tabloolt uudiste puudumist, seadsin sammud sinnapoole.

Ma tõesti ei tea, kuidas peaks reageerima sellele, kui tühjast kohast tekkib sinu ette luust ja lihast inimene.

,,Saast!" pahvatasin ma umbes enda kasvu mehele otsa koperdades. ,,Vabandust..." Mees keeras ringi ja mul jäid sõnad kurku kinni. Ma vaatasin otsa iseendale.

Jah - ma saan aru küll, kuidas see kõlab. Mina ja mu veidrused. Võibolla ma ikka päriselt ei näinud seda, mida ma arvasin end nägevat. Mõistus mängib vingerpussi ja nii edasi.

,,Saast..." pomises ta (pomisesin mina, selle teise suuga?).

Tal olid seljas vormiriided. Nagu lennujaama töötajal. See neoontooni vest, mis teeb pikal vaatamisel silmadele haiget. Midagi oli tal käes. Midagi vilksatas ta avanenud vestihõlmade vahelt. Vaatasin seda.

Koos minupoolse taipamisega, mis tal seal oli (Oh, saa-aaaast!!!), taipas tema, et ma tean, saan aru, mis toimub.

,,Appi-iii....!" jõudsin ma karjuda, enne kui ta end õhku lasi.

Mind tabas lisaks meeletule löögile ja kuumusele veel midagi ebamäärast, mis tundus hetkeks pehme, soe ja niiske. Aga võibolla on soe ja niiske hoopis see iseenda puruks rebenemisega kaasnev tunne?

* * *

,,Hei, mees!" Harri raputas mind õlast.

Mu süda peksles justkui oleks sel kavatsus kurgust välja ronida. Ma sama hästi kui tundsin ikka veel oma nahal plahvatuse lööki ja kuumust.

,,Teie pilet, söör!" nõudis minu kõrval seisev tume kogu tõredal häälel.

,,Mõhhh!?" sain suust ebamäärase vastuse.

,,Ärka ometi üles!" raputas Harri mind uuesti. ,,Tere-tere, Ahto, sa oled ikka päris peast soe!" naeris ta.

Pühkisin värisevate kätega otsa eest higi. Saast küll! See oli üks igavene haige värk. (Noh - vähemalt olin ma ühes tükis...) Otsisin taskust rongipileti välja ja ulatasin kontrolörile, kes selle üle vaatas ja siis viisakalt tänades edasi liikus.

Kell näitas 15:17. Kes võinuks arvata, et mõne minutiga on võimalik unes näha sellist jama?

,,Jäid magama?" küsis Harri pead vangutades.

Noogutasin. ,,Ma nägin unes, et ma lasin end lennujaamas õhku," ütlesin.

Harri vilksas ringi vaadata. ,,Pea suu, mees!" sisistas ta tõsinedes. ,,Selliste asjadega ei tehta nalja..."

,,See polnudki naljakas," porisesin vastu.

Raske känkrana sisikonnas lasunud hirm hakkas taanduma. Sulgesin silmad, toetasin end seljatoe vastu ja hingasin sügavalt sisse-välja, püüdes oma pead ringi tormavatest mõtetest tühjendada. See ei õnnestunud päriselt.

Saast, saast, saast! Pidi see nüüd siis just enne lennule minekut juhtuma.

Saate aru - ma ei seedi lendamist! Mitte, et ma seda kardaksin. Lihtsalt - mulle absoluutselt ei meeldi lendamine.

Kell 15:40 olime Gatwicki raudteeperroonil ja seadsime sammud terminali poole. Eriliselt vastik tunne on minna end lennule registreerima kui toimuv meenutab sellist elavat deja vu episoodi.

"Kas teil pagasit on?" päris tütarlaps leti tagant, võttes vastu minu ja Harri dokumendid.

Mul käis kõhust läbi jõnks ja süda spurtis uuele rütmimadinale: nimesilt tüdruku rinnas ütles selgelt ja suurelt JANICE.

Neetud online süsteem! siunasin mõttes veebikeskkonda, kus oli olnud miski jama, et ei saanud lennule registreeruda. Hea veel, et siin eraldi raha ei küsitud.

"Ei," vastasin neelatades; sõnad kippusid kurku kinni jääma. ,,Üksnes käsipagas..."

Harri müksas mind külge. ,,On s'uga kõik korras?"

Noogutasin vaikides ja püüdsin end rahulikuks sundida. Hinga, mees, lihtsalt hinga ja mõtle ilusatest asjadest. Ii-luu-sa-aa-teest ass-jaa-deest!

Janice vaatas meie poole. "Näidake palun oma käsipagasit!" sõnas ta.

Tõstsin kuulekalt seljakoti letiserva kohale ja Harri libistas õlakoti käe otsa ja hiivas samuti üles - Janice pidi saama hea pika hetke nende silmitsemiseks.

"Kas te pakkisite oma koti ise?" jätkas Janice.

"Ei," raputasin pead.

,,Kas keegi on teile andnud midagi, mis ei kuulu teile?"

Taas ,,ei".

Hingasin rahulikult sisse ja välja. Ma olen rahu... vana rahu ise. Nõjatusin letile. ,,Kas oleks võimalik paigutada meid istuma kuhugi lennuki keskpaika ja ma sooviksin võimalusel vahekäigupoolset istekohta," ütlesin.

Janice noogutas. ,,Ma vaatan, mida teha annab, härra... Saa-lu," vastas ta, venitades mu perekonnanime.

Kogu lennule registreerumine ja läbi turvakontrolli minek jätkus samm-sammult samamoodi nagu olin mõnekümne minuti eest rongis tukkuma jäädes unes näinud. Ma ei oska seda tunnet selgitada, kuid iga hetkega kahtlesin ma aina enam, et see oli uni. Aga mida muud see olla sai!? Neetult sürreaalne!

Äratage mind keegi ometi üles!!!

Vaatasin pardakaarti - istekoht 12C - pole paha. Saate aru, kui ikka lendamine absoluutselt ei lähe, siis vähemalt selline pisiasi nagu õige istekoht muutub äärmiselt tähtsaks.

Seadsin sammud turvakontrolli suunas.

,,Kus sul kiire hakkas?" hõikas Harri mulle järgi.

,,Frankie and Benny's ja New Yorki grillkana!" lehvitasin käega.

Ta ütles midagi vastuseks, kuid ma ei kuulanud teda.

Pärast turvakontrolli läbimist jäin seisma suure ootesaali servale. Millal ilmub kollase vestiga mees, kes end õhku laseb?

Harri peatus minu kõrval.

,,Noh - kas söögiisu läks üle? Kana ei ahvatlegi enam..."

Vaatasin üles, sinnapoole, kus oli Frankie and Benny's restoran. Ilmselt kuluks üks toekas kõhutäis ja natuke juua ära küll. Midagi veresuhkru kergitamiseks ja tähelepanu sundmõtetelt kõrvale juhtimiseks. Võibolla peaksin ma ikkagi abi otsima? Ma mõtlen, mingi psühholoogi või psühhiaatriga rääkima? Päris normaalne see nagu pole. Noh, lendamine mulle ei meeldi - aga selline paanikahoog?

Midagi kollast vilksatas mu nägemisala serval.

,,Saast!" ütlesin.

,,Mida?" küsis Harri imestunult minu poole pöördudes.

,,See tüüp seal," osutasin käega kollases vestis mehele. ,,Ta laseb end kohe õhku... Kus on politsei?"

,,Jumala eest, Ahto, ole ometi..."

Plahvatus keset ootealal tunglevat rahvasumma virutas meid kõrvalasuva parfüümipoe klaasist vitriinidesse. Lööklaine lõi mul kopsudest õhu välja ja mingi terav asi tungis ribide vahele justkui kuum juga.

Ma tõin kuuldavale valukarjatuse.

Gatwick Expressi piletikontrolör peaaegu hüppas ehmatusest minust eemale.

,,Kurat küll, Ahto!" hüüatas Harri kõrvalistmelt. ,,Mis juhtus!?"

,,Ah... Eh...?" suutsin hingeldades kuuldavale tuua. Vaiksel sahinal tuiskas Gatwick Express läbi Londoni eeslinnade, kurvides kergelt loksudes ja siin-seal rööbaste liitekohti ületades iseloomulikult kolistades.

Kargasin püsti ja trügisin läbi vahekäigu lähimasse tualetti, ignoreerides selja taga kaagutavat kontrolöri ja Harri hõiget.

Midagi oli väga selgelt ja konkreetselt korrast ära. Hea küll - unenägu ja deja vu. Selliseid asju juhtub. Vist...? Kuid unenägu unenäo sees? Deja vu unenäo sees!? Nii väga ma nüüd ka ikka lendamist ei vihka, ei karda, et ajud sedasi peaks pahempidi pöörama! Vaatasin peeglist enda kahvatut nägu. Või äkki ikka kardan...?

Saast!

Keerasin kraani lahti ja loputasin nägu külma veega. Kõhus keeras vastikult.

Uksele koputati.

,,Üks hetk!" hõikasin.

Kuivatasin paberrätiga näo ja avasin ukse. Harri ootas mind mureliku ilmega.

,,Mis toimub?" küsis ta. ,,On s'uga kõik korras?"

Loomulikult mitte!

,,Ja, kõik on oki-toki," ütlesin. ,,Lihtsalt mingi lollakas unenägu, tead..."

Ta mõõtis mind vaikides tõsise pilguga ja noogutas siis. ,,Hüva. See kontrolör ootab seal su piletit."

Õngitsesin pileti taskust välja ja viisin kontrolörile.

,,On teiega kõik korras, härra?" päris mustanahaline mees, kõõritades mind üle paksuraamiliste prillide. Tema naeratus oli säravvalge, kuid peen punane veresoontevõrgustik silmavalgetes jättis temast sõjaka mulje.

Ühmasin midagi vastuseks ja õnneks jättis ta mu rahule. Kössitasin ülejäänud osa teekonnast istmel, püüdes teha nägu, et kõik on korras.

Harri kirjutas mu käitumise veidrused vaikimisi PTSH arvele. Mina olin käinud Afgaanis, tema oli käinud missioonil Kesk-Aafrikas. Meil oli ühiseid, oli erinevaid kogemusi ja ütlematagi peaks olema selge, et iga veteran elab oma kogemusi isemoodi läbi või üle. Kes sinna teise inimese sisse ikka nii väga näeb? Harri puhul aga tundub mulle, et ta on kuidagi immuunne sõja mõjude suhtes. Igatahes soovin mina endale seda immuunsust, mida enda arvates temas näen. Asja positiivne külg on see, et ta mõistab. Ta ei urgitse mu kallal, ta on tegelikult hea sõber.

Läksime Gatwickis check-in laua juurde, et end lennule registreerida, sest - ja siinkohal jooksid mul judinad üle selja - jah, ma ei saanud veebikeskkonnas lennule registreeruda, sest süsteemis oli mingi jama.

Saast! vandusin mõttes endamisi. Ei saa olla!

,,Tere, Janice!" ütlesin tüdrukule leti taga, kes võttis naeratades minu ja Harri ID-kaardid.

,,Tere päevast, härra -" ta vilksas mu dokumenti vaadata ,,- härra Sa-alu..."

Ta venitas mu perekonnanime a-tähte pikemaks kui tarvis ja naeratas uuesti.

,,Soovime registreeruda Tallinna lennule," ütlesin.

Ta klõbistas kiiresti arvutiklaviatuuril.

"Kas teil pagasit on?" päris ta pilku tõstmata.

,,Ei, üksnes käsipagas..." sosistasin. Mul oli korraga raske hingata.

,,Kuidas palun?" küsis Janice.

Sulgesin silmad ja püüdsin hingamist taastada.

,,Meil ainult käsipagas," sekkus Harri.

,,Härra, kas teiega on kõik korras?" päris Janice murelikult.

Taeva pärast, loomulikult mitte!!!

,,Jah," noogutasin. ,,Pole hullu, olen lihtsalt väsinud ja näljane..."

Ta silmitses mind viivu kahtlustaval pilgul ja jätkas siis rutiini.

"Näidake palun oma käsipagasit!"

Tõstsin kuulekalt oma seljakoti letiserva kohale ja Harri libistas õlakoti käe otsa ja hiivas samuti üles - Janice pidi saama hea pika hetke nende silmitsemiseks.

"Kas te pakkisite oma koti ise?" jätkas Janice.

"Jah, loomulikult!" vastasin. Ei suutnud päriselt tõredust varjata. Kaua võib, eks ole!?

Ta vilksas mulle korraks silma vaadata.

Nõjatusin letile. ,,Kas oleks võimalik paigutada meid istuma kuhugi lennuki keskpaika ja ma sooviksin võimalusel vahekäigupoolset istekohta," ütlesin.

Janice noogutas. ,,Ma vaatan, mida teha annab," vastas ta. ,,Kas keegi on teile andnud midagi, mis ei kuulu teile?"

Taas ,,ei".

Ta ulatas meile pardakaardid ja dokumendid. ,,Ilusat lendu, härrased!"

,,Mis siis nüüd?" küsis Harri. ,,Lähme turvakontrolli?"

,,Mul on midagi söödavat tarvis," Frankie and Benny's ja New Yorgi kana... Ei, saast küll, ei ja veel kord ei!!! ,,Tsoonis peaks olema Wetherspoon, kui mu mälu mind ei peta."

,,Lennukis ju ka pakutakse miskit," tähendas Harri.

Jah, aga mul on vaja nüüd ja kohe midagi. Ja ma pean tegema midagigi teisiti. Et saada lahti sellest neetud deja vu värgist.

,,Ma lähen korra peldikusse," ütlesin. ,,Siis lähen tsooni sisse ja istun Wetherspooni maha. Lennuki söök on kirvehinnaga ja meil on pealegi üle kahe tunni aega surnuks lüüa." Ning ma ei taha kohtuda selle kollases ürbis tüübiga, kes ennast iga minut keset rahvusvahelise tsooni ootesaali tükkideks laseb.

* * *

Turvakontrolli suundusin juba natuke rõõmsamana. Üldiselt võib täheldada mõningast meeleolu tõusu, kui lennujaam, milles sa asud, ei lenda õhku.

Õngitsesin kotist välja arvuti, plastkotikese vedelikega, taskust telefoni ja kõrvaklapid ning panin need ettenähtud plastkorvi. Järgmisse ladusin tuulepluusi, käekella ja püksirihma ja pardakaardi. Istekoht 12C... Nojah, siis, mõtlesin natuke hädiselt.

Minu ees tühjendas parasjagu taskuid keegi tütarlaps. Mõni naine lihtsalt on selline, et pilk jääb pidama ja igas heas mõttes on mida vaadata. Ta ladus asju plastalusele: käekott, arvuti, kell ja telefon. Lisaks võttis ta jalast kingad, asetas need samuti liikurlindile ning viimaseks päästis valla ka laia metallpandlaga nahkrihma, mis oli ilmselgelt pigem iluasi, mitte ei täitnud ümber puusade liibuvate teksade üleval hoidmise funktsiooni.

Pöörasin tähelepanu oma asjadele tagasi ja katsusin veel korra läbi pükste taskud. Ma pean ikka arvestama sellega, et mind tõenäoliselt võetakse turvaväravas ,,rajalt maha" ja kombatakse kuni piinlikkuseni läbi. Oleks siis veel, et seda teeb mõni ilus naine... Mul ilmselt on selline tüüpilise iiri terroristi nägu peas.

Tütarlaps minu ees astus läbi turvakontrolli. Ootasin oma korda ja kui poisiohtu hindu-näoga turvamees mulle märku andis, astusin läbi värava. Hindu vaatas mulle laia naeratusega otsa ja ütles: ,,Pii-iip..."

Ha... ha... haa. ,,Väga tore," ühmasin eesti keeles ja allusin korraldusele kompamiseks kõrvale astuda. Kui turvamees sellega ühele poole sai, läksin liikuva lindi äärde oma asju ootama.

Ilusa tüdruku asjad sõitsid läbivalgustusaparaadi tumedast avast välja. Lükkasin alused edasi.

Tüdruk vaatas mulle otsa, naeratas ja ütles selges eesti keeles: ,,Tänan!"

,,Aga palun," noogutasin vastuseks.

Tal olid pruunid silmad, mida ei varjanud isegi massiivsete tumedate raamidega nohikuprillid, mida ta kandis. Ta oli ilmselt loomulik brünett - lõuajooneni ulatuvad vabalt langevad juuksed olid peaaegu läikivmustad, ainult õige kerge lainega. Tema eesti keel, kui otsustada ühe sõna järgi, oli aktsendivaba.

Võtsin vastu oma plastalused ja asusin asju kotti ja taskutesse tagasi toppima.

,,Äri või lõbureisil?" küsis tüdruk ootamatult.

Pöördusin tema poole. ,,Kuidas palun?" pärisin automaatselt kuigi olin küsimust hästi kuulnud.

Ta seadis parasjagu oma püksirihma kohale (veel päevitunud naha välgatusi ja kas ma tõesti nägin korraks nabaneedi kaunistust sädelemas?), naeris kohmetunult ja ütles: ,,Küsisin lihtsalt, et kas olete siin äri või lõbureisil..."

,,Aa... Noh, peamiselt tööasjus," vastasin ja tõstsin pilgu tema rihmapandlalt ja nabalt tagasi ta pruunide silmade tasandile. (,,Ja-jah - tean küll, et olen ilus!" tundus tema õige veidi viltusesse muigesse kirjutatud olevat.) Hiivasin koti õlale. ,,A' täna hommikul jäi meil kolleegiga aega natuke mööda Londonit kolada."

,,Mina näe, poolenisti töötan ja õpin ja elan Londonis," neiu võttis koti õlale, noogutas mulle ja suundus tsooni.

,,Noh?" küsis Harri mulle järgi jõudes. ,,Sõlmid siin uusi meeldivaid tutvusi?"

,,Juhtum sarjast ,,Juhuslikud kohtumised ja põgusad vestlused lennujaamas"," ütlesin õlgu kehitades. ,,Ei muud." Aga ta oli lausa haiget tegevalt ilus...

Vaatasin suures ootesaalis ringi. Ei midagi erilist. Gatwick nagu Gatwick ikka: poed, söögikohad, istmed ridadena, tohutu hulk erinevates suundades liikuvaid või istuvaid igast rassist inimesi. Lennujaam on justkui tuiksoon. Või noh - Londoni lennujaamad on seda. Ja teised suured lennujaamad. Tallinn on selline väga vaikne ja rahulik kohake. Veeda natuke aega kuskil suuremas linnas ja tagasi koju jõudes tekkib tahes-tahtmata küsimus, kuhu küll kõik inimesed kadunud on.

,,Oki-toki - Wetherspoon ja loomaliha," ütlesin siis ja seadsin sammud söögikoha poole.

Mida enam reaalsus hakkas lahknema minu eelnevatest iseenda kordus-elamustest, seda paremaks muutus enesetunne. Nagu oleks pilved hajunud ja päike taas paistma hakanud. Elul pole vigagi, kui sinu imaginaarne teisik end lennujaamas õhku ei lase. Niimoodi võibolla õnnestub isegi rahulikult Tallinnasse jõuda.

Sellal kui istusime ja ootasime toidu serveerimist, lasin pilgul pubis ringi käia. Seal oli tõsiselt kitsas. Iga ruutmeeter oli maksimaalselt ära kasutatud. Ühest küljest lõi see loomulikult õdusama meeleolu (kui selline asi suures rahvusvahelises lennujaamas üldse võimalik on), kuid teisalt tekitas ka omamoodi surutuse tunnet.

Söömisega ühele poole saanud, olime valiku ees: kas kolada mööda tsooni kaubanduspindasid või lihtsalt istuda ja tiksuda, kuni saabub lennukisse minemise hetk. Viimaseni oli veel üle pooleteist tunni aega. Arvestades Gatwicki tihedat liiklust, siis oli ekraanil jätkuvalt ainult lennu kood ja väljumisaeg. Väravat ei olnud. Seega tuli jääda kesksele ootealale.

Mulle ei meeldi kauplustes kolada ja ma otsisin pilguga üle rahvastatud ootealal mõnda vaba istekohta, kust oleks paistnud kätte suur ekraan väljuvate lendude infoga. Harri oli läinud ühte paljudest poodidest, et leida kasutust taskus kõlisevatele müntidele. Viimaks silmasin vaba kohta, kuid jäin hetkeks kõhklema. Seal istus toosama neiu, kellega olin turvakontrollis mõne sõna vahetanud. Ta märkas mind, sai esimesest pilgust aru, et otsin istekohta ja viipas naeratades enda kõrval oleva tühja pingi poole. Noogutasin ja trügisin läbi liikleva rahvahulga.

,,Tere taas," ütlesin ja maandusin istuma.

,,Läheb veel omajagu aega, enne kui me siit minema saame," tähendas tema. Tal lebas põlvedel inglisekeelne juturaamat pealkirjaga ,,The Innocent Man"

,,Jeah... eks ole," venitasin. ,,Enamasti kiputakse hilinenud väljalende rohkema kütusepõletusega kompenseerima."

,,Arvestades seda peotäit tuhka, mis Islandilt on õhku lennanud, siis on hästi, et lennuliiklus meil praegu üldse toimib."

Selles osas oli tal muidugi õigus. Oli üks asi minna Eestis Tallinna lennujaama selle riskiga, et võibolla su lend jääb hoopis ära, sest Inglismaa lennujaamad on suletud õhus heljuva vulkaanituha pilve tõttu. Hoopis teine teema on jääda Inglismaale istuma teadmata ajaks, sest sa ei saa tagasi.

Kuigi ma valin iga kell lennu ära jäämise enesetaputerroristiga kohtumise asemel.

,,Krista," ütles ta mulle silma vaadates. ,,Mina olen Krista."

,,Oh... Jah," kohmasin. ,,Meeldiv tutvuda. Mina olen Ahto."

,,Ega sa vist eriti seda tüüpi pole, kes lennujaamas tutvusi sõlmiks." See ei olnud küsimus, vaid vaatlustulemus.

Naersin selle peale ja tõmbasin taskust telefoni ja kõrvaklapid. ,,Ma kasutan aja kulgemise kiirendamiseks pigem seda ja kuulan oma kolleegi roppe anekdoote ja olen pigem eestlaslikult endassetõmbunud."

,,Ma arvan, et selline eestlaslikkus on müüt ja kui eksisteeribki, siis inimeste enesekaitsereaktsioon," ütles Krista. ,,Tegelikult on eestlased ju vägagi sotsiaalsed ja meile meeldib suhelda."

,,Jah - inimestega, keda me tunneme..." Pekki - see võis lausa solvanguna välja kukkuda.

Krista rõõmsameelne näoilme ei vääratanud korrakski. Ta lükkas kiirelt prillid ninal kõrgemale ja ütles: ,,Aga mõtle, kui palju vähem on neid inimesi, keda sa tunned, lihtsalt selle tõttu, et sa suhtled ainult siis kui oled selleks sunnitud. Kui me poleks seal turvakontrollis vestlust alustanud, siis ilmselt istuksime siin praegugi nagu tuimad kujud ning nohistaksime oma asja ajada."

Kehitasin õlgu. Ja mis sellestki katki oleks olnud? Vaatasin Krista käsi, mis hoidsid raamatut. Lugesin autori nime: John Grisham. Selge, üks neist kaelamurdvaist põnevikest. Tema päevitunud sõrmed olid ilusasti hooldatud. Lakk küüntel oli sama tagasihoidlik nagu meik näolgi. Ei mingit ülepakutust. Ei olnud üle kogu tema välimuse kirjutatud sõnumit: vaata, vaata, vaata mind. Ta mõjus vaba ja enesekindlana. Selline on inimene, kes saab iseendaga hästi läbi.

Sõrmed olid sõrmusteta...

Vaatasin talle silma. Ta vastas mu pilgule ja (võibolla mulle ainult tundus nii) muigas õige kergelt.

,,Mis asjus siis vana head Inglismaad väisad?" küsis ta.

Keerasin pilgu kõrvale. ,,Ah tead, me siin käisime üht objekti üle andmas - majatäis mööblit, kõik väärispuidust ja nii..."

,,Sooh - puusepp?"

,,Enam-vähem," ütlesin. ,,Ega ma ise mööblit ei tee. Pigem joonestan, projekteerin ja teostan objektidel ülevaatusi, lahendan jamasid. Mu kolleeg vastutas objektitööde eest."

,,Poleks nagu mõelnudki, et Eestist mööblit Inglismaale veetakse."

,,Ega sellist tavapärast saepuruplaati veetagi," selgitasin. ,,Aga me toimetame pigem sellises niis, kus me saame teha väärispuidust asju. Kliendikesksed lahendused, projektid joonistest kuni paigalduseni. Täis teenus klientidele, kelle jaoks ei ole esmatähtis küsimus mitte rahas, vaid selles, kas nad saavad seda, mida tahavad."

,,Teoorias kõlab ilusasti, kuid lõppeks on ju siiski raha see, mis paneb asjad paika, ükskõik, mis sulle ka ei öelda. Te ju ikkagi konkureerite nii kohalike kui ka teiste Inglismaale eksportijatega."

,,Seda küll, kuid tuleb leida oma tugevused." Ma andsin endale väga hästi aru, et läksin liialt elevile oma erialase jutuga ja vestluskaaslane pole mööblifriik, aga lõppeks polnudki sellel tähtsust. Me lihtsalt kiirendasime aja kulgemist, sotsialiseerusime, olime, kui mitte eestlaslikud, siis lihtsalt inimlikud.

,,Millised siis on teie tugevused?" küsis Krista.

,,Noh - alustame näiteks sellest, mis on meie inseneride kreedo. Puidust saab kõike!" See Harri loosunglause paneb mind tahes-tahtmata muigama. ,,Tegelikkuses muidugi peaaegu kõike. Põhiline on see, et tuleb pakkuda kliendile seda, mida tal tõesti vaja on..."

Jäin Kristale otsa vaatama ja naersin natuke kohmetult. "Kui siit jätkata, siis jõuame kiiresti saepuru, kruvide ja ökopuiduni."

Krista naeris samuti. "Ei olegi ju nii keeruline olla sotsiaalne, kas pole?"

"Millega ise siis tegeled? Nagu ma juba turvakontrollis aru sain, siis sa elad, töötad ja õpid siin?"

Krista sirutas end, et liigutada kangeks jääma kippuvaid liikmeid.

"Ma olen EAS'i konsultant," sõnas ta. "Osalise tööajaga. Korraldan siin seminare, turu-uuringuid, kliendiotsinguid, vahendan kontakte..."

"EAS, ära sa märgi," tähendasin. Miks peab ometi selline ilus tüdruk osutuma mingiks bürokraadi-tibiks?

Ilmselt täheldas Krista kerget toonimuutust mu hääles. "See üks ja ainus, ettevõtjate õnnistus ja nuhtlus. Kuidas sul kogemused EAS'iga on? Olete midagi teinud?"

"Ikka," vastasin. "Koolitusi, konsultatsioone, õppereisidel käinud, ekspordiplaani ellu viinud, tehnoloogiat soetanud. Näiteks meie CNC-seadmed on ostetud EAS'i toel ja modelleerimistarkvara juurutasime samuti teie abiga. Nii et me oleme teie inimestega piisavalt sente lugenud."

Krista kergitas kulme. "Mis mõttes?"

"Aah... See on meil selline majasisene nali," lõin käega. Polnud mõtet EASis töötava juhututtavaga sel teemal diskussiooni laskuda.

Vaatasin kella - lennuki prognoositava väljumiseni oli veel natuke üle tunni.

Kõhklesin viivu ja tegin siis ettepaneku: "Kui läheks võtaks õige ühe kohvi?" Mida mul ikka kaotada? Kui ta ütleb ära, siis ütleb ära. Ongi piir maha märgitud ja elu läheb rahulikult edasi.

Krista silmitses mind hetke, pani siis raamatu käekotti ja noogutas: "Miks ka mitte," ütles ta ja tõusis. "Näita teed, endassetõmbunud puussepp!"

Vaatasin teda alt üles. Ta vastas mulle oma veidi viltuse muige ja naeratusega silmades. Ta noris mind. Ilus naine... Oi-oi-oi, kui ilus naine. Tõusin ja võtsin oma koti.

Läksime kohvikusse, mis oli sealsamas ligidal, istusime kõrge leti äärde vabadele pukkidele ning tellisime kohvi. Krista võttis endale ka viini saia.

"Sa ei söö?" küsis ta täis suuga.

"Me käisime kolleegiga just söömas," vastasin. "Oled sa siin Wetherspoonis käinud?"

"Et peekon, munad ja Yorkshire'i vorst kartulipudruga?"

"Ja lamba õlg ning 28 päeva marineerinud poolküpse steik," naersin.

Kuskilt seljatagant kostus kõmakas. Pöördusin võpatades müra suunas. Ei, lennujaamas ei vallandunud kaost. Pigem võiks öelda, et ümberringi niigi valitsenud kaos justkui teisenes aegluubis: üle ootesaali nägin kasvavat tolmupilve. Jooksvate inimeste vahel paistsid maas vedelevad rusud ja inimkehad. Mu teadvusesse lõikusid inimeste karjed.

"Kas see oli...?" Krista silmad olid hirmust suured.

Täitsa pekkis!

Kaks politseinikku jooksid plahvatuskoha poole, automaatrelvad laskevalmilt käes. Ja seal see oli: tolmupilvest väljus kollase vestiga kogu.

Ei-ei-ei!!! Võimalik, et ma karjusin ka päriselt.

Järgmisel hetkel paiskas plahvatus laiali nii lähedal seisvad inimesed kui ka liginevad politseinikud. Lööklaine saatis meie kohvikusse purunenud klaasvaheseinte kilduderahe. Olin tõstnud käed instinktiivselt näo ette ja tänu oma suuremale kogule varjasin ka Kristat klaasivihma eest.

Nüüd alles puhkes tõeline kaos. (Vähemalt olen ma ikka veel siin...) Inimeste kriisked segunesid alarmide undamisega. Lärm oli kõrvulukustav, kuid ometi kostus sellest kuidagimoodi üle verd tilkuva näoga keskealise naise kisendamine, kes kohviku ukse juurest minu ja Krista suunas tuikus, püüdes oma verisest näost klaasitükke välja kiskuda. Ta koperdas millegi otsa, mis maas vedeles ja kukkus, lüües pea puruks ühe maas vedeleva tooli metalljala otsa. Pöörasin pilgu kõrvale, et mitte näha naise surmakrampe. Krista istus endiselt oma kohal baaripukil, üks käsi toetatud letile, teine ümber kõhu ja öökis enda ette põrandale.

Kohvikus viibinud inimesed olid varjunud kummuli kukkunud laudade taha, kostus kellegi hüsteerilist nuttu, teisalt kellegi vänget vandumist. Sissekäigu juures lamasid laibad. Verise näoga naine oli jäänud liikumatult lebama. Krista tõmbas maokrampide vahele hinge. Läbi hämu nägin, et see, mille otsa verise näoga naine komistas, oli käsi. Politseiniku käsi, mis klammerdus ikka veel püssi külge. Lühikese rauaga L22 karabiin.

Enne kui ma õieti oma tegevust analüüsidagi jõudsin, olin teinud kaks pikka sammu ja kummardusin, et kiskuda püss elutute sõrmede vahelt. Krista jõllitas mind õudust täis näoga. Ta oli okis. Astusin ligi ja võtsin tal küünarvarrest kinni.

,,Lähme, nüüd, liiguta end!" käsutasin

,,Kuhu? Mis asja... See naine... Käsi..." lalises ta seosetult.

Ma sisuliselt tõstsin ta püsti ja talutasin üsna jõhkralt baari tagaruumi. Seal olid kaamete nägudega baari töötajad, kellest üks ähvardas mind noaga.

,,Tõsiselt või!?" küsisin ja sihtisin talle näkku. ,,Pane see heaga käest, sõber! Ei ole vaja, et siin keegi viga saaks! Helista parem politseisse või tee midagi muud kasulikku."

Suunasin Krista kraanikausi juurde. ,,Sealt saad vett, et pesta."

,,Kuule, mees, mis seal toimub?" küsis baaripidaja kui oli noa ära pannud.

Vaatasin ukse vahelt lennujaama ootesaali poole. Suits ja tolm hakkasid hajuma, uusi plahvatusi ei olnud enam toimunud. Inimeste kisa ja sireenide undamine aga jätkusid.

,,Mingid idioodid lasksid ennast ja veel paljusid teisigi õhku." Neetud, neetud deja vu!

,,Mida nad tahavad? Kas võtavad pantvange?"

Ootesaalis valitses katastroofijärgne peataolek. Niipalju kui nägin, siis ei olnud seal ühtegi terroristi. Inimesed sagisid ringi, oli näha neid, kes püüdsid abistada vigastatuid, teised olid maas oma viga saanud lähedaste kõrval; leinates, aidata püüdes, oodates, meelt heites. Varjasin relva selja taga ja libistasin end ukse vahelt välja.

,,Kuhu sa lähed?" küsis Krista, kes oli enesevalitsuse tagasi saanud. Tema hääl kajastas näost peegelduvat hirmu.

,,Tsst!" tegin ja liikusin vaikselt mööda letiäärt kohviku sissepääsu juurde.

Ma jõudsin sinna samal ajal, kui ootesaali sisenes trobikond relvastatud politseinikke. Õnneks märkasin neid enne kui nemad mind. Lasin relva käest põrandale kukkuda. Kolina peale suunasid lähimad politseinikud oma relvad minule. Tõstsin käed ja hüüdsin: ,,Ärge tulistage! Siin on vigastatud inimesed, kes vajavad abi!"

Üks politseinikest tuli valvsalt relva palges hoides lähemale. Uuris kiiruga kohviku ümbrust ja sisemust, korjas üles relva ja nõudis, et näitaksin mõnd dokumenti.

Võtsin ID-kaardi ja ulatasin talle. Politseinik uuris seda mornilt ja noogutas siis. ,,Püsige siin ja oodake kuni saabuvad meedikud. Me peame kõigepealt veenduma piirkonna ohutuses."

Nagu ma kibelenuks kangesti sinna segaduse sekka ringi koperdama... Viipasin ukse vahelt vaatavale Kristale ja kutsusin ta enda juurde.

,,Paistab, et me ei jõua nii peagi oma lennukile," sõnasin ja tõstsin paar ümber läinud tooli püsti. Küünitasin teisele poole baariletti, võtsin sealt kaks tassi, puhusin neist tolmu välja ja kallasin siis masinast kohvi.

,,Hei, mees, päris nii ka ikka sobi!" protesteeris kohvikupidaja, kes nüüd samuti julges pea eesruumi pista.

,,Ah, ole parem vait," kohmasin vastu ja rüüpasin suure lonksu kohvi.

Krista vaatas mulle otsa. Lükkasin teise tassi tema poole. Jälle oli tunne, et ta muigas kergelt kui tassi võttis ja huultele tõstis.

,,Sina seal leti ääres!" karjus keegi mu selja taga. ,,A-aahto Saa-aalu! Käed üles!!!"

,,Mida asja!?"

Pöörasin end ringi ja jäin jõllitama kolme mind relvadega sihtivat politseinikku.

,,Maha!" röökis üks neist. ,,Maha ja käed kuklale!"

1. Iseendaks saamine

Paar tundi inglaste terrorismivastase võitluse üksuse käes ülekuulamisel olemist tekitasid juba tunde, et tegelikult need minu deja vu elamused võibolla polnudki selle päeva kõige ebameeldivamad elamused. Noh, plusspoolele vähemalt läks vestlus Kristaga.

Oh, jah. Neetult ilus naine!

Nihutasin end natuke raudtoolil. Olemine hakkas vaikselt talumatuks muutuma. Jalad aheldatud põrandaga ühendatud tooli külge, käed raudus ja raudade küljest metallkett läbi lauaplaadis oleva rõnga. Mul oli väga limiteeritud liikumisvabadus. Lauanurgal oli tops veega. Arvestades joodud kohvi ja nüüd seda vett, siis hakkas põis vaikselt endast märku andma.

Saast!

Uks avanes raginal ja ruumi sisenes seesama habemetüükas, sagris juustega, kuid laitmatult viisaka ülikonnaga minust peajagu lühem inglane, kes mind juba üle kuulanud oli. Ta tassis jälle oma kolakat arvutironti kaasa. Pole vist midagi kuulnud tahvlitest? Ma olin juba enamvähem sealmaal, et kaalusin võimalust teda rõõmsameelselt mõnitama hakata. Ma tahtsin siit urkast minema saada! Mulle aitas kogu sellest iseenda kordamise, lennujaama õhkulaskmise ja ülekuulamise jamast.

Tahan koju ära! Tahan puhata ja mängida... Laske mind siit hullarist välja!!!

Mitte, et see agent Brewsterit oleks huvitanud.

,,Nüüd on siis asjad enam-vähem sealmaal, et ma pakun teile viimast võimalust kõik ausalt ära rääkida, hr Salu," sõnas Brewster minu vastas istet võttes.

,,Või muidu?" küsisin.

,,Kas ma pean selle teile välja kirjutama?" küsis Brewster muiates. ,,Te ju ometi saate aru, et on võimalusi inimesi rääkima panna."

,,Te ei saavuta üheski kohtus minu süüdimõistmist," ütlesin. ,,Mitte sellega -" osutasin ahelates kätega arvutile, kus mängis kordusreiimis video sellest, kuidas minuga ära vahetamiseni sarnane mees end lennujaamas õhku lasi; see minu deja vu elamuse imaginaarne teisik - ,,ega ka piinamise läbi saadud tunnistusega. Mul piisab vaid kohtus suu lahti teha öelda, et MI6 või 5 või mis iganes numbriga seltskonnast te olete, piinas mind ülekuulamiste käigus ja rohkemat polegi vaja, et mitu head labidatäit sitta ventilaatorisse lennutada!"

Brewster asetas käed lauale, sõrmed vaheliti ja kummardus mulle lähemale, vaadates otse silma.

,,Kes siin kohtumõistmisest on rääkinud?" küsis ta rahulikult.

O-oo-kei-ii... mõtlesin. See ei tõotanud head.

Brewster noogutas. ,,Just nii, hr Salu. Mul pole sooja ega külma teie süüdi või süütuks tunnistamise suhtes. Mis minusse puutub, siis on oluline ainult info, mis te meile annate. Info, mis viib teie kaasosalisteni. Info, mis annab meile selle, kes iganes on rünnaku taga."

Mis ma selle peale ikka kosta oskasin. Minu tulevik koosnes hetkel mitmest erinevast võimalusest. Kõige tõenäolisemad neist olid edasijõudnute tehnikaid kasutava ülekuulaja käes otste andmine või siis anonüümse numbrikombinatsioonina mingis vaenlase kombatantide kinnihoidmiseks ehitatud urkas kopitamist, ilma süüdistuseta loomulikult. Ilma välismaailmaga kontakteerumisvõimaluseta. Loomulikult! Ilma, et keegi mu lähedastest teaks, mis minuga on juhtunud. Arvata võis, et avaldatakse natuke kaastunnet, et minu kehaosad on võrdlemisi äratuntamatul kujul Gatwicki rusude vahel laiali ja (seda küll ei öelda, aga ikkagi) lähevad lõppeks komposti valmistamiseks...

,,... jääb?" Võpatasin Brewsteri hääle peale tagasi reaalsusesse.

,,Mis?" küsisin automaatselt.

,,Et kuidas siis jääb, hr Salu," ütles Brewster uuesti. ,,Kas räägime?"

,,Ma nõuan advokaati!" ütlesin vastuseks.

,,Oh, jätke nüüd, hr Salu," sõnas Brewster tõustes. ,,Selle teema rääkisime juba kaks tundi tagasi selgeks. Vaenlase kombatandina ei laiene teile tavapärase kriminaal- või tsiviilmenetluse õigused."

,,Kuidas oleks üldiste inimõigustega?" küsisin vastu.

Vihavari lipsas üle ta näo: ,,Kuidas oleks nende inimeste õigustega, kes rünnakus hukkusid või viga said? Kuidas on nende inimeste õigusega elule, õnnele, tulevikule?" Ta krahmas arvuti ja karjus: ,,Sa neetud haige värdjas! Parem ära raiska mu aega ja hakka rääkima! Ei? Noh heakene küll... Eks me siis paneme su laulma."

Hirm roomas mööda selgroogu ülespoole.

Järgmiseks juhtus korraga mitu asja. Esiteks tõusis Brewster püsti. Teiseks prantsatas minu paremal käel seinas lahti uks, mida seal hetk tagasi ei olnud. Mitte et ma poleks seda märganud või et see oli selline salakaval hästi maskeeritud uks. Ülekuulamistoal lihtsalt polnud rohkem kui üks ja ainuke sisse-väljapääs. Brewsteri hämmeldunud näoilme jääb mulle ilmselt elu lõpuni meelde. Selline totaalne hämming, mis ei jäta sulle muud võimalust kui nautida neid hetki, mille vältel see kestab. Tõeline kino!

Kolmandaks astus sellest uuest äsja materialiseerunud uksest sisse Krista.

Nüüd oli ilmselt ka minu ilme Brewsteri omaga samast kategooriast. Krista vilksas korraks mind vaadata ja muigas oma iseloomulikku kerget muiet. Tal oli käes relv. Ilmeksimatult püstolina tuvastatav, kuid samas piisavalt teistsugune, teadmaks kohe, et ma pole eales varem sellist näinud.

Kõige selle kirjeldamine on aeganõudev protsess. Tegelikult ei jõudnud mina ega Brewster sõnagi lausuda, ilmselt isegi mitte hinge tõmmata. Krista tulistas käigu pealt Brewsterile kaks lasku rindkeresse. Püstol tegi isemoodi plaksuvat häält, mitte nagu püssirohuga kuule tulistades; need olid justkui sinakasvalged sähvatused, mis kõrvetasid Brewsteri ilusa triiksärgi ja lihast-luust kere sisse inetud kõrbenud servadega augud. Ta paiskus tagurpidi vastu teist - seda päris - ust ja vajus kokku.

,,Mida -" tegin suu lahti.

Krista astus minu juurde, libistas relva käekotti - mis oli liiga väike, et püstol sinna vabalt mahtuda oleks tohtinud - ja tõmbas sealt välja vähemalt poole meetri pikkused tangid.

,,- kuidas -" ütlesin seosetult uuesti.

Ta lõikas mu ahelad läbi.

,,Meil pole rohkem kui mõned sekundid," nähvas ta mulle - pistes ise samal ajal vähemalt poole meetri pikkused tangid tagasi käekotti, mis polnud suurem kui võibolla 20 korda 30 sentimeetrit.

Neetud preili Grangeri käekott!

Mitte mingi valemiga pole võimalik panna poolemeetriseid poldilõikamise tange sellisesse käekotti!

,,Mis hookuspookus see veel on!?"

,,Eluga, sõdur!" käratas Krista.

Tõusin püsti. Alles nüüd jõudsid minuni helid päris ukse tagant koridorist.

,,Nad tulevad!" sisistas Krista. ,,Liiguta end juba, taeva päralt!"

Ta rabas mul käsivarrest ja sikutas mind selle teise ukse poole.

Päris uks avanes, kuid Brewsteri surnukeha (Saast - ta ongi kutu!) takistas seda.

Lasin Kristal end sikutada läbi ukse, mis meie järel olemast lakkas. Seisin nagu soolasammas mingi kivist ehitise ja kõrge heki vahel. Krista liikus juba edasi.

,,Pea kinni!" karjusin talle. ,,Mis toimub? Mis seal just juhtus!? Miks sa Brewsteri maha tapsid!?"

Krista peatus ja pöördus ringi.

,,Ja kuskohas me üldse oleme?" küsisin ringi vaadates. ,,Saast küll, mis toimub!?"

,,Bensiinijaam M23 ja M25 ristumiskohal," ütles ta osutades käega teisele poole hekki.

Sealt paistis tõepoolest mingi poe moodi asi. Olgu siis bensiinijaam.

,,Tule nüüd! Meil pole väga palju aega, et liikuma saada..." ta pöördus uuesti minekule.

Paremate vastuväidete puudumisel läksin talle järele. Taeva pärast, kuidas me ometi siia saime!?

Ärka ometi üles!!!

Gatwick Expressi piletikontrolör tundus olema teretulnud ja turvaline variant selle hullusega võrreldes. Tegelikkus ei tohiks olla unenägudest veidram!

Bensiinijaama parklas seisis läikiv musta värvi Audi. Selline ilus masin, millega kodus mu ülemus ringi tavatses sõita. Krista läks joonelt parempoolse esiukse juurde. Kas mina pean sõitma hakkama? See mõte jõudis tekkida enne kui arusaamine, et õige küll - Inglismaa ja vasakpoolne liiklus.

Istusin kõrvalistmele. Krista suunas auto kiirteele. Kui keegi mõtleb, et Tallinn-Tartu maanteel on tihe liiklus, siis ilmselt pole ta näinud, millised võivad olla Lääne-Euroopa suurlinnade ümbruse kiirteed. Auto autos kinni, kiirused tublisti üle 100 km/h.

Põrnitsesin Krista profiili, kui ta pealtnäha rahulikuna Audit selles liiklusvoos edasi suunas. Ta ei kihutanud meeleheitlikult. Sõitis lihtsalt natuke kiiremini kui üldine liiklusvood. Selliseid oli teisigi. Nii et ilmselt ei pälvinud meie must Audi suuremat tähelepanu. Ta vilksas aeg-ajalt peeglisse vaadata, justkui kardaks, et meid jälitatakse.

,,Küsi!" ütles ta mulle otsa vaatamata.

,,Kes sa oled?" pahvatasin.

,,Ütlesin sulle juba - mu nimi on Krista ja ma töötan osalise ajaga EAS'i konsultandina," vastas ta.

,,Jaa, muidugi," naersin. ,,EAS'i konsultandid käivadki töö korras Briti julgeoleku käest terrorismis kahtlustatavaid vabastamas. Ja teevad seda nii haigelt sürreaalsel moel, et mine või lolliks."

Ta muigas selle peale rõõmsalt ning sooritas natuke järsema põike väikese veoauto ja pikap maasturi vahelt läbi.

,,Kuidas sa sinna ruumi said? Kuidas me sealt edasi bensujaama saime? Ja mis värk selle sinu käekotiga on?" tulistasin küsimusi. ,,Kui ma juba täna poleks poole kohaga peast segi, siis ilmselt... Ma ei teagi, mis ma siis teeksin! Oled sa üldse seesama Krista, kellega ma kohvikusse läksin!? Seal sa öökisid oma sisikonda välja kui verd ja kehaosasid nägid, mitte ei käinud püssiga kõmmutades ringi."

Krista muigas. ,,Kas hakkas kergem?"

Kummaline, aga tõepoolest hakkas.

,,Kohvikus oli vaja natuke näitemängu," tähendas ta. ,,EAS'i tibi peab ju olema oma rollis veenev. Kuigi - ma töötan päriselt ka poole kohaga EAS'i jaoks. Mul on selline 50/60 jaotus EAS'i ja ühe teise tööandja vahel."

,,Ja see teine tööandja? KAPO, Teabeamet? Või hoopis mingi sõjaväeluure osakond?" Natuke raske oli uskuda, et Eesti eriteenistustel võinuks olla selliseid ,,mänguasju" nagu Krista püstol või see ,,võlukott".

Ta raputas pead. ,,Ütleme nii, et see on natukene keerulisem."

Loomulikult, alati on.

,,Ma arvan, et mees, kellele pannakse süüks Gatwicki õhkulaskmist ja nüüd ilmselt ka inglise julgeolekuagendi mõrvamist, võiks saada selgituste osaliseks. Olgu need siis keerulised või mitte."

,,Nagu ma juba ütlesin - küsi!" vastas ta.

Saast! Ma ju küsisin juba. Mulle ei meeldi need sina-ei-küsi-ja-mina-ei-vasta-mängud. Õigeid küsimusi polegi nii lihtne välja mõelda.

,,Kelle heaks sa töötad?"

Ta ohkas ja sooritas järjekordse ,,möödahüppe" ühest väikesest punasest Minist.

,,Meil endil on välja kujunenud erinevad nimetused. On Vaatlejad ja Toimetajad ja Kontroll... Siis veel Edendajad, mõni ütleb ka sekkujad... Smugeldajad ja Otsijad," ütles ta. ,,Peaasjalikult nende rollide järgi, mis on endale võetud. Mingis mõttes on need nagu erinevad koolkonnad, mis järgivad oma tegutsemises erinevaid väärtushinnanguid ja printsiipe, millesse uskusid nende rajajad."

Keeruline? Ei noh, sittagi ei saa aru...

,,Paluks maakeeli!" ütlesin.

Ta heitis pilgu tahavaatepeeglisse. ,,Meil on külalised!" ütles ta.

Kõõritasin üle õla ja istme seljatoe. Kolm musta Range Roverit tulid kolmnurgakujulises ,,rünnakuformatsioonis" hõivates neljast sõidureast kolm. Hea võimalus vastamisest kõrvale põiklemiseks.

Krista tõstis oma käekoti mulle sülle. See tundus ainult õige veidi raskem kui niisuguse suurusega käekott pilguga hinnates tohtinuks olla.

,,Võta sealt vasakult teine toru ja kõrveta need seltsimehed minema!" kamandas ta.

,,Mis mõttes...?"

,,Taevas halasta, Salu!" pahvatas ta. ,,Ära ole nüüd selline möku! Kus on kadunud sinu sisemine sõdur? Anna neile hagu, muidu tõmbavad nad meid rajalt maha!"

Pistsin käe kotti. See tundus seestpoolt... Noh, ma ei teagi, mis see tundus. Jahe ja avar. ,,Vasemal" pool oli tõesti mingi torujas ese. Võtsin sellest kinni ja tõmbasin välja. Ja see toru muudkui tuli ja tuli, kuni mul oli raskusi umbes poole meetri pikkuse relva istme, armatuurlaua ja ukse vahele ära mahutamisega ilma seejuures Kristat segamata. See nägi välja nagu ühekordne tankitõrjelask. Ühel küljel oli paar piktogrammi, mis õpetasid, kuidas seda kasutada. Olid käepidemed, olid sihikud. Kokkuvõttes tundus see koosnevat rohkem plastikust kui metallist ja oli oma suuruse kohta võrdlemisi kerge.

Krista avas Audi katuseluugi. ,,Ruttu nüüd!" käsutas ta.

,,Lolliks oled läinud või!?" karjusin vastu. ,,Ma ei saa korraldada keset kiirteed lahinglaskmise harjutusi!"

,,Nemad ennast juba tagasi ei hoia!" karjus Krista omakorda.

Ja tõepoolest - terava plaksatusega lõi üks kuul katki Audi tagumise akna ja ma kuulsin veel vähemalt kolme plaksatust kui saime tabamusi pagasiruumi.

Saast! Saast! Saa-aast! Kus on nüüd Harri kui teda on kõige rohkem vaja, et ma sellest painajast üles ärkaksin?

Lasin turvavöö lahti. (Ela ja lase teistel surra! Enamasti piisab esimesest vingudes või plaksudes mööda lendavast kuulist, et sõduril vajalikud instinktid käivituksid.) Proovisin end üles ajada, kuid Krista sooritas nüüd juba oluliselt suuremal kiirusel hoolimatuid põikemanöövreid.

,,Hoia korraks paigal!" karjusin talle ise suurivaevu tasakaalu hoides.

Ta võimaldas mul püsti tõusta. Ajasin ennast ja toru luugist välja, ühe nupuvajutusega käivitasin relva - see kasvatas end klõbinal paarkümmend sentimeetrit pikemaks. Väikesele ekraanile, mis jäi parasjagu pöidla ulatusse, ilmus valik: ,,ÜKSIK või MITU SIHTMÄRKI". Noh - kolm on juba seltskond.

Mu ümber vingus paar kuuli. Sihtisin. ,,SIHTMÄRK LUKUS" ja ,,VALI JÄRGMINE". ,,Märgistasin" kõik kolm Range Roverit ja vajutasin päästikule. Tagasilöök oli minimaalne. Kõlas terav sisin, minu meelest vallandus mitmeharuline sähvatus (kui see üldse kuidagi loogiliselt kõlab) ja korraga hakkasid kolm leekidesse mattunud maasturit sooritama erinevaid akrobaatika-elemente.

Pühade vägi...

Vajusin oma istmele tagasi.

,,Mis asi see on?" küsisin toru jalge vahele põrandale libistades.

,,Multifunktsionaalne maa-maa ja maa-õhk tüüpi kergsoomuse tõrje kahur," vastas Krista. ,,Ametlik nimetus on ,,Hornet" - ehk siis vapsik." Ta muigas rõõmsalt.

Vaatasin seljataha. Mu kätetöö tulemusena tekkis seal megaummik ja tühi maa meie ning põlevate rusude vahel aina pikenes. Range Rover - game over.

,,Me peame kiirteelt maha pöörama," ütles Krista. ,,Varsti on ratsavägi kohal."

* * *

Ma ei salli lendamist. Ideaalis pidanuks ma selle aja peale juba ilusasti kodus olema. Nüüd aga seiklesin mingis sürreaalsuses mööda Inglismaa lennuväljasid ilusa naisagendiga - palgamõrvariga? - ja ei paistnud küll sedamoodi, et olukord võtaks normaalsemaid pöördeid. Ööpimeduse saabudes sõitsime Heathrow lennuväljal rikaste ja ilusate jaoks reserveeritud angaaride juurde, kus ootas väike voolujooneline eraldusmärkideta reaktiivlennuk.

Vaevalt olime autost välja saanud, kui selle juurde tõttas jooksujalu tumedas ülikonnas mees, istus Krista asemel rooli ja kihutas minema. Ja sedasi, kaks kätt taskus, ilma dokumentide ja isiklike asjadeta, astusin ma ootavasse lennukisse, mis ilma pikema ootamiseta stardirajale ruleeris ja seejärel mind tooli seljatoe sisse vajutades lühikese sööstuga õhku tõusis.

Lennuki salongis oli kokku kaheksa istet. Neli neist olid tagapool, kaks tükki vahekäigu kummalgi poolel. Ülejäänud neli oli suuremad, mugavad istmed kummalgi küljel. Krista istus seljaga lennusuunas, üks jalg mugavalt üle põlve, toetus vasemale käetoele ja silmitses mind oma tüüpilise muigega.

,,Kuhu me lendame?" küsisin.

,,Tartusse," vastas ta.

Heakene küll, Tartu, hoia alt...

,,Kas sa nüüd lõpuks võtad vaevaks kogu selle hulluse seletamise?" küsisin ohates.

Ta avas turvavöö, tõusis püsti ja läks baarikapi juurde, mis oli salongi tagaosas. ,,Midagi juua?" küsis ta minust möödudes.

,,Jaa, apelsinimahla paluks," ütlesin. Ajasin ennast ka mugavast toolist välja ja suundusin WCsse. Oli üsna viimane aeg.

Kui tagasi salongi tulin, oli ta end istuma sättinud; laual oli pokaal punase veiniga, kandik suupistetega ja toekas klaas apelsinimahlaga.

,,Selline huvitav valik," tähendas ta veini maitstes ja osutas mahlaklaasile.

,,Mulle ei sobi alkohoolsed joogid," tähendasin istet võttes.

Ta kergitas kulmu. Lühikokkuvõte sellest asjast on selline, et Afgaanis sattusin oma üksusega varitsusse, mind võeti kinni, taliibid ei kasutanud siidikindaid, vaid lisaks mehhaanilistele ja elektrilistele mõjutusvahenditele ka keemilisi. Pärast kodus tegin juba omal käel tutvust mitmesuguste preparaatidega ja selleks ajaks kui sõber Harri koos tuttava narkomaanide rehabilitatsioonispetsiga mind sellelt rattalt maha said, olin ilmselt oma organismi sisemise keemia lootusetult pekki keeranud.

,,Või nii," noogutas Krista mõtlikult. ,,Hallutsinatsioonid ja rohkelt igasugu deja vu elamusi, ma kujutan ette?"

Kust tema seda teadis?

,,Umbes nii jah," sõnasin. ,,Ega ma praegugi kindel ole, on see kõik üks neetud uni, mis ei taha otsa lõppeda või mis värk üldse on... Mis toob mind jälle nende oluliste küsimuste juurde, millele vastamisest sa muudkui kõrvale põikled."

,,Ei põikle ma midagi," ütles Krista. ,,Lihtsalt - seda pole niisama lihtne seletada. Hetkel pead iseennast hulluks, oota kuni ma sulle mõne selgituse annan, siis hakkad mind hulluks pidama."

,,Mis võiks olla veel hullem kui käekott, mis mahutab müstilises koguses igasugu suuruse ja kujuga relvi ja tööriistu?" küsisin tema käekotile osutades.

,,Sul pole õrna aimugi," naeratas ta.

,,Oki-toki, neiu! Lõpetame siis selle pasajutu veeretamise ning räägime asjadest nii nagu need on!" See neetud keerutamine ärritas mu uuesti üles.

Ta võttis kandikult ühe viinamarja ja viskas selle ootamatult üle laua minule.

,,Mis värvi see on?" küsis ta.

Mis mõttes? ,,Roheline," vastasin.

,,Kuidas see maitseb?" päris ta edasi.

Mühatasin ebamääraselt ja pistsin marja suhu. See oli jahe, mõnusalt krõmps ja maitses suurepäraselt.

,,Magus ja mahlane," ütlesin kui olin marja alla neelanud.

,,Aga defineeri mulle nüüd värv ja maitse!" ütles Krista.

,,Kuidas palun?" küsisin.

,,Palun anna mulle definitsioon, teaduslik definitsioon - mis asi on 'värv' ja mis asi on 'maitse'." Ta oli täiesti tõsine, ei muiet, naeratust, ega mingit näoilmet, mis viidanuks, et olen järjekordse halva nalja sihtmärk. ,,Sa ju oled ometigi keskkoolis füüsikat ja bioloogiat ja keemiat õppinud?"

No, mida iganes... ,,Värvid on seotud valguse lainepikkusega. Silm tajub erineva lainepikkusega valgusi erinevalt, retseptorid võtavad signaali vastu, edastavad närviaistingu ajusse, kus toimub saadud aistingu tõlgendamine. Tulemusena tajun rohelist, punast ja muid värve. Maitsega põhimõtteliselt sama lugu: on maitseretseptorid, mis erinevate keemiliste ühendite tekitatud impulsid edastavad ajule ja see tõlgendab saadud informatsiooni."

,,Ehk siis reaalsus, mida sa tajud, pole tegelikult muud kui informatsioon," ütles Krista.

,,Läheb nagu veidi filosoofiliseks kätte ära," märkisin. Ma olen ikkagi puussepp ja sõdur ja reaalklassi haridusega. Filosoofia pole nagu päris minu pärusmaa.

,,Aga sellel tõdemusel on väga praktilised, sinu jaoks reaalselt kogetavad järeldused," ütles ta. ,,Kõik, mis on meie ümber pole muud kui informatsioon. Pole mateeriat, reaalsust, asju iseeneses. On info ja see, kuidas me seda vastu võtame."

Ah-soo... Siis selline, mitte miski pole tegelik, kõik on üksnes illusioon, uni või mis iganes idee.

Ilmselt oli mu näoilme niivõrd skeptiline, et ta ei vaevunud lisaselgitusi andma, vaid võttis selle asemel oma käekoti põlvedele. Esimese asjana tõmbas ta sellest välja tahvelarvuti. See oli vahelduseks sellise suurusega, et selle asumine käekotis ei tundunud ebareaalsena. Aga ta ei andnud mulle armu. Järgmisena tuli lagedale püstol, mille ta asetas lauale kandiku ja tahvli kõrvale. Siis võttis ta välja needsamad poldilõikamistangid, millega oli mu käerauad ja ahelad läbi lõiganud. Asetanud need põrandale, võttis ta kotist välja ligikaudu pooleteistmeetri pikkuse ja umbes 20 korda 15 sentimeetrit ristlõikega plastikust karbi. Ta pani sellegi põrandale ja avas kaane - seal sees oli automaadi laadne relv, mis oli sarnaselt püstolile võõrapärase disainiga.

,,Heakene küll," ütlesin. ,,Jälle see neetud käekoti hookuspookus. See on väga kena trikk, kuid mis on sellel pistmist jutuga reaalsusest ja informatsioonist?"

,,See on illustratsioon faktist, et see mis on ,,päris" ei ole päriselt seda moodi ,,päris" nagu sa oled harjunud mõtlema," vastas ta.

Tule taevas appi!

,,Mismoodi see siis ,,päriselt" olemas on?" küsisin naerdes.

,,Näited ja analoogid on alati puudulikud," ütles Krista ja hakkas asju käekotti tagasi laduma. ,,Aga oletame, et see käekott on nii-öelda suletud süsteem. Sellise süsteemina võime ette kujutada näiteks kahendsüsteemis koodi - nii nagu meie arvutid töötavad kahendsüsteemis - mis defineerib selle süsteemi kõik koostisosad: koti materjali, mõõdud, sisemise ruumala ja kõik muu. Kui sul nüüd on oskused ja vahendid, siis võid sa selle koodi niimoodi ära muuta - parema mõiste puudumisel ütleme ,,ümber kirjutada" -, et näiteks koti välismõõdud ja sisemine ruumala ei ole enam ühesugused, ei ole otseses korrelatsioonis. Ühesõnaga ruumiline kontiinum selle käekoti puhul ei kehti."

,,Minu paremat arusaamist mööda ei tulnud sa mind päästma DeLoreaniga ja minu meelest ei ole sa ei Doc Brown ega Marty McFly," ütlesin. See, mis ta seletas oli täielik, täielik... ma-ei-teagi-misasi!

Krista naeris südamest. Tore, vähemalt pakun ma võimalust enda üle naermiseks.

,,Kusjuures hea point - miks sa üldse mind brittide käest välja hiivasid?" küsisin.

,,Sest sa lasid Gatwicki õhku," ütles Krista. ,,Või noh, üks teine sina tegi seda, vähemalt."

Taga targemaks. See kollase vestiga imaginaarne teisik. ,,Sa tahad öelda, et see, keda ma seal nägin olingi mina ise, ,,DeLoreaniga" ajas tagasi rännanud ja panin Gatwickile pommi alla?"

,,Ei, seda ma küll öelda ei taha," Krista raputas pead. ,,Sa jäta see DeLorean rahule. Toimuval pole mingit pistmist fantaasiafilmide ajarännuga."

,,Mis mõttes ma siis lasin Gatwicki õhku? Ma saan aru küll, et ma ilmselt pole päris adekvaatne, kuid samas ei mäleta ma ka parima pingutuse juures, et oleksin lennujaamas eneka sooritanud. Selle asemel rääkisime sinuga puitmööblist ja EAS'i kalduvusest sente lugeda ning läksime ühisele kohvile."

Krista ohkas. ,,Ütleme siis nii, et see olid sina, kuid mitte see sina." Ta osutas näpuga minu poole. ,,See olid üks teine sina, ühest teisest, niinimetatud paralleelreaalsusest."

,,No selge," ütlesin ja jõin paari suure lonksuga ära oma viimase apelsinimahla. ,,Selle asemel, et sooritada ajarände ja olla enesetaputerrorist, tulin ma lihtsalt kusagilt paralleeluniversumist siia, meie kodusele maakamarale ja lasin Londoni Gatwicki lennujaama õhku. Väga loogiline tõepoolest! Ja siis tuleb mulle muidugi appi kaunis naisagent, et vaest ,,päris mind" sellest pasast välja aidata ning..." Jäin vait. Mul polnud jätkuvalt õrna aimugi, miks ta oli mind päästma tulnud. Polnud ju õigupoolest kindelgi, kas see ikka oli päästmine.

Tõesti-tõesti ma ütlen, et oleks tagumine aeg üles ärgata ja piletikontrolöri ning Harriga õiendada, et pole mul viga midagi. Ma - tahan - koo-juu-uu!!! Äratage mind ometi üles! Keegi!?

,,Mis sa minust tahad?" küsisin.

,,Vaata - võime tajuda reaalsust kompleksse, mitmekihilise andmevoona, mis koosneb paljudest paralleelsetest maailmadest pole just väga laialt levinud..." ta vaatas mulle otsa ja kuidagi tundus tema ilmesse olevat sel hetkel kirjutatud hääletu palve mõistmiseks, uskumiseks. ,,Liikumine nende kihtide sees ja vahel, kasutades otselõikeid, on üks igavene ikaldus. Ma ju ütlesin, et meil, kes me sellega tegeleme, on mitmed koolkonnad. Noh, mina olen Otsijate hulgast. Me otsime sinusuguseid. Kes on võimelised, kuid veel ise ei tea seda. Kuid kes õnneks pole ka päriselt peast segi läinud, kui hakkab selguma, et asjad pole nagu päriselt normaalsed."

Lennukit raputas turbulents. Tundsin kuidas mul kõhus õõnsaks kiskus ja pigistasin kõvasti istme käetugesid.

,,Mis viga?" küsis Krista.

,,Mulle ei meeldi lendamine!" pressisin läbi hammaste. Eriti kui lennuk sedasi perutama kukub!

,,Sooh," vangutas ta pead. ,,Pole just kuigi tore, kui pead töö asjus niimoodi ringi seiklema."

Sul pole õrna aimugi, kaunitar!

Meie vestluse katkestas helisignaal ja süttinud turvavöö märk.

,,Meil on külalisi, proua!" kõlas valjuhääldist piloodi rahulik hääl.

Krista poetas vandesõnu.

,,Proua?" küsisin.

,,Tõesti!? Kogu selle aktsiooni keskel korjad sa üles selle märksõna?" Ta irvitas laialt. ,,Tõmba ennast kinni, kohe läheb sõiduks!"

Ja mida me siis siiani teinud oleme!?

Adrenaliin tormas mu soontes ringi. Haakisin turvavööd kinni. Need olid sarnased sõjaväelennukites kasutatavatega - kui tahtsid said end võrdlemisi liikumatult istme seljatoe külge tõmmata. Tegingi seda.

,,Mis toimub?" küsisin Kristalt, kes sättis oma rihmu paika.

Lennukimootorid hakkasid oluliselt valjemat häält tegema ja lennuk sooritas põiklemismanöövreid. Päris mitu G-d surus mu vastu istet laiaks.

,,Ilmselt on kas britid meile sõjalennukid sappa saatnud või on Kontrolli või Edendajate omad tulnud oma aia taha läinud üritust klaarima - see tähendab sind kõrvaldama!" karjus Krista üle müra.

,,Väga tore tõesti!" hüüdsin talle vastu. ,,Mis värk nende kontrollijate ja edendajatega on? Miks te otsite neid võimetega...?"

,,Teine kord räägin!" katkestas ta mind. ,,Praegu pea meeles, et sa otsid mind üles! Otsi mind Gatwickis kiiresti üles, kui rongi pealt maha saad!"

,,Mis mõttes otsin su üles!?" karjusin.

Lennuk mu ümber rebenes plahvatuses tükkideks. Rõhumuutus lõi kõrvad lukku ja õhu kopsudest välja. Mitu korda ma olen öelnud, et mulle lendamine ei meeldi? Tegelikult on see päris tore kui võrrelda istmekülge aheldatult õige mitme kilomeetri kõrguselt alla Põhjamerre maandumisega. Noh - ma päris kohale ei jõudnud, sest üks meid jälitanud hävitajatest tegi öötaevas laia kaare, tuli tagasi otse minu peale ja tõmbas mu oma pardakahuriga väga väikesteks ribadeks.

Ilmselt ma karjusin jälle, sest juba tuttavaks saanud säravvalge naeratuse ja verd täis valgunud silmadega mustanahaline Gatwick Expressi piletikontrolör sisuliselt hüppas ehmatusest minust eemale.

,,Kurat küll, Ahto!" hüüatas Harri kõrvalistmelt. ,,Mis juhtus!?"

,,Saast!" siunasin hingeldades. Et ma ka vaikselt ärgata - tagasi tulla? - ei suuda!

Kargasin püsti, peaaegu virutasin taskust õngitsetud pileti kontrolörile ja trügisin läbi vahekäigu lähimasse tualetti, ignoreerides selja tagant kostvat kontrolöri kaagutamist ja Harri hõiget.

Heakene küll - unenägu või deja vu... Reaalsus, mis polegi nii reaalne ja materiaalne kui ma olen harjunud mõtlema. Roheline ja punane ja magus maitse, retseptorid ja info ja kuidas aju seda tõlgendab. Mis värk on!? Nii ebatõenäoline kui see kõik ka polnud, siis tundus, et toimuv on siiski päriselt.

Olgu ma neetud kui ma sellest aru saan! ütlesin oma peegelpildile.

,,Otsi mind üles, kui rongi pealt maha saad!" oli Krista mulle karjunud. Ma peaksin lollakas olema kui ma ta üles otsin. Igati eluterve oleks joosta 180 kraadi teises suunas.

Uksele koputati.

,,Üks hetk!" hõikasin.

Otsi mind üles...

Muidugi on neid, kelle arvamus minu intelligentsuse osas pole just teab kui positiivne. Tahtmatult naeratasin oma peegelpildile. Pidin tunnistama endas tärkavat uudishimualget. Vaatame mis sellest kõigest välja tuleb...?

Keerasin kraani lahti ja loputasin külma veega nägu. Kõhus keeras vastikult. Kuivatasin paberrätiga näo ja avasin ukse. Harri ootas mind mureliku ilmega.

2. Umbsõlm

Kell 15:40 astusin Gatwick Expressi vagunist lennujaama raudteeperroonile. Rong oli tõesti punktuaalne.

,,Hei! Kus sul nii kiire hakkas?" hõikas Harri mu selja tagant.

Endale märkamatult olin juba pika sammuga spurtinud eskalaatorite poole, mis viisid üles terminali.

Keerasin ringi, liikudes selg ees jätkuvalt edasi. ,,Tead ju küll - John, lase vesi välja!" hõikasin vastu.

Kui sa lendamist ei salli ja kui suure tõenäosusega tuleb sul järgmiste tundide jooksul jageleda nii mingeid ulmevidinaid kasutava superagendi, kohalike julgeolekujõudude kui enesetaputerroristiga, kelleks tegelikult pole keegi muu kui lihtsalt ,,teisest reaalsusest" pärit sina ise, siis igal juhul on sellele kõigele oluliselt turvalisem vastu minna tühja põiega.

,,Loll, autol!" vastas Harri, lehvitades mulle stiilis ,,mine-mine".

Liikusin kiirelt eskalaatorit mööda üles, käisin WC-st läbi ja jäin uuesti terminali fuajeesse jõudes ringi vaatama. Kuidas ma selles inimmassis peaksin Krista üles leidma? Eeldusel, et ta ka tegelikult siin oli? Noh ilmselgelt oli kõige lihtsam variant minna turvakontrollist läbi: seal olin ma teda eelmisel korral trehvanud ja samuti oleks see hea proovikivi näha, mismoodi järjekordne tsükkel kulgeb.

,,Mis siis nüüd?" küsis Harri minu juurde astudes. ,,Meil on peaaegu kaks ja pool tundi lennuni..."

,,Teeme check-in'i ära ja siis lähme tsooni," ütlesin. ,,Seal on kaubandus, söögikohad ja kui viitsimist või tahtmist pole, siis on lihtsalt sammukese kodule lähemal olev molutamiskoht."

,,Heakene küll," tähendas ta.

Ma poolenisti kartsin ja poolenisti lootsin, et tüdruk check-in'i lauas on Janice. Muidugi ei suutnud ma vältida seda sürreaalset õõvatunnet kui nägin, et tal oligi rinnas silt JANICE.

Mida kõike inimene siin ilmas üle elama ei pea?

Tegime läbi kogu selle rutiini alates ,,on-teil-pagasit" ja lõpetades ,,ma-vaatan-mis-teie-istekoha-suhtes-teha-saan".

,,Mis sa teha mõtled?" uurisin Harrilt, kui turvakontrolli poole suunduvad inimlindis liikusime.

Ta kehitas õlgu ja surus käe sügavale püksitaskusse. ,,Ilmselt proovin need ära realiseerida," ütles ta peotäit münte nähtavale tuues.

Vaatasin pingsalt ringi lootuses märgata Kristat. Silmasin teda, kui olin ise juba teisel pool väravat ja omi asju kokku pakkisin.

Mu pulss kiirenes kohe oluliselt, kui tema päevitunud rõõmsameelset nägu silmasin.

,,Ma näen seal üht tuttavat," ütlesin Harrile. ,,Räägin temaga mõne sõna juttu. Kui sööma lähen, siis helistan sulle."

,,Olgu pealegi," noogutas ta. ,,Ma ei tea, kas ma ise ka midagi veel tahan, lennukis ju ka pakutakse suupisteid ja jooke..." Nende sõnadega pöördus ta minekule, et kammida läbi rahvusvahelise tsooni kaubandust.

Läksin turvakontrolli alalt mõned sammud edasi ja jäin ootama, kuni Krista oma asjad läbi oli toonud. Ta tõstis käekoti plastaluselt õlale ja pöördus minu poole. Huvitav, mis valemiga kõik need relvad ja tööriistad ja mis tal seal iganes veel oli, läbivalgustusmasinatele nähtamatuks jäid? Mis ta oli selle kohta öelnud - ruumiline diskontiinum?

,,Tere, Krista!" ütlesin, kui ta kuuldekaugusesse jõudis.

,,Tere ise ka," ütles ta ja tegi imestunud nägu. ,,Kas me oleme varem kusagil kohtunud? Sa pead mulle andeks andma - ma näen töö ja õppimise käigus nii palju inimesi, et kõigi nimed ja näod ei jää meelde."

,,Kui läheks ja võtaks ühe kohvi ja arutaks selle teema läbi, mis värk nende Otsijate, Kontrolli ja Edendajatega on?" tegin ettepaneku. ,,Mulle väga meeldiks kui minu paralleelreaalne teisik või kuidas sa teda nimetaksid ei laseks..."

Kaugemale ma ei jõudnud. Tema silmad läksid suureks, ta tõmbas käekotist selle võõra tegumoega püstoli (Saast - see vist polnud hea moodus enda tutvustamiseks!) ja kõrvetas mulle silmade vahele ühe korraliku augu.

Noh, vähemalt niipalju oli kõigest vahepealsest juba kasu, et ma ei ärganud Gatwick Expressi vaguniistmel karjudes ja tõmmeldes. Tegin võpatades silmad lahti ja vaatasin otsa mustanahalisele kontrolörile.

,,Teie pilet, härra!" ütles ta tõredalt.

,,Ja-jah," ühmasin vastu.

Mu süda puperdas päris hullusti. Miks ta, raisk, pidi mu maha laskma!? Ma mõtlen Krista. Mis sai üliilusast, targast, osavast ja meeldivalt suhtlemisvalmis naisest, kellega mul oli olnud juhust koos kohvi juua, kiirteel maastureid õhku lasta ja eralennukiga maalt põgeneda?

Ulatasin kontrolörile pileti.

,,Jäid magama?" päris Harri.

,,Jep," noogutasin. Sain pileti tagasi, tõusin püsti ja läksin tualetti.

Otsi mind üles!

Ilmselgelt pidin ma midagi teisiti tegema... Mõtlesin rahulikult järele, mida täpselt olin teinud tollel korral, kui Kristaga ilusasti jutu peale sain. Liitsin mõttes kõik need tegevused kokku ja sain tulemuseks, et tegelikult olin raisanud sel korral ära hea suure hulga aega niisama. Kuidagi peaks seda protsessi kiirendama, kuid mitte päris niisama järsult peale lendama. Kuskohas need piirid jooksid? Isetehtud lõhkekehade ümber tuhnimine tundus nüüd tagantjärgi meenutades võrdlemisi loogiline ja lihtne probleem.

Läbisime Harriga uuesti (heakene küll - kõigi teiste jaoks esmakordselt) Janice'i juures lennule registreerumise rutiini. Seekord hakkas kogu asi mulle juba natuke nalja tegema. Otsustasin kulutada natuke aega, et passida turvakontrolli järjekordade alguse juures ja vaadata, kas Krista ilmub välja. Ei pidanud pettuma - seal ta oligi, kõiges oma hiilguses. Sättisin end järjekorras tema taha.

Õngitsesin kotist välja arvuti, plastkotikese vedelikega, taskust telefoni ja kõrvaklapid ning panin need ettenähtud plastkorvi. Järgmisse ladusin tuulepluusi, käekella ja püksirihma ja pardakaardi - istekoht 12C, eks ole.

Krista seisis minust paar sammu eespool ja tühjendas taskuid ning ladus kraami plastalustele. Piilusin teda vargsi ja tundsin ärevust. Kuid seekord pigem positiivset, sellist omamoodi ootusärevust. Nagu hakkaks kohe-kohe midagi põnevat juhtuma.

Loodetavasti ei ilmu see kollases vestis paralleelmina liiga vara lagedale... Loodetavasti ei lase Krista mind esimese kõnetuse peale lihtsalt maha!

Oh seda ilu, mõtlesin vaadates kuidas ta päästis valla laia metallpandlaga nahkrihma, mis oli iluasi tema puusadel. Püksivärvli kohal välgatas korraks päevitanud nahk. Pöörasin tähelepanu oma asjadele tagasi, katsusin veel korra läbi oma pükste taskud.

Krista astus läbi turvakontrolli. Järgnesin talle kui poisiohtu hindu-näoga turvamees mulle märku andis. Hindu vaatas mulle laia naeratusega otsa ja ütles: ,,Pii-iip..."

Noogutasin turvale, astusin kõrvale, et lasta end läbi kombata ja läksin liikuva lindi äärde oma asju ootama. Krista asjad sõitsid läbivalgustusaparaadi tumedast avast välja enne minu omi. Lükkasin alused edasi.

Ta vaatas mulle otsa, naeratas ja ütles: ,,Tänan!" Sedapuhku inglise keeles.

,,Aga palun," ütlesin vastuseks eesti keeles.

Ta pilk hüppas minule tagasi ja ta naeratas laialt. Nendesse pruunidesse silmadesse võisin ma end ära kaotada...

Noogutasin talle ja võtsin vastu oma plastalused ja asusin asju kotti ja taskutesse tagasi toppima.

,,Äri või lõbureisil?" küsis Krista.

,,Peamiselt ikka tööasjus," ütlesin tema poole vaadates. Ta sättis parasjagu püksirihma kohale ning jah - koos päevitunud naha välgatustega nägin ma seekord päris hästi tema nabaneedi kaunistust. ,,A' täna hommikul jäi meil kolleegiga aega natuke mööda Londonit kolada, käisime Toweris."

,,Mina näe, poolenisti töötan ja õpin ja elan Londonis," Krista võttis koti õlale, noogutas mulle ja suundus tsooni.

,,Las ma arvan," ütlesin talle järele kiirustades. ,,Oled turunduskonsultant ja talendiotsija."

Ta peatus ja vaatas mulle otsa ning hakkas naerma.

,,Ega sa palju mööda ei panegi," ütles ta. ,,Ma töötan EAS'i heaks."

Sirutasin käe. ,,Mina olen Ahto," ütlesin. ,,Ahto Salu. Ja EAS'i inimestega oleme omas majas üheskoos sente lugenud küll ja veel."

,,Krista Werner," ütles ta mu terekätt vastu võttes. Tal oli soe ja tugev käepigistus, mitte nagu mõnel inimesel on kombeks - pistab sulle justkui kimbu pehmeid makarone pihku. "Ja mis mõttes sente lugenud?"

"Aah... See on meil selline majasisene nali," ütlesin selgituseks. "Sedasi tunnetame eraettevõtjana EAS'i bürokraatiat. Kuid ma arvan, et vaatamata teie bürokraatiareeglitele on teist palju abi."

"Jah, tore, et on neid, kes nagu ainult ei kiru," ütles ta. "Reegleid on vaja selleks, et tagada võrdseid võimalusi ja suurendada läbipaistvust. Me saame tegelikult uhkelt öelda, et oleme üks EL'i puhtamaid toetuste kasutajaid."

Harri läks meist mööda, tegi nägusid ja ühemõttelise esti: helista kui oled ühele poole saanud! Noogutasin talle ja lasin korraks pilgu üle suure ootesaali. Ühtegi niisama ringi kakerdavat kollast vesti ei hakanud silma.

Hingasin sügavalt sisse ja tegin ettepaneku: "Kui läheks võtaks õige ühe kohvi?"

Krista mõõtis mind pilguga, milles väljendusid üllatus ja kõhklus. Siis ta naeratas - päriselt naeratas, mitte ei muianud oma poolviltust muiet - ja ütles: ,,Miks ka mitte?"

Võtsime suuna sealsamas ligiduses olevale kohvikule.

,,Mis asjus siis vana head Inglismaad väisad?" küsis ta kui leti ääres pukkidel istet võtsime.

,,Me käisime siin üht objekti üle andmas - majatäis mööblit, kõik väärispuidust ja puha," vastasin.

,,Sooh - puusepp?"

,,Enam-vähem," ütlesin. ,,Ega ma ise mööblit ei tee. Pigem joonestan, projekteerin ja teostan objektidel ülevaatusi, lahendan jamasid. Mu kolleeg vastutas objektitööde eest."

,,Poleks nagu mõelnudki, et Eestist mööblit Inglismaale veetakse."

,,Ega sellist tavapärast saepuruplaati veetagi," selgitasin. ,,Aga põhimõtteliselt on Inglismaaga sedasi, et suurem osa puidust veetakse sisse..." Rüüpasin kohvi. Kõik kulges seni enam-vähem sama stsenaariumi järgi nagu eelmisel korral. Ainult selle erinevusega, et idee kohaselt oli Gatwicki õhku laskmiseni veel ligikaudu tund aega. Muidugi pluss-miinus, sest juba esimesel paaril korral oli pommitaja oma ajastust muutnud. Mis iganes ka selle põhjus polnud.

Mingi tüüp ilmub tühjast kohast Gatwicki, minu nägu peas, laseb ennast ja terve hulga teisi õhku ja kohalik julgeolek nabib minu kinni ning viib ülekuulamisele. Vajadusel mind töödeldakse armutult, et saada kätte vajalik info. See oli stsenaarium, mida soovisin vältida. Ma tahtsin rahulikult koju minna. Ja tundus, et Krista on see, kes saab mind aidata.

,,Räägime sellest teisest tööst, mis sul on," ütlesin kohvitassi letile asetades. ,,Sellest otsija-ametist."

Krista pilgust käis läbi kerge jõnks. Enne kui ta jõudis oma käe kohvitassi juures käekotini viia, suutsin sellest kinni haarata ja surusin selle vastu letti. Üle ta näo vilksas hetkeks paanika.

,,Rahu!" sosistasin. ,,Ma ei kavatse sulle viga teha! Mina pole see, kes... noh saad aru küll - see teine! Sa ise ütlesid mulle, et ma tuleksin ja otsiksin su üles."

Ta vaatas mulle silma ja siis oli tunda, kuidas ta lihased lõtvusid. Lasin ta käe lahti ja ta võttis kohvitassi pihkude vahele. Ta käed värisesid natuke kui ta lonksu võttis. Ta seiras mind kahtlustavalt.

,,Millal ma sulle seda ütlesin?" küsis ta. ,,Seda, et sa mind üles otsiksid?"

,,Noh, alustuseks sa päästsid mind ühest ülekuulamistoast, siis me sõitsime Heathrow'sse musta värvi Audiga, mille olid parkinud M23 ja M25 ristumiskohal bensiinijaama parklasse," selgitasin. ,,Seal istusime eralennukisse, millega planeerisid lennata Tartusse. Aga hävitajad lasid meie lennuki alla. Noh, enne kui me pihta saime, siis sa ütlesidki, et ma su üles otsiksin."

Ta vahtis mind suuri silmi ja raputas pead.

,,Sul on käekotis mingi relv, millega saab tulistada kergelt soomustatud sihtmärke," ütlesin vaikselt esimesena meelde tulnud asja, mis tal seal kotis leidus. ,,Selline torujas jurakas, millel on nimeks ,,Hornet"."

Krista näolt peegeldus jadamisi kõhklust, hirmu, justkui võitlust iseendaga. Lõpuks näis ta mingile otsusele jõudvat.

,,Ma ei kujuta ette kuipalju sa tead," ütles ta vaikselt. ,,Mingi arusaamine on sul juba nüüdseks paralleelsustest tekkinud. Saad sa aru, et on olemas rohkem maailmasid, kui see mida me hetkel siin näeme?"

Noogutasin. Selle omaksvõtmine, et kogu see jama toimub ikkagi ilmsi, mitte unes oli päris keeruline. Tegelikult ei olnud ma sisimas ikka veel päris veendunud. Aga möönduse tegemine oli vajalik, et saaks Kristaga samas keeles suhelda, et saaksin vastuseid oma küsimustele, mis jätkuvalt õhus rippusid.

,,Sa püüdsid mulle seda selgitada läbi näidete, kuidas värvus on tegelikult teatava lainepikkusega valguse poolt tekitatud närviimpulsside tõlgendus meie ajus," ütlesin. ,,Ehk siis kokkuvõttes on kõik meie ümber hoopis informatsioon, mitte mateeria või asi iseeneses või mis iganes need filosoofilised terminid olid."

Ta muigas. ,,Jah, põhimõtteliselt."

,,Ja et kui on olemas võimed ja vahendid, siis saab infoga ja seetõttu ka nähtava, kogetava reaalsusega manipuleerida. Ja kui ma nüüd õigesti oletan, siis paralleelsete infovoogude või süsteemide vahel liigelda. Sa seletasid veel midagi otselõigetest. Aga see läheb juba alustuseks liiga keeruliseks."

,,Ma arvan, et me peaksime siit ära minema." Krista tõusis ja vaatas kohvikus ringi. ,,Lähme Heathrowsse ja kasutame mu tööandja lennukit."

,,Kuidas jääb sellega, mis siin edasi juhtub?" küsisin.

,,Mis siin siis juhtub?" küsis ta.

Kirjeldasin talle paari sõnaga seda, mida olin varasemalt näinud: eikusagilt ilmuv paralleelmina, kes laseb ennast keset ooteala õhku, põhjustades hulganisti purustusi ja inimohvreid.

Ta mõtles hetke järele. ,,Isegi sel juhul peame me lahkuma. Me oleme siin liialt avalikus kohas."

Kõige rumalam selle asja juures oli tõdemus, et ma ei saanud isegi Harrit hoiatada. Mida iganes oleksin ma talle selgitanud, oleks sellega kaasnenud suuremat sorti jama.

,,Tule kaasa!" ütles Krista ja asutas end minekule.

Suundusime lennujaama väljapääsu poole.

Ühe lennujaama ametikäigu juures astus Krista sundimatult ukse kõrval oleva seina juurde, kuhu praktiliselt samal hetkel kui ta käe sirutas, tekkis uks. Ta avas selle ja lasi mu läbi. Astusin taaskord tuttava bensiinijaama kõrval hekitagusesse. Krista tuli mulle järele ja sulges enda järel ukse, mis sealsamas olematusse kadus.

Mõni ime, et vanasti nõidu põletati!

Teekond Heathrowsse kulges seekord rahulikult. Välja arvatud kaks asjaolu: esiteks helistas mulle umbes pool tundi pärast Gatwickist lahkumist Harri. Pidasin temaga maha lühida kus-sa-oled-hea-küll-kohtume-Wetherspoonis jutuajamise ja lootsin, et ma oskan järgmise kõne ajaks midagi mõistlikku kokku leiutada. Järgmist kõnet ei tulnud, sest raadiost eetrisse lastav muusika katkes erakorralise teadaande peale. Gatwickis on ennast õhku lasknud enesetaputerrorist. Briti lennuamet peatab ajutiselt kõik lennud.

* * *

,,Midagi joodavat?" küsis Krista, tõustes mugavast lennukiistmest ja suundus väikese salongi tagumises osas oleva baarikapi juurde.

,,Jaa, apelsinimahla paluks," ütlesin automaatselt ja korraga hakkas mul väga lõbus.

,,Mis?" küsis Krista.

Vaatasin talle otsa. Mina olin seda kõike juba korra teinud. Mõnda asja isegi juba mitu korda. Ma olin väsinud. Ei oskagi kuidagi seda tunnet teisiti kirjeldada. Mitte füüsiliselt, vaid pigem nagu vaimselt kurnatud. Võibolla oli see tüdimus?

,,Ei midagi erilist," ütlesin. ,,Lihtsalt, et me oleme siin juba korra olnud."

Ta tuli kahe täis klaasiga tagasi istmete juurde ja asetas minu ette apelsinimahla. Endale oli ta valinud punase veini ja lisaks jookidele tõi ta lauale kandiku suupistetega.

,,Huvitav valik," tähendas ta osutades mahlaklaasile.

,,Terviseks!" ütlesin ja rüüpasin tubli lonksu. ,,Ma olen võrdlemisi sunnitud karsklane."

Ta noogutas. ,,Afganistan...?" See oli pooleldi küsimus, pooleldi justkui fakti konstateerimine.

,,Mida sa minust tegelikult tead?" küsisin. ,,Meie esimesel kohtumisel... Hmmm - sinu jaoks on see siin esimene kord?"

,,Minu jaoks on see jah esimene kord," ütles ta. ,,Kõik analoogiad, mis ma sulle selgituseks oskan tuua on puudulikud. Põhimõtteliselt oled sa umbes sellises olukorras, nagu näiteks on mingi plaadimängija kui see jõuab infot lugedes defektse koodini: lugeja ,,hüppab" tagasi ja püüab infojuppi uuesti lugeda. Tekib suletud ring."

Ta vaatas mulle otsa, otsides mõistmise märke. Muidugi, elu nagu rikkis grammofon - sa ei tea kunagi mitu korda pead üht ja sama jama kuulama...

,,Räägi edasi," ütlesin justkui oleks kõik selge ja arusaadav.

,,Tegelikkuses..." ta turtsatas naerda. ,,Ilmselt sa juba saad aru, et see mis on ,,päris" ei ole päriselt seda moodi ,,päris" nagu sa oled harjunud mõtlema. Aga mida iganes. Tegelikkuses ei juhtu umbsõlmi nagu me sinu olukorda nimetame, just palju. Me ei tea, miks need tekivad. Kuid ega see polegi niivõrd oluline. Oluline on see, et antud hetkel saame me seda võib-olla edukalt ära kasutada."

,,Kuidas nii?"

,,Me saime informatsiooni, et Anarhias - see on üks haru, lõim, paralleelmaailm, nimeta, kuidas soovid... Meie enamasti räägime harudest või lõimedest. Sõnaga - Anarhias on üks sekkujate rühmitus, mis kavandab ulatuslikke rünnakuid siinpool."

,,Kuidas seda meie reaalsust siis nimetatakse?" küsisin.

,,Seda on hakatud nimetama Kaevikuks," ütles Krista. ,,Sest siin on justkui igaüks omas kaevikus, pidamas positsioonisõda teiste vastu. On tohutu kogus reaalsuse harusid. Mõned on üksteisega päris sarnased, kuid on ka väga erinevaid. Mõni on kohe päris hull."

,,Näiteks Anarhia?"

Ta noogutas. ,,Üldiselt jah, Anarhia on näide sellest, kuidas asjad võivad ikka suht-koht käest ära minna. Kuid ausalt öeldes pole see koht sugugi veel kõige hullem. Alati võib olla hullem..."

,,Miks nad... hmmm... meie maailma ründavad? Mida nad saavutada tahavad?" küsisin.

,,Mis on terrorirünnakute eesmärk? Ei midagi muud erilist kui hirmutamine, ebastabiilsuse tekitamine," ütles Krista. ,,Sõditakse ka muidugi ideoloogia pinnalt. Seal on maailm meie mõistes vasak-, parem- ja kõigi muude mõeldavate äärmuslaste mänguväljak. Sisuliselt puuduvad meile arusaadavad riiklikud institutsioonid. Nende meelest ei ole hea, kui maailmas on domineerivad suurjõud - olgu siis riigid, riikide liidud või kasvõi korporatsioonid. Ja nii nad siis õõnestavad mujal harudes neid struktuure, mis nende meelest on vaikimisi halvad ja valed."

Lennukit raputas turbulents. Tundsin, kuidas mul kõhus õõnsaks kiskus ja pigistasin kõvasti istme käetugesid. Ma pidanuks sellega juba harjunud olema. Aga ei - vaatamata sellele kui sa sattud mingisse paranormaalsesse aja- ja ruumi umbsõlme, on sinu organism ja alateadvus ikka veel seesama, mis kogu aeg. Ja minu puhul tähendas see, et ma ei salli lendamist.

,,Mis viga?" küsis Krista.

,,Ma arvan, et meile tuleb külalisi!" pressisin läbi hammaste.

Enne kui ta midagi öelda või küsida jõudis, kõlas helisignaal ja süttis turvavöö kinnitamise märguanne.

,,Meil on külalisi, proua!" kõlas valjuhääldist piloodi rahulik hääl.

Krista poetas vandesõnu. Lennukimootorid hakkasid oluliselt valjemat häält tegema ja kiirendus surus mind õrnalt vastu istme seljatuge

,,Proua?" küsisin muiates. No ei saanud jätta juhust kasutamata, et teda natuke torkida!

,,Tõsiselt või!?" karjus ta üle mootori mürina. Ta irvitas laialt. ,,Kogu selle aktsiooni keskel korjad sa üles selle märksõna? Tõmba ennast kinni, kohe läheb sõiduks!"

Adrenaliin tormas mu soontes ringi. Haakisin turvavööd kinni. Lennuk ,,viskus" põiklemismanöövritesse ja nüüd juba õige mitu G-d litsusid mind istmesse.

,,Meil jäid mõned olulised asjad rääkimata!" hüüdis Krista mulle. ,,Otsi mind üles! Otsi mind Gatwickis kiiresti üles, kui rongi pealt maha saad!"

Lennuk mu ümber rebenes plahvatuses tükkideks. Midagi teravat tabas mind keset rindkere ja taaskord panin ma Gatwick Expressi piletikontrolöri ning Harri ehmatusest peaaegu hüppama.

Ilmselt pole ma just kõige taktitundelisem inimene, sest nüüd ajas see situatsioon mind juba vägisi naerma. Nad mõlemad panid seda mulle pahaks.

* * *

Midagi tuli teha, et ma saaksin sellest neetud umbsõlmest välja. Midagi tuli teha selleks, et ma-ei-te-kui-paljud inimesed Gatwickis surma ei saaks. Kusagil seal puussepa sisemuses, ilmselt paksu saepurukihi all oli ikkagi sõdur.

Ela ja lase teistel surra!

Ma spurtisin kollases vestis inimkogu poole juba enne kui ma õieti nägin, et see ikka oli see, kelleks ma teda pidasin. Ta seisis Gatwicki rahvusvahelise tsooni ootealal keset voogavat inim-massi. Selja tagant kõlas Harri üllatushüüd. Ma ei teinud sellest välja. Liikusin juba päris kiiresti ja jäänud oli veel kõigest mõni samm, kui ta minu poole pöördus.

Tema näolt (minu näolt) peegeldus hirm, ärevus ja kui meie pilgud kohtusid, siis hämming.

Jooksin täie raskusega talle lihtsalt otsa. Ta karjatas (valust või üllatusest, ega tegelikult vahet polegi) ja me kukkusime käed-jalad segamini põrandale. Ümberringi kuuldus hüüdeid ja me niitsime veel kellegi (võibolla isegi mitu) jalust maha.

Tal oli käes päästik. Ma jäin kukkudes peale ja proovisin talle vastu nägu virutada, teda oimetuks lüüa. Paraku polnud mu lähtepositsioon löögi mõistes kuigi hea ja ta suutis vaba käega seda ka tõrjuda. Haarasin ta käe, et kangutada päästik ta sõrmede vahelt. Oleksin pidanud paremini teadma. See oli surnud mehe päästik.

Ma ei taha surra...

Järgmisel korral jooksin ta pikali selliselt, et sihtisin kokkupõrke hetkel kohe hea löögi tema meelekoha pihta. Teagi, kumb meist rohkem haiget sai, kas minu ranne või tema pea (ma kahtlustan, et esimene), aga igatahes lendas ta uppi meelemärkusetuna. Surnud mehe päästik pääses ta sõrmede vahelt välja ja viimase asjana nägin ma, kuidas see põrandat mööda eemale veeres. Plahvatus paiskas mu verise tombuna eemale.

Inimene õpib kogu elu. Ja sureb sellele vaatamata.

Jooksin talle otsa, haarasin päästikut hoidva käe ja väänasin selle raginal liigesest välja ning virutasin ta alles seejärel põrandale kui päästik oli ohutult minu rusikas. Hoidsin seda enda käes ja tundsin sügavat rahulolu - seekord sa raibe ei lase end (ja mind ja kõiki teisi) ribadeks!

Esimene kuul tabas mind kuhugi vasema õla taha ja väljus eestpoolt, rebestades minusse mitme sentimeetrise augu. Sellele järgnes teine, mis ilmselt läbistas mu maksa. Püüdsin meeleheitlikult päästikust kinni hoida. (Ma kohe üldse-üldse ei taha enam õhku lennata, te idioodid!) Inimesed mu ümber olid põrandal pikali, kusagil taustal karjusid hambuni relvis politseinikud. Jalad ei kandnud enam ja ma leidsin end põrandalt oma paralleelmina kõrvalt. Viimase asjana nägin, kuidas surnud mehe päästik mu lõtvunud sõrmede vahelt põrandale veeres. Noh, ma olingi vist surnud, eks ole?

Võibolla toimib paremini see kui ma otsin üles need hambuni relvis politseinikud ja lasen vahelduseks neil oma tööd teha?

,,Vabandage, härra, mul on teile info kohe-kohe toimepandava terroriakti kohta!" pöördumine kahekesi ringi patrullivate politseinike poole lõppeb sellega, et mul käänatakse käed seljataha ja tõmmatakse plastikribadega kokku. Parasjagu kui mind talutatakse läbi kahte lehte tõmbuva rahvahulga, ilmub meie ette tühjale kohale kollase vestiga mees. Ta keerab end ringi, paljastades hõlmade vahel muljetavaldava pommivesti. Üks mind talutavatest politseinikest laseb lendu vandesõna, teine tõstab relva palgesse, et tulistada, kuid meile paiskub näkku lööklaine, koos leekide ja ilmselt ka mingisuguste metallist kuulidega.

Midagi tuleb teha teisiti! Midagigi...

Ma õppisin selgeks selle, et Kristale ei tohtinud läheneda nii-öelda kärts-mürts meetodil. Selleks oli vaja võimaldada ennast ,,kõigest" veel ühel korral maha lasta.

Kolmel korral tõmmati meie lennukeelu eiranud reaktiivlennuk kuskil Põhjamere kohal maha. Mõned korrad läks meil kohvikus nii kaua aega, et kui lõpuks end minekule asutasime, siis ilmus mu teisik juba lagedale ja me sattusime sisuliselt plahvatuse epitsentrisse.

* * *

,,On sinuga kõik korras?" Harri kergitas kulmu.

Suht-koht sõnaahtralt olin läbinud lennule registreerumise rutiini. Ma olin ennast liialt vaevanud mõtetega Kristast, sellest umbsõlmest ja kümnetest kui mitte sadadest hukkunutest, et pöörata tähelepanu Janice'i küsimustele; vastasin neile automaatselt.

,,Väsimus..." pomisesin Harrile silma vaatamata.

Võibolla peaksin seekord oma sõbra eest hoolt kandma? Mitte et ma poleks seda juba paaril korral proovinud. Enamasti lõppes see vihase sisistamisega ja Harri oli jätnud mu üksi keset ooteala seisma. Kuidas ja mismoodi ma saaksin talle seletada, mis toimub, ilma et ta mind hulluks peaks? Ainus viis sündmustejada taaskäivitamiseks oli paraku ebameeldiv suremine. Oi, kuidas ma ei tahtnud surra! Ja kuidas ma ei tahtnud sattuda Brewsteri kätte, kuidas ma küll igatsesin tavalist rutiinset lendu Tallinnasse, olgu siis või sedasi, et lennuki loksutamine südame pahaks ajab. Ma pidanuks ammuilma olema kodus, voodis, magama nii et maa must, mitte...

,,... peotäis münte, millest lahti saada," jõudsid minuni Harri sõnad.

,,Ah?"

,,Tead - sa mine võta üks kohv või apelsinimahl või midagi!" naeris ta ja lõi mulle paar patsu õlale. ,,Ma teen tiiru poodidele peale. Tule, lähme tsooni."

Ta hülgas mu kohvikusse. Jah - sellesse kohvikusse, kus olin mõnegi korra juba Kristaga käinud. Teda ei paistnud. Veel oli vara.

Astusin leti juurde. Baarmen pöördus minu poole.

,,Kas teil apelsini..." alustasin, kuid mõtlesin ümber. ,,Konjakit paluks!"

Ta kallas mulle pokaalipõhja kahe sõrme jagu ja ma lonksasin selle ühe hooga sealsamas alla. ,,Teine ka paluks!"

Ta kallas uuesti, ma jõin uuesti. Neljanda koguse välja valamise järel maksin talle terve pudeli eest ja istusin klaasi ja pudeliga ühe vaba laua äärde. Seest oli soe olla ja ma tundsin end mõnusalt unisena; maailm püsis ühes tükis, lihtsalt mina õõtsunuks justkui merelainetel.

Baarmen heitis mulle korraks mureliku pilgu ja pöördus siis teisi kliente teenindama.

,,Sedasi jääd sa oma lennust maha!" kostus läbi lainekohina minuni kauni sireeni hääl.

Ei - see oli siiski Krista, mitte sireen. Istus teisel pool lauda ja silmitses mind... teagi - justkui ettevaatlikult.

,,Mis siis sellest?" pomisesin. ,,Mulle tundub, et tänane väljalend jääb tehniliste tõrgete tõttu niikuinii ära."

,,Mis tõrgete?" küsis ta.

Naersin. Lõin rusikaga vastu rinda ja koputasin endale otsaette. ,,See siin, proua, pole just kõige paremas tehnilises seisundis..."

Lööklaine paiskas meile kaela klaasirahe ja tolmupilve. Krista pühiti laua äärest minema, mina kukkusin kummuli pigem ehmatusest kui löögist, sest post, mille ääres oli laud, varjestas mind natuke. Lõin pea kuhugi ära, maailm purunes justkui kildudeks, mis kaugenesid minust või kahanesin ma ise tibatillukeseks kogu selle sumeda sumina keskel, mis ümberringi vallandus.

Hiivasin end kõikudes jalule, komistasin millegi otsa ja olin käpuli, tükk kõva, külma metalli oli käe all, sellel oli selline mõnus, hästi pihku sobiv käepide ja ma võtsin selle kaasa.

Saast, ma teile veel näitan! Kõik raisad lasen maha, kes julgevad siia pomme tuua! Ei ole siin mingit plõksimist, tina saate...

Midagi karjuti. Mulle ilmselt. Ma sain haiget ja maailm hakkas end huvitavalt kummuli, minu kohale keerama. Jah, kõik maailm oli minu kohal, tolm hõljus ringi ja pimedus hiilis servadest lähemale. Ma langesin kuhugi alla ja alla. Aina sügavamale.

3. (Töö)otsija

Krista seisis turvakontrolli järjekorras minust paar sammu eespool ja tühjendas taskuid ning ladus kraami plastalustele: ma võinuks kinnisilmi tema asjad ära paigutada. Käekott paremale, tahvel vasemale, kell tahvli peale, selle vasemale servale, tahvli keskele pass ja pardakaart, paremale servale telefon. Järgmiseks ta kummardas ja võttis jalast kingad ning tõstis need järgmise plastaluse paremasse serva, kingade kõrvale asetas ta jaki ja päästis seejärel valla laia metallpandlaga nahkrihma ning asetas selle jaki peale.

Saatsin teda pilguga läbi turvakontrolli ja tundsin hinges pakitsust. Liiga palju oli siin toimuvas selliseid stsenaariumeid, mille käigus ta saab surma... Järgnesin talle kui poisiohtu hindu-näoga turvamees mulle märku andis. Hindu vaatas mulle laia naeratusega otsa ja ütles: ,,Pii-iip..."

Noogutasin turvale ja läksin liikuva lindi äärde Krista kõrvale oma asju ootama. Kuidagi astusin liiga lähedale ja nügisin teda natuke.

,,Oh, vabandust!" ütlesin talle otsa vaadates.

Ta kinkis mulle särava naeratuse. Huvitav, kas seal tema käekotis on mõni mänguasi, millega saaks aega peatada? Siis oleksin saanud lihtsalt seal seista, vaadata - imetleda - teda iga nurga alt ja...

,,Pole hullu," ütles ta. ,,Ega nad siin just ruumiga priiska."

Krista asjad sõitsid läbivalgustusaparaadi tumedast avast välja. Lükkasin alused edasi.

,,Tänan!" ütles ta.

,,Aga palun," noogutasin vastuseks ja läksin üle eesti keelele. Ta naeratas selle peale rõõmsalt.

Nendesse pruunidesse silmadesse võis end... Saast! Ma olingi ennast sinna ära kaotanud. Tegelikult juba mitme korduse võrra varem.

Võtsin vastu oma plastalused ja asusin asju kotti ja taskutesse tagasi toppima.

,,Äri või lõbureisil?" küsis Krista.

,,Peamiselt ikka tööasjus," ütlesin. ,,Ja ise?"

,,Noh, ma poolenisti töötan ja õpin ja elan Londonis," Krista võttis koti õlale, noogutas mulle ja suundus tsooni.

,,Las ma arvan," ütlesin talle järele kiirustades. ,,Oled turunduskonsultant ja talendiotsija."

Ta peatus ja vaatas mulle otsa ning hakkas naerma. Helisev muusika keset lennujaamas voogavaid rahvamasse!

,,Ega sa palju mööda ei panegi," ütles ta. ,,Ma töötan EAS'i heaks."

Sirutasin käe. ,,Mina olen Ahto," ütlesin. ,,Ahto Salu. Muu töö kõrvalt loen oma majas EAS'i inimestega üheskoos sente."

,,Krista Werner," ütles ta mu terekätt vastu võttes. Mul oli tunne, et võin selles soojas ja tugevas käepigistuses tunda iga tema peopesa joont, iga sõrme survet eraldi... "Ja mis mõttes sente lugenud?"

"Aah... See on meil selline majasisene nali," ütlesin. "Sedasi tunnetame eraettevõtjana EAS'i bürokraatiat. Kuid ma arvan, et vaatamata teie bürokraatiareeglitele on teist palju abi."

Vaikselt, ääri-veeri, tasa ja targu... Tüürime su sinna, et saaksime rääkida harudest, Anarhia põhjustest meid rünnata, sellest kuidas neid peatada. Peaasi ja sa sealt võlukotist oma tukki lagedale ei kraba!

"Jah, tore, et on neid, kes nagu ainult ei kiru," ütles Krista. "Reegleid on vaja selleks, et tagada võrdseid võimalusi ja suurendada läbipaistvust. Me saame tegelikult uhkelt öelda, et oleme üks EL'i puhtamaid toetuste kasutajaid."

Harri läks meist mööda, tegi nägusid ja ühemõttelise esti: helista kui oled ühele poole saanud! Noogutasin talle ja lasin korraks pilgu üle suure ootesaali - rutiinne kontroll ega ühtegi niisama ringi kakerdavat kollast vesti silma hakka.

Nüüd oli siis see koht - "Kui läheks võtaks õige ühe kohvi?" tegin ettepaneku.

Ta mõõtis mind pealaest jalatallani oma pruunide silmade hindava pilguga ja muigas oma poolviltust muiet, mille pikkust ja kaldenurka tema huultel teadsin juba kümnendiku täpsusega.

,,Miks ka mitte!" ütles ta.

Suundusime kohvikusse ja läbisime täht-tähelt selle mis-mööblit-me-siis-toodame-ah-soo-või-puussepp-oled rutiini.

,,Räägime sellest teisest tööst, mis sul on," ütlesin kohvitassi letile asetades. ,,Sellest otsija-ametist."

Krista pilgust käis läbi kerge jõnks. Enne kui ta jõudis oma käe kohvitassi juures käekotini viia, suutsin sellest kinni haarata ja surusin selle vastu letti. Üle ta näo vilksas hetkeks paanika.

,,Rahu!" sosistasin. ,,Ma ei kavatse sulle viga teha! Mina pole see, kes... noh saad aru küll see teine! Sa ise ütlesid mulle, et ma tuleksin ja otsiksin su üles..."

Ta vaatas mulle silma ja siis oli tunda, kuidas ta lihased lõtvusid. Lasin ta käe lahti ja ta võttis kohvitassi pihkude vahele. Ta käed värisesid natuke kui ta lonksu võttis. Ta seiras mind kahtlustavalt.

,,Millal ma sulle seda ütlesin?" küsis ta. ,,Seda, et sa mind üles otsiksid?"

Kui sa vaid teaksid, mitu korda sa seda mulle öelnud oled.

,,Las ma mõtlen - alustuseks sa päästsid mind ühest ülekuulamistoast, siis me sõitsime Heathrow'sse musta värvi Audiga, mille olid parkinud M23 ja M25 ristumiskohal bensiinijaama parklasse," selgitasin. ,,Teisel korral läksime siit kohvikust suht otseteed, sinna bensujaama. Me oleme seda Heathrow otsa nüüd juba läbinud kaheksal korral. Seal istume eralennukisse, millega planeerid lennata Tartusse. Aga hävitajad lasevad meid alla. Noh, enne kui me pihta saame, siis sa ütledki, et ma su üles otsiksin."

,,Umbsõlm..." ütles ta mulle suurte silmadega otsa vaadates.

,,Jah, umbsõlm," ütlesin. ,,Minu paralleelharust tulev teisik - noh, tead küll -" madaldasin häält: ,,- kabuum! Ikka ja jälle."

Ta tõusis leti tagant püsti. ,,Läksime!" ütles ta.

Haarasin ta käe ja peatasin ta. Osutasin peaga tagasi baaripukile.

,,Ära kiirusta," ütlesin. ,,Ma arvan, et mul oleks pigem kasu mõningatest selgitustest. Pealegi - meie Heathrow-reis lõppeb alati ühtmoodi..."

Kõheldes istus ta tagasi.

,,Alustame sellest, et kuidas sa teadsid mind siit otsida?" küsisin.

Ta kergitas kulme. ,,Kuidas sa tead, et..."

,,Esimesel korral," katkestasin teda, ,,kui britid mu kinni nabisid, siis tulid sa väga täpselt sellesse kohta, kus mind hoiti ja üle kuulati. Ma oletan, et mis iganes valemiga sa harude vahel liikled ja ka siinses reaalsuses ringi seigelda saad, igatahes teadsid sa täpselt, kus ma olen. Ja kui sa ei teaks, kes ma olen ja kes on see, noh, tead küll - buum! - siis ilmselt oleks nii mõnigi asi teisiti."

,,Me oleme sind juba mõnda aega silmas pidanud," ütles ta pärast natukest järelemõtlemist. ,,Ja sinu teisikuid teistes harudes. Eriti seda buum-tüüpi..." Ta muigas korraks. ,,Anna andeks, aga arvestades, mis tegelasega on pistmist, siis ma arvasin, et sina oledki tema... Noh, et sa kuidagi said jälile."

,,Kuidas sa tead, et ma ei ole?"

,,Noh, selleks on vahendid," sõnas ta.

Tegin esti, andes märku - jätka, ma olen üksainus suur kõrv! Krista näis jõudvat mingile otsusele. Ta tõmbas käekotist välja karbi, milles olid prillid ja miniatuurse kuuldeaparaadi taoline plugin. Ta ulatas need mulle.

,,See on seadeldis, mida me tavaliselt kasutame," ütles ta prillidele osutades. ,,Põhimõtteliselt on võimalik spetsiaalse treeningu ja... ee... mõningate lisandite manustamisega õppida ka ilma tehniliste vahenditeta infovoogu nägema ja sellega manipuleerima. Selle tehnoloogia abil saab ka isikuid tuvastada. See võtab lihtsalt natuke aega... Ehk siis ma tean nüüd juba päris hästi, et sa oled siinne sina, mitte too teine."

,,Kuidas need töötavad?" küsisin prille karbist välja võttes.

,,Noh, need on nagu nutiprillid, aga teistsugused," ütles Krista.

Või nii - sellest oli nüüd palju abi küll. Prillidel olid pealtnäha täiesti tavalised, õige vaevu hoomatavalt sinakalt vastu peegelduvad klaasid. Musta värvi massiivsed sangad olid kinnitatud otse klaaside külge. Need meenutasid pigem natuke kaitseprille, mida kasutati lõiketööde tegemisel, aga ka sõjaväes.

Panin need ette. Ei juhtunud midagi. Krista nägi ilmselt mu kimbatust kui kohvikus ringi vahtisin.

,,Iga asi töötab paremini - tead ju küll, kuidas," ütles ta ja sirutas käe mu parema kõrva kohale ja puudutas prillisanga.

,,Jah - kui see on sisse lülitatud," sõnasin. ,,Vauu..."

Ma ei teagi, kuidas seda kirjeldada. Ma ei teagi, mida ma ootasin? Võibolla mingeid 3D- või värviefekte. Midagigi. On ju võimalik luua igasuguseid lahedaid optilisi illusioone. Näiteks prillid, mis keeravad kujutise peapeale. Ja siis aju peab sellega kohanema ja jätma võrkkestale tekitatud kujutise ümber pööramata. Ja kui aju sellega viimaks toime tuleb ja sa prillid eest võtad on kõik jälle sassis. Ma ootasin, et juhtuks midagigi.

Noh, midagi tõesti juhtus. Tunne oli selline justkui muutuks maailm mu ümber mõõtmatult suuremaks ja mina kahaneksin üsna tibatillukeseks. Korraga tuli väga palju aistinguid, väga palju - ma ei tea - müra? Tasakaalutunnetus kippus kaduma ja ma vist lõin toolil kõikuma, sest Krista haaras minust kinni ja toetas mind õlast.

Võtsin prillid eest.

,,See nõuab harjumist, treeningut," ütles Krista. ,,Kogu meie elu õpib aju tegelikult informatsiooni filtreerima. Saad aru? Kõik, mis ei ole vahetult oluline, läheb kõrvale. Me asetame reaalsuse peale sellise kihi filtreid, et tegelikult kui mõõta kogu infotulva, siis läbi tuleb ainult murdosa. Aga reaalsus - see ongi informatsioon, ja see kuidas me sellega manipuleerime."

Silmitsesin prille. ,,Kaua see aega võtab?" küsisin. ,,Õppimine nimelt?"

,,Kuidas kellelgi," ta kehitas õlgu. ,,Sul on mõned vajakajäämised ja samas ka mõned eelised. Üldiselt läheb lihtsamini lastel. Neil on peas vähem stampe. Paari kuuga peaksid elementaarsed oskused kätte saama. Nädal, kaks võibolla ja siis ei pane see sul enam pead ringi käima."

Plahvatus ootesaali keskel katkestas meie kohvilaua jutu.

* * *

Istusin ülekuulamisruumis laua taha aheldatuna ja ootasin. Jälle. Mina, agent Brewster ja ülekuulamistuba. Jälle seesama sara... Eks ole. Mul polnud suuremat muud asja kui oodata. Ja mõelda.

Brewster astus sisse. Väsinud ilme, sagris juuksed. Laitmatus korras ülikond.

Ta riputas pintsaku tooli seljatoele, keeras särgivarrukad üles ja võttis istet. Ta lükkas kohvitopsi üle laua minu ette. Põrnitsesin kohvitopsi kaks hetke ja tõstsin siis pilgu Brewsterile.

,,Millest me siis räägime?" küsisin.

Brewster vaatas mind vaikides.

Kas see peaks mind kuidagi rööpast välja viima?

Vennas, su pole halli aimugi, mis mind viimaste tundide jooksul endast välja viinud on!

,,Alustuseks teeme tutvust," sõnas Brewster. ,,Sina oled Ahto Salu, Eesti Vabariigi kodanik, endine Scoutspataljoni nooremleitnant, Afganistani veteran, hetkel töötad insenerina mööblit tootvas ettevõttes Oak, Glass & Steele." Ta osutas kohvitopsile. ,,Kohvi?"

,,Ja sina oled agent Gerald Brewster," sõnasin.

Brewster võpatas kergelt.

Kummardusin talle niipalju lähemale kui ahelad võimaldasid. ,,Ma ei ole siiamaani veel välja suutnud nuputada, oled sa MI5 või 6 või miski muu tegelane. Igal juhul näib olema su töö ja tegevus terroristide püüdmine. Seega lepin ma tõdemusega, et oledki terroristikütt."

Brewster kogus end kiiresti. ,,Näha on, et oled oma kodutöö ära teinud, härra Salu. Noh - igal juhul ei aidanud see sind karvavõrdki, et minema pääseda. Sa oled nüüd meie oma ja nüüd me räägime."

Ajasin end sirgu tagasi ja noogutasin. ,,Nõus, räägime, kuid ainult ühel tingimusel."

,,Mis?" mühatas Brewster. ,,Ma küll ei näe, et sa oleksid positsioonis, mis kaubelda võimaldaks."

,,Vastupidi, agent Brewster," sõnasin. ,,Teie tahate, et mina räägiksin. Ma võin rääkida. Pole probleemi. Ilmselt lõpuks panete mu igal juhul rääkima. Aga te teate piisavalt hästi, et piinamisega saadud info tõepärasus ei ole suurem kui vabatahtlikult antud info oma. On tõenäoline, et ma valetan teil suud ja silmad täis, rääkides omal algatusel. Kuid samamoodi võin ka piinamisel teile kärbseid pähe ajada."

Brewster pidas endamisi aru.

,,Räägi oma tingimustest," sõnas ta otsusele jõudes. Ta vahetas ,,käiku" minnes üle natuke familiaarsemale toonile.

Jah, küllap sa tahad, et ma end mõnusasti tunneksin, oma valvsuse minetaksin.

,,Ma vastan kõigile sinu küsimustele, nii kuidas oskan," ütlesin kaasa mängides tooni muutes. ,,Kuigi ma pean hoiatama, et ma tean päriselt ka suhteliselt vähe. Ja ilmselt suurem osa sellest, mida ma tean, kõlab sulle hullumeelse sonimisena... Mida iganes." Ohkasin. ,,Aga enne kui ma sinu küsimustele vastan, tahan ma, et sina vastaksid minu küsimustele."

Brewster noogutas. ,,Küsi oma küsimus, eks ma vaatan, kas sellele vastata saan."

,,Oletame - täiesti hüpoteetiliselt -, et ma tahaksin sulle infot anda toimuva terrorirünnaku osas, kuidas ma peaksin seda tegema, et sa tõsiselt reageeriksid?"

,,Mis sul muud teha oleks kui helistada," sõnas Brewster. ,,Nii nagu normaalsed inimesed seda teevad: 112 - halloo - Gatwickis on pomm... Muidugi kui see on miski lollakas nali, siis leitakse sind telefonikõnet jälitades üles."

Laiutasin käsi. ,,Aga kui ma tahaksin justnimelt sulle helistada?"

,,Milleks? 112 on täiesti piisav, et rattad liikuma saada."

,,Noh, ma ju ütlesin - oletame, täiesti hüpoteetiliselt," ajasin oma joont edasi. ,,Ma tahan justnimelt sulle helistada ja rääkida, mis juhtuma hakkab. 112 pealt vastab mulle mingi suvaline tüüp, kellele pole ju mõtet kirjeldada, mis täpselt juhtuma hakkab."

Brewster võttis taskust visiitkaardi ja lükkas selle üle laua. ,,Näed, minu number. Võid mulle helistada kui soovid. Või minu pärast oma küünealuseid puhastada kui midagi muud teha pole."

Võtsin kaardi ja vaatasin seda natuke aega vaikides. Jätsin tema numbri meelde.

,,Nii, nüüd on minu kord!" teatas Brewster.

,,Olgu pealegi," vastasin

,,Ma tahan kõigi sinu raku liikmete nimesid ja asukohti!"

,,Nagu ma juba ütlesin, ilmselt tundub suurem osa sellest, mis mul rääkida on, hullumeelse sonimisena. Mul ei ole mingit rakukest. Kõik info, mis sa juba oled hankinud, vastab tõele. Lihtsalt..." Vaikisin paariks hetkeks ja jälgisin tema ilmet. ,,Lihtsalt tänane päev on olnud üks õige sitt päev. Ma olen tegelikult koos oma kolleegiga teel tagasi Eestisse. Aga mingi tõbras lasi end lennujaamas vastu taevast. Vähe sellest - see tüüp näeb välja täpselt selline nagu mina. Ja mis veel hullem - mingis mõttes ta ongi mina."

Brewsteri näoilme oli läbitungimatu.

,,Vaata, ma olen kinni mingis totakas reaalsuse korduses," jätkasin. ,,Tulen lennujaama, läbin turvakontrolli ja siis üsna pea ilmub siia... sinna rahvusvahelise tsooni keskele üks kollase vestiga tüüp. Ta on minu teisik, paralleelsest reaalsusest. Sa ju oled kuulnud, et võibolla on olemas paralleelsed universumid, enam-vähem nagu see, milles meie elame, kuid nii- või naamoodi erinevad. Noh, see pommitaja ongi ühest sellisest. Ilmub järsku lagedale ja laseb end õhku."

Nagu nõelatuna hüppas Brewster püsti. Ta näol vilksatas imestus ja ta kiirustas ülekuulamistoast välja.

Noh, mida iganes. Sirutasin end toolil ja rüüpasin topsist kohvi. See oli paras solk.

Ja siis paiskus minust paremal keset lagedat seina lahti uks ja sisse astus Krista. Ta haaras tooli, asetas selle seljatoega ,,õige" ukse käepideme alla. Seejärel tõmbas ta oma käekotist lagedale lõiketangid.

,,Aeg minna!" ütles ta mulle naeratades.

* * *

,,Kuidas sa mu üles leidsid!?" hüüdsin Kristale, tema kannul musta Audi poole joostes.

,,Panin sulle jälitusseadme külge!" hüüdis ta vastu.

Istusime autosse ja ta suundus kiirteele, mis pidi meid jälle Heathrowsse viima. Ma polnud kindel, et see on mõistlik valik. Üldiselt olin saanud selgeks, et lennukis viibimine kui see alla lastakse on üks ebamugavamaid viise suremiseks.

,,Võibolla ei peaks me mööda kiirteed sõitma...?" küsisin.

Ta raputas pead ja lisas kiirust, et mööda saada ühest veoautost.

,,See on kiireim tee Heathrowsse, me peame saama Tartusse, minu inimesed seal oskavad meid juba edasi aidata."

Mõne aja pärast sajatas ta vaikselt endamisi ja lisas veelgi kiirust.

,,Meil on külalised!" ütles ta. ,,Võta mu kotist vasakult teine toru ja kõrveta need seltsimehed minema!"

Võtsin käekoti ja õngitsesin ,,Horneti" välja.

Kõlas terav plaksatus ja tagumisest klaasist jäi järgi hunnik kildusid.

,,Ruttu, nüüd, sõdur!" nähvas Krista.

Veel plaksatusi vastu pagasiruumi ja valjem pauk. (Rehvid...) Audi kaotas juhitavuse (,,Hoia kinni!" karjus rooliga maadlev Krista) ja keerates suurel kiirusel külje ette ning paiskus üle katuse. Mu ümber lendlesid klaasikillud ja maailm keerles kiiremini kui seda jälgida suutsin. Tugev hoop ja pimedus.

Avasin silmad. Ma olin pea alaspidi oma istme küljes. Midagi tilkus mu meelekohalt alla. Lömmis Audi salongilagi oli kaetud klaasipuru ja verega. Krista rippus mu kõrval liikumatuna turvavöö küljes nagu minagi. Sain oma turvavöö lahti ja maandusin raskelt verise klaasipuru sisse. Valu võttis silme eest mustaks.

Bensiini lõhn. Kusagil voolas kütus. Ümbritseva maailma helid hakkasid minuni jõudma. Keegi karjus appi, kõlasid eriteenistuste autode sireenid, signaalitamine, haukuval häälel edastatud korraldused. Terve mu keha oli valu täis, iga hingetõmme saatis kuumi jugasid mu sisikonda. Katsusin pulssi Krista kaelal, see oli peatunud.

Saast!

Kuidagimoodi sain ka Krista rihmade küljest vabaks. Ukerdasin suurivaevu katkise küljeakna kaudu välja. Hakkasin Kristat samuti välja sikutama. Lohistasin ta autost mõne meetri kaugusele, kus vedeles asfaldil tema käekott ja sellest omakorda paari meetri kaugusel oli ,,Hornet". Rohkemaks mul jõudu ei jätkunud.

Lamasin seal poolenisti tema peale toetudes ja mõtlesin, kas mul ehk õnnestub end niipaljukest koguda, et ma sealt minema saan. Soovmõtlemine.

,,Näita oma käsi!" karjus keegi mu selja taga.

Mulle lähenesid erariietes mehed. Üks neist oli agent Brewster.

Värdjad!

Tõmbasin Krista käekotist välja püstoli. Sellesama, millega ta oli paar korda mind maha lasknud ja ühel korral Brewsteri ära kõrvetanud. Suunasin selle enam-vähem lähenejate poole ja vajutasin päästikule.

Nad lasid mu sõelapõhjaks.

* * *

Kummardusin rongi tualettruumis kraanikausi kohale ja loputasin nägu külma veega. Vaatasin kella ja seejärel väikeses tuhmis peeglis enda nägu. Mul oli aega sõltuvalt variatsioonidest tund kuni kaks ja pool tundi, et Gatwickis poleks kedagi peale terrorismivastase võitluse üksuse inimeste, demineerijate ja politseinike ja päästetöötajate.

Võtsin telefoni taskust välja ja valisin Brewsteri numbri.

,,Muidugi kui see on miski lollakas nali, siis leitakse sind telefonikõnet jälitades üles ja andtakse kohtu alla," oli Brewster öelnud.

Pistsin telefoni taskusse tagasi. Võtsin siis uuesti välja, katkusin kaane lahti, võtsin aku välja ja eemaldasin SIM-kaardi. Pekki! Võibolla peaksin selle veel fooliumisse ka mässima ja endalegi fooliummütsikese tegema kui juba järjega sealmaal olen?

Läksin kauplusevagunisse. Seal müüdi igasugust kama. Muu seas ka ettemakstud telefone. Ostsin endale kolm tükki. Kui kaua see aega võttis, et määrata kindlaks telefoni asukoht? Minut? Kolmkümmend sekundit? Läksin tagasi tualetti.

Valisin Brewsteri numbri ja vaatasin käekellalt sekundiseieri liikumist.

,,Halloo!" kõlas Brewsteri hääl.

,,Agent Brewster," ütlesin. ,,Ma helistan teile ainult ühe korra. Ma räägin oma jutu ära ühe korra. Ma ei korda ennast ega vasta küsimustele. Pange nüüd hoolega tähele. Lähema paari tunni jooksul siseneb Gatwicki lennujaama pommivestiga terrorist. Võimalik, et isegi mitu. Esimene rünnak leiab aset S-terminali rahvusvahelise tsooni ootealal."

Katkestasin kõne, katkusin telefoni lahti, viskasin aku prügikasti ja ülejäänud jupid potti.

Valisin teise telefoniga uuesti Brewsteri numbri.

,,Halloo!" kõlas Brewsteri hääl.

,,Agent Brewster," ütlesin. ,,Esimesel ründajal on seljas neoonkollane lennujaamatöötaja vest. Selle all kannab ta pommivesti, mille käivitab surnud mehe päästikuga. Pommis on ilmselt sees ka väikeseid metallitükke - mutreid või kuullaagrikuule. Lõhkejõud on piisav, et põhjustada suuri purustusi ja tappa kümneid inimesi. Suure tõenäosusega on terroriste rohkem kui üks."

Katkestasin uuesti ühenduse ja viskasin telefoni jupid minema. Kolmanda jätsin omale taskusse alles. Igaks elujuhtumiks. Huvitav, kas sellest piisab, mis ma tegin?

Läksin tagasi Harri juurde.

,,Noh, on sinuga kõik korras?" küsis ta kui istusin.

,,Jaa, pole häda midagi," vastasin. Olin neetult väsinud. Tüdinud. Kaua võib!? Eks ole... Sulgesin silmad ja olin ülejäänud osa teekonnast väga asotsiaalne.

Rong peatati, enne kui see jõudis Gatwicki terminali.

,,Daamid ja härrad, me vabandame ebamugavuste pärast, kuid paraku on Gatwicki lennujaam suletud erakorralise olukorra tõttu!" kõlas valjuhääldajatest teadaanne.

Palju õnne! Brewster oli olnud usaldusväärne mees.

Harri vandus tulist kurja.

,,Palume tähelepanu!" kõlas hääl uuesti. ,,Järgmiste lennuliinide reisijatele on korraldatud bussiga ühendus Heathrowsse ja Stansteadi ning esimesel võimalusel sealt edasi sihtpunktidesse."

Hääl hakkas loetlema lennufirmasid. Tallinna lendu nende hulgas polnud.

,,Ma lähen välja ja teen ühe suitsu," ütles Harri.

Ma hiivasin end samuti püsti ja trügisin läbi rongi restoranivagunisse. Mulle kulus ära üks... apelsinimahl!

Baarileti juures nägin tuttavat kogu. Läksin ja istusin Krista kõrvale.

,,Mulle üks apelsinimahl paluks ja mida iganes daam soovib, siis mina maksan," ütlesin baarmenile.

Ta kergitas kulmu ja oli umbes sellise näoga, et ,,päriselt või!?"

Krista pöördus minu poole, näol samuti üksainus suur küsimärk.

,,See on nüüd küll natuke ootamatu ja... ee... ma ütleks tarbetu," tähendas ta inglise keeles. Õigupoolest avanes mul alles nüüd kuulata tema laitmatut nii-öelda Oxfordi hääldust.

Kehitasin õlgu. ,,Kas siis kaaskannatajad ei võiks teineteise suhtes tähelepanelikud olla?" ütlesin eesti keeles. Tõstsin oma klaasi tervituseks. ,,Mina olen Ahto Salu."

Ta kergitas imestunult kulmu ja noogutas. ,,Krista Werner. Ja tegelikult on päris tore näha mõnd kaasmaalast, kes pole selline endassetõmbunud nohiseja tüüp." Ta pöördus baarmeni poole: ,,Millist konjakit teil on?"

Baarmen kallas talle klaasi natuke konjakit.

,,Mis asjus siis vana head Inglismaad väisad?" küsis Krista minu poole tagasi pöördudes.

,,Paraku ikka tööasjus," vastasin. ,,Käisime kolleegiga ühe objekti üleandmist kontrollimas... Firma, kus töötan tarnib nimelt tellimuse peale tehtavat väärispuidust mööblit."

,,Sooh - puusepp," ütles Krista. ,,Ja kuidas siis läks?"

Vaatasin Kristale otsa. Tema naeratus oli sundimatu, rõõmsameelne. Massiivsete tumedate raamidega nohikuprillid ei varjanud tema ilusaid pruune silmi. Ta oli loomulik brünett, umbes lõuajooneni ulatuvates vabalt langevates juustes oli vaid õige kerge laine. Ta oli nii ilus, et see tegi vaatamisel lausa haiget.

,,Õigupoolest olen selle Inglismaal käigu jooksul jõudnud arusaamisele, et kui koju jõuan siis kirjutan lahkumisavalduse," ütlesin.

,,Ja mis sa siis tegema hakkad?" küsis Krista. Ta sulges enda kõrval avatuna olnud John Grishami raamatu ,,The Innocent Man" ja libistas selle käekotti.

Kehitasin õlgu. ,,Hakkan uut tööd otsima," vastasin.

Jutt: Tundekasutus (Tõnis Hallaste)

Klient - ametlikult ei saa ma teda patsiendiks kutsuda - saabus mu kontorisse mõni minut enne poolt kolme ja vabandas, et ta oli hilinenud.

,,Kuidas hilinenud, te saabusite veidi vara."

,,Aa ... ma arvasin, et buss, et see oli ... aa, ei, ikka õige buss."

,,Mida?"

Ta raputas pead, lõi käega ja pomises vabandaval toonil: ,,Ei, vahet pole.

Vahet pole. Tere."

Klient sirutas käe. Haarasin, see oli lödi. Raputasin ta kätt üles-alla. Ta lihtsalt lasi mul oma kätt suruda.

Ta istus maha ja küsis: ,,Kas saame kohe pihta hakata või pean ma veel midagi ... tegema?"

Läksin laua taha, kuid ei istunud veel toolile. ,,Te otseselt ei pea midagi, härra ... (kontrollisin paberite pealt) Wiemers. Või kas võib teile David öelda?"

,,Ei, Wiemers sobib küll."

Tal oli selline nägu ees, nagu oleksin palunud tal riided seljast võtta.

See ajas natuke naerma, aga ma püüdsin seda mitte välja näidata. ,,Härra

Wiemers, te otseselt ei pea midagi tegema. Te ju teate ise, kui keeruline oli teil saada mu kontori telefoninumbrit, aga raskem osa on nüüd seljataga. Ametlikke kanaleid pidi olnuks sellisesse kontorisse jõudmine ikka tükk maad lihtsam, aga siit edasi oleksite pidanud läbima meeletut bürokraatlikku kadalippu. Kirjutama alla, et olete riskidega tuttav, et vastutus on teiepoolne, et vastav asutus järgib kõiki seadusi ja on ikkagi kompetentne ja nii edasi. Meeletult tüütu värk." Istusin toolile.

,,Meil sellist paberimajandust pole, aga siiski. Päris tundmatus kohas ma vette ei hüppaks." Tõusin püsti. ,,Kohvi?"

,,Mida?"

,,Kas kohvi soovite?"

,,Aa, kas sa ... kas me siis ei tee seda lihtsalt ära?"

,,Seda ei saaks niikuinii lihtsalt niisama teha, ma pean enne mingitki eelinfot saama. Muidu on mul raskem. Pealegi, kofeiin aitab keskenduda, ikka abiks."

,,Aa. Olgu siis. Jah, võtan."

Panin tassi masinasse, vajutasin nuppudele. Helepruun kohv auras vaikselt ja rahustavalt.

Ta võttis lonksu ja küsis: ,,Millist eelinfot te siis tahate?"

,,Einoh, kõigepealt tahaksin tõestada, et erinevalt paljudest mu põrandaalustest kolleegidest ma mitte ainult ei vajuta nuppe, vaid ma ikka tean ka, mida teen, kuidas teen ja miks ma teen."

Härra Wiemers võttis veel ühe väikse lonksu ja hoidis kohvitassi kahe käega oma kõhu kohal. ,,Jaa, olgu. Rääkige."

,,Esiteks: masin, mis on teises toas. See pole mitte lihtsalt ... mälupiltide tegemise masin." Ei, mälupiltniku staatus oli tavaliselt mu trumpkaart, see pidanuks tulema alles jutu lõpus. Alusta uuesti.

Köhisin kurgu puhtaks ja naeratasin pead raputades. ,,Ühesõnaga, see masin, mis on teises toas, sellega saab teha mälukuvandeid. Või noh, kogemuste kuvandeid. Me laadime need masinasse alla ja pärast saame need teistele inimestele edastada." Ei, liiga ametlik, liiga tutvustav-broüürilik. Alusta uuesti?

,,Ah, vabandust, ma ei tea kunagi, mida öelda. Ma ei aima päris täpselt, mida siiatulija teab, mida mitte. Tead, teeme parem nii, et sa räägid ja ma täidan mõned lüngad. Kui neid peaks tekkima."

Wiemersi silmad läksid korraks pärani. Ta tahtis kohvitassi käest panna, aga nägi, et alustass puudus. Pani siis hoopis ühe raamatu peale.

,,Vabandage? Mina räägin? Aga kas te ei tahtnud mitte tõestada, et tunnete asja?"

Heitsin talle läbitungiva pilgu ja küsisin:,,Kas ma pean tõesti välja otsima lõputunnistuse, et tõestada, et olen koolituse läbinud?"

Ta kohkus ja raputas pead, huuled liikumas vaikse vabanduse rütmis. Lootsingi, et ta ei küsi seda näha.

Seletasin: "Tahan olla kindel, et mu kliendid teavad, millesse nad ennast segavad. Minu äri ei pruugi kõigile bürokraatlikele nõuetele vastata, kuid mingid standardid peavad mul ikkagi olema."

,,Aa. Olgu. Noh ..." Wiemers nõjatus tagasi ja pani parema küünarnuki käetoele. Ta toetas lõua käelabale, nagu vaataks mõnda igavat filmi. Ilmselt keris mõtteis mälestusrulli õigesse kohta.

,,Arvan, et see masin loodi umbes mingi ... mingi projekti raames, millega taheti inimesi surematuks teha. Oli vist seotud algul mingite geeniprojektide või taolistega. Või kuidagi räägiti neist asjadest samas kontekstis. Kõik ütlevad, et see sai alguse katsest teha inimesi surematuks."

Noogutasin. Ta alustas ebamääraselt, aga sellele oli juba mugavam vastata, kui ise alustada: ,,Põhimõtteliselt küll. Tegemist on neurokuvandite ülekandmismehhanismiga. Masina loomise taga oli katse inimesi kübernetiseerida.

Esiteks katsetati inimteadvuse ülekandmist arvutisse, et isiksus ei kaoks keha huku järel jäädavalt. Sellest eraldi ülesanne oli katsetada, kas tehisintellektile on võimalik anda inimliku kogemuse kaudu selget enesekohast identiteeti.

See projekt loomulikult ebaõnnestus. Või õigemini, õnnestus teisiti.

Me ei saanud teadvusega arvuteid, aga saime midagi muud." Tõusin püsti. ,,Tahad veel kohvi?"

,,Ei, mul pole seegi veel joodud."

,,Joo ära, teeme uue."

,,Oh ... Olgu." Ta jõi ära ja ulatas tassi mulle.

,,Ühesõnaga, alguses oli ..."

Vaikisin hetke, valides õigeid nuppe kohviaparaadil, aga ilmselt talle näis, et ootasin, et ta jätkaks, sest ta ütles: ,,Alguses olid need masinad väga suured ja ebatäpsed ja ..."

,,Siiani on ebatäpsed," ütlesin vahele.

,,Mida?"

,,Siiani on ebatäpsed. Sõltub kasutajast. Aga ei, sa ei eksinud. Jätka."

,,Noh ... suured ja kohmakad olid. Aga kasutusalasid oli palju. Kuidas need toimivad, seda ma täpselt ei oska öelda. Need võtavad inimeselt mingi tunde ja siis pärast teised saavad seda ise tunda, niipalju teab igaüks, aga see seostub mingi ... Uhh. Kunagi pidid inimesed vist kirjutama, mis tundest nad lahti tahavad saada, või midagi ... Tavaliselt ei räägita sellest protseduurist väga põhjalikult."

Wiemersil olnuks nagu rambipalavik. Mul oli natuke piinlik - ma ei tahtnud, et ta end ebamugavalt tunneks. Samas oli ta inimene, kelle puhul sellest ilmselt ei pääsenud. Võtsin jutujärje üle: ,,Ära muretse, kõik on korras. Huvitav, et sa keskendud asjaolule, et masin peaks midagi ära võtma. Tavajuhul nähakse selles siiski uute kogemuste omandamise võimalust."

Ta pilk oli maas.

Jätkasin selgitust: "Ühesõnaga, see masin skannib inimajus esinevaid nähtusi teatud konkreetse märksõna baasil. Päris esimesed masinad, nagu ütlesid, olid suured ja kohmakad, aga nendega sai teha midagi, mida seniste vahenditega ei saanud. Nendega sai näha inimese sisse moel, mis oli seni võimatu. Enam ei pidanud toetuma tunnistaja sõnadele või kohmakale kirjeldusele. Võis lihtsalt üles laadida tema kogemuse juhtumist - nii võisid kümned seda oma silmaga näha.

Mõned on öelnud, et see on nagu kogemuste fotografeerimine. Antud analoogiat kasutatakse sageli ka seetõttu, et kogemuspildi võimsust mõõdetakse petapikslites.

Mida aeg edasi, seda rohkem tehnoloogia aga täiustus. Pikka aega oli tegemist olnud üksikute luksuse ja valitsuse saladusega, kuni ühel hetkel said sellised kogemuspildid lausa massitarbekaubaks. Igaüks neid ei kasutanud, aga päris paljud küll. Sina ilmselt mitte."

Wiemers nägi korraks välja haavunud. Ta ütles ,,Ikka kasutasin."

,,Tohoh. Kas ka ekstreemsportlasi?"

,,Teismeeas küll."

"Aga langevarjuhüppeid?"

,,Ei, neid mitte. Ma kardan kõrgust."

,,Nojah. Kuid see, et sina kõrgust kardad, ei tähenda, et sa ei võiks seda kogemuspilti nautida.. Kogemuse üleslaadija ilmselt ju ei karda, sa saaksid lihtsalt adrenaliinilaksu."

,,Aga ikkagi."

,,Mida siis? Mida muud?"

Wiemers kehitas õlgu. ,,Ma tahtsin teada, mis tunne on rulaga sõita. Mõnel mäel olen suusatanud. Ee ... Kuskilt õnnestus mul osta ühe profisportlase fail."

,,Siin on sinu kohv. Professionaalse ekstreemsportlase? Mul polegi sellist kunagi olnud.

Kust sa selle leidsid? Lihtsalt trükkisid otsingumootorisse?"

,,Ei, need on vist juba maha võetud. Pärast tolle levitaja enesetappu."

Enesetapud. Varem juhtus seda siis, kui inimesed muutusid oma kogemuste annetamisega laiadele massidele liiga heldeks. Nad andsid nii palju ära, et neist endist jäi alles vaid inimvare. See kõik oli enne seda, kui tehnoloogia ja spetsialistid tegid võimalikuks jätta annetajale endale kõik alles. Sageli ollakse selle suhtes ikka veel paranoilised.

Istusin maha. ,,Aa, olgu. Nojah. No ega praegu vist ei leiagi enam midagi nii väärtuslikku tasuta. Kuidagi peavad minusugused ka ära elama."

Edasi ma ei küsinud. Ma ei laskunud kunagi üksikasjadesse selle osas, milliseid kogemuspilte keegi oli tarvitanud. Ekstreemspordid veel, need on selline terav meelekõdi, millest kõigile meeldib rääkida, aga muud kogemuspildid, mis on ringelnud kas netis või käest kätte: lein kaotatud lähedasest, esimene öö keelatud armastusega ...

Mulle on alati tundunud ebaviisakas nende kohta küsida. Need on küll laenatud elamused, aga siiski. Ma pole kellelegi rääkinud isegi sellest, kui ma ükskord tarvitasin üht varahommikuni lugemise kogemust. Isegi see tundub veidi liiga intiimne.

,,Igatahes. Sa enne mainisid kogemuste kaotamist. Räägi sellest lähemalt." ,,Miks?"

,,Sest üldjuhul nähakse seda peamise ohuna. Kuid ometi on mul tunne, et just sellepärast sa siia tulidki."

,,Miks te nii arvate?"

,,Sest sa rääkisid just nimelt sellest, et neuroammutaja peaks mingi tunde ära võtma. Päris nii see otseselt ei käi, tegemist on ikkagi veaga, kui see juhtub. Ja see võib lõppeda väga traagiliselt."

,,Kuid on võimalik niimoodi teha, et see kogemuste võtmine läheb õnneks, eks?"

,,Noh, mingis mõttes ..."

,,Kui puldi taga on oskaja inimene."

,,On küll. See on väga peen töö, aga see on tehtav."

,,Väga hea. Sest seda ma just tahangi. Ma tahan kaotada üht tunnet."

,,Olgu." Panin sõrmed vaheliti. ,,See pole aga tühiasi, mida sa praegu palud. Kunagi oli üks rikkur, kellel kummitas peas muusikapala. Kaua juba kummitas ja ta ei saanud ega saanud sellest lahti. Lõpuks proovis ta kummitava laulu kogemuse ära neuroskannida. Seejärel kaotas ta aga võime kuulda meloodiaid."

,,Mis mõttes?" küsis Wiemers, kuidagi skeptilise näoga.

,,Selles mõttes, et masina taga olija ilmselt ei suutnud eristada üksikkogemust kõigist analoogsetest elamustest. Edaspidi eristas too mees üksnes rütmi. Ja nautis pikki noote. Kuid ta ei suutnud leida nootide järgnevusest mingitki loogikat."

Wiemers raputas pead, näol segunenud pilge ja kimbatus. Kohv loksus tassis veidi. ,,Kunagi oli aga keegi mees, kes armastas üht anekdooti ja ta tahtis seda kõigile edasi rääkida, sest see oli nii naljakas, kuid masin sõi ta huumorimeele ära. Ma tean neid lugusid. Need on peaaegu kõik pärit sellest ajast, kui turule ilmusid käsiskannerid.

Üks põhjusi, miks ma teie juurde tulin, on see, et teil pole mõni käsiskanner. Ja te pole mõni suvaline rikkur, kes ei viitsi juhendit lõpuni lugeda või kes käivitab masina jooksu pealt. Te olete professionaal. Mul on vaja teie abi." Ta pilk langes käes olevale tassile ja selles peituvale jahtunud tumedale vedelikule. ,,Palun."

Tõusin püsti. ,,Protseduuril pole kunagi sajaprotsendilist garantiid. Oled sa selle ikka korralikult läbi mõelnud? Mis tunne see üldse on, mis ma sult ära võtma peaksin? Praeguse vestluse põhjal otsustades - hirm? Rambipalavik? Võõrastega rääkimise ebamugavus? Need on kõik

vajalikud. Hirmu võtmine teeks su lihtsalt rumalalt ettevaatamatuks. Rambipalavikust ilmajäämine muudaks sind iseenda suhtes lootusetult pimedaks. Võõrastega rääkimise ebamugavus peab ka jääma - ma ei tee sinust sotsiopaati."

Wiemers niheles natuke toolil: ,,Ei ... ei, see pole ükski neist. Need võivad jääda."

,,Ütle mulle siis, mis see on, ja ma ütlen, miks see peab jääma."

Wiemers vahtis oma kohvitassi. ,,See on üks ... kiindumus." Ta vaatas mulle otsa. ,,Noh, lihtsalt üks tühine puhang."

,,Mis mõttes, üks tühine puhang?"

,,Ah, teate küll. Või noh. Teate, näed teda ja äkki ... vuuh. Puhang.

Tühine."

,,Sa mõtled armumist?" Ta noogutas.

,,Mis siis lahti on? See on ju tore. Mis tore, see on ju suurepärane. Oled armunud. Miks sa sellest tundest lahti tahad saada?"

,,Sest mu naisele ... talle ei meeldiks see."

Ma vist ütlesin: ,,Ah soo!", kui ma selja pöörasin. Igatahes paistis ta korraks võpatavat ja mu pettumust tajuvat. Astusin akna juurde ja tundsin sõrmeotste all klaasi jahedust. Ta on ilmselt üle pika aja armunud ja maksab hingehinda, et sellest lõplikult vabaneda. Wiemers käitus nagu keegi, kes ootab hukkamõistu juba ainuüksi selle eest, et ta üldse julgeb teisi naisi vaadata. Inimesi on igasuguseid - ja ta paistis olevat selline inimene.

Pöördusin tagasi Wiemersi poole. ,,David, selle järele pole mingit vajadust. Seda tuleb ikka ette. Kiindumised lihtsalt juhtuvad. Tavaliselt võtavad inimesed sellest lihtsalt viimast ja naudivad seda. Endamisi ja salaja.

Miks sa peaks selle endalt röövima?"

Ta kergitas üht kätt liueldes, nagu peletades mingit ebamugavust endast eemale, ja ütles: ,,Sest ma ei naudi seda." Toetusin istmikuga aknalauale.

Ta jätkas: ,,Ma ei tea, ma ei oska seda nautida. See on selline ..." Ta raputas pead. ,,Kui ma viibin oma naisega, on kõik korras. Ta läheb tööle, ma tegelen lastega. Pesen riided, panen nõud masinasse, koristan, viin lapsed lasteaeda. Uhh, viin nad lasteaeda ja seal ta on ja ma ei suuda midagi öelda.

Proovin mitte vahtida, aga ikka teen seda. Olen proovinud öelda talle midagigi meeldivat, näiteks et lapsed on vahel kodus kiitnud oma kasvatajat, aga ma ei suuda. Kuitahes kindlalt ma ka ei otsustaks teel sinna, ei suuda ma teda nähes enam midagi.

Ühel päeval ta naeratas korra, millegi muu peale üldse, ja sellest ajast saati olen ma talle nagu midagi võlgu, aga ma ei tea ise ka, mida.

Lähen koju ja mul on üleni kõdi ja üleni ebamugav. Ma ei saa sellest lahti. Kuulan üht laulu, millega elan seda läbi. Või elan teda läbi. Kuulan seda üha uuesti ja uuesti. See laul meeldis mulle kunagi, nüüd on see mulle vastik, aga ma ei saa seda kuulamata jätta, sest mul pole temaga midagi muud ühist. Seal on: ,,I don't believe that eeenybody feels the way I do about you now." Võib-olla see on tõsi. Võib-olla ei tunnegi keegi tema vastu ligilähedaseltki midagi sarnast. Võib-olla pole kunagi olnud ega tule kunagi kedagi, kes oleks tema pärast nii rahutu - ja mis see loeb?

Mõned arvavad, et ükski armastus pole täielikult ühepoolne. Et mingi osa kandub sellest alati edasi, kui lootusetu see ka ei tunduks. Jama. Kui ta teada saaks, mida ma tunnen, mida ta ütleks? Kõige parem, millele ma loota saan, on ,,aitäh". Üleni ebamugav ja üleni ma-tahan-siit-ära-saada-päästke-mind-välja-aitäh, aga ikkagi aitäh. Ta võtaks selle endale teadmiseks.

Ma ei taha olla järjekordne nägu, keda nähes tuleb piinlikkust tunda.

Ma ei taha selle teema ümber keerelda. Las ma lihtsalt ... olen. Las ma olen, enne kui ma tekitan sellega kellelegi mingeid ebameeldivusi."

Rääkimise pingutus näis näpistavat Wiemersi adrenaliininäärmeid, ta oleks nagu sütel seisnud - ta istus kramplikult sirgelt, hoides tooli seljatoest eemale. Sõrmed värisesid. Ilmselt oli pikkade särgikäiste all kananahk.

Küsisin: ,,Sa ei taha ju neuroskannida mingit üksikkogemust. Sa tahad kogu elamust endast välja saada. Selle piirid on üsna hägusad. Võib juhtuda, et pärast tänast võid sa üleüldse armastusest ilma jääda. Kas sa oled selleks valmis?"

Kramplikkus näis temas lahtuvat - ta oli oma vastusega leppinud. ,,Nii tugevaid läbielamisi pole selles eas enam vaja."

Ta polnud ju sugugi vana ... ja ikkagi niimoodi.

On alles mees. Mingi suvalise armumise pärast on ta otsustanud end vaimselt kohitseda. Pole teada, mida see talle teha võib. Ma ei tea, mis muu võib selles ajukeskmes olla, mis seda kiindumust põhjustab. Mis saab siis, kui ta ei suuda selle kadumise järel enam enda lapsi omaks tunnistada? Või äkki kaotab ta üldse võime tunda? Kas see ongi tema eesmärk - kas ta tahab muutuda hingetuks ja üleni praktiliseks kohuseinimeseks ... Kust oskaks ta sellisel juhul leida oma elule sideainet, mis seda kõike ühendaks?

Ah, kurat. Miks ei või ma seda lihtsalt ära teha? Mida vähem ma tagajärgedele mõtlen, seda vähem need mind segavad. Mis sest, et ilmselt see ongi mõtteviis, mis võttis minult mu loa ...

Persse. Ma ütlen talle ära. Ei tee. Ma ei tee seda.

Või samas, äkki oleks võimalik ... Jah, ma teen hoopis nii.

,,Olgu. Teeme ära."

Wiemers vaatas mulle uskmatu näoga otsa. ,,Päriselt?" Ma tean, mis ma talle teen.

,,Jah. Teeme. Lõppude lõpuks maksad sa selle eest ikkagi täishinna. Ja kui midagi ka juhtub, siis mina ei peaks ju selle eest karistada saama.

Seaduse silmis seda tehingut ei toimugi. Miks ma ei peaks seda tegema?

Küll sa ise tead, millega riskid."

,,Oh, aitäh! Kui nii, siis ... siis on kõik jälle korras. Aitäh."

,,Jajah, pole tänu väärt. Pole sugugi tänu väärt ... Läheme aga edasi."

Olen päris palju lugenud võimalusest kogemuspilte endast väljapoole peegeldada. Muuta skanneri abil kogemus terviklikult hallatavaks ja kergesti ülekantavaks ühikuks ning edastada see kellelegi teisele pelgalt tema silmadesse vaadates. Niimoodi edastavad riigiasutuste töötajad väga tundlikku informatsiooni - vaja on ainult ühtainsat silmapilku. Tähendab, seda tuleb väga täpselt ajastada ... Aga kui see õnnestub, kui see läheb õigesti ... siis ei pea Wiemers enam kartma, et tema silmarõõm vastab talle mingisuguse piinliku ,,aitähiga".

Vaatasin Wiemersi poole. Mõtlesin: sa arvad, et sul pole nii tugevaid läbielamisi vaja. Ma ei usu seda. Mitte kellestki.

,,Jah, olgu." Wiemers ajas ennast püsti. ,,Olgu, kohe tulen. Kas ma peaksin üleriided siia jätma? Ja kas teil on haiglasussid?"

,,Ei, ei, meil pole. See pole niisugust kristalset hügieeni nõudev asi."

,,Oled kindel? Kui sellist asja ametlikult teha, siis peab minu meelest kõik steriilne olema. Minu meelest aetakse isegi juuksed maha."

,,Oh, ma olen näinud jah. Ei, selleks pole mingit vajadust. Tule, astu edasi."

Avasin ukse ja seal see oli.

Muidu oli see küllaltki mungalik ja mittemidagiütlev töötuba. Keskel oli kirjutuslaud, laual olid arvuti, paber ja pliiats. Laua all oli kaks taburetti. See võinukski olla vanamoeline töölaud, kui polnuks arvutit ja pealtnäha plastmassist neuroskannerit, mis rippus laua kohal pikkade juhtmete otsas.

,,Võta istet," ütlesin ja osutasin paberilehele. ,,Sinnapoole lauda, palun."

Ta noogutas, tõmbas tabureti laua alt ja istus. Ta vaatas uudistavalt neuroskannerit, mis oli asetatud piisavalt madalale, et ükskõik kui lühike inimene saanuks seda laua taga istudes omale pähe panna. Talle oli see rinna kõrgusel.

Wiemers vaatas puust lauda. Laua keskel oli kiiskavvalge paber, ülejäänu nägi välja vähem hoolitsetud. Lehe kõrval olid kohviplekid, puulaud ise aga selline, nagu see oleks viibinud mõnda aega unustatult lageda taeva all.

Ta küsis: ,,Ma ei tea, see ei tundu päris õige. Tavaliselt nad ikkagi ... ajavad juuksed maha. Panevad kindad kätte, sussid jalga."

,,Ei, seda pole vaja. Päriselt ka. Steriilsus on lihtsalt üks vahend, millega kogu seda protsessi natuke ... müstilisemaks teha. Või mina ei tea. Puhutakse asi suureks ja käitutakse nii, nagu tegemist oleks üksikutele kättesaadava imeasjaga. See on tegelikult päris tavaline asi. Ja üldjuhul sugugi mitte nii kohutavalt keeruline. Vähemalt mitte juhul, kui tegemist on tavalisema programmiga. Sinu puhul on muidugi vähe teisiti, aga see ei tohiks palju mõjutada.

Pealegi, mõtle, milline sa välja näeks, kui me su pea kiilaks ajaksime. Naeruväärne. Mõnda teeb kiilaspäisus ähvardavamaks. Mõni aga näeb nii välja nagu vähihaige. Arva ära, kumba gruppi sina kuulud."

Ta võttis neuroskanneri kätte. ,,Kas teile on kunagi öeldud, et te räägite liiga palju?"

,,Mm ... mulle on öeldud, et ma ei suuda vait olla. See on ilmselt üks põhjustest, miks ma olen siin ja ülikonnas, selle asemel et olla riigihaiglas ja kitlis."

Wiemers raputas pead nii, nagu mõni inimene kehitab õlgu. Ta vaatas neuroskannerit. ,,Ja nüüd ma panen selle endale pähe?"

,,Ei, mitte kohe. Enne peame sisestama mõned su andmed. Mitte midagi liiga keerulist. Nii, ja nüüd hakkad sa rääkima mulle oma emast." Kirjutasin samal ajal üles tema käitumismustrid ja intellektuaalsed parameetrid.

,,Oma emast? Mida ma temast räägin?" Ta lasi masinast lahti, see jäi juhtmete otsa tolknema.

,,Mm ... Ametinaljad. Ei, sa istu rahulikult, kohe saab ..." Masinat pidi veel natuke sättima, eelseaded valmis panema ning mõõdu ja mahu näidud sisestama. Esitasin talle veel mõned küsimused, mis aitasid täpsustada käitumismustreid ning suhtumist erinevates küsimustes. Programm ei nõudnud küll mikroskoopilist psühholoogilist täpsust, kuid igasugune selgus oli minu meelest kasulik ja selle ülesande juures oli mistahes kasulik asi ka vajalik asi.

Küsisin kõige muu seas ka, mis aegadel ta tavaliselt seal lasteaias käis. Ja mis olid kõige tõenäolisemad ajad, mil ta sellele naisele silma võinuks vaadata. Mul oli vaja õiget hetke, mil see kogemuse ülekanne pidi käivituma.

Õnneks ma sain selle - ta teadis öelda minutipealt.

,,Nii. Nüüd võid pähe panna."

,,Olgu." Ta võttis selle ja sättis kiivrina pähe. ,,Kas nii?"

,,Mm ... Natuke paremale sealt. Jah, olgu, nüüd on kõik õige."

,,Ja nüüd?"

,,Ja nüüd võtad sa pliiatsi ja hakkad kirjutama."

,,Mhm. Olgu. Ee ... Mida kirjutama?"

,,Sedasama, mida sa enne mulle rääkisid. Sellest tüdrukust. Või poisist?" Ta punastas. ,,Naisest. Miks just kirjutama?"

,,Sest kui sa paned selle sõnadesse, siis sa püüad seda defineerida. See tähendab, et sa teed tunde enda jaoks konkreetseks. Nii on see ka su teadvuses konkreetses kohas, mistõttu on seda kergem terviklikult hallata."

,,Aga kui ma ei oska seda kuidagi sõnastada? Kui ma teda näen, lähen ma nii kimbatusse. Ma ei tea, kas ma kirjutan õiget asja ..."

,,Täpne sõnastus pole tähtis. Mina seda lehte üle ei loe. Selle võib kas või lugemata prügikasti visata, kui sa seda just meenena ei taha alles jätta. Tähtis on kirjutamine ise. See, et sa elad oma kogemust võimalikult täielikult läbi sel ajal, kui masin töötab. Aktiivselt pinnal olevat kogemust on palju-palju lihtsam neuroskanneriga haarata. Mõned arvavad, et teisiti polegi võimalik.

Igatahes, hakka kirjutama. Alusta kas või sellest, mis sa mulle enne rääkisid."

Wiemers noogutas. ,,Okei. Ma siis ... hakkan pihta." Ta nihutas lehe lähemale, võttis pliiatsi kätte ja vaatas paberile. Ekraan mu ees näitas, et ta ajus hakkasid erinevad tsoonid aktiveeruma. Pliiats puutus paberit ja ekraan näitas mingeid kohti eredamalt kui teisi.

Käivitasin tasapisi süvasondi.

Wiemers võpatas. ,,Oh! Mis see oli?"

,,Ära pane tähele. Kirjuta edasi."

Ta koges teatavat kõditust. ,,Oh ..." ütles Wiemers, ent ilmselt tuletas endale meelde, et peab kirjutama, ja langetas jälle pilgu pooleldi täiskirjutatud paberile.

Paistis, et ta oli võimeline kirjutama täiesti ennastunustavalt. Oleks kahju, kui hoog raugeks vaid seepärast, et pliiats vajab teritamist. Ehk oleks olnud seekord parem anda pastakas ... Ei, pliiats on tundlikum kirjutusvahend, oli tähtis, et ta tunneks selle õrna sahinat paberil. Võib-olla oli hea ka see, et ta mingilgi määral tundis, et seda pole mitte ainult võimalik kustutada, vaid ka üle kirjutada.

Ühel hetkel taipasin, et skanner ammutas toda kogemust juba väga pikalt. Kui see peaks kedagi tabama, saaks ta ilmselt päris tugeva elamuse osaks. Palju oli sellel üldse petapiksleid ... 9017? Ja arv ikka veel suurenes ...

Mul pole kunagi olnud ühtki mälupilti, millel oleks üle 8500 petapiksli. Jumal küll, 9000. See on ju uskumatu. Sellise tavalise inimese kohta, ilma psüühiliste traumade või häireteta. Pealtnäha täiesti tavaline inimene. Seda ei osanud ma küll ette arvata. Minu andmebaasis polnud ühtki sedavõrd võimsat kogemust. Tõtt-öelda ei teadnud ma kedagi, kellel oleks. Kartsin, et kui ma selle kogemuse neuroaparatuuri ammutan, siis see võib ta ajus tekitada lühise ... võtabki talt selle armumise ära.

Oh, kurat ... aga ta ju ise soovis, et ma nii teeksin. Ja otsus peegeldada tema kogemused tolle tüdruku peale - see on ju jabur! Ma pole seda veel kunagi üritanud. Ma ei peaks niimoodi salamisi oma oskusi proovile panema. Mis armutohtrit ma püüan siin mängida ... 9000-petapiksline kogemus. Kuradile, ma pole mõni kosjamoor. Parem oleks teha nii, nagu ma temaga kokku leppisin, ja võtta see lihtsalt ära.

Miks peaksin sellise varanduse käest laskma puhtalt suuremeelsuse pärast?

Ja noh, võib-olla oligi tal õigus. Võib-olla jõuabki mõni inimene sellisesse eluetappi, et tal pole säärast hingemöllu enam vaja. Las ta kasvatab lapsi, püsib truult naise kõrval, elab oma elu. Kes olen mina, et arvata, et see võiks olla kuidagi poolik?

Otsustasin, et selline lahendus on ilmselt kõigi jaoks parim. Tegin seadistuses kähku mõned muudatused.

,,Olgu, pane ennast nüüd valmis," ütlesin.

,,Kas midagi tuleb veel?" pomises ta, krihveldades edasi oma pliiatsiga ja kogemata teise käega juba kirjutatud sõnu uduseks tõmmates.

,,Jah, nüüd tuleb see kõige olulisem." Vajutasin mõnele nupule, seadsin aparaadi neuroskanneri faasist neuroammutamise faasi.

,,KÄIVITA?" Vajutasin ,,Jah".

Midagi juhtus. Midagi, mis poleks pidanud juhtuma.

Järsku näitas masin mingit numbrijada, milletaolist ma enne polnud näinud. Wiemers paistis istuvat üsna rahulikult, aga arvuti näitas ühtedes ajuosades intensiivistumist, teistes rahunemist. Ekraanil vilasid värvid, ei olnud täpselt aru saada, mida see masin tegi.

See polnud mõni odav käsiskanner. Aga ühe kontoriskanneri kohta oli see siiski üllatavalt soodne.

Arvuti lõpetas ühel hetkel töö ja pilt kadus eest. Mis juhtus? Kas ma sain tema kogemuspildi? Kas see on nüüd mu andmebaasis?

Wiemers küsis: ,,Kas nii pidigi juhtuma?" Arvuti ei pildunud sädemeid ja paistis, et neuroskanner ei kärsatanud mehe ajusid. Kõik oli suhteliselt vaikne - ilmselt oli ainult mu reaktsioonist tajuda, et midagi oli valesti.

,,Härra Wiemers, kuidas te ennast tunnete?" küsisin, vahtides ise ekraani poole, kuid ei, pilt oli eest läinud. Proovisin klõpsata käivitamisnuppu. Ei midagi.

,,Ma arvan ..." Härra Wiemers köhatas. ,,Ma ei tea. Ma vist tunnen ennast hästi. Praegu ei oska öelda, et midagi oleks teisiti. Kas kõik läks ikka õigesti?"

,,Jah, vist küll. Ah, persse. Ma ei tea." Proovisin jälle arvutit sisse lülitada. Mitte midagi. See ei hakanud isegi käivitumise häält tegema. Kas ma sain siis selle mälupildi või mitte?

Wiemers täpsustas: ,,Tähendab, kas see on mul alles?"

Vaatasin laua all olevat arvutikasti. See ei suitsenud ega midagi. Vist lõi lihtsalt korgid välja. ,,Tead, praegu ma ei saa midagi päris kindlat öelda. Ma ei tea, kas sulle jäi see kiindumus või mitte. Ma päris täpselt ei tea sedagi, mis sulle üldse jäi. Mis su nimi on?"

,,David Wiemers," vastas ta enesekindlalt.

,,Jajah. Mis su naise nimi on?" Kas äkki oli protsessoriga midagi lahti?

,,Carol."

,,Olgu. Kui sa just seda nime välja ei mõelnud, võib ilmselt arvata, et su mälu on korras. Mis tolle nimi on, kellest sa kirjutasid?"

Ei, protsessor oli korras, vist ... Niimoodi peale vaadates ei saanud midagi öelda. Mis see veel olla saab?

,,Tema nimi on Linda."

,,Loe nüüd seda lehte. Kas see käib Linda kohta?" Mis siis selle aparaadiga ikkagi juhtus?

Tal läks hetk aega, aga ta ütles: ,,Ei. Vähemalt ma ei usu, ei."

Vähemalt seegi hea. ,,Olgu, siis oled vaba." Tulin laua alt välja ja vaatasin talle otsa.

Jumal küll. Oh ...

Ta vaatas mulle otsa ja küsis, kas midagi on lahti. Silbid rullusid üle ta keele ja helisesid kuidagi mu kõrvus. ,,Kas," alustas ta lauset, ,,midagi," mis kõlas harjumatult voolavalt ja pehmelt, ,,on lahti?" See kõlas peaaegu erootiliselt.

Erootiliselt? Ma pole kunagi arvanud, et ... Ei, lõpeta see. Raputasin aeglaselt pead. ,,Ei ... midagi pole lahti."

Ta silmade vahele tekkis kurd, mis jäi mind hiljemgi kummitama. Ta läks akna juurde ja vaatas klaasilt vaevu nähtavat peegeldust. ,,Paistab tõesti, et midagi pole väga lahti. Ma näen normaalne välja."

Mitte lihtsalt ,,normaalne" ... Ei, ikka normaalne. Ta oli seesama tavaline mees, kes sisse tuli. Masin oli lihtsalt ... kuidagi. Kurat. Ma vist sain aru ...

,,Ja ..." jätkas Wiemers pooleldi skeptiliselt. ,,Kuna sa said mul sellest ka lahti, siis tundub, et meil on kõik tehtud. Kas ma peaksin kohe maksma?"

See ju tähendaks, et ta jääks kauemaks. Ehk tõesti natukeseks ... ,,Ei, ära sellepärast muretse. Maksa kunagi ülekandega või midagi. Sellega pole kiiret. Või tuled teinekord tagasi ..."

,,Ma võin kohe ära maksta."

,,Ei, parem oleks, kui sa läheksid lihtsalt ära."

,,Olgu."

Saatsin ta tagasi eestuppa. Ta sammus ukse juurde ja pööras ümber. Läbistas mu oma pilguga. Noogutas. ,,Aitäh. Teinekord siis maksan. Kui tahad."

,,Jah."

,,Head aega."

,,Jah ... või oot!"

David jäi uksel korraks seisma, käsi piidal. ,,Jah?"

,,Äkki tahaksid veel tassikese kohvi? Einoh, enne kui teele asud."

,,Ei, ma pigem ei võtaks. Mulle tegelikult siiski ei meeldi kohv."

Ja nüüd ei suuda minagi enam kohvi juua. ,,Ah jaa. Olgu. Head aega siis. Ole tubli. Näeme järgmisel korral."

Ta nägi hämmeldunud välja, aga ütles: ,,Head aega teilegi." Ja läks minema.

Mida ma selle masinaga nüüd tegin? Kas ma eksisin lihtsalt ajafaktori sisestamisel? Kas oli võimalik, et see mälupilt edastati esimesele võimalikule sihtmärgile?

Kõige tähtsam oligi teada saada seda, kas see mõjus ainult minule? Astusin kiiresti akna juurde.

Nägin teda kaugel all eemale sammumas. Temast kõndisid mööda mõned inimesed, kolm inimest ... Kaks vaatasid talle otsa. Need, kes talle otsa vaatasid, jäid järele vaatama. Jäid samamoodi jõllitama, nagu mina siin üleval.

Läksin tema pliiatsiga täisnühitud lehe juurde ja vaatasin, mis sinna oli kirjutatud.

Lugesin äratundmismeeleheitega.

Mida see masin teinud oli? Mida mina teinud olin ... Kõik need küsimused, et kirurgilise täpsusega saavutada ühtainsat ajahetke, ühtainsat konkreetsele sihtmärgile edastatud mälupilti, ja selle asemel ... Katkematu filmilint.

Jumal küll ... kui ta järgmine kord tuleb, kas ma peaksin talle sellest rääkima? Kas sellest üldse rääkida? Kas ta saaks sellest aru?

Neelatasin, sest tajusin ehmatusega, et mind ennast huvitas enim hoopis miski muu - mida muud saaks ta mu ülestunnistusele vastata, kui et ... aitäh?

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 02/16 (Ove Hillep)

Mairi Laurik ,,Süsteem" - Midagi enamat kui järjekordne YA-SF (Oskar Nassar)

Intervjuu: Mairi Laurik (Leila Tael-Mikein)

Reaktori logokonkursi kokkuvõte (Ove Hillep)

Raamatuarvustus ,,Perdido tänava jaam" (J. J. Metsavana)

Tallinna lühilarbifestival - põhjala-tüüpi mängud Eestis (Mirjam Proos)

Raamatuarvustus ,,Tontide linn" (Leila Tael-Mikein)

Deadpool, ropendav ja ropult hea kangelane (Jaan Hansen )

Raamatuarvustus ,,Käsk tappa" (Mirjam Proos)

Eesti esimene koomiksipood (Ene Koppelmann)

Raamatuarvustus ,,Pikad varjud" (J. J. Metsavana)

Armastajad keset külma kosmost (Ove Hillep)

One Punch Man - Jaapanlaste paroodia superkangelastest (Riho Välk)

Doctor Who: William Hartnelli aastad (Jaan Hansen )

Kurioosum 02/16 (Rauno Pärnits)

Ulmeuudised 02/16

Uudiskirjandus 02/16

Tõlkejutt: Paar suutäit päevas (Milo James Fowler)

Jutt: Kes varju püüab (Heinrich Weinberg)

Jutt: Tundekasutus (Tõnis Hallaste)