Peatoimetaja: 02/17 (J. J. Metsavana)

Aasta teist Reaktori numbrit tuleb alustada kurva uudisega. Vabariigi aastapäeval lahkus meie seast ulmekirjanik Tiit Tarlap. Ärasaatmine toimub neljandal märtsil kell 13, Pärnus Sillutise 4 Viimse Tee suures saalis.

Veebruari Reaktorist endast rääkides, tuleb tõdeda, et head materjali on ohtralt. Intervjueerime ulmelisi teatritükke lavastavat Jaanika Juhansoni (kes jagab seal ka väärt nõuandeid algajale näitekirjanikule). Mairi kirjutab noortest, kosmosest, düstoopiast ja ka mõnest raamatust. Onu Kalver on lisaks tavapärasele õnnesoovi rubriigile kirjutanud ka ühe raamatuarvustuse ja teinud mini-intervjuu, Reidar arvustab Enn Vetemaa romaani, Leila Mairi uut teost ja Ratsanik Melchiori uustrükki. Raux aga on võtnud ette samizdat romaani, mis pole kordagi paberil ilmunud. Juttudest jätkub Rait Piiri "Pilvelinna bluus" ning samuti ei puudu ulmedebüüt, milleks Silver Türki "Kultuurirevolutsioon".

Head lugemist.

Kaanepildi autor Tiivik. Kaanekirjad Jana Raidma.

Tiit Tarlap (13.XI 1954 - 24.II 2017) (Jüri Kallas)

24. veebruaril, Eesti Vabariigi aastapäeval lahkus meie hulgast viljakas seiklusulme autor Tiit Tarlap. Eks tema surmakuupäevas ole mõningast sünget ja mõrudat irooniat, sest lisaks seikluslikkusele iseloomustas Tiit Tarlapi loomingut just ühiskonna ja olude kriitika.

Mõneti on Tiit Tarlapist päris raske kirjutada, surm surmaks, aga ega ta palju endast ei rääkinud, pigem ikkagi raamatutest, nii loetuist kui ka kirjutatuist. Ulmeväliselt on Tiit Tarlap tuntud eelkõige oma sundkäiguga Tornobõli tuumaelektrijaama avarii tagajärgede likvideerimisele ning seda eluperioodi kajastava raamatuga "Ternobõl 1986" (1993). See umbes 100-leheküljeline raamat on ilmunud tõlgetena nii inglise kui jaapani keeles.

Tiit Tarlap oli eelkõige siiski ulmekirjanik, kes kuulub Eesti viljakamate hulka. Debüteeris ta 1988. aastal, mil ajakirja Noorus juuninumbris ilmus jutt "Tänav akna taga". Nõukogude võimu hääbumine ja rahvusromantilised meeleolud polnud ulmele just parim aeg, aga kes seda juttu luges, sellele see meelde ka jäi.

Hoolimata esinduslikust avaldamiskohast ja jutu tasemest tuli autori järgmisi tekste oodata enam kui viis aastat. Eks oma osa mängisid siin n-ö olud, ühe riigikorra lõpp ja teise algus, elukoht provintsilinnas Sindis jne. Tarlap aga kirjutas ning alates 1993. aastast hakkasid ka seni sahtlis olnud tekstid ilmuma. Kõigepealt 1993. aasta märtsis-aprillis ajalehes Liivimaa Kuller jutt "Õnn kestab igaviku..." ja sama aasta lõpust järgmise suveni Pärnu tõlkija ja kirjastaja Matti Vaga väljaantud nädalalehes Kesknädal autori ehk üks olulisemaid tekste - romaan "Kurjuse tund". Samas lehes ja samal aastal ilmus ka romaan "Vampiirilõks". Matti Vaga poolt kirjastatud Pärnu Leht hakkas 1995. aasta juulis avaldama Tiit Tarlapi romaani "Väga pikk päev". Leht lõpetas ilmumise ning romaani ilmumine jäi pooleli, tervikuna ilmus tekst alles 2002. aastal ajalehes Lääne Elu. Lisaks Matti Vaga avaldatud n-ö koperatiivilehtedele avaldasid Tiit Tarlapi jutte eelkõige Tartus ilmuv kõmuleht Liivimaa Kuller ja rannapealinna n-ö ametlik leht Pärnu Postimees. Üksikud jutud ilmusid ka ajakirjades Favoriit ja Horisont.

Aastaid 1993-98 võibki pidada Tiit Tarlapi esimeseks n-ö loomeperioodiks, mis kulmineeris ulmeauhinna Stalker võiduga 1998. aastal. Võidulooks oli lühiromaan "Vihkamise suund" ning sellega seotud lühiromaan "Kaduviku paladiinid" jäi teiseks. Kahjuks ei toonud värskeltloodud auhinna võit edu raamatute avaldamisel. Ju polnud aeg veel küps. Kahjuks oli ilmumise lõpetanud tudengilinna kõmuleht ja rannalinna ajaleht oli lõpetanud ilukirjanduse avaldamise ning niimoodi vaikis Tiit Tarlap taas mitmeks aastaks.

Lew R. Berg ja Tiit Tarlap - nüüdseks mõlemad manalamehed.

Foto: Taavi Tuvikene

Aastal 2000 osales Tiit Tarlap aukülalisena Eesti ulmefännide igasuvisel aastakokkutulekul Estcon ning ehk andis see ka uut energiat, sest juba järgmisel aastal avaldas Lääne Elu mehe lühiromaani "Liivakella kael" ning sama aasta lõpus ilmus autori esimene raamat: jutukogu "Viiking, kes armastas haisid". Järgmine aasta ilmus Raul Sulbi koostatud "Eesti ulme antoloogia", mis tegi laiemale üldsusele tuntuks Tarlapi debüütloo ning esimese Stalkeri võitnud ja teisele kohale jäänud lühiromaanid. Paar aastat veel ning ühtede kaante vahele said kaks varast romaani "Kurjuse tund. Koidiku lapsed". Sarnaselt esikraamatule oli ka see praktiliselt isekirjastatud, Pärnu Ternobõli veteranide toel ilmunud.

Taas mõned aastad pausi ning Tiit Tarlapilt ilmus romaan "Meie, kromanjoonlased" (2009). See raamat murdis ka mõneti autori marginaalsuse, sest pärast seda avaldas Tiit Tarlap praktiliselt iga aasta ühe raamatu ning üksteise järel ilmusid romaanid: "Tuleriitade öö" (2010), "Roheliste lippude reservaat" (2012), "Lõhestusjoon" (2012), "Aegade julm laul" (2013), "Äraneetute pärijad" (2015) ja "Rajake tähetolmus" (2016) ning jutukogu "Haldjatants" (2014). Romaaniga "Lõhestusjoon" võitis Tiit Tarlap 2013. aastal teistkordselt Stalkeri.

Ilmselt on igal lugejal oma nägemus Tiit Tarlapi loomingust, aga iseloomustavalt võiks nimetada seikluslikkust, mehiste väärtuste ülistamist, ühiskonnakriitikat ning autori leppimatust maailmas vohava valskuse ja ebainimlikkusega. Tarlapi ulme üks iseloomustavaid jooni on ka tugev krimikirjanduslik alge, eriti see nn karmi koolkonna oma.

Lisaks ulmele on Tiit Tarlap kirjutanud ka mõne krimi- ja seiklusjutu. Ta oli ka kitarri- ja laulumees, kelle sedasorti loomingu näiteid võib ka Youtube'st leida.

Hoolimata east ja haigustest on iga surm raske. Inimest enam ei ole, lohutuseks jäävad teosed ning kirjaniku mälestamiseks pole midagi sobivamat, kui võtta kätte mõni ta raamat ja see (uuesti) läbi lugeda.

Tiit Tarlap: mõte kirjutada kromanjoonlastest tekkis praemuna süües

Tarlapi stalkerid

Intervjuu Jaanika Juhansoniga (Agur Tänav)

Jaanika Juhanson on lavastanud viimasel ajal mitu ulmeteemalist näidendit. Seega piilub Reaktor eesriide taha, et näha, kes selle tänuväärse töö ette on võtnud.

2017 Endlas. Foto Gabriela Liivamägi

1. Kes sa oled, Jaanika Juhanson?

Inimene, naissoost, eestlane. Ja pigem määratlen end selle läbi, mida ma teen, kui et mis või kes ma olen. Näiteks: et oma üsna mitmes suunas laotuvat elu korrastada, on mu arvutis viis suurt kausta, mille sisse kõik va argipäevategevus paigutub - Lavastaja jm, Õppejõud, Õppija, Kodanik ja hmm... Jaanika.

Lavastamine on kaustadest esikohal, nii et enamasti ütlen enda tutvustuseks - lavastaja, hetkel vabakutseline. Teinud olen praeguseks nii kolmekümne ringis suurema ja väiksema lavastuse, peamiselt Rakvere Teatris, aga ka Endlas, NUKUs, Ugalas, Kanuti Gildi SAALis, Vabal Laval jm projektides. Olen Eesti esimese pimedate ja vaegnägijate harrastusteatri - Terateatri asutaja ja kunstiline juht. See väike ,,jm" tähendab kaustanimes, et tegelikult võiks ja tahaks ükskord muudki proovida - koomikseid luua, seriaali ja filmi teha, arvutisügavusest välja kraamida juba kümmekond aastat teosammul arenevad fantaasialood. Ükskord. Kui tekib ootamatult õige aeg, koht, situatsioon.

Õppejõu kaust tähendab seda, et minu elu suurimad õpetajad on mu üliõpilased TÜ Viljandi Kultuuriakadeemiast. Kellele mina nagu õpetan teatriajalugu, lavastamist, improvisatsiooni, koosloomemeetodit ja mida kõike veel, aga tegelikult nemad õpetavad mulle, kuidas parem ja targem inimene olla.

Õppija kaust peidab endas mitmeid eesmärke ja lubadusi, kuid ehk vast olulisim neist on tõik, et peale lavastajaõpet TÜ Viljandi Kultuuriakadeemias ning teatriteaduse õppimist Tartu Ülikoolis olen jõudnud otsaga Tallinna Ülikooli kultuuride uuringute doktorantuuri, kus püüan lahata Eesti raadioteatrit.

Kodanikukaust võiks ehk olla kopsakamgi, kuid peamiselt hõlmab see tegevust Eesti Lavastajate Liidu esimehena.

Ja see viimane kaust - et mida ma teen, kui ma olen Jaanika... Peamiselt lobisen kohvikutes sõprade-tuttavatega, käes kas vahuveinipokaal või teetass, tumeda õlle klaas või kohvikruus. Ja nii saavad seal mõnedki teod tehtud ja tegevused alguse. Lisaks kirjutan, lesin patjadel, tantsin, laulan, magan, vaatan filme, ligunen vannis, kohmitsen köögis, jalutan ja loen.

2. Millised on sinu lemmikautorid, teosed ja anrid ulmes?

Loen palju, kuid üsna süsteemitult ja plaanipäratult, siit nurgast ja sealt seinast, nii et anripõhist üldistust ei riski ma teha. Küll aga võin nimekirja kuhjata viimaste aastate lemmikuid. Vast ehk kõigepealt Pratchett ja Gaiman, koos ja eraldi, tänu kellele kunagi teadlikult pilk fantasy poole pöörduski (Prachettilt ja Gaimanilt koos ,,Head ended", Prachettilt valikuliselt Kettamaailma-lugusid ning Gaimanilt ,,Ameerika jumalad", ,,Eikusagi" ja eriti ,,Sandmani"-koomiksisari). Nüüd aga ebatäielik lemmiklugemisnimistu autoritest ja teostest: Strugatskid (no näiteks ,,Väljasõit rohelisse" ja ,,Hukkunud Alpinisti hotell"), Roger Zelazny (hoopiski ,,Üksildane oktoobriöö"), Philip K. Dick (muidugi ,,Kas androidid unistavad elektrilammastest"), Sergei Lukjanenko (vaatamata küsitavustele Vahtkondade-sarja esimesed osad ja ,,Mustand"), Lois McMaster Bujold (kogu Vorkosigani saaga, aga esiletõstetuna ,,Mälu"), Viktor Pelevin (valikuna ,,S.N.U.F.F" ja ,,Libalooma püha raamat") ning veel Charles Strossi ,,Vürstkaupmeeste" sari, China Miéville´i triloogia ,,Perdido tänava jaam", Emily St. John Mandeli ,,Jaam Üksteist", Aleksei Pehhovi ,,Siala kroonikad" (eriti algusots). Eesti autoritest Indrek Hargla (kahtlemata kogu ,,French ja Koulu" sari, aga ka ,,Pan Grpowski üheksa juhtumit" ning paljud jutud jm lühivormid), Maniakkide Tänav (ee... kõik romaanid, aga vast enim ,,Surmakarva" ja ,,Mehitamata inimesed"), Maniakkide Tänava, Metsavana jt kogu ,,Ippoliti" sari, Karen Orlau ,,Sealtmaalt", Mann Loperi ,,Kellest luuakse laule" ning noortekirjandusest Reeli Reinausi ,,Verikambi". Kuigi maagiline realism on servapidi ulmest väljaspool, lisaksin ikkagi (samas pole ma kindel, kas järgnevaid ning eelnevaidki autoreid päris õigesti klassifitseeri(si)n): Carlos Ruis Zafón (näiteks ,,Ingli mäng"), Haruki Murakami (eelkõige ,,1Q84"), Chuck Palahniuk (no olgu siis eestikeelsetest tõlgetest ,,Kaunis sina" ja tõlkimata tekstidest ,,Damned").

"Haned võlgu". Foto Madis Kats

3. Kuskohast tuli idee siduda ulme ja teater?

Tegelikult on üllatav, et alles nüüd teadlikult ulmeanrite katsetamiseni jõudsin. Selle pea kümne aasta jooksul, mis ma lavastajana olen tegutsenud, olen harilikult lavastanud enda kirjutatud dramatiseeringuid, mitte terviklikke näidenditekste (noh, erandina üks mu siiani lemmiklavastusi - Villu Tamme ,,Haned võlgu" 2007.a Teatrilaboriga Von Krahlis). Enamasti on tõukejõuks olnud kunagine lugemiselamus, mille ma jõudsalt enda filtrist läbi lasen. Ma ei illustreeri, vaid interpreteerin. Esimestena tulevad meelde diplomilavastus ,,KrabattabarK" Teatrilaboriga 2006.a (milles tõukusin, teadagi, Preussleri ,,Krabatist") ja hilisematest asjadest Kareva luule põhjal ,,Unenäokohvik" 2010.a ja Brontë ,,Jane Eyre"-i dramatiseering 2012.a, mõlemad Rakvere Teatris. Aga ulmet pole siiani eriti tihanud või raatsinud lavale tuua (erandiks pimedate Terateatriga Hargla jutustuse ,,Roos ja lumekristall" lavastus 2013.a).

Tegelikult algas nii ka eelmisel suvel Musta Kastiga Tartus, Raadi Lennukiangaaris etendunud ,,Nornide mängude" protsess. Alguses oli Islandi eepos ,,Vanem Edda" kui mu aastatetagune lugemiselamus ning minu jaoks siiani üks karmimaid ja kaunemaid tekste üleüldse. Siis tuli valik, kuidas küll üht kaugete aegade lugu kontseptuaalselt ning kujunduslikult lahendada. Ühtäkki jõudsin tõdemuseni, et põhimõtteliselt on väga kauge minevik ja väga kauge tulevik mõtteliselt samas kohas (seda enam, et Vanaskandinaavia ilmamadu järab oma saba ning aeg voolab ringikujuliselt). Nii et äkki oli ootamatult päral ka virtuaalmaailm, nornidest said üliinimlikud tehisorganismid Üksused, saatusest ülimusliku teadvuse juhitud Mäng, mängijateks tsivilisatsiooni rusudel redutavad lindpriid. Noh, eks need märksõnad ,,küberpunk" ja ,,düstoopia" toona, mitu kuud enne lavastusprotsessi, olid üsna selgelt ülepakutud ja mõeldud enesele suunanäiduks ja publikule tähelepanuviiteks, sest tekst sündis ju alles proovide käigus. Arutlesime trupiga seotud teemadel ja tegime etüüde ning mina kirjutasin tekstimassiivi kokku. Lavastusest paljugagi olen rahul, nii mõnegi asjaga aga mitte. Eks ses mängis oma osa prooviperioodi limiteeritud ajahulk ning reegel, et iga-hinna-eest-aga-esikas-tuleb-siis-kui-kirjas. Vaatamata kõigele, mis võinuks ehk teisiti lahenduda ning olgugi, et tegemist oli ühe keerulisima lavastusperioodiga üldse, oli ses lavastuses midagi mulle ülimalt olulist. Sisimat. Ja veel - äkitsi olin teinud sammu selle poole, milleks ehk teadmatult aastaid valmistunud - sammu teatri-ulmemaailmade tekitamise suunas.

Sealt edasi oli õudus-sugemetega tume põnevik ,,Et sa kaotaksid kõik" Endlas juba loogiline järgmine samm. Ka selle lõppversiooni kirjutasin ma ise kokku, trupi toel ja Jan Kausi algteksti põhjal.

Nii et võiks vist öelda, et kõige taga oli juhus? Või aastaid kestnud salajane ulmeimetlus, mis õigel hetkel oskas alateadvusest välja rünnata nagu reha rohust. Nüüd, mil hammas verel, tahaks aga jätkata. Erinevais anreis. Ainult et sedapuhku eelistaksin küll kellegi teise kirjutatud näidenditeksti tõlgendada, mitte aga ise - silme eest must - teksti susserdada.

4. Kui palju ise kirjutad näidendeid?

Tegelikult üldse mitte. Küllap kunagi tuleb ka see aeg, kuid praegused kirjutamised on rohkem tekkinud situatsiooni sunnil. Mingi tõuketekst või punt isikuid, kellega koosloomeliselt mõtteid veeretada ja väntsutada, on alati abiks olnud. Seega olen ma loonud endale kasutuskõlbulikke ning muudetavaid lavastsenaariume ja dramatiseeringuid, mitte taaslavastatavaid näidendeid.

5. Mida tahaksid veel ulmealaselt lavastada? Kas on plaanis ka maailmakuulsate ulmekirjanike tekstide lavale seadmist või keskendud pigem Eesti originaalloomingule?

Eks plaane ole ikka olnud - Strugatskite ,,Hukkunud Alpinisti hotellist" Maniakkide Tänava romaanini ,,Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi". Aga mõni idee võib aastaid idaneda, enne kui teatritele pakkumisküpseks paakub. Praegu seisan ma lavastajana pigem perioodi lävel, mil ootan pikisilmi ja põnevusega uusi Eesti algupärandeid - terviklikke intrigeerivaid näidenditekste. Siinkohal ongi vast kohane juhtida tähelepanu käimasolevale Eesti Teatri Agentuuri näidendivõitlusele (tähtaeg 1.august). http://www.teater.ee/naidendid Küll oleks rõõm, kui sealt pudeneks lavastatavaid ulmetekste.

6. Mida soovitad alustavale näidendikirjutajale?

Mõned hajusad tähelepanekud ja isiklikud soovitused, eeldusel, on näidendipõhjaks on lugu, mitte temaatiline postmodernistlik kollaa:

AEG: Dramaturgiline aeg liigub kiiremini kui proosa-aeg. Tekst, mis lugedes tundub mõnusalt kulgevat, võib laval tõenäoliselt venida. Seda eelkõige sellepärast, et näidend on ,,tekst aukudega". Sinna peab teadlikult jätma piisavalt ruumi tegevuseks, mitte kogu tegevust dialoogitekstiga dubleerima või ,,täis kirjutama". Aga jah, ajaliselt ei pea tegevus loomulikult kulgema alati lineaarselt, kui loo jutustamisel on vajalik teisiti.

RUUM: Võib jätta julgelt lavastuskunstnikule ja lavastajale vabad käed. Ei pea pead murdma, mis nõksuga kõik see lavale jõuab.

SÜNDMUSTIK on kõige alus. Tekstianalüüsis kasutame me mõistet ,,sündmus" - lihtsustatult murdepunkt, pärast mida kõigi tegelaste jaoks tegevusliin muutub. Oleks tore, kui autor juba eos tekitaks neid võimalikke sündmuskohti. Nii väliseid kui sisemisi-psühholoogilisi. Ja küll oleks hea, kui nood murdepunktid sünniks siiski ka laval, mitte neist lihtsalt ei räägita kirjeldavalt. Ja tegelaste vahel võiks ka midagi toimuda. Kulminatsioonist rääkimata.

ALLTEKST on näidendites tungivalt soovitatav. Saladus sõnade sees ja väljaütlemata tunded ja mõtted, mis on repliikide taga, kuid ikkagi tajutavad. Ehk siis oi-kui-igavad on näidendid, kus tegelased kogu aeg ütlevad, mida mõtlevad ja vähe sellest, mõtlevad ainult autori plakatlikes loengutiraadides. Kus kõik on puust ja punaseks. Seda me nimetamegi literatuursuseks.

TEGELASED: Tegelastel võiks olla mingigi sisemine areng. Ka võiksid nad rääkida erinevalt - lauseehitus ning sõnavara võiks varieeruda. Ja ma ei soovita kirjutada näidendeid, kus on üle 7-8 tegelase (või et kui ka tegelasi on rohkesti, siis mängida võiks olla võimalik maksimaalselt 7-8 näitlejaga, aga parem, kui isegi vähemate jõududega). Ma ei välista, et mõni grandioosne lavastusprojekt just ootabki tohutu tegelashulgaga näidendit, kuid enamasti kipuvad sedalaadi tekstid unustusse vajuma. Sama asi on läbivate laps-tegelastega. Lapsi on ju võimalik teatris mängima panna, kuid siiski tuleb arvestada teatud ealisi kogemuslikke piire (filmis toimub protsess ühekordsena hoopis teistel alustel). Nii et pigem soovitan mitte läbivaid lapsrolle sisse kirjutada või kui, siis nii, et neid on tinglikult võimalik mängida ka täiskasvanutel. No aga fantastilised tegelased võivad olla vahel vägagi põhjendatud (mõelgem nukuteatrile või videokujunduse võimalustele).

DIALOOG: Olgu pigem napp! Ärgem andkem järele kiusatusele täpselt sama mõtet mitu korda ja kaunikõlaliselt lahti kirjutada. Enamasti kärbib lavastaja niiehknii korduse välja. Dialoogi puhul võiks jälgida, et see viib tegevust edasi, mitte ei seleta-selgita-lobise. Sõnad on tegu, kõneakt.

REMARGID: Olgu pigem olemata. Kui just ei väljenda midagi, mis dialoogitekstist muidu välja ei tule. Aga kindlasti soovitan hoiduda näitlejatehnilistest märkustest a´la ,,sõbralikult" või ,,muiates" või ,,tuleb istub kõrvale" või ,,juukseid silitades". Proovides ei tegele lavastaja ja näitlejad mitte autori kirjalike märkuste realiseerimisega, vaid erinevate tõlgendusversioonide ja mänguliste lahenduste otsimisega. Et mida see või teine tegelane ikkagi tegelikult mõtles, miks ta nii ütles, kuidas, kas ehk lahendaks selle lavaliselt nii või hoopistükkis vastupidiselt. Ehk siis jätta lavastajale ja näitlejatele nende loominguvabadus. Liigsed remargid risustavad kirjapilti ning tõenäoliselt neid ei kasutata.

Mina isiklikult ootaksin enam lugusid, mis suudavad mind üllatada. Kus on meeldejäävad mänguvõimalusi pakkuvad värvikad tegelased, keda mina ei suudaks iial välja mõelda. Kummalised tegevuskohad. Kus tegevustik toimuks tempokalt, kuid läbikomponeeritult. Inimlikud konfliktid ja dilemmad. Törts huumorit või siis ka üsna jõudsalt. Ja selle kõige põhjas ja ülal ja vahel oleks ilma moraalijutluseta tajutav see ,,mille nimel" - idee, väärtus, mõte - miks autor seda lugu üldse pidi kirjutama.

Kõige viimane soovitus teatriga esmakordselt kokkupuutuvatele kirjanikele (kui juba lavastamiseks läheb) on - mitte võtta oma tekste liiga tõsiselt ning kiivalt autoripositsioonist kinni hoida. Olla valmis, et tõenäoliselt ei hakka lavastus välja nägema nii, nagu kirjutades kujutlesid (aga tekst jääb alati sellisena paberile alles, nagu kirjutasid). Anda näidend vabaks ning uudishimu ja üllatusega jälgida, mis sellest teha sai. Teater on kollektiivne kunst ja tihti selgub tõde alles laval.

"Nornide mängud". Foto Gabriela Liivamägi

7. Kui lihtne/raske on panna ulmet teatrilavale?

Ulme puhul tuleb alati arvestada faktoriga, et väljendusvahendite poolest jääd publiku silmis võistlema filmiga. Iseasi, kuidas seda võistlust enda kasuks pöörata. Või kas peabki otseselt võistlema - tuleb ehk kasutada mängulisi, vaid teatrile eriomaseid vahendeid. Tinglikkust. Kohalolu. Kujutlusvõimet. Ükski visuaalne trikk pole nii haarav, kui publiku enese peas loodud kujutluspilt, arvan ma. Tõeliselt mõjus roheline limakoll niikuinii teatrilaval läbi seina ei imbu. Või kui, siis vaid miljonilistes kommertsprojektides, mis siinmail tundmatud.

Isiklikult aga - vähemalt korra iga lavastusperioodi vältel mõtlen ma, et miks ma küll seda teen. Kas mu elu ei võiks olla kergem, leebem, emotsionaalselt stabiilsem, kas ehk võiksin ka mina rahulikult sõuda mõnusal laisal loomejõel. Aga ei - mul on enamasti alati hmm... keeruline. Närviralli ülimatest õnnehetkedest ebameeldivate madalseisudeni ning siis jälle otsast peale. Ja siis, kui üks lavastus esietenduseni jõuab, siis oled vahel katki ja kurnatud või siis õnneärevalt rahulolev ja... ikkagi rampväsinud. Kuid natukese aja pärast - oh üllatust! - avastad end taas samast situatsioonist. No ilmselt ongi sõltuvus, mis muu.

8. Kas oled mõelnud lisaks teatrile proovida lavastada ka mõnd ulmefilmi?

Otseselt mitte, kuid võimaluse korral prooviks küll. Igasugu asju prooviks. Aga tegelikult on Eestis siiski filmi- ja teatrimaailm suhteliselt eraldi, nii et hoovõtuta hüpe teatrilavastajast filmitegijaks on pigem äärmine erand. Vastupidiseid näiteid võib rohkem tuua. Nii et isiklikult lükkub see tegevus või selleks isegi sihipäraselt tegutsemine kuhugi määramatusse tulevikku. Aga kellegi teise ulmefilmis mängiks iga kell.

9. Kuidas publik ulmet vastu võtab? Miks meil on nii vähe ulmelisi lavastusi?

Ma arvan, et pigem suhtuvad teatrite repertuaarikoostajad ulmesse ettevaatlikult - et äkki on miski niivärk, mis vaatajaid saali ei too. Mina isiklikult arvan, et kuigi tõepoolest paljudele ei pruugi ulme teatris korda minna (aga on ka inimesi, kes klassikasse leigelt suhtuvad), kuid on kindel potentsiaalne vaatajaskond, kes ehk seetõttu teatrisse ei satugi, et neile seni sobivaid lugusid pole pakutud. Samuti on noorem publik ilmselgelt ulmele vastuvõtlikum. Sisetunne ütleb, et tõenäoliselt tuleb müstika ja üleloomuliku osisega pikitud lugudega ka tavapublik üsna lihtsalt kaasa. Nii et tegelikult - ma ei tea. Äkki ootab teater ulmenäidendeid või ulmefänlusega kapist välja tulevaid lavastajaid. Aga ma usun, et kui ka ulmelavastused ongi vaid ni, siis vajab see ni säravat, põnevat, kummastavat, meeliküllastavat täidet.

Eesti ulmeühingu üldkoosolek 2017 (Veiko Belials)

Tegevusaruanne 2016

Eesti Ulmeühing on asutatud 25. märtsil 1995. a. Tegevuse eesmärkideks on ulme tutvustamine ja propageerimine ning Eesti ulme arendamine. 31.12.2016 seisuga oli Eesti Ulmeühingul 61 liiget.

29.-31.04.2016 oli Eesti Ulmeühing Haapsalu Õudusfilmide Festivali ametlikuks koostööpartneriks. Juhatuse liige Jüri Kallas juhatas ettekandega sisse postuumselt elutöö preemia saaja Karel Zemani retrospektiivi, juhatuse liige Joel Jans osales lühijutuvõistluse ,,Horrorstör" üriis, juhatuse liige Jüri Kallas ja president Veiko Belials kirjutasid artiklid festivali ajakirja, ühing koordineeris oma liikmete ühiskülastuse festivalile.

06.05.2016 oli Eesti Ulmeühing kirjandusfestivali Prima Vista ametlikuks koostööpartneriks ja organiseeris vestlusringi ,,Müüt, reaalsus, ulme - ühe mündi kolm külge", kus osalesid ühingu president Veiko Belialsi juhtimisel Valdur Mikita, Andrus Kivirähk ja Meelis Friedenthal.

Igal aastal korraldatakse Eesti ulmehuviliste kokkutulekut Estcon, mis 2016. aastal toimus Udu talus

Jõgevamaal (15.-17.07), kus toimusid ettekanded, paneelid ning arutelud. Tegu oli üheksateistkümnenda kokkutulekuga (ulmelise subkultuuri festival) ning seda toetas Kultuurkapital. Osales 97 osavõtjat, esinejate ring laienes - oma loomingust rääkis ja andis ka elektrikandlega kontserdi kirjanik, õppejõud ja muusik Juha Jyrkäs.

Eesti Ulmeühing annab välja Eesti ulmeauhinda Stalker, mis on loodud tunnustamaks kalendriaasta jooksul eesti keeles ilmunud parimat ulmeromaani ja -kogumikku ning parimaid algupäraseid ja tõlkejutte. Võitjad selguvad kõigis kategooriates fänniküsitluse teel. 2016. aastal anti auhind välja üheksateistkümnendat korda, seitsmes kategoorias.

28.09.2016 käisid Mann Loper ja Mairi Laurik Teadlaste Öö festivali raames Kiviõli Gümnaasiumis rääkimas endast, ulmest ja kirjutamisest. Samuti tegid nad väikese ulmekirjutamise töötoa. Osavõtjaid oli 21.

29.09.2016 oli Eesti Lastekirjanduse Keskuse ulmeklubis külas ulmeguru Jüri Kallas, kes esitas kuulajatele linnulennuline ülevaade ulme ajaloost (kuigi see polnud ametlikult Teadlaste Öö üritus, sobitub see ajaliselt samuti selle raames toimunud ürituste ritta).

30.09.2016. Teist korda toimus Eesti ulme päev, seekord koostöös Teadlaste Öö festivaliga, mille teema oli ,,Teadus ja ulme". Rahvusraamatukogu väikeses saalis oli vestlusõhtu teemal: ,,Mart Laari ,,Sügissõda" ajaloo ja fantaasia piiril". Mõtteid vahetasid Leo Kunnas ja Siim Veskimees, modereeris Veiko Belials. Samal ajal toimud Tammsaare majamuuseumis Teaduskohvik. Ulmekirjanduse tähenduse ja mõtte üle arutlesid Jüri Kallas ja Ulmekirjanduse Baasi pidaja Andri Riid, kohvikut modereeris Peeter Helme. Juttu tuli sellest, kui palju ulmekirjandus toetub teadusele, kuidas see "teadusele toetumine" tegelikkuses välja näeb, milliseid nõudmisi ulme lugemine lugejale ja selle kirjutamine kirjanikule esitab, kui läbinägelikud on olnud ulmekirjanikud oma tulevikuprognoosides ning kas selliste prognooside täidemineku protsent võiks ühtlasi olla ulmekirjanduse kvaliteedi näitajaks.

Samal hommikul esines Siim Veskimees Tartus Kivilinna Gümnaasiumis kaks korda - ühe korra 5.-6. klassidele ja teise korra 7.-8. klassidele.

Eesti Ulmeühing organiseerib igakuiseid liikmete ning huviliste kokkusaamisi Tartus ja Tallinnas.

Eesti Ulmeühing lähtub oma tegevuses liikmete vabatahtlikust panusest. Juhatuse liikmetele rahalist tasu makstud ei ole.

Koosolekul arutletud teemad ja vastuvõetud otsused.

Koosoleku alguses võeti vastu uued liikmed, Eva Luts, Raul Sulbi ja Helmut Jänes. Need nimed ei tohiks ilmselt ühelegi ulmefännile tutvustamist vajavat ning Ulmeühingul on heameel, et "need ulmekogukonnas olulised tegijad" on ka nüüd meie liikmed.

Toimus arutelu Stalkeri auhinna hääletusmudeli üle ja otsustati Stalkeri auhinna statuut uuendatud redaktsioonis vastu võtta. Lisaks otsustati, et iga põhjendatud kahtluse korral, mis puudutab manipuleerimist hääletustulemustega või nende kallutamist, võtta Stalkeri statuudi muutmise punkt probleemi ilmnemisele järgneva aastakoosoleku päevakorda.

Võeti vastu otsus nimetada võrguajakiri Reaktor Eesti Ulmeühingu ametlikuks koostööpartneriks. Pika vaidlemise järel leiti, et "ametlik häälekandja" kõlabki liiga ametlikult ja juriidiliselt liiga siduvalt ning kompromissina jäi sõelale Ulmeühingu ametlik koostööpartner. Ehk Reaktor on siiski iseseisev võrguajakiri, mis on ühinguga tihedalt seotud ja avaldab edaspidigi ühinguga seotud materjale ning teeb ühinguga erinevaid koostööprojekte (raha taotlemine trükiste jaoks jne).

Jooksev info

1. Haapsalu õudusfilmide festival ehk HÕFF toimub 28.-30. aprill. Ka sel aastal teevad ulmikud ja HÕFF tihedat koostööd ja kõik ulmehuvised on nagu ikka oodatud.

2. Estcon 2017 toimub Jõgevamaal Udu talus 21.-23. juulil. Eesti Kultuurkapitalile esitatakse taotlus I või II jagamisse.

3. Käimas on järjekordne jutuvõistluse koos kirjastus Fantaasiaga. Tähtaeg 31. märts 2017, lõpetamine mai alguses Prima Vista raames. Toetas KULKA.

4. Ühingul on uuenenud koduleht, üht-teist on veel tarvis nokitseda, aga töötab. Lehte näeb aadressilt http://ulme.ee

5. Uuenenud on ka Baas platvorm, seal on samuti veel omajagu tööd teha aga põhifunktsioonid toimivad ja kasutada saab seda http://baas.ulme.ee

6. Sügisel tahaks teha kolmanda Eesti ulme päeva. Ideed on oodatud.

7. Uus Eesti käsitsi tehtud küberpunkfilm sai Kickstarteri kaudu rahastuse http://ulmeajakiri.ee/?kuberkaheksajalad-tulevad

Pildistas Jaana Muna.

Repliik: Miks kosmosehõlvamisest asja saab (Marko Kaasik)

Repliik on kirjutatud vastuseks Raul Sulbi artiklile Postimehes: "Raul Sulbi: miks kosmosehõlvamisest asja ei saa" ja ilmunud algselt Postimehe kommentaariumis. Autor andis meile loa see Reaktoris taasavaldada.

Wikipedia ütleb, et Raul Sulbi on ajalugu õppinud ajakirjanik. Olles 12 aastat füüsikat õppinud ja veerand sajandit atmosfäärifüüsikuna (peaaegu maateadlasena) töötanud, oskan sellest asjast arvata järgmist.

Päikesesüsteemi hõlvamist piirab eelkõige inimkonna energiapuudus (mis sotsiaalses kontekstis on tajutav rahapuudusena). Paari inimese kosmosesse viimiseks kulub tuhandeid tonne kütust. Mõne lähema planeedi koloniseerimiseks vajaliku inimhulga ja varustuse jaoks vajaliku "kosmosesilla" loomiseks kuluks kogu inimkonna kütusetoodang ja jääks puudu. Tehnoloogia saab areneda ainult läbi katsete ja ebaõnnestumiste ja niisiis ongi seisak pärast esimest läbimurret. Küllap saab siis olema rohkem lootust, kui ajapikku õpime kosmosesse laiali hajuvat päikeseenergiat paremini koguma. Valguse kiirusega või kiiremini liikumine ei ole mitte füüsika seadustega ilmvõimatuks tunnistatud, vaid üks suur küsimärk. Hüpoteetiliste valgusest kiiremate osakeste, nn. tahhüonide kohta on ilmunud päris palju tõsiseid teadustöid. Ühelt poolt kõige tavamõistuslikum ettekujutus kvantmehhaanikast lausa eeldab valgusest kiirema (nn. mittelokaalse) mõju olemasolu, kuid teiselt poolt viib see ettekujutus ajas rändamise võimaluseni vähemalt mikrotasandil, mistõttu enamus füüsikuid siiani eelistab mitte küsida, mis on lainefunktsiooni "sees". Sarnaseid paradokse leitakse ka mustade aukude uurimisel. Järgmine suur hüpe aegruumi olemuse mõistmisel koos tehniliste rakendustega võib niisiis kardinaalselt muuta ruumiliselt kaugete kohtade kättesaadavust. Loomulikult on ulmekirjanike ettekujutused sellest umbes nagu lendav vaip idamaa muinasjuttudes vastab tänapäeva õhusõidukile.

Sotsiaalse taluvuse küsimuses ma ka päris nõus olla ei tahaks. Hr. Sulbi toodud kosmosehõlvamise statistika - 6% kaotusi surnutena - on lähedane sellele, mida tänapäeval aktsepteeritakse sõjalistes operatsioonides. Seega kosmoselennu oht sarnaneb küllaltki ägeda sõjategevuse olukorraga (mitu korda ohtlikum, kui näiteks Eesti kaitseväelaste Iraagi-missioonid). Ka näiteks tõus kaheksatuhandesele tipule on ohu poolest võrreldav sõjaga. Väga tähtis on see, et kõik nad on vabatahtlikult selle tee valinud ja on tehtud kõik ohu vähendamiseks - siis ühiskond aktsepteerib. Küllap aktsepteerib veelgi suuremaid riske, kui mingi tõeliselt uus verstapost on käeulatuses - näiteks Marsi lend.

Kaaluta oleku hädast ülesaamine. Raskusjõu aseaineks sobib päris hästi kesktõmbejõud - selleks on vaja vähemalt umbes 100 m läbimõõduga (et piisavalt ühtlast jõudu tagada) pöörlevat ratast - taolise hiiglasliku kosmoselaeva plaane on unistajad juba ammu teinud, aga eespool mainitud energiapuudus on ikka takistuseks.

Palju õnne, Don Coscarelli (Kalver Tamm)

Seitsmeteistkümnendal veebruaril sai 63-aastaseks lavastaja ja stsenarist Don Coscarelli, kes eestkätt tuntud tänu ühe nüüdseks (vast) joone alla saanud filmiseeriale, aga kes anri veel mitme märkimisväärt teosega rikastanud. Filmiseeria Phantasm (1979 - 2016) ja märkimisväärt filmid ,,The Beastmaster" (1982), ,,Bubba Ho-Tep" (2002) ja ,,John Dies at the End" (2012).

Mehe tee anrifilmideni oli tegelikult küllalt juhuslik. Olid tema esimesed kaks täispikka katsetust ju hoopiski noortefilmid/draamad, aga et erilist edu kumbki neist ei saavutanud ja siis tuligi Don mõttele, et kui prooviks õige õudusega. Sest seitsmekümendatel tuli head ja rahalises mõttes edukat õudust uksest ja aknast - Wes Craven, John Carpenter, Georg Romero, Dario Argento olid kõik aktiivsed, lisaks veel Exorcist, Jaws ja Carrie, kui nimetada ainult kõige kõlavamaid nimesid.

Nii et 1979. linastus tänaseks neli järge saanud ,,Phantasm", mis tutvustas maailmale mõttejõul hõbedasi ogapalle liigutada suutvat Tall Man'i. Minu isiklik kokkupuude selle filmisarjaga sai toimuma teismeliseeas, kui toonase kombe kohaselt vene keelse dubleeringuga VHS kassettilt ühe suve jooksul korduvalt ,,Phantasm III: Lord of the Deadi" (1994) vaadatud sai. Ega ma sest sisust halligi aru ei saanud, aga need pallid ja see kuradi Tall Man jäid elavalt meelde. Mul oli niipalju küsimusi ja vastuseid ei olnud kuskilt võtta. Internet raisk oli kah veel leiutamata ja IMDB sünnini jäid mitmed-setmed aastad. Nüüd seeria kõik viis osa näinuna - ega ma päris täpselt selle maailma toimumise loogikast ikkagi aru ei saa, aga kõik arusaamatu saab südamerahuga panna filmi pealkirja arvele. Phantasm maakeelde panduna tähistab illusiooni.

Raskevõitu südamega pean tunnistama, et aeg pole kolmandale osale väga hästi mõjunud. ,,Phantasm II" (1988) on üleloomuliku õõva ja eneseteadliku huumori tasakaalu kõige paremini tabanud. Kolmas kaldub õrnalt eneseparoodiaks, ,,Phantasm IV: Oblivion" (1998) püüab liiga kõvasti kõik niidiotsad kokku siduda ja ,,Phantasm: Ravager" (2016) võiks vabalt olemata olla (siin oli Don tegev protsendi ja stsenaristina).

On Tall Man ja tema animeeritud ebasurnud ja põhiliselt kaks meest, kes Tall Mani plaane nurja üritavad ajada. Iga filmi lõpuks see neil peaaegu õnnestub, aga siis algab järgmine osa täpselt sellest kohast kus eelmine pooleli jäi (kehtib esimese kahe järje kohta). Vahepeal lendavad ringi hõbekerad, vähemalt üks auto teeb õhus täisringi ja plahvatab maandudes, ning õrnalt kiilanev peategelane Reggie üritab mõne paarkümmend aastat noorema neiu püksikutesse pääseda. Ning selle koosluse teeb veel meeldivamaks tegelaste eneseteadlikus. Ühel hetkel Reggie möönab isegi, et ta ei ole just kõige standardsem maailmapäästja ja teisel teatab keel põses, et autod lendavad sedasi, nagu just üks lendas, õhku ainult fimides.

Numbrites edukalt orienteerujad kindlasti märkasid, et Don sugugi mitte igal aastal uue filmiga vaatajaid ei rõõmustanud. Minu arvamuse põhjal on siin süüdi ,,Phantasmile" (mis oli majanduslikus mõttes igati edukas) järgnenunud fantaasiaseiklus ,,Beastmaster", mis oma eelarve ja veidi pealegi küll tagasi teenis, aga kasumit sealt ilmselt suurt ei tiksunud ja Don võis edaspidiseks suureeelarvelistest filmidest suu puhtaks pühkida. Intervjuudes tundub Doni poolt ses osas loomulikult terake kibedust, et temal oli ideid ja tahtmist teha ka midagi muud ja suurema eelarvega, aga raha anti talle ainult Phantasmide jaoks.

,,Beastmaster" ise tänaseks kultusfilm treenitud ülakehaga mõõgakangelasest, kes suutis mõningaid loomi oma tahtmist täitma panna. Kohati meeldivalt fantaasiarikas ja siis kohe teisalt uskumatult jabur. Kasvõi üks avastseenidest, kus kaks alampreestrit end väga efektselt üles poovad. Kõrgel tasemel meelelahutus.

,,Phantasm II" kõrval minu meelest Doni suurim õnnestumine ,,Bubba Ho-Tep" räägib Bruce Cambpelli häälega loo muumiast, kes püüab vanadekodus, kus Bruce Campbelli poolt mängitud Elvis tasakesi hääbumas on, kohalike asukate hingi õgida ja The King koos mustanahalise president Kennedyga talle vastu astub. Film mängib väga täpselt olen eneseparoodia/ei ole eneseparioodia piiriga ning Bruce särab oma rollis erksamalt kui Elvise esinemiskostüümid.

Ja Doni hetke viimane lavastajatöö John Dies at the End on samuti kindlasti väärt vaatamist. Samanimiselise raamatu filmiadaptsioon, kus Paul Giamatti kuulab suu ammuli, kuidas universumit päästetakse. Visuaalselt täielik kompu. Ning jah, auto lendab õhku. Seda Don Coscarelli oskab. Kõigi muude oma talentide kõrval. Ja selle eest talle palju õnne!

Noortest, kosmosest, düstoopiast ja mõnest raamatust ka (Mairi Laurik)

Raamatud pole küll tõepoolest elu, nagu mu perekond mulle aastate eest meelde tuletada armastas, ning elu pole kindlasti raamat, olles ühe üksiku loo jaoks liiga laialivalguv ning haarmeid sirutav. Vahel aga saavad lugemiselamused ning raamatuvälisest maailmast tulevad signaalid üksteist täiendavateks osadeks ning nii ongi peotäis raamatuid koos nende vahele pikitud teiste lõngadega mu peas sõlme läinud. Eks ma püüan siin nüüd midagi neist lahti harutada ja kes viitsib, võib kaasa mõtiskleda.

Algatuseks mainin ära mõtte, mis paar päeva tagasi end ajus sõnastas: minu jaoks on kosmoselaev ainus loomuliku düstoopia tekkimise paik - selgelt eraldatud nii ajas kui ruumis ehk piisava distantsi juures pole normaalset ja kiiret side pidamise võimalust enam olemas - ning kuna laev on fikseeritud tehnilise seisu pealt teele läinud ja ajab läbi piiratud ressurssidega, siis on suured kõverdumised üsna kergestihoomatavalt tekkivad. Muude düstoopiakirjelduste juures on vaja midagi enamat (olgu, viimase aasta maailma poliitikas on tõestatud mu eelnevate sõnade nõrkust, aga optimist minus nii lihtsalt alla ei anna) ning natuke liiga sageli on see ,,midagi enamat", mis loo loogiliseks muudab, neist raamatutest puudu. Aga ma ei taha täna halbadel näidetel peatuda ning kui nüüd tõele au anda, peab nentima, et tegelikult hakkas mõtteseos jooksma hoopis düstoopiavälisel teemal.

Eelmise aasta jaanuaris lappasin sõbra raamaturiiulit ning leidsin sealt senilugemata Maria V. Snyderi raamatu "Inside Out". Sirvisin raamatu tagakaant, lugesin natuke algust ning nii see raamat minuga koju jalutaski. Minu varasem kokkupuude Snyderi loominguga tuli läbi Ixia kroonikate, mis on selgelt noorele naislugejale suunatud fantaasiaraamatute sari ning eks ma sellelt pinnalt hindasin ka seda raamatut. Lõppeks oli ju tegelane noor naine (17-aastane) ning armastusel, vanematel ja sõpradel oli loos oma oluline roll kanda.

Tõsi, tegemist polnud enam maagilise fantaasialooga, vaid pigem teadusulme alla liigituva raamatuga. Nagu ma mõni aeg hiljem teada sain, on selliste lugude jaoks termin "põlvkonnalaev" - ehk siis avakosmoses kihutab edasi üks hiiglaslik laev, mille sihtpunkt on mingi kauge planeet, ning laeva elanikud elavad kõik need sajad ja tuhanded aastad oma tavalist elu - kasvavad, sigivad, vananevad, surevad, annavad ruumi järgmisele põlvkonnale. Konkreetseski raamatus olev laev on teel olnud juba sadu aastaid ning arvutuste kohaselt peaks veel vähemasti viis korda sama palju aega teel olema.

Aga alumise korruse rahvas seda ei tea. Oli selle laeva algne teadlikkus ja elukorraldus milline tahes, kuid mingil (raamatus täpsustamata) hetkel toimus laevas suuremat sorti mäss, mille tulemusena üks ülemistest perekondadest juhtimise enda kanda võttis ning vaikselt ja aegamisi kättesaadavat infot manipuleerima hakkas. Selleks ajaks, mil loo sündmused aset leidma hakkavad, on paika naelutatult kaks klassi - nö aadlikud, kes elavad kahel korrusel (ruumipuuduse vältimiseks on sisse seatud tugev laste arvu piiramise programm) ning abipersonal, keda on hunnikute viisi rohkem (võimu omava pere plaanide kohaselt soodustatud paljunemine), kes elavad ka kahel korrusel ning tegelevad mustema ning ajusid mittenõudva tööga. Kaks klassi ei suhtle omavahel üldse (välja arvatud siis see korda hoidev perekond, kes põhimõtteliselt hoiabki ka muud suhtlemist ära).

Alumiste seas on levinud uskumus, et kui nad torustikest välja jõuavad, leiavad nad eest haljendava ja rohelise paradiisi. Ja seda torustikust välja pääsemise ust peategelane algul fanaatiliselt otsibki. Kõik muu tuleb hiljem - laevapööre ja armumine ja palju muudki, mis ühe hoogsa noorteka või hoogsa kosmoseloo juurde kuulub. Möödaminnes leiavad nad laevalt korruseid, mida keegi pole välja ehitanud. Ehitusmaterjalid on laeval virnadena olemas, sest teeleasumise hetkel oli kole kiire, kuid valmistuti ilusasti selleks, et rahvastiku arv laeval aja jooksul kasvab - see oligi määratud kasvama. Kokkuvõtvalt võib vist öelda, et täitsa OK lugemisega ulmekas, mis isegi tehnilise poole pealt väga ei karjunud.

Siis läks mõni aeg mööda. Vahepeal loetud raamatud eelkirjeldatuga ei haakunud, kuid päris mitmed arutelud jäid tol eelmisel kevadel silma. Vestluslõimed, kus küsimuse all oli ulme kui noortekirjandus või mitte. Nägin küsimust stiilis: ,,Ma olen siiani YA liigitusega raamatutest kaarega mööda vaadanud, aga kas nende seas on loetavaid ka?". YA siis young adult ehk ,,noor täiskasvanu" (võiks hõlmata passiealist õppurit ehk valdavalt 15-22 vanuses olevaid inimesi). Samamoodi käis läbi üksikute romaanide kohta vihjeid, et üks või teine on ikka nii noortekas ning läks ühest või teisest lugejast kaarega mööda. No ja kui mu enese esimene romaan sai mitmelt kohalt hinnangu "noortekas", siis pani see mind ainult veelgi teravamalt kõiki taolisi arutelusid vaagima. Ma ise ei kirjutanud romaani noorele lugejale, vaid pigem mõttega "võib sobida ka noorele".

Igal juhul, kui mulle suvel Robert H. Heinleini "Taeva orvud" kätte sattus, tabas mind emotsiooni kordus. Samamoodi põlvkonnalaev, millel üht-teist oli tuksi läinud - oli väljaehitamata korruseid ja nurgataguseid, oli kunagiste jamade tõttu unustatud ajalugu. Oli noor peategelane, kes armastas uurida ja ronida laeva sellistes osades, mida korralikule inimesele sündsaks ei peetud. Siin oli isegi enam rõhutatud armukadedust kui motivaatorit. Tõsi, loo ideedes ja taustades oli suuri erinevusi, mis muudab need kaks raamatut pelgalt sarnase emotsiooniga kosmoselaeva lugudeks. Heinleini raamatus moodustasid kaks vastandlikku ja vaenulikku leeri nö korralikud talupojad ja väljaheidetud mutandid ning teaduslik-usuline mandumine oli toimunud kristlasele mõistetava jumala ja pühakirja poole. Ometigi ei pea keegi Heinleini (olgu, keegi kindlasti peab) lastekirjanduseks ega ka noortekaks. See on lihtsalt muhe ulmekas, mille peategelane on algul noor.

Iga leheküljega, mis ma edasi jõudsin, kasvas äratundmine ja veidrate sarnasuste hulk. Tehnilise poole pealt (ehk siis see, mis teeb ühe teadusulme teadusulmeks) oli Heinlein kindlasti kõvasti loogilisem ja selgitavam, kuid emotsioon oli paljuski väga-väga sarnane. Avastus, mida tähendab olla kosmoselaevas, mida tähendab olemine avakosmoses. Heinlein oli oma laeva juhtimise andnud ainult masinate hooleks ning võimaldanud seeläbi laevaühiskonna mandumise kuni maani, kus noor ja terav õpipoiss luges Newtoni seadusi ning kuulis oma mentori seletusi jumaliku armastuse väest. Terav ja muhe lugemine koos üsna vahetu ,,noortekaliku?" emotsiooniga. Minu lisanaeratus läheb kaksikutele (õpihimulisele kahe pea ja kahe mõistusega mutandile), kelle suurim viga oli selles, et nemad uskusid kõike, mis oli raamatutes kirjas - ühtmoodi nii kosmoloogia õpikuid kui ka näiteks Dumas' "Kolme musketäri".

Mõlemad raamatud jõuavad revolutsioonini, mõlemad jõuavad reetmiseni ning mitte just kuigi jätkusuutlike lahendusteni.

Siin maal oli mul tuhat mõtet oma emotsioonidest üks Reaktori artikkel vormida. Noortekirjandus või mitte? Võrrelda üht teisega. tuua välja ühest ja teisest, kuid mu piiratud mõistus ei suutnud piisavalt hästi sõnastada seda, mida ma mõtlesin või öelda tahtsin.

Mõlemad raamatud kuuluvad minu silmis nn loomulike düstoopiate hulka. On suletud ruum ning mõõdukas arv inimesi. Algne idee oli suhteliselt tavalisest eksistentsist, kuid ilmnes mingi süsteeme rivist lööv segadus, mille mõistlikuks parandamiseks puuduvad vajalikud ressursid ning aja jooksul kujuneb välja midagi düstoopialaadset. Kui nüüd seda kujunemise protsessi mitte näidata, vaid visata lugeja loo alguses kohe mitmesaja aasta kaugusesse tulevikku, on tulemuseks düstoopilise loo lugemise kogemus.

Aeg läks ka raamatuvälises maailmas edasi, artiklist midagi saamas ei olnud, kuid selle aasta alguses sattus minu kätte Alastair Reynoldsi "Aeglased kuulid" ning nagu muu seas ujus mu mõte tagasi mulluste mõtiskluste juurde. ,,Aeglased kuulid" pole küll põlvkonnalaev, sest inimesed, kes seal tegutsema asuvad, on täpselt need, kes laevale pandi (peamiselt sõjakurjategijad mõlemast vaenutsenud leerist, muidu retsidivistid, meeskonnaliikmed ja peotäis "ruumitäidet").

Sõda oli just lõppemas - vaherahu välja kuulutatud, kuid mitte veel kuigi jõuliselt kehtiv. Lugu algab mõni aeg enne kosmoselaeva väljumist, mil peategelane on vaherahu alguse segasel perioodil vaenlase kätte ja tolle piinamise ohvriks langenus. Viimane hääl, mida ta enne minestamist kuulis, oli abi võimalik saabumine. Vähemasti nii ta arvas ning lugejal pole ka alust kahelda. Järgmist korda silmi avades oli ta laevas krüogeensest unest ärkamas. Üsna kiirelt sai peategelane teada, et on vanglatranspordis, omamata aimu, milles paganas teda süüdistatakse või mis üldse juhtunud oli. Teada on ainult, et laeva süsteemid on teinud restardi ning seetõttu on paljud "reisijad" ärganud enne kohale jõudmist (ja palju on ka sulavaid laipu).

Kuna positsioneerimismajakatega ühendust ei saada, arvatakse hetkeks, et ehk läks hüppel midagi valesti ning nad on kurat teab kuhu jõudnud. Mingi aja jooksul saab aga selgeks, et nad on just seal, kus peavad, ainult et aeg pole enam see, mis oli. Möödunud on tuhandeid aastaid ning abi pole kuskilt tulemas - ses mõttes pole vahet, et nad on "kunagi asustatud olnud" planeedi orbiidil, mitte avakosmoses.

Sel korral siis mitte loomulik düstoopia, mis väikese suletud ühiskonna sisemisest traumast välja areneb, kuid loogiline düstoopia sellegi poolest. Arvestades laeva asukate varasemat ühiskondlikku staatust ning muust inimasustusest isoleeritust, ei saaks midagi mõistlikumat vist oodatagi.

Aga põhjus, miks too raamat mulle mulluse mõttekeerutuse meelde tuletas, seisnes mingis sisulises aspektis. Peategelane, kellest loomulikult saab laeva uus vaimne liider (mille vastu pole mul midagi, sest teiste tegelaste kaudu kirjeldatav lugu olekski tiba igavam), läheneb probleemidele pioneeriliku visaduse ja oktoobrilapse ohvrimeelsusega. Ühel hetkel tuli kange kiusatus oiata, et olen vist kogemata mõne Mehisuse sarja raamatu kätte võtnud. Õnneks pöörati sellele vint peale ning lugu lõpetati hoopis teise tooniga. Minust poleks vist viisakas soovitada noorele lugejale raamatut, milles on säherdused stseenid sees, kus meditsiinirobot põhimõtteliselt hakklihamasinaks otsustas hakata ja...

Põhimõtteliselt andis peategelane endast kogu aeg parima, et sattuda kaelamurdvatesse üritustesse, kuid suutis ellu jääda ja olla oma egost ja kaotusvalust "üldise hea" nimel üle. Ta polnud küll enda meelest grammigi üliohvrimeelne, aga nii läks. Ja jälle.

Poole raamatu pealt tuli ka väljast poolt laeva aimdus, mis pagan selle meile teada oleva universumiosaga juhtunud oli, kuid täpsemalt kahjuks mitte (minusugune ootaks nüüd üht täispikka romaani, mis tolle "puhastuse" lahti seletaks).

Nüüdseks oli ka mu tütar "Inside Outi" läbi lugenud ning vahetasime selle sõbra riiulis järje vastu välja ehk siis Maria V. Snyder ja "Outside In". Olgu kohe algatuseks öeldud, et selle raamatu ulmeline väärtus oli kõvasti madalam kui teistel siin tekstis mainitud raamatutel. Sarja esimese raamatu puhul oli mul tunne, et autor on natuke selle kosmoselaeva teema üle ikka mõelnud, aga siin selgus, et vähemasti kohale polnud kuigi palju jõudnud (või oli kahe käsikirja koostamise vahele jäänud aja jooksul ununenud).

Tegevus jätkub sealt, kus esimeses pooleli jäi - laevapööre on tehtud ja nüüd tuleb tagajärgedega toime tulla. Kui sa oled mitukümmend tuhat inimest tillukeses laevas mässama pööranud, siis nende rahunemine ei toimu kaugeltki nii kiirelt kui peaks. Kui sind on sünnist saati õpetatud ühtesid või teisi inimesi millekski pidama, siis faktist, et nad pole sellised, piisab küll mässu liikuma saamiseks, kuid mitte rahuolukorras teismoodi mõtlemiseks.

Kuidagi tuli inimesed korrale allutada ilma, et keegi neist laeva sisse augu lõhkaks või midagi sama nõmedat teeks. Põhimõtteliselt andis peategelane endast kogu aeg parima, et sattuda kaelamurdvatesse üritustesse, kuid suutis ellu jääda ja olla oma egost ja kaotusvalust "üldise hea" nimel üle. Ta polnud küll enda meelest grammigi üliohvrimeelne, aga nii läks. Ja jälle. Oi, ups, siin ma olen juba olnud! Eelmise raamatu kirjelduses. Aga ega ma midagi teha saagi - lugemisaegne emotsioon oligi kuratlikult sarnane. Ka see pioneerilik targutamine ja "hea olemise" vajadus.

Muhe ja kiire lugemine, kui suudad füüsika ära unustada. Laev oli jabur ning idee iseenesest lahe. Natuke ehk kohati naivistlik, aga mis siis.

Kui ma olin ka selle raamatu läbi lugenud, jooksis pähe kiire uitmõte, et kui tõmmata peenike niit iga taolise raamatupaari vahele, mis mõne teisega sarnaselt töötab, tuleks välja mis? Isegi kui ma kasutaksin ainult seda marginaalset raamatute hulka, mille ma ise läbi olen lugenud, oleks tekkiv kangas õhu läbi laskmiseks kindlasti liiga tihe.

Ja sinna see läkski! Mõte, mis hakkas arenema tundest, et mingitel hetkedel kipume me lugusid liiga kiiresti YA alla lükkama. Või oli see hoopis mõte, et YA kirjandust kiputakse liigituse järgi alahindama, valeks pidama? Või oli see tolles vestluses, kus keegi "tarkpea" viskas, et kogu ulme on YA või...

Eks iga üksik neist mõtetest on oma rolli mänginud ning kuigi ma tahtsin algul nende kahe esimese raamatu järgi just kirjanduse noortele suunatuse üle mõtiskleda, kleepusid järgmised lood end ise külge ning nüüd, enne kui ma oma loba lõpetan, panen siia veel ühe lokaalse düstoopia, mille kohta samuti on arvatud nii "ulme" kui "YA ulme" hulka kuulumist. Raamat ju natuke lapsikult algaski, kuid loo kirjapanemise viis ning lõppu visatud maasikas viivad ta ilmselgelt YA-riiulilt hoopis "sünnib ka noorele lugemiseks" riiulile (nagu mu meelest kõik siinkirjutatud lood, kuigi nende täiskasvanud lugejaskond võib erineda).

John Wyndhami "Krüüsalised" on kosmosest tagasi maa peale tulnud, olgu, pole sinna jõudnudki. Oma postapokalüptilise loo tegevustiku paigutab ta eraldatud nurgakesse, mille elanikud usuvad oma muteerunud kristlikku religiooni, hoiduvad paaniliselt füüsiliste mutatsioonide eest ning üritavad vähese haridusega elus püsida... Põnev lugu ja kiire lugemine ning ainus, mis mul tollele loole ette heita on, ongi lokaalne düstoopia. Aga see, mida ma tolle termi all silmas pean, tuleb igaühel endal välja lugeda.

Sellegi poolest oli tegemist laheda ja mõtteainet pakkuva seiklusega, mis oma lugemisemotsioonilt seostub eelnevatega päris ilusasti ning ma usun, et on nauditav ka nende ulmesõprade jaoks, kes ,,noortekirjandust parema meelega kätte ei võtaks".

Püüaks siis veel ühe mõttearenduse kiirelt kokku võtta. Siinsetest raamatutest kaks esimest võib vist tinglikult loomulikeks düstoopiateks liigitada ning kolmanda loogilise düstoopia alla, neljas oli esimese järg (püüdega lõppeva düstoolilisuse surmavõngetest hoolimata püsima jääda) ning viimane lokaalne düstoopia. Nähh, sain ka lahterdatud! Kindlasti on maailmas koostatud mitmeid düstoopia lahterdamisi, mis annavad tulemused selgema ja teaduslikuma joone pealt. Siin kirjutatu on vaid minu isiklik lugemisemotsioonil baseeruv nägemus. Seal juures olgu veel mainitud, et üldjuhul ma ei armasta düstoopiaid! Kindlasti mitte selliseid lokaalseid ja poolikuid variante nagu neid viimastel aastatel palju müügihittideks saanud on, kuid põlvkonnlaevaga, mis on juba sadu aastaid teel olnud ning küllap liigub veel vähemasti sama palju, on nihe kuidagi muhedalt ja sobivalt kaasas käiv.

Kõver kiirgus: Kui Titanicus mängiks peaosa... (Taivo Rist)

KUI‭ "‬TITANICUS‭" ‬MÄNGIKS PEAOSA‭ ‬...

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Johnny Weissmüller,‭ ‬siis ujuks ta kaldale.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa David Duchovny ja Gillian Anderson,‭ ‬siis avastaksid nad tulnukad ja valitsuse vandenõu laeva põhjalaskmiseks,‭ ‬aga ei saaks seda tõestada,‭ ‬sest oleksid ainsad inimesed,‭ ‬kes eluga pääsevad.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Charles Chaplin,‭ ‬siis satuks ta kokkupõrke tulemusena jäämäele.‭ ‬Näljaga sööks ta ära oma saapad ja püksirihma,‭ ‬aga triiviks lõpuks New Yorki.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Julie Andrews,‭ ‬siis asutaks ta laulukoori.‭ ‬Suurema osa ajast päästepaatides inimesed laulaksid.‭ ‬Ükski laulukoori liige ei saaks surma.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Bob Denver,‭ ‬siis pääseks kolm meest ja kolm naist,‭ ‬kes triiviksid mitu aastat jäämäel mööda maailmamerd.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa David Hasselhoff,‭ ‬siis suudaks ta KITTi üle parda saada.‭ ‬Auto ujuks koos Davidiga New Yorki.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa A-rühm,‭ ‬siis päästaksid nad kõik ära.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Arnold Schwarzenegger,‭ ‬siis teataks ta:‭ «‬I'll be back,‭» ‬hüppaks üle parda ja lükkaks jäämäe kõrvale.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Chuck Norris,‭ ‬siis lööks ta pöörde pealt jäämäge ja purustaks selle,‭ ‬enne kui see vastu laeva põrkab.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa William Shatner,‭ ‬siis teleporteeruks päästemeeskond jäämäe peale ja hävitaks selle.‭ ‬See,‭ ‬kes punast särki kannab,‭ ‬ei tuleks tagasi.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Richard Dean Anderson,‭ ‬siis suurendusklaasi,‭ ‬tolmuimejat,‭ ‬sadat kilo ketupit ja kaugjuhitavat mudelkopterit kasutades hävitaks ta jäämäe.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Sigourney Weaver,‭ ‬siis jäämägi ei teeks talle halba,‭ ‬sest Weaveri rinnus oleks südame asemel jäätükk.‭ ‬Kõik teised saaksid surma,‭ ‬enne kui Weaver jäämäe maelströmisse suunab.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Eliyah Wood,‭ ‬siis varastaks Guglunk temalt sõrmuse ja kukuks üle parda.‭ ‬Ta jääks laeva ja jäämäe vahele ning hukkuks,‭ ‬aga pehmendaks lööki,‭ ‬nii et jäämägi ei teeks laevakeresse auku.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Vjateslav Tihhonov,‭ ‬siis variseks jäämägi laevaga põrgates sisemise õõnestustöö tõttu kokku.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Dan Aykroyd ja Harold Ramis,‭ ‬siis imeksid nad jäämäe oma kaasaskantavasse kohvrisse.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Sandra Bullock,‭ ‬siis võtaks ta laeva juhtimise üle ja kihutaks jäämäe eest ära.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Michael Fox,‭ ‬siis reisiks ta minevikku ja hoiaks laevahuku ära.‭ ‬Nõutava kiiruse‭ ‬140‭ ‬km/h saavutamiseks keset merd visataks‭ "‬DeLorean‭" ‬lennukilt langevarjuga alla.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Roger Rabbit,‭ ‬siis paigutaks ta jäämäele kaasaskantava augu ja viskaks sinna paar pulka dünamiiti.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Robert Englund,‭ ‬siis ülejäänud püüaksid tegevuse unenäomaailmast tagasi tuua pärismaailma,‭ ‬kus saaks Englundi kehastatavat jäämäge hävitada.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Keanu Reeves,‭ ‬siis vabastaks ta kõik illusioonist,‭ ‬et vesi tungib laeva.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Johnny Depp,‭ ‬siis rööviks ta jäämäe paljaks ja laseks seejärel põhja.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Jaroslaw ja Lech Kaczynski,‭ ‬siis nad varastaksid jäämäe ära.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Ronald Reagan,‭ ‬siis poleks reisijad kapteniga rahul ja valiksid Reagani uueks kapteniks.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Juri Kajurov,‭ ‬siis hakkaksid meeskond ja reisijad mässama ning kukutaksid kapteni.‭ ‬Laev ei upuks ja jõuaks omal jõul sihtkohta enne tähtaega.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Anna Nicole Smith,‭ ‬siis topiks ta oma rinnad jäämäe tekitatud prakku,‭ ‬peatades lekke.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Fred Astaire ja Ginger Rogers,‭ ‬siis tantsiksid nad uppuval laeval ja jäämäe otsas.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Jane Fonda,‭ ‬siis jäämägi sulaks tema kuumusest.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Hayden Christensen,‭ ‬siis kaotaks ta mõõgavõitluses käe ja läheks üle jäämäe poolele.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Veronica Castro,‭ ‬siis kestaks laevahukk sada päeva,‭ ‬enne kui õnnestuks reisijad ära toimetada.‭ ‬Vahepeal toimuks kaks kiremõrva ja ühed pulmad,‭ ‬aga jäämägi osutuks Veronica ammukadunud isaks.‭ ‬Viimasel päeval laev lõpuks upuks,‭ ‬viies kaasa kõik kurjamid.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Teletupsud,‭ ‬siis oleks jäämägi pehme ja nunnu.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa jääkaru Knut,‭ ‬siis oleks filmil õnnelik lõpp:‭ ‬jäämägi vabastaks Knuti ja uputaks laeva ning nad seilaksid kahekesi loojangu poole.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Paris Hilton ja Nicole Richie,‭ ‬sõidaks laev jäämäe otsa siis,‭ ‬kui nad kahekesi laeva juhivad.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Bryan Cranston,‭ ‬siis oleks jäämägi tema laboris valmistatud.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Leni Riefenstahl,‭ ‬nimetataks jäämäge aaria rassi tüüpiliseks esindajaks.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Sylvia Kristel,‭ ‬siis oleks laevahukk tähtsusetu vahejuhtum.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Boris Karloff,‭ ‬oleks enamik tegelasi selleks ajaks,‭ ‬mil laev jäämäele otsa sõidab,‭ ‬juba laevast põgenenud.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Andrew Lincoln,‭ ‬oleks enamik tegelasi selleks ajaks,‭ ‬mil laev jäämäele otsa sõidab,‭ ‬juba surnud.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa David Suchet,‭ ‬siis filmi lõpus kutsuks ta kokku kõik ellujäänud ja vahistaks selle,‭ ‬kes‭ "‬Titanicu‭" ‬põhja lasi.

Kui‭ "‬Titanicus‭" ‬mängiks peaosa Daniel Travis ja Blanchard Ryan,‭ ‬oleks filmil õnnelik lõpp:‭ ‬kõik saaksid surma.

Erinevalt teistest juttudest‭ "‬Reaktoris‭" ‬on see jutt avaldatud litsentsi all. ‭https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/

Taivo Rist

28.‭ ‬ja‭ ‬29.‭ ‬jaanuar‭ ‬2017

Raamatuarvustus: When Animals Attack (Kalver Tamm)

Täiesti juhuslikult on mu kirjutuslaual pragu kaks paberraamatut - ,,1001 filmi, mida elu jooksul peab nägema" ja ,,100 European Horror Films" ning mitte nii juhuslikult e-luger, milles raamat ,,When Animals Attack: The 70 Best Horror Movies With Killer Animals". Ma olen nad kõik kaanest kaaneni läbi lugenud. Nii et võib vist öelda, et sellist tüüpi raamatud on just täpselt minu jaoks mõeldud.

Loomulikult ei võta ma neid kohustusliku vaatamisnimekirjana, aga paberraamatut on väga mugav kätte võtta, suvalisest kohast lahti lüüa ja kulutada mõni minut lugemaks ettesattunud filmist ja selle põhjal otsustada, kas on üldse mõtet filmi ennast vaatama hakata.

Jah, siinkohal on lihtne vastu vaielda - maitsed on ju erinevad, see et mingile suvalisele tondile üks konkreetne film meeldis, ei pruugi tegelikult midagi tähendada. Aga kui me räägime anrifilmist - loeb kirg. Reeglina ei ole ju üks keskmine õudukas klassikalises mõttes hea film. Kas lonkab stsenaarium või on näitelajööd puised. Põhjuse norimiseks leiab alati. Aga kui filmis on miski, mis sunnib kõigest neist vajakajäämistest mööda vaatama ja silmade särades positiivsele keskenduma ja osagi sellest emotsioonist filmist kirjutades paberile jõuab, siis sellise vaatamissoovitusega on lihtne arvestada.

,,When Animals Attack" keskendub nagu ehk pealkirjastki aru saada filmidele, kus loomad asja eest teist taga looduse krooni inimese käest jõunumbritega tagasi üritavad väänata. Kõige varasema näitena 1940. aasta film ,,The Devil Bat", mille peaosas Bela Lugosi (kes küll ise nahkhiireks ei muutu) ja uuematest ,,Sharknado" (2013) ja ,,Birdemic" (2010). Loomulikult on sees ka absoluutsed klassikud ,,Jaws" (1975) ja ,,The Birds" (1963). Aga kui nende kahe kohta on väga keeruline ilma oma vestluspartnerit kurjaks ajamata öelda, et tegemist on halbade filmidega, siis ülejäänud kuuekümne kaheksa juures sõltub vägagi palju arvustajast osavusest oma subjektiivse maitse väljendamisel. Kõige parem näide ehk ,,Sharknado" arvustus, kus ühe näitena tuuakse sisse ka ,,Sharktopus" (2010) - täpsemalt siis üks konkreetne asi mis kirjutaja arvates on Sharnados tehtud hästi ja Sharktopuses mitte nii väga. Ja kohe sellele arvustusele järgneb ühe teise inimese kirjutatud Sharktopuse arvustus kus kiidetakse film taevani - A giant piece of cheesy cinematic goodness...

Need erinevad vaatenurgad ja kirjutamisstiilid ongi selle raamatu soovitamise aluseks. Ehk siis, kui soovid lihtsalt mingit filmi vaadata, löö raamat suvalise koha pealt lahti, loe essee läbi ja kui sobib on hästi. Kui ei sobi, loe järgmine ka. Kui see ka ei sobi, siis võib oletada, et b-filmid pole päris sinu teetassike ja sul on vale raamat käes. Kuigi, minu isiklik lemmikarvustus raamatus Orca: The Killer Whale (1977) jätab sellest mulje kui vägagi mitmetahulisest draamast ja mitmegi teise esmapilgul lihtsakoelise filmikatsetuse juures osatakse sisse tuua vägagi üllatavaid paralleele (Them! seostamine Alieniga näiteks).

Minu isikliku tragöödiana võib välja tuua, et oleksin eelistanud kronoloogilist järjekorda alfabeetilisele. Et see areng, millest toimetaja Vanessa Morgan oma eessõnas räägib, selgemini välja tuleks. Viiekümnendad aatomidieedil hiiglaslikeks kasvanud elukatega, seitsmekümnendad, kus tavalised loomad loodusvaenulikule inimloomale õpetust jagasid ja üheksakümnendatest alates, kus loomad hakkasid jälle kasvus juurde võtma ja inimesed muutuvad järjest juhmimaks.

70 filmi ei ole 1001, nii et siin raamatus ei ole kirjas kõik maailma filmid, kus loomad inimese vastu pöörduvad. Minu küsimusele ,,Nimeta kolm looma, kes võiks inimese vastu pöörata" sain pahaaimamatult katsealuselt vastuseks - ninasarvik, boamadu ja lehm. Ma isegi ei ole kindel, kas ninasarvik ja lehm on kunagi mõnes seda tüüpi filmis antagonisti rollis üles astunud. Aga maod, linnud, ämblikud, nälkjad, lambad ja paljud teised toredad ja nunnud loomad ja putukad ja kalad küll. Ja ma suudan suurema raskuseta ette kujutada stseeni, kus hiiglaslik valge ninasarvik suure valge küti vardasse ajab ja ma vaataks hea meelega filmi lehmade impeeriumist, kus turvistatud pullide vastu astuvad Russell Crowe juhtimisel viimased inimesed.

,,When Animals Attack" on kindlasti väärt lugemist ja kindlasti on ta väärt paberkujul lugemist. Sest seal on pildid ka.

Intervjuu: Vanessa Morganiga (Kalver Tamm)

Vanessa Morgan - Kinnisideedeks on õudusfilmid, kassid ning enda unistuste elluviimine. (Sedasi tutvustab kirjanik end oma Twitteri kontol)

Kuidas leidsid sa enda kire õuduse vastu? Oli see mõni raamat või film?

Ma vist sündisin sellisena. Ma ei mäleta, et ma EI oleks õudusest vaimustused olnud. Lapsena läksin ma filmipoe õuduse osakonda lihtsalt selleks, et võikaid kaanepilte vaadata, ning nende juurde sobivaid lugusid välja mõelda. Võis juhtuda, aga ei pruukinud, et ma piinasin enda Barbie nukkusid.

Kirjanikuna käsitled peamiselt inimhinge tumedamaid külgi. Kas üleloomulik õudus pole sinu jaoks?

Üleloomulik õudus on vastupidi just minu lemmik. Olen juba mitu üleloomulikku õudusjuttu avaldanud (,,Drowned Sorrow", ,,The Strangers Outside") ning hetkel töötan kolmanda üleloomuliku põneviku kallal

,,Drowned Sorrow" avaldasid ise? Kuna sa ikka veel kirjutad, siis see risk tasus vist ära?

Olen proovinud nii traditsioonilist viisi kui ka ise kirjastamist. Ise raamatu välja andmine on kõige ahvatlevam, kuid see on raske töö. Seda oleks kõige parem võrrelda ettevõttes töötamise ning ettevõtte omamisega. Peamiseks probleemiks on, et enamus, kes soovivad ise raamatu välja anda, ei soovi sellega piisavalt vaeva näha. Nad kirjutavad raamatu valmis, kuid sellega ka asi lõppeb. Lõpuks on ikkagi vaja maksta professionaalse toimetamise, küljendamise, kaanepildi kujundamise ning reklaami eest.

Liigume edasi teose ,,When Animals Attack,, (,,Kui loomad ründavad") juurde. Kuidas see idee sündis? Ärkasid ühel hommikul ideesähvatusega?

See mõte on juba pikemat aega minuga olnud, ma ei mäleta enam, millest see täpselt alguse sai. Tõenäoliselt mõtlesin, et tahaksin sellist raamatut lugeda, kuid märkasin, et seda pole olemas.

Raamatusse jõudis 70 erinevat filmi. Kindlasti pöördusid sa selle jaoks enam kui 70 kirjaniku poole. Kas neid oli raske motiveerida?

Teadsin paljusid kirjanikke juba varasemast ajast isiklikult, millest oli palju kasu. Suurimaks probleemiks oli aga tekstide õigeks ajaks kättesaamine. Tundub, et paljude kirjanike jaoks on ,,tähtaeg" tundmatu väljend.

Kuidas otsustati, kes saab kirjutada sellise klassika kohta nagu ,,Jaws"? Kui vaadata, kui palju sellele viidati, siis pidi see vähemalt poolte osalejate lemmik loomarünnaku film olema.

Pigem juba 90% osalejate. Mul ei olnud vaja kirjanikku, kes räägiks mulle veel kord, kui hea ,,Jaws" on või tutvustaks meile ammutuntud fakte. Tahtsin, et lugeja leiaks esseest miskit uut. Kui Warren Fahy mainis, et nägi ,,Jaws"'i Mehhikos, kus kinotöötajad katsid filmi kõige võikamate kohtade ajal ekraani papitükiga, teadsin et ta on selle pala jaoks õige inimene. Tema kirjutatud tutvustuses on selliseid originaalseid naljakohti rikkalikult.

,,Jaws" oli kindel valik, kuid enda eessõnas märgid ära, et mõned su isiklikud lemmikud on puudu. Nüüd on sul võimalik need välja tuua (isiklikult tunnen puudust ,,Piranha 3D" filmist)

Ma ei ole ,,Piranha 3D" fänn, nii et mind ei häiri selle raamatust väljajäämine. Tõeline loomarünnakute klassik, mis minu meelest väärimatult välja jäi, oleks ,,Tarantula". See on kõige esimene loomarünnaku film, mida ma lapsena nägin, ning ma sain sellest sellise trauma, et ma mõtlesin välja erinevaid viise, kuidas hiigeltarantli rünnaku korral ellu jääda. Lisaks ka ,,The Uncanny". Suurepärane film. Enamus loomarünnakute filme on siiski patused naudingud. Ei saa kuidagi öelda, et need oleks kvaliteetfilmid, aga need on lõpuks uskumatult naljakad. Mõned sellised patused naudingud, mida ma oleks oma raamatus näha tahtnud, on ,,Snake Island", ,,King Cobra", ,,Octopus", ,,Spiders" ja ,,Crocodile".

Mis on lõbusam - kirjutamine või toimetamine?

Mulle meeldivad mõlemad, kuid ma eelistan toimetamist, eriti kui ma saan kokku tuua grupi andekaid kirjanikke. Ma kardan, et ma olen kirjutamise täielikuks nautimiseks liiga enesekriitiline.

Kas me võime loota järge raamatule ,,When Animals Attack Again" või piisab sulle nüüd toimetamisest?

Kindlasti tasub oodata. Maailmas on liiga palju naljakaid loomarünnaku filme, ning need väärivad sellist erilist tähelepanu, seega on järje koostamine vältimatu. Seda ei juhtu küll see aasta, kuid loomad ründavad kindlasti uuesti.

Küsimused - vastused tõlkis Riho Välk.

Raamatuarvustus: Sõidavad Eelija tulisel vankril (Reidar Andreson)

Enn Vetemaa, kes möödunud aastal tähistas oma 80. juubelit, on vaieldamatult juba praegu Eesti kirjandusloo virtuaalsetesse annaalidesse suurte kuldsete tähtedega üles märgit. Ta on kirjutanud arvukalt romaane, koostanud enda luulekogusid, tõlkinud ja isegi muusikat loonud. Väga mitmekülgne härrasmees, kelle looming on kas või kaas-stsenaristina läbi Sulev Nõmmiku lavastatud surematute filmide nagu "Siin me oleme", "Mehed ei nuta" ja "Noor pensionär" alatiseks eestlaste kärgmällu kõrvetatud.

Ei ole ulmesõpradelegi Vetemaa nimi tundmatu. Üleloomulikke elemente või sümboolikat leiame mitmetes tema teostes nagu Nõukogude Liidu lõpuaastatel algselt Loomingu Raamatukogus ilmunud romaan "Tulnuk", mis räägib ühest veidrast väljamõeldud ühiskonnast, või aastatuhande vahetusel "Neitsist sündinud", milles käsitletakse juba moodsamaid bioteemasid. Viimati nimetatud raamatu väljaandjaks on samuti kirjastus Tänapäev. Ulme piiripeal hõljumine kumab Vetemaa loomingus ka mitmetes õudussugemetega teostes, kuid seekordne raamat lubaks tagakaane kirjelduse järgi midagi hoopis anritruumat.

Käesolev romaan, mille pealkiri sisaldab ühe tuntud kristliku prohveti nime, viib meid inimeste loodud kosmose-kruiislaeva pardale, kuhu on endale kalli pääsme lunastanud omapärane seltskond turiste. Inimkond on suutnud luua tehislikku raskusjõudu imiteerivad seadmed ja katsetavad nüüd tavaliste inimestega pikaajalist kosmosereisi. Erinevatel põhjustel on laeva pardale jõudnud näiteks eesti soost kosmofiloloog, itaallastest kõrged katoliku vaimulikud, inimarvutist baltisaksa aadlik, kes soovib väga oma lõppu tähtede keskel leida, iiri päritolu ärimees ja teenindajatena on oma roll prantsusmaalt pärit noortel õdedel. Päevad laeval kulgevad rahulikult, aga ühel hetkel keerab kõik sassi üks ootamatult välja ilmuv veider tegelane.

Esimene pool romaanist möödub peamiselt kahe vaimuliku heietustega usuteemadel, millele võiks vihjata juba pealkiri ise. Kogu teoses tervikuna on ulme (näit. kosmoses kruiisitamine) pigem lisandiks, sest sama hästi võiks ette kujutada kahte preestrit eelmisest ajastust pärit aurikul üle ookeani liuglemas, aeg-ajalt elus karastunud ja kindlate vaadetega kapteniga viskit rüüpamas ning kõrvalt kaasreisijaid arvustamas. Tegevus puudub pea täielikult, vahetuvad ainult istekohad, kus peategelased juttu vesta saavad. On tunda, et autor on soovinud kahe peamise vestleva vaimuliku läbi paberile panna humoorikas-iroonilises võtmes enda mõtted usust, armastusest, teadusest ja praegusest ühiskonnakorraldusest. Leidub mitmeid viiteid erinevatele olukordadele Eestis või mujal maailmas ja sinna kõrvale muudki argist. See iseenesest pole halb, kui kiskuda üliinimliku tahtejõuga peast (teadus)ulme violetsed prillid ning jälgida tavakirjandusliku mõnuga eemalt, kuidas isa Franciscus Heino Mandri häälel vaimselt süütut kolleeg Innocentiust (!) kõikvõimalikel teemadel provotseerib.

Kohati ootamatult satuvad muidu sujuva filosofeerimise vahele üksikasjalikud kirjeldused teaduslike faktide kohta - on nendeks siis mõne haiguse sümptomid või vestlejaid paeluv füüsikaline nähtus. Olgu ära märgitud, et arvustaja ei tauni kuidagi lugeja harimist nimetet lõikude juures, vaid osalist stiilist väljalangemist. Me ei oota ilukirjanduslikust teosest entsüklopeedilist infotulva, vaid midagi muud. Öelnud seda, tsiteeriksin autorit talle omase eneseiroonia parima näitena ja justkui muuseas tema tekstis asuvat märkust, mille leidsin pärast järjekordset keeruliste terminite loetelu: "NB! Loomulikult otsisin ma nende sõnade tähendused välja Internetist ja võõrsõnade leksikonidest, et endast targemat muljet jätta. Autor." Mõistetavalt järgnes sellele arvustaja purtsatav naer.

Naiste roll loos on olla liigses mugavuses peesitavatele meesolenditele katalüseerivaks reagendiks, mis võimaldab autoril suunata teemad moodsamatele teemakäsitlustele (naiste roll tänapäeval ja tulevikus) ning õrnustele - Vetemaale iseloomulikult on värvikalt kirjeldatud volüümikaid ihasid ja oleme tunnistajaks maitsekale aktile vastassugupoolte vahel. Sellest hoolimata ei soovi autor teoses kuidagi mõista anda, et naised oleks väheväärtuslik sugu stereotüüpselt kangelaslike meeste kõrval. Kaugeltki mitte. Pigem ütleksin, et Vetemaa tekstist õhkub igas stseenis välja härrasmehelikkust nende võluvate jumalannade kohta meie keskel. Traditsioonides peitub oma võlu.

Romaani teine osa on põgusalt aktiivsem, kuid mitte kauaks. Pikema jututa tuuakse sisse võõras ja nii veider kui see ka pole, jätkub teose esimese poolega sarnane sõnadega kenitlemine taas peamiselt dialoogi vormis. Ehk isegi raskemal kujul, sest autor pühendub mingil hetkel puhtalt dialoogi esitamisele. Sisu mõttes on uue tegelase ilmumisega tekkinud lihtsalt üks vaatenurk juurde. Lugejale maalitakse läbi pikkade vestluste vaimusilma ette hoopis teistsugune elik võõrik ühiskond ja tõekspidamised kui see, millega igapäevaselt harjunud oleme. Autor ei anna otseselt hinnanguid ühele või teisele, vaid jätab selle meeleldi lugejale mõtisklemiseks, mis iseenesest on väga kiiduväärt. Eesti ulmekirjanduse kogukond tunneb päris mitut kohalikku autorit, kel on raske end kibedast moraalilugemise kiusatusest lahti rebida. Tahan eraldi ära märkida, et arvustajale - mitte üllatuslikult - meeldisid (paraku veidi napiks jäänud) mõttekäigud tehisliku rakendamisest bioloogia hüvanguks, iseolemisest ja sellest, kas tehismõistusel on võimalik omada naljasoont, sarkasmi või võimet aforisme luua - olla loominguline. Peab tunnistama, et sellega muutus lugemine hoobilt soravamaks.

Ainsaks tõsisemaks etteheiteks romaanile võiks nimetada intriigi puudumist. Jah, tegelased olid asjades eriarvamustel ja võõrlane päris omamoodi suhtumisega, kuid puudus korralik konflikt. Kõik oli liialt rõõmus ja optimistlik. Isegi too ägisev vana, kes unistas tähtede keskel suremisest - võiks öelda, et ta oli asjade käiguga igati rahul. Seetõttu langes paljuski ära tegelaste käitumise motivatsioonide esitamine, nad lihtsalt arvasid, rääkisid, arvasid veel kord ja vahel said natuke pahaseks ka. Kuid alati võeti lõpuks stseen kokku tõdemusega, et homme jälle päev ja kõik on ju tegelikult hästi. Kohati oli tunne, et loen kellegi kolmanda inimese isiklikku päevikut, kuhu on üles täheldatud olulisemad detailid, millest põnevast inimesed vestlevad, kui nad on sunnitud pikalt piiratud ruumis viibima.

Mida kokkuvõteks öelda? Ma arvan, et neile, kes hr Vetemaa varasema loominguga hästi kursis, leidub antud romaanis palju autorile omase stiili rõõmsat äratundmist. Võimalik, et paadunud ulmefännile pole raamat päris mokka mööda, aga autori sõnakunsti valdamine on jätkuvalt kõrgel tasemel ja väärib juba omaette nautimist. Selline kena pühapäevane lugemiselamus mittereaktorlasele, kes hingelt noor ja vaimult särav. Armastus ju päästab lõpuks kõik!

Raamatuarvustus: Mairi Laurik ,,Novembriöö kirjad" (Leila Tael-Mikein)

Mairi Lauriku romaan ,,Novembriöö kirjad" võitis 2016. aasta romaanivõistlusel teise koha. Nagu autoril tavaks, on tegemist ulmeanri kuuluva teosega, milles toimuvate sündmuste keskmeks on ühe inimese elukäik tulevikumaailmas.

Sarnaselt Mairi Lauriku debüütromaanile ,,Süsteem" on käesoleva romaani peategelaseks naine, kelle saatus pole just kergemate killast. Keire elukohaks on düstoopiline Tamsalu - tänapäeval veel Eesti väikelinn, aga raamatus kirjeldatud tulevikus juba Maailmalinn. Tamsalu kespunktiks on nanoroboteid tootev tehas ning linna piirab kõrge betoonmüür. Kummalised õnnetused, mis linnaelanikega juhtuvad, on peaaegu igapäevased ning neil vähestel, kellel õnnestub eluga pääseda, tuleb jääda kogu ülejäänud Tamsaluga seotuks.

Raamat ise koosneb peatükkide asemel kirjadest, mida peategelane unetutel novembriöödel oma elukaaslasele kirjutab. Selle asemel, et mehega rääkida, jutustada oma elust, peab ta lihtsamaks panna kõik paberile. Siinkohal avaldaks kahetsust, et loo teine peategelane, Andres, kellele jutustused on adresseeritud, jääb raamatu lugejale võõraks, sest tema eelnenud elu kohta pole praktiliselt midagi kirjutatud. Kirjades leidub rohkelt infot Keire laste ja eksmeeste kohta ning on kirjeldatud seda, kuidas Andres pärast järjekordse ööpihtimuse lugemist mitmeks päevaks ära kadus, aga kus ta oli ja millega tegeles, jääbki arusaamatuks. Lisaks on vihjatud Andrese eelnenud elukäigule ja lastele, kuid jällegi pole midagi täpsemat. On ainult see, et mees käib tööl, keedab hommikuti kohvi ja loeb kirju.

Tamsalu meenutab oma olemuselt kolhoosi, kus kõik asutused on piirkonnapõhiselt organiseeritud, inimesed on surutud kindlatesse raamidesse ning neil polegi vaja kusagile mujale minna, sest linnas on kõik vajalik olemas. Kui meenutada vana nalja kolhoosi kukest, kes kõik hommikul üles laulis ja suurest tekist, mis kõigile korraga peale tõmmati, siis põhimõtteliselt selline Tamsalu tehaselinna elu välja näebki.

Futurism jääbki ainult taustaks. Pärast põhjalikke linnakirjeldusi jätkuvad kirjad üpris tavaliste meenutustega töökohtadest, suhetest, laste sünnist ja täiskasvanuks saamisest. Nanorobotite teema kumab läbi üpris harva. Näiteks siis, kui nende tegevuse tagajärjed peategelase tervist mõjutama hakkavad. Põhirõhk on siiski ammu läbielatud kogemustel ja emotsioonidel, mida Keire pidas vajalikuks oma kirju kirjutades uuesti läbi elada.

Kaks detaili jäid pärast raamatu läbi lugemist eredalt meelde: lihapirukas ja äralõigatud sõrm. Ei, mitte üheskoos. Need olid teineteisest täiesti sõltumatud, aga ometi tähtsad. Jäägu need märksõnad tulevastes lugejates uudishimu tekitama.

Raamatuarvustus: Met Kaleva (Rauno Pärnits)

Samizdatil on vene kultuuriruumis pikk ajalugu. Internetiajastu saabumisega saavutas ka samizdat uue, võiks lausa öelda, et vohava väljundi. Seda enam, et kord internetis avaldatud asjad kipuvad end aja jooksul kontrollimatult paljundama.

Dmitri Saveljevi romaanimahus tekst "Met Kaleva" ei ole mitte kunagi paberil ilmunud. Ning hoolimata sellest, et avaldamise hetkest möödunud pooleteistkümne aasta jooksul on teine oma algsest asukohast autori vähimagi kaasabita klooninud kümnetesse allalaadimissaitidesse ja omandanud isegi midagi esikaane sarnast, ei ole ta lugejaid just ülemäära palju kogunud. Isegi hinnanguid on talle kõigis paigus kokku kirjutatud vaid käputäis. Ju siis Tallinnas toimuv võõras kultuurilis-mütoloogiline taustsüsteem lihtsalt ei ole venelasele huvitav. Küll võiks see seda olla aga eestlasele.

Nimelt ütleb autor eessõnas, et kirjutas loo oma kodulinnast. Täiesti usutav, sest mittetallinlasena ei tunne siinkirjutajagi vanalinna nurgataguseid nii hästi. Pealegi on ka loo tegelasedki juba varemalt tuttavad meie rahvuseepose tegelaste ja tegemistega.

Algab lugu sellega, et Harju tänava antikvariaadist osteti 1799. aastast pärit Tallinna kaart. Ja mitte tavaline, vaid selline, kus peal ka linnaalused käigud. Sõprade seltskond ei suuda muidugi kiusatusele vastu panna ja ronibki Lasnamäe kanalisse avanevasse varjatud mulku. Niisama kondamine lõpeb ootamatu avastusega, et ühes kohas on seina asemel oskuslikult seina imiteeriv hologramm, mille taga on iseeneslikult kumava valgustusega ja täiesti steriilne koridor. Sealt edasi minnes leitakse ühest saalist raudrüüs rüütel. Seltskond raputab rüüst kondid välja ja jagab trofee omavahel ära. Kilbi saaja leiab hiljem saladusliku vapi kujutise ka Tallinna Toomkirikust Krusensterni haua tagant, mis tundub olema salakäiku avav käepide.

Edasi läheb tegevus hoogsamaks. Nii kui peategelane nina vanalinna pistab, ootab teda ees kohtumine väga agressiivselt meelestatud mõõgaviibutajaga, kes teda peajagu lühemaks üritab teha. Õnneks või õnnetuseks jõuab talle appi end onu Vanjaja tutvustav vanamees, kelle kaasabil seltskond üha sügavamale seikluste keerisesse kistakse.

Seikluse lõppakord saabub Toompea all korraliku mõõga ja maagia taplusega, mille käiku sekkub ka sajanditepikkusest letargiast ärganud vana Kalev isiklikult. Selgeks saab ka see, miks Kalev nii kaua koju pole jõudnud, miks Ülemiste vanake Tallinnat üldse ära uputada tahtis, miks Vanemuine on kandle nurka pannud ja end onu Vanja nime all varjab ning miks kõigil Kalevi ammukadunud mõõka tarvis on.

Hämmastav on see, et tekstis ei kohta mitte ühtegi eestlasest tegelast. Isegi kurjameid iseloomustatakse väljendiga "tüüpilise pribalti välimusega pribaldid". Tänaval siiski mõni eestlane vahel jalutab, kuigi tähelepanu pälvivad nad näiteks vähem kui napsitanud soome turistid. Ja eepost korralikult lugenud maarjamaalanegi ju teab, et ega Kalevgi pole ju õige eestlane, vaid tuli siiakanti kusagilt Turjamaalt. Teisalt võttes - kui Paa, Lenka ja Vadimi asemel oleks kümmekond aastat nooremad Peeter, Tiina ja Lembit, siis võiks kasvõi kohe vändata korraliku lastefilmi, nagu seda Tartu kohta on "Supilinna salaselts" või Haapsalu kohta "Valge daami saladus".

Lausa kahju, et nii üdini eestipärast rahvuslik-romantilist mütoloogiat kasutav tekst on leitud juhuslikult netiavarustest ja et ükski maakeeli ulmeanris kribav kirjutaja pole seni tihanud kodumaiste eeposeheeroste tegemistele enda poolt hoogu anda.

Raamatuarvustus: Assassin's Creed. Taassünd (Jana Raidma)

2009. aastal sai Ubisofti-nimeline mängustuudio valmis järjega mängule Assassin's Creed, millele nad panid väga loomingulise nime Assassin's Creed 2. Mäng osutus tohutult edukaks ning rahalehmast lüpsti välja nii palju kui vähegi andis. Praeguseks on kokku ilmunud 17+ mängu, üle 9 romaani, lugematul hulgal koomikseid ja üks film. Nüüd, kus lehmake on suht-koht surnuks lüpstud, on tema vaese korjuse kallale lastud Eesti pisikesed kirjastused. Eelmise aasta lõpus ilmus kirjastuselt Pegasus eesti keelde tõlgituna romaan "Assassin's Creed: Taassünd" ning lootes parimat, aga aimates halvimat asusin seda lugema.

Mainiksin kohe alustuseks ära, et ma olen Assassin's Creed 2'e, millel raamat põhineb, läbi mänginud ja mulle see meeldis. Tegu oli visuaalselt väga ilus mänguga, millel oli hea gameplay ning lugu, mis suutis need kõik omavahel kokku siduda ja asja piisavalt huvitavana hoida. Kõik osad töötasid omavahel moodustades kena terviku. Siis aga otsustas keegi võtta mängu loo ja see raamatuks ümber vorpida. Tulemuseks on üks kohmakas ja igav romaan. Nagu tort ilma kreemi ja kaunistusteta.

Esimene asi, mis raamatu juures kohe silma torkas ning kogu raamatu jooksul häiris, olid itaaliakeelsed sõnad ja fraasid, mida keskeltläbi võis iga lehe pealt leida vähemalt ühe. Kahtlemata on see üle võetud mängust, kus tegelased aeg ajalt viskavad inglise keelse dialoogi sisse mõne itaaliakeelse sõna. Mängus see toimis. Tegelased rääkisid kõik itaalia aktsentidega ning subtiitrites oli kohe olemas ka tõlge. Raamatus see aga ei toimi või toimiks ehk ainult juhul, kui kogu dialoogi paksu itaalia aktsendiga lugeda. Lisaks sellele on nende sõnade ja fraaside tõlked kõik pandud raamatu lõppu, moodustades kolme leheküljelise sõnastiku (igal lehel kaks tulpa sõnu) ning garanteerides pideva raamatu edasi-tagasi lappamise. Ehk tahtis autor sedasi paremini edasi anda keskaegse Itaalia õhustikku, kuid romaanis mõjus see minu jaoks vaid tüütuna. Aga mine tea. Võib-olla on viga minus. Teeks õige katse ja kasutaks siit edasi mõningaid saksakeelseid sõnu ja väljendeid, et paremini edasi anda minu tundeid ja meeleolu, mis mind valdasid seda teost lugedes.

Nii, jetzt ein bisschen loost endast. Kõige suurem Unterschied raamatu ja mängu vahel on see, et raamatust on täielikult välja jäetud tuleviku liin, Desmond ja Animuse nimelises aparaadis istumine. Mängus oli see kõige tüütum ja langweiligste osa ning selle raamatus välja jätmise saan ma vaid heaks kiita. Kahjuks jääb see aga ainsaks, mis raamatu juures hea on, ning üldiselt on tegu mängu üsnagi truu ümberjutustusega, mis kohati isegi natuke komisch tundub.

Mängus on kesksel kohal Ezio oskus väga hästi ronida ning mööda katuseid joosta. Seega on see akzeptabel kui tutorial'i raames peab Ezio vennaga maha väikese võistluse kirikutorni tippu. Kui aga raamatus kirjeldatakse kuidas Ezio vend nagu sisalik mööda krohvitud seina üles ronib, tundub see tobeda ja koomilisena. Kas tõesti tegelesid itaalia aadlikud vanasti parkour'iga? Või seik, kus Ezio esimest korda mängudes tuntud kapuutsi leiab ning tunneb, kuidas miski sunnib tal seda pähe panema ning kuidas seejärel mingi jõud temast läbi hoovas. Vielleicht oleks ehk mõistlikum olnud tuleviku liin siiski sisse jätta...

(Ahhaa! Mu suurim Feind seisab abituna minu ees! Torkame teda korra noaga kõhtu ja kõnnime siis minema. Vast sureb maha ja ei tule mulle järele...)

Lisaks sellele on raamat truult üle võtnud ka kõik mängu loo Schwachstellen ning korduvalt lastakse vaenlastel ilma igasuguse põhjuseta põgeneda.

Ka stiili poole pealt jättis raamat viel zu wünschen übrig. Laused on sageli kohmakad, sageli esineb totakaid metafoore ning korra on õnnestunud isegi tegelaste nimed sassi ajada. Kas viga oli tõlkes või toimetuses (või selle puudumises), või oli originaalkeeles juba raamat selline, ma ei tea, ning freiwillig ma seda raamatut uuesti inglise keeles lugeda ei plaani.

Mainiks ära ka Tatsache, et kuigi Pegasus on avaldanud raamatu noortekana, on inglise keelne versioon pigem märgitud kui täiskasvanute raamat ning noortekana on olems hoopis üks teine Assassins Creedi raamatu sari (neid on veel?!) Assassin's Creed: Last Descendants. Siiski, noorteka märge sellele raamatule minu meelest sobib.

Alles in allem aga tekib küsimus, kellele see raamat üldse mõeldud on. Andunud fännid on raamatud juba ammu inglise keeles läbi lugenud. Kas aga keegi, kes pole mängudest kuulnud või keda mängud ei huvita, seda lugema hakkab, on küsitav. See on natürlich klar, et kirjastus on üritanud filmi pealt kasu teenida. Film ja raamat ilmusid enam-vähem samal ajal. On kaheldav, kas ilma filmita oleks see raamat eesti keeles üldse kunagi ilmunud. Minu meelest oleks see võinudki ilmumata jääda. Tahate teada mis raamatus toimus? Vaatake parem Youtube'ist mõnda gameplay videot.

Raamatuarvustus: Ratsanik Melchior (Leila Tael-Mikein)

Esmakordselt 1991. aastal ilmunud ja kordustrükina 2016. aastal välja antud Rein Raua romaani ,,Ratsanik Melchior" nimetatakse Apollo raamatupoe kodulehel eestimaise fantasy-kirjanduse tippteoseks. Sisututvustus kõlab nii: ,,Tipperdingeli noor krahv Melchior peab pärast tüli isaga kodunt lahkuma ning saab kaasa vaid kolm vanaisalt päranduseks jäänud asja: sadula, sule ja pasuna. Nende abil tuleb tal tagasi võita suguvõsa maavaldus, aga peagi selgub, et see ei ole sugugi lihtne ülesanne. Põnevat sündmustikku saadavad Melchiori sõprade, ketserist munga Balthasari ja alkeemiku Alexiuse, arutlused hea ja kurja olemusest."

Tõepoolest, sellised sündmused leiavad raamatus aset, kuid pigem on tegemist ,,Pirita kloostri viimseid päevi" meenutava seiklusjutuga kui fantasy-valdkonda kuuluva teosega. Üle kahe kolmandiku raamatu sisust on ilma igasuguste fantastiliste elementideta ja imepärased sündmused hakkavad juhtuma alles lõpus, kui lugu jõuab oodatud kulminatsioonini.

Krahv Melchior ratsutab sihitult mööda metsaradu ning sõbruneb kiiresti tee peal kohatud inimestega. Ta satub röövlite küüsi, tutvub metsas elavate vabameestega, kes sarnanevad paljuski Robin Hoodi salgale, usaldab sõbralikke vanamehi ning saab saab endale kaks ustavat teekaaslast: munga nimega Balthasar, kes pääses juhuse tahtel tuleriidalt, ning alkeemiku nimega Alexius, kes kannab endaga kaasas kasti katsete tegemiseks vajalike ainete ja märkmetega. Algainete hulka kuuluvad muuseas kassipabulad.

Melchior on teekonnale kaasa võtnud vanaisalt saadud päranduse: sadula, pasuna, sule ja roostes võtme. Kuigi kolme viimasega neist pole tal midagi peale hakata, sest pasun ei tee häält, sulg ei kirjuta ja võti ei ava ühtki ust, hoiab ta neid sentimentaalse väärtuse pärast ilusti alles kogu teekonna kestel.

Seiklusi ja möllu on küllaga, aga tegevust edasi see kuigivõrd ei vii. Peategelane ei suuda kuidagi otsustada, mida ta tegema peaks, et suguvõsa maavaldusi tagasi võita. Ta ratsutab filosoofilisi mõtisklusi heietades mööda kodumaad ringi, vaidleb oma teekaaslastega, veedab palju aega teeäärsetes kõrtsides süües, kuid kaebab ikkagi pidevalt tühja kõhu üle, ning raiskab niisama aega, samal ajal kui linnas leiavad aset intriigid ja võimujagamised inimeste vahel, kes ei tohiks seda võimu üldse omada. Alles siis, kui Melchior jääb lõksu salapärase vanamehe juurde, kes pole sugugi nii hea ja lahke, kui esialgu tundub, hakkab tal mõte jooksma. Noormees võitleb iseenda, oma sõprade, kauni silmarõõmu ja ebaõiglaselt käest võetud maavalduste eest. Rasked õppetunnid ei vähenda siiski Melchiori liigset usaldavust ning ratsanik sõbruneb varsti uue vanamehega, kes talle juhuslikult tee peale satub ja lahkelt toitu ning öömaja pakub...

Kõik probleemid leiavad lõpuks lahenduse ning hea võidab kurja. Sulg osutub imesuleks, pasun imepasunaks ja võti avab ühe tähtsa ukse. Järelikult võib Eesti rahvajutud samuti liigitada kodumaiseks fantasy-kirjanduseks, sest enamikus neist antakse rändurile kaasa esmapilgul tavalised asjad, mis hiljem osutuvad palju kasu toovateks imeviguriteks. Näiteks kamm, millest kasvab mets või taskurätt, millest saab suur järv. Melchiori pasun ja sulg ei kasvata metsi ega tekita veekogusid, aga omapäraseid asju teevad need küll. Sellegipoolest ei sobi äkitselt juhtuma hakkavad imed alternatiivajaloolisse pajatusse ja mõjuvad pigem võõristavana, tekitades hämmeldust selle üle, et tõepärane lugu järsku muinasjutuks muutus.

,,Ratsanik Melchior" sobiks hästi põhikooli õpilase raamaturiiulisse, andes noorele lugejale sündmusterohke süee abil värvika ettekujutuse keskaegsest elukorraldusest ja tekitades huvi ajaloo vastu.

Uudiskirjandus 02/17

Kirjastus Fantaasia

Viimane koloonia

John Scalzi

Tõlkinud Ats Miller

Kaanepilt John Harris

Sari: Sündmuste horisont

Kirjastus Fantaasia

"Vanamehe sõja" sarja kolmandas raamatus määratakse John Perry ja Jane Sagan juhtima koloonia asutamist Roanoke'i-nimelisele planeedile. Lisaks igasutustele probleemidele nii planeedi uute kui vanade asukatega satuvad nad tähtedevaheliste poliitiliste sündmuste keerisesse ja peavad kõikvõimalikke kavalusi kasutades üritama päästa nii ennast, koloniste kui inimsugu tervikuna.

Kaugete päevade valgus

Arthur C. Clarke, Stephen Baxter

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski

Kaanepilt Meelis Kroetskin

Sari: Sündmuste horisont

Kirjastus Fantaasia

Suurim avastus inimkonna ajaloos, seade, millega saab vaadata mida iganes - minevikus ja olevikus - võib olla samaaegselt nii inimkonna needus kui päästja. Maale ligineb Koirohu-nimeline asteroid, mis peaks kindlasti saama inimkonnale saatuslikuks. Samaaegselt viivad ärimees Hiram Pattersoni omakasupüüdlikud kinnismõtted ussiurgete avastamiseni, millega inimkond võib viimse võimaluseni tundma õppida nii olevikku kui minevikku. Kas sellest on ka mingit kasu tuleviku muutmisel?

Kirjastus Varrak

DOMINEERIV VÄRV. TUMEPUNANE

Koidu Ferreira

Toimetanud Tiina Aug

Kujundanud Liis Karu

464 lk, kõva köide

Kauges tulevikus on kuumad päikesetormid põletanud kogu planeedi ja maapinda katab tuhk. Vähesed allesjäänud inimesed elavad troostitutes maa-alustes baasides. Inimsoo jätkamiseks on kehtestatud ranged reeglid: laste saamiseks valitakse geneetiliselt sobivad paarid, kõik lapsed viljastatakse kunstlikult ja füüsiline kontakt vastassoost isikutega on keelatud.

Teismeline tüdruk Cordevia lahkub mõneks ajaks baasist ja teda hammustab tundmatu mürgine liblikas. Tema elu päästab teadmata kust välja ilmunud võõras võluv noormees Clay, kes on aga veelgi ohtlikum kui liblikas. Cordevia saab isalt käsu uurida Claylt välja, kust too poiss pärineb ja kus leidub veel elusat loodust. Ülesannet on aga suisa võimatu täita, sest tüdrukul pole aimugi, kuidas võita poisi usaldust. Pealegi on ta noormehesse ülepeakaela armunud.

Kui Clay otsustab baasist lahkuda, on Cordevia nõus pigem surema kui temast lahkuma. Clayl ei jää muud üle, kui võtta Cordevia endaga kaasa maailma, mis on palju ilusam, värvilisem ja mitmekesisem Cordevia omast. Ent see kaunis maailm kubiseb salakavalatest ohtudest. Asja ei tee Cordevia jaoks põrmugi lihtsamaks ka see, et kõik siinsed isased teda endale ihaldavad...

Koidu Ferreira (snd 1975) on pärit Järvamaalt, ta õppis Paide kutsekoolis õmblejaks ja kokaks. 1990. aastatel töötas ta erinevatest paikades Euroopas, kuni ta 1999. aastal abiellus ja jäi elama Prantsusmaale. Tal on väike eraettevõte, mis tegeleb majutuse ja toitlustusega. ,,Domineeriv värv. Tumepunane" on esimene raamat neljaosalisena kavandatud, noortele suunatud fantaasiasarjast.

TEARLINGI KUNINGANNA

Erika Johansen

Originaal: The Queen of the Tearling

Inglise keelest tõlkinud Krista Suits

Toimetanud Mari Klein

Kujundanud Kristi Kindel

416 lk, pehme köide

Noorel printsessil tuleb võita tagasi surnud ema troon, õppida valitsema riiki ning saada jagu Punasest kuningannast, võimsast ja õelast nõiast, kes on otsustanud ta hävitada.

,,Tearlingi kuninganna" sündmustik hargneb lahti Uues Maailmas, paigas, mis on kerkinud Jumala ookeanist ajal, kui seni tuntud mandrid ja maailmajaod eri põhjusel elamiskõlbmatuks muutusid. Tearlingi riigi esimese kuninga William Teari eesmärk oli luua eelmiste tsivilisatsioonide pahedest vaba riik, ent saatus jagas talle kätte kehvad kaardid ja heade kavatsuste kiuste vajus riik viletsusse. Trükikunst jäi minevikku, metallitöötlus on lapsekingades, püssirohi taasleiutamata. Pole õieti arstegi... Inimlikud pahed aga, nagu ahnus, võimuiha, müüdavus, liiderlikkus ja narkomaania, ei ole kuhugi kadunud.

Selline on olukord, kui noor õukonnast eemal kasvanud printsess Kelsea oma üheksateistkümnendal sünnipäeval ohtlikule retkele asub, et jõuda tagasi kindluslossi, kus ta on sündinud, ja asuda seadusliku kuningannana troonile. Ilmetu välimuse ja tõsise loomuga, lugemis- ja teadushuviline Kelsea ei meenuta millegi poolest oma ema, edevat ja pealiskaudset kuninganna Elyssat. Kuigi kogenematu ja kartmatu, pole Kelsea ometi kaitsetu. Tema kaelas ripub tohutu võluväega safiir ning teda saadab kuninganna ihukaitsevägi, salkkond vapraid rüütleid eesotsas mõistatusliku ja pühendunud Lazarusega. Kelseal läheb kõikide abi vaja, kui vaenlased tema kroonimist püüavad takistada ja selleks kõik vahendid käiku lasevad - punase mantliga palgamõrtsukatest musta veremaagiani välja.

Retk, mis võib päästa kuningriigi ja kus Kelsea saab teada, mis talle saatusest on määratud, alles algab. Sellest võib kujuneda imeline eneseleidmise teekond ja tuleproov, mis muudab Kelsea legendiks. Seda juhul, kui tal õnnestub ellu jääda.

HARRY POTTER JA ÄRANEETUD LAPS. I ja II osa

Jack Thorne

Originaal: Harry Potter and The Cursed Child

Põhineb J.K. Rowlingu, John Tiffany ja Jack Thorne'i uuel lool

Inglise keelest tõlkinud Krista Kaer ja Kaisa Kaer

Toimetanud Eha Kõrge

336 lk, kõva köide, näidend

Kaheksas lugu. 19 aastat hiljem.

Harry, Ron ja Hermione on nüüd juba täiskasvanud, neil on endal lapsed ning nad elavad oma igapäevast elu. Harry on Võlukunstiministeeriumi teenistuja, tööd on palju ning võib-olla ei suuda ta iga kord kõige paremini mõista oma lapsi, eriti aga Albus Severust, kellele on isa kuulsus pisut liiga ränk koorem. Siis aga näitavad mitmed märgid, et kogu must maagia ei ole veel maailmast kadunud ning see, et Harry arm on uuesti valutama hakanud, üksnes kinnitab Harry, Roni, Ginny ja Hermione kahtlusi. Taas pead tõstvale pimedusele peavad omal kombel vastu astuma nii vanemad kui ka lapsed.

Ulmkonnakroonika 2/17

Ulmestaar

Veebruarikuine ulmestaar Heli Illipe-Sootak ei tohiks ulmikutele kindlasti tundmatu olla, kuna ta on koos abikaasa Indrek Harglaga nii Tartu kui Tallinna üritustel sage külaline. Ta on biokeemik ja lastekirjanik, kellel on ilmunud seitse lasteraamatut. Lisaks teeb ta hobikorras ka bioloogiaõpetaja tööd. Oma südameasjaks peab ta Eesti ulmekirjanduse edendamist ja on kirjastuse Raudhammas tegevjuht.

1. Mida praegu loed?

Kui maailm oleks ideaalne, siis loeksin korraga vaid ühte raamatut ja teeksin seda ontlikult algusest lõpuni. Paraku pean leppima sellega, et mul on korraga käsil mitu teost: paar tükki öökapil, üks töökotis, et oleks, mida bussis lugeda, ja veel mõned teosed on vetsus riiulil - hea aega parajaks teha. Ma olen enda jaoks selgeks mõelnud, et pool lugemisvarast peaks olema ilu- ja teine pool aimekirjandus. Nii ongi korraga pooleli näiteks David Quammen'i ,,Hüpe", mis jutustab loo nakkushaigustest, mis on võimelised tegema liikidevahelisi hüppeid. See on raamat, mida peaks kohustuslik kirjandus igale reisihimulisele ja samas ka igale ulmekirjanikule, kes võtab nõuks kirjutada ühe raputava pandeemia-teemalise ulmepõneviku. Ilukirjanduse osas oli viimase aja elamuseks kindlasti Orwelli ,,1984". Tean-tean, seda on kõik juba vaata et algklassides lugenud, aga minuni jõuavad kultusteosed sageli korraliku viiteajaga, täpselt siis, kui ma neid oma elus tegelikult vajan. ,,1984" aitas mul tänase päevapoliitilise Tagurpidi-Antsla kenakesti ajukurdude vahele ära sättida ning saada kinnitust, et ma olen siiski võimeline sotsiaalsest realismist aru saama, isegi kui selle ilminguid esitatakse äraspidiselt.

Ääremärkusena lisan, et ma ei ole kindlasti mitte tõupuhas ulmefänn, pigem sihuke lõbus lugemiskrants, kes liputab saba igasuguse hea kirjanduse peale ja lõriseb, kui raamat on igav ega kõneta mind, olgu see siis ulme või mitte.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Vaat seda naelutustunnet olen korduvalt kogenud, kui istun bussis ja loen, ja korraga märkan, et olen õigest peatusest mööda sõitnud. Siis olen tige ja rõõmus ühteaegu. Tige, et pean tagasi vantsima, rõõmus, et olin jälle ,,ära", maailmas, mis mulle kohutavalt korda läheb. Eks ma vist otsingi ilukirjandusest eelkõige hea keeletajuga kirjutatud lugu, sellist, mis võtab sind jäägitult endasse ja kust ei tahagi välja ronida. Otsin emotsioone. Tehnilised kirjeldused neid paraku ei paku, seepärast jääb tehnikatiine ulme minust puutumata.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Hargla, Hargla ja... Hargla? :D Meie oma Eesti algupäranditest moodustuks just selline pingerida. No olgu, võib-olla paneks kolmandale kohale Markus Vetemaa ,,Valgelinnu maailma". Ma ei ole objektiivne ega püüagi seda olla. Kirjanduselamus on niiehknaa subjektiivne. Mõnda teksti loed, mõni loeb ennast ise ja kannab sind nagu kiirevooluline jõgi. Hoia vaid kinni ja naudi kulgemist!

Muu maailma ulmest jumaldasin kord Sapkowskit ja siis meeldis jälle Vahtkonna-sari. Lõpuks lugesin Indreku mahitusel Kage Bakerit ja vaimustusin sellest. Aga ainsaks ja läbivaks lemmikuks on olnud ja jäänud Michael Crichtoni loomepärand. Ma ei väsi tema raamatuid soovitamast. Iseäranis neile, kes alles otsivad teed ulme manu.

Suri Henno Arrak

Meie hulgast on lahkunud raamatugraafik Henno Arrak (18.IV 1930 - 25.II 2017).

Henno Arrak oli mitmekülgne loovisik, kelle arvukatest tegemistest võiks mainida kasvõi osalemist Aleksandr Solenitsõni suurteose "Gulagi arhipelaag" tõlkimises.

Henno Arrak kujundas/illustreeris oma elu jooksul hulgaliselt raamatuid, mille puhul kujundus sai raamatu orgaaniliseks osaks, toetades teksti ja moodustades sellega ühtse terviku... aidates raamatut meeles pidada ja üles leida ka neil, kel nimemälu pole. Piisab, kui meenutada kasvõi Enn Kippeli ajaloolist noorsoojutustust "Meelis".

Eesti ulmelugejate jaoks jääb Henno Arrak aga meheks, kes illustreeris kultusantoloogia "Lilled Algernonile" (1976), andes suurepärasele sisule võrdväärse visuaalse teostuse.

HÕFF 2017

28. - 30.  aprillini kestev Baltimaade suurim anrifilme demonstreeriv Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festival (HÕFF) kutsub kõiki filmisõpru Eestimaa mudapealinna tähistama saabuvat kevadet ja volbrit koos menufilmide, põnevate külaliste ning arvukate eriüritustega.

Festivali sooduspassid on tänasest müügil.

Kokku näeb festivalil orienteeruvalt 30 täispikka filmi. Lisaks eri anreid koondavale põhiprogrammile, kust leiab viimase aasta parimad, julgeimad ja originaalsemad linateosed, näidatakse publikule ka nostalgiast tiinet retroprogrammi, jätkatakse friigi- ja B-filmide näitamisega ning oma kindel koht kuulub ka ekstreem-horror-seansile.

"Oleme tänavu suuremat rõhku pannud väga erisuguste filmianrite väljatoomisele, mistõttu võime kindlalt väita, et eelkõige põhiprogrammis ei kohta ühtegi identse anrimääratlusega filmi. Filme jagub nii õõvafilmide austajatele kui ka peresõbralike fantaasiafilmide publikule. Samuti oleme uhked tänavuaastase friigi- ja retroprogrammi üle, mis pakuvad mõnusat ja ootamatut avastamisrõõmu ja teeb ninanipsu neile, kes arvavad, et originaalsed ja hullumeelsed ideed on filmimaailmast otsa saanud," ütleb festivali programmipealik Helmut Jänes.

Festivali kunstiline juht Maria Reinup lisab: "Eriti äge on see, et tõusev trend maailmakinos tugevate naistegelaste või filmitegijatega ei lähe ka meist mööda, ning 12. HÕFFi programm on tõesti laia haardega - filme on nii Jaapanist Mehhikoni kui Indoneesiast Aafrikani. Põnevaid pärleid jagub igaühele!"

Eriürituste kava ja filmiprogramm täieneb jooksvalt ning avaldatakse täies mahus HÕFF-i kodulehel 7. aprillil. Jooksvaid programmitäiendusi saab näha festivali sotsiaalmeedia kanalites.

Tänaseks on teiste hulgas programmis koha leidnud allolevad filmid:

Põhiprogramm

TOORELT/ Raw (Prantsusmaa 2016). Reissöör Julia Ducournau.

Prantsuse reissööri Julia Ducournau õudushitt taimetoitlasest veterinaartudengist, keda sunnitakse rebaste ristimispeol toorest liha sööma ning mille maitse saab neiu üle võimust. Viimase aasta üks sensatsioonilisemaid mängufilme on pannud vaatajad nii vaimselt kui ka füsioloogiliselt proovile alates selle esilinastusest 2016. a Cannes'i filmifestivalil. Vaata klippi

ARMASTUSE NÕID / The Love Witch (USA 2016). Reissöör Anna Biller.

Ameerika reissööri Anna Billeri stiilne kummardus 1970ndatele ja giallo-filmidele on lahe komöödia, mõnusalt värviline, natuke napakas, soe ja seksikas film kõigile neile, kes HÕFF-i kavast eriti sõbralikku fantaasiafilmi otsivad. Vaata klippi

SÜNGE LUGU / A Dark Song (Iirimaa / Suurbritannia 2016). Reissöör Liam Gavin.

Debütant Liam Gavini süngetes toonides vändatud okultismifilm üllatas oma detailirikka teemakäsitlusega nii publikut kui ka kriitikuid juba selle esilinastusel. Suurepärane heliriba, head osatäitmised (sh HÕFF-i vana tuttava Steve Orami poolt) ning filmi ootamatu finaal lubavad ühte festivali võimsaimat üllatust.

Vaata klippi

PÄÄSTIK PÕHJA / Free Fire (Suurbritannia 2016). Reissöör Ben Wheatley.

Ben Wheatley ("Kill List", "High Rise") värske retropõnevik on meelierutavalt kvaliteetne meelelahutus Ringo Lami ja Sam Peckinpahi action-filmide stiilis. Linateos viib vaataja 1978. aasta Bostonisse. Relvaärikad kohtuvad mahajäetud laohoones ning nende vahel lahvatab meeletu tulevahetus, kus igaüks püüab oma nahka päästa. Vaata klippi

Friigifilmid

BAD BLACK (Uganda 2016). Reissöör Nabwana I.G.G.

Tänavune kroonijuveel Ugandast pärineb Wakaliwoodist - filmitööstusest, kus filme tehakse kohaliku legendi Nabwana Isaac Godfrey Geoffrey (tuntud kui IGG) valvsa pilgu all ning eelarvega 200 dollarit tükk. See on Aafrika stiilis action-komöödia. Kuid kui naerukrampidesse kõngemine pole meelepärane, siis seda filmi pigem ei soovita. Vaata klippi

KAIJU MONO (Jaapan 2016). Reissöör Minoru Kawasaki.

Kultusfilmi "The Calamari Wrestler" (2005) autori uus taies toob ekraanile plastikust tankid ja paberist helikopterid, tõestades, et jaapani B-filmi parimad ajad ei ole jäänud möödanikku. Kui "Tujurikkuja" Hiidansipi ja Hiidhaloneni mega-võitlus ajas teid naeru pärast tugitoolilt pikali ja pani vaimustusest röökima, siis olge kindlad, et "Kaiju Mono" on just Teie film.

Vaata klippi

Olulist:

Filmiprogramm täieneb kuni 1. aprillini. Kava ja programm on täies ulatuses avalik 7. aprillist.

Kuni 1. aprillini saavad soovijad Piletilevist soetada soodushinnaga passid 32  eest, alates 1. aprillist on passi hind 39 .

Ajakirjanikud saavad festivalile registreerida HÕFF-i kodulehel kuni 19. aprillini. http://2017.hoff.ee/est/press

XII HÕFF toimub 28. aprillist - 30. aprillini Haapsalu kultuurikeskuses.

Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festival on rahvusvahelise Euroopa fantastiliste filmide föderatsiooni Méliès liige.

Festivali korraldavad Haapsalu linnavalitsus, MTÜ HÕFF ja MTÜ Pimedate Ööde Filmifestival.

Rohkem infot festivali filmide ja ürituste kohta HÕFF-i kodulehel ja Facebookis.

HeadRead 2017 külaliseks on Simon Clark

Rõõm on teatada, et festivalile tuleb Simon Clark, keda Eesti lugejad tunnevad ennekõike John Wyndhami ulmeromaani "Trifiidide päev" järje "Trifiidide öö" järgi.

Raamatust võib lugeda siit ja siit ning autori kodulehel ringi vaadata siin.

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Pildistas Jaana Muna.

Jutt: Kultuurievolutsioon (Silver Türk)

,,Ionization: 453" teatas John. Laeva ,,Synergy" kapten Xi vajutas nupule. Videokuvar suurendas pildi suuremaks. Seekord oli näha planeedi ööpool. ,,Oh, look at the aurorae!" hüüatas Xi. ,,Let's try to contact the devices one more time," ütles Jessica. Ta ei hakanud lisama, et ta pidas selle ettevõtmise tõenäosust tühiseks, see oli juba mitu korda läbi räägitud, et satelliidi oli tõenäoliselt tapnud aastakümnete pikkune ioniseeriv kiirgus. See oli proovimine proovimise pärast, puhas formaalsus. Maal vastuvõetud satelliidipildilt oli teada kakstuhat viissada aastat tagasi allakukkunud kosmoselaeva ,,Nui Peng" allakukkumiskoht. Teate saatnud satelliit ,,Guanxi" oli endiselt orbiidil, aga ei olnud aktiivne. Kosmoselaeva ,,Nui Peng" maandumiskohal olid musta liiva düünid - ei mingit jälge kosmoselaevast endast. ,,Ionization: 449," teatas John ja küsis: ,,shall we launch the probes now?". ,,Yes," ütles Li ja tõstis pilgu monitorilt, mis näitas planeedi ööpoolelt puhuvat lumemaru, mis muutus päevapoolel sujuvalt tolmu- või poritormiks.

Planeet oli Proxima Centauri B, pisikese punase kääbuse ümber tiirlev planeet. See oli pööratud oma punase päikese poole. Päikese poolel olid kõrbed ja poolkõrbed. Pimedal poolel oli lund, nii porist kui ka lumivalget. Kõrbes oli musta, punast, valget ja rohekat liiva, sügavad soolajärved ja kanjonid, milles voolasid jõed, mis lõppesid liivas või soolaväljadel. Varasemast oli teada, et planeedil leidus baktereid, kes tootsid väävlit, metaani, äädikat, UV-kiirguse eest kaitsvaid pigmente ja mõnda aminohapet. Viimased olid sellised, mis olid maapealsetegi organismide koostises. Kõrgemaid eluvorme seal ei olnud. DNA-molekule ka ei olnud, seega ei olnud lähedasi sugulussuhteid Maa eluvormidega. Juba enne ,,Nui Pengi" maandumist saatis Hiina sinna teiste riikide protestist hoolimata baktereid, kes sõid usinasti kohaliku eluvormi toodetavat metaani, lisaks sellele veel mõningaid kõige vastupidavamaks peetud eluvorme nagu vetikad, samblikud ja loimurid. Geneetiliselt moondatud sinivetikad ei kartnud UV-kiirgust ja kasutasid fotosünteesiks punast valgust ning hakkasid tootma hapnikku, mida selle planeedi atmosfääris nappis. Anaeroobid ja kivisööjad bakterid ei vajanud isegi geneetilist modifitseerimist ning hakkasid jõudsasti kanjonites vohama. Sinna saadeti isegi põllukultuure ja laboritäis rotte. See katse pidi selgitama välja planeedi keskkonna mõju kõrgematele loomadele. Kõik see pidi valmistama ette mehitatud lennu planeedile. Enne ,,Sünergiat" oli siia viimati lennanud kosmoselaev ,,Nui Peng". Paraku pidi järgmine lend ootama üle tuhande aasta seoses vahepeal toimunud tuumasõjaga. ,,Nui Peng" oli maandunud, aga rikkega, orbiidile jäi satelliit, mis saatis Maale paari aasta jooksul teateid planeedi ja taikonautide käekäigu kohta. Kosmoselaev jõudis mõne nädala jooksul saata teateid sellest, et planeet oli hämar, õhk oli hädapärast hingatav geneetiliselt modifitseeritud verega Hiina kosmonautidele, aga mitte tavalistele maalastele, kui nad just ei tahtnud hingeldada lämbumistunde piiril. Nad saatsid fotosid väga eredatest virmalistest, mustadest, punastest ja fluorestseeruvatest Hiina GMO-samblikest, GMO-hallitustest ja GMO-kartulist. Viimane video oli suurest karjast hallitanud ja sammaldunud GMO-rottidest, kellest üks näris kaablit. Ilmselt see oligi põhjus, miks Proxima B-l oli eetris vaikus, arvas Alan. ,,Bloody GMOs!" armastas Alan hüüatada, kui rottidega seotud pahandus jutuks tuli. Oli kummastav, et need rotid nõndamoodi sammaldunud ja hallitanud olid.

,,We will send the probes according to the SOP," ütles Xi. SOP tähendas ,,standard operation procedure", mis oli suuresti juba Maal välja töötatud. ,,According to the protocol, we send three probes and leave the fourth and fifth to reserve. The canyon seems to be most interesting because of the LED lights. That is the target of Probe 1. I suggest we correct the path to elongate the path inside the canyon. The second probe will visit putative landing site of ,,Nui Peng". The third one will visit the Castle," ütles Xi.

Castle'iks ehk ,,Kindluseks" kutsuti küllaltki ,,Nui Pengi" asukoha lähedal paiknevat moodustist kanjoni põhjas oleva järve kaldal. Kindlus oli väike, umbes kuuekümnemeetrise diameetriga küngas, mille sees oli palju auke nagu juustus. ,,Kindluse" ümber oli rõngakujuline paari meetri kõrgune vall, milles oli samuti palju auke. Fotod orbiidilt pildistatud fotodelt näitasid, et rõngakujulise valli sees oli vähe taimestikku, aga ümber selle mustasid taimed, mille spektris olid ilmselgelt äratuntavad geenmuundatud klorofülli neeldumisjooned. Kõige huvitavam oli sealjuures see, et vanematel fotodel, mis olid saadud enne ,,Nui Pengi" side lõppemist oli selle objekti juures täiesti tavaline väike kraater, mille keskel oli väike mudane lomp. Väga usutavaid teooriaid selle kohta ei olnud. Kõige tõenäolisemaks peeti seda, et tegu on mudavulkaani koonuse või kohalike mikroorganismide hiigelkolooniaga. Enamus auke olid umbes paarikümnesentimeetrise läbimõõduga, aga mõni suurem sobinuks elevandilegi. ,,Kindlusest" vähem kui kilomeetri kaugusel leidis laeva teleskoop LED-valgust, mis paistis paarist kivis olevast august, justkui keegi oleks maa alla LED-lambi peitnud. Kõik olid ühel meelel, et see võis olla ,,Nui Pengi" meeskonna järeltulijate baas.

Sond 1 leidis kanjoni ja LED-valguse. Kanjoni seina liivakivis olid paarikümnesentimeetrise läbimõõduga koopad, millest paistis LED-valgust. Kanjoni seina oli graveeritud ja kritseldatud suur hulk hiina hieroglüüfe. ,,I wish I knew Chinese," ütles Xi.

,,I bet you do," ütles John mingisuguse vaevumärgatava kahjurõõmuga. Xi oskas lisaks inglise keelele hispaania ja indoneesia keelt. Hiina keelt ta ei osanud, välja arvatud paar viisakusväljendit, ja sedagi suuliselt, olgugi, et veel tema vanavanemate kodune keel oli olnud hiina keel. ,,We must contact the people!" hüüatas ta siiski ,,let's translate!". Kanjoni põhjas oleval tasandikul oli näha veel LED-lampe, mis valgustasid mustast kivist inimese kuju ning ühest väikesest ribidega kaetud ventilatsiooniahtist paistis sinakat valgust, mis tundus pärinevat kuvarist. Laeva arvutis oli väga kvaliteetne reaalajas hiina kõnekeele tõlkimise tarkvara, mis oli võetud laeva teadmisega, et mõnikümmend aastat varem on planeedile laskunud Hiina kosmoselaev. Hieroglüüfide fotodelt lugemine võttis rohkem aega. Selleks kulus mitu tundi installeerimise, graafikaprogrammi ja tõlkimisprogrammi seadetega jändamist, et saada teada hieroglüüfide tähendus. Ühe tähendus oli sisuliselt ,,kultuurimaja", teine ,,austame esivanemaid" ja kolmas oli tähenduste järgi otsustades mingi laomaja sein, kus oli peetud arvestust viljasaakide üle.

Sond 2 ei leidnud mitte midagi peale liiva ja madalate luidete mis kulgesid ööpoole suunas.

Sond 3 lendas läbi kanjoni, mis oli täis sammalt, fluorestseerivaid kive ja musta, härmas või hallitavat sammalt ja maa külge klammerdunud kitsaste lehtedega väänkasve, milles võis aimata nende pärinemist kartulist ainult seetõttu, et ligaste väänkasvude vahel oli näha väikeseid rohekalt helendavaid kartulimugulaid. ,,Green fluorescent protein? Interesting!" hüüatas Jessica.

,,The plants... the potatoes... the potato plantsa re barely recognizable," ütles seni vaikinud Alan, meeskonna astronoom.

Mõni tund hiljem olid Xi, Jessica, John ja Alan väljunud kosmoselaevast. Nad maandusid ,,Li Peng" maandumiskoha ja kanjoni vahele. Ratastel kulgur oli avastanud ühe kõrgendikul asuva musta kustunud vulkaani kraatri, mis oli paksult täis valgeid jänesesuuruste loomade skelette, mõned olid mustad ja kuivanud, aga kulgurile kõige lähemal olid mustad, ligased, hallitavad ja vetikatest mustavad vanad lagunevad laibad.

,,These corpses... We should analyze whether there are any pathogens," ütles Alan.

,,Well... the landing site seems less interesting than the LED lights... but before entering the canyon, we can analyze the corpses indeed!" ütles Xi, üsna rõõmsal toonil, eriti kui võtta arvesse seda, et eelolev ülesanne oli korjuste sorteerimine. Sond laipu kätte ei saanud, küll aga tuvastas, et kondikuhja all oli metalli. Alan võttis sondi küljest trossi ja konksu ning tõmbas laiba välja. Alan oli vana kalamees - korjuse väljasikutamine tuli tal päris hästi välja, hindas Xi. Jessica vaatas mujale - planeedi horisondil oli näha tumedaid pilvi, mis võisid olla päris korraliku tormi pilved - päevapoole sooja ja ööpoole külma õhu segunemine tekitas hämarikuvööndis suuri torme. Alan läks kondikuhja, saapad vajusid läbi värske rotikorjuse naha ning sealt immitses liga. Roided-ribid krõbisesid jalgade all. Alan hakkas oma kinnastatud kätega luukeresid loopima, mõned viskas üle kaljuääre. Lõpuks kaevas ta kontides ja detekteeris otsitud metalli: see oli astronaudi kiiver ning selle lähedal leidus inimese vaagnaluu- pleekinud, kindlasti mitte värske. See lebas üsna purunenud neljajalgsete luukeredel, need oli väiksemad ja nende luud olid hapramad. Hetk hiljem leidis ta inimese kolba. Kolpki oli habras, aga lõpuks sai ta tüki oimuluud oma sõrmede vahele - see on kolju kõige tugevam ja tihedam luu -ja murdis seda oma sõrmedega. Käis prõksatus ja ta sai oimuluu. Ümber keha oli mundri jäänused, nööbid ja natukene kuldset niiti. Alan võttis lisaks oimuluule kaasa kiivri ja ühe nimmelüli. Kiiver oli ilmselgelt ,,Nui Pengi" oma. Alan ja Sond uurisid koha peal ligast jänesesuure peletise laipa: mineraalainete analüüs kinnitas, et tegu oli orgaanikaga, orgaaniliste ainete analüsaator ja mikrobioloogia labor olid kosmoselaevas. Alan kõndis kivikõrgendikult alla, sond järel. Jõudnud alla, pühkis Alan skafandri kindaid musta peene liiva sisse puhtamaks. Kõige ees kõndis Xi, tema järel Alan ning kõige taga omavahel vesteldes John ja Jessica. Ümbrus oli kõrbeline, ainult mõnes lohus kasvas veidi musta sammalt, mis ei olnud siin sugugi lopsakas nagu kanjonis - sondipildid näitasid seal kõikjal tumedat taimkatet, mitte liiva ja kive. Jessica ja Xi võtsid loomakorjusest proovi, panid käima DNA analüüsi ja tegid külvi söötmetele, mis pidid näitama, kui palju seal on mikroobe, millised nad on ja mis ainetega saab neid tappa ja kas inimese valgeverelibled saavad nende hävitamisega hakkama. Valguanalüüsi tulemused selgusid kohe, seal leidus rottide ja bakterite valke, aga mitte ainult, osa võisid olla tundmatut ehk siis kohalikku päritolu. Andmete analüüsile kulutati pool tundi, aga kui oli selge, et tundmatute parameetrite teadasaamiseks tuleb paar päeva tööd teha. Xi ja Jessica pidasid veidi nõu ja otsustasid jätta bakterid inkubaatori, andmed superarvuti hooleks ning tegeleda inimtähelepanu nõudvate asjadega pärast automaatanalüüsi.

Nelik asus taas teele kanjoni poole. Kulgur sõitis paarsada meetrit eespool. Mõnisada meetrit pärast ,,swarmyardi" - rotikarja surnuaeda, nagu Alan seda kutsuma hakkas - jõuti suure rändrahnuni. Rändrahnust edasi oli umbes saja meetri kõrgune peenest liivast jalamiga kiviklibune vall. Jõudnud valli harjale avanes vaatepilt alla orgu või õigemini kanjonisse. Mõnisada meetrit allpool paistis Kindlus. Sinna viis midagi teeraja taolist.

,,This must be Nui Peng," ütles Jessica, kes märkas esimesena ühes kaljulõhes paiknevat, musta taimestikuga kaetud metalset koonust. ,,Nui Peng" oli külili ja mõlkis, nina astronautide poole. Nii mõnigi laeva kattev keraamiline plaat oli puudu, selle asemel oli sammal. Nui Pengi kohal oleva kanjoni viltune kallak andis seletuse, miks satelliit oleks võinud jäädvustada ,,Nui Pengi" ainult hea õnne korral, kanjoni käänak aga seda, miks kanjoni jõe kohal lennanud sond ei saanud samuti ,,Nui Pengi" märgata. Nelik astus Nui Pengi poole teele. Jessica võttis proovi mustast läikivast kartulitaimest (oli see vast GMO!), mingist kuivast samblikust ja mustast graanulitega kaetud limaseenest ja pani need proovikarbiga kotti. Maa oli selle geneetiliselt moondatud kartuli ja samblaga kaetud. Xi ja Jessica vahetasid mõned mõtted terraformimise kohta, aga otsustasid siiski kiiremas korras inimeste juurde jõuda ja astusid edasi. Nad kõndisid mööda põldu mitu minutit.

,,This... this is a canal! This is a man-made canal!" ütles Alan, kes märkas kartuli vahel kulgevat sirget kanalit, mis oli täidetud sogase veega. ,,Let's see if we can contact the crew," ütles Xi ja kontrollis oma hiina keele translaatorit, mis oli kõigil põhivarustuses. Ta otsis raadiosignaale, aga ei leidnud märki sidest. Kulgur sõitis kanalisse sisse ja sai sealt pärast mõningat pusimist edukalt välja. Alan tahtis kulgurile oma jõuga kaasa aidata, aga enne seda kui ta kulgurit sikutama jõudis ta hakata, tundus talle, et talle peegeldus kulguri antenni läikivalt metallilt silmapaar. Ta vaatas ehmunult kiiresti selja taha. Ees oli mitmekümne meetri ulatuses kartulivälju, selle taga kanjon, mille seinad olid samuti kaetud väänkasvudega, mõnes pimedamas lõhes oli lumi. Kartulis silmi ei paistnud. Alan mühatas ja astus edasi, igaks juhuks ikka paremale, peakanjonist eristava kaljuseina poole vaadates. Lõpuks nad jõudsid hallide keraamiliste plaatidega kaetud kosmoselaevani, millele oli lisaks Hiina hieroglüüfidele näha ka ladina tähtedega kiri ,,NUI PENG". Nad liikusid laeva vasakust küljest - seal oli see kiri - mööda ja jõudsid laeva alumise osani, kus oli üks laeva ustest ning ajam. Kulgur pandi seisma. Xi ronis laeva. John tema järel, siis Alan ja viimasena Jessica kes saatis kulgurist ja oma kaamerast materjalid kosmoselaeva infopanka. Laeva lüüsiruumi põrand oli ilus ja puhas. Lüüsi teine uks oli suletud. Laeva lüüsiruumi paneelil põlesid LED-lambid. Seinale umbes kümne sentimeetri kõrgusele oli söega joonistatud palju väikeseid hieroglüüfe. Alan vaatas hieroglüüde, kallutas pea viltu ja mõtles mida öelda. Jessica kuulis õues taga metalli kolksumist. Ta vaatas selja taha. Ta märkas mitutkümmet rotti, kes olid metallist soomusrüüdes, relvastatud kirveste ja odadega, kõndides kahel jalal nagu kängurud. Esimesed rotid vaatasid suud lahti, alumised hambad paistmas. Oli ilmselge, et nad ei olnud uudishimulikud ega vihased, kuna nad ei tulnud nende poole. Üks rott piiksus midagi tagapool. ,,Ooh!!" hüüatas ta ehmunult, samal ajal kui Alan ütles ,,Bloody GMO rats!". Rotid piiksusid. Paremalt langes ühe koopa ees maha suur hulk kartuleid või õigemini väänkasv-kartulitaimi. Koopast vaatasid välja mitu autosuurust katapulti ja ballistat.

,,Not good," ütles Alan, ning tema jalga tungis ballistast välja lennanud nool. Ülejäänud ballistast välja lennanud nooled lendasid mööda, katapuldist välja lennanud kivi samuti. Nui Pengi sisemuses helises gong, lüüsi uks avanes ning enne kui sealt oleks inimene läbi mahtunud, tormas sealt piiksudes välja mitukümmend rotti, ning neid tuli veel. Esimestele pealetungivatele rottidele astus John vastu. Rotid lõid kartma ja taganesid, hoidsid odasid värisedes. John lõi ühele rotile jalaga näkku ning virutas tervele reale kohvriga. Jalaga pihta saanud rott lendas mitu meetrit, tagasi laeva sisemusse. Kohvriga pähe saanud rotid kukkusid pikali, esimene neist ei tõusnud enam. Nad piiksusid hirmunult.

,,My leg is becoming numb, I am afraid the bolt was poisoned," ütles Alan ja raius geoloogikirkaga rotte. Üks rott jäi kolpapidi kirka otsa kinni.

,,Their spears cannot penetrate our scafanders," julgustas Xi ja lõi rotte kätega ja kiskus üht julgemat rotti, kes oli klammerdunud tema sääre külge ja üritas seda hammustada ja nuiaga lüüa.

,,They are trying to blind us," ütles Jessica, kui tema kiivri pihta visati musta tatti, mis meenutas tõrva või iirist.

,,Beware the webs!" hüüdis Alan, kelle jalgade ümber seoti nööri. ,,Piip! Piip!" karjus üks rott, vehkides ise energiliselt lipuga. ,,Pip! Pip!" piiksus teine rott ja jooksis pikka nööri käes hoides Jessica jalgade vahelt läbi.

Mõni tund hiljem ärkas Alan hämarasti valgustatud koopas. Ta näol oli mingi mask. Ta üritas oma kätt liigutada. See liikus vaevu. Ta tundis oma randmete ümber köidikuid.

,,Piiks! Piiks!" ütles rott.

,,Oh shit," tahtis öelda Alan, aga ta ei saanud, tema huuled veel ei liikunud, kurgus oli klomp ja suus oli vere maitse. Kostis mingi elektroonilise seadme piiks. Tema peaalune kerkis, ilmselt elektrimootori väel. Ta nägi oma jalgu, rotte, paari meditsiiniseadme kuvarit ning ühte suuremat kuvarit ja lippu, mille keskel ilutses sirp ja kartulitaim. ,,Piiks! Piiks!" ütles rott. Süttis kuvar. Kuvar laadis mingit videot, sinna ilmus hiina näojoontega mehe pea. Hiina mehe selja taga oli hiina lipp, mõlemal õlal olid rotid, ühel oli käes sirp ja teisel vasar. ,,Yu Shi Shao Yi-Yao Nu Tsõ Tang Xi Taikonateng shaishi Proxima Centauri B Cheng biu-baotou Tüng'xi." ütles mees teleris ning jätkas oma kõnet. Alanil ei jäänud üle muud, kui kuulata. ,,ü ii," jätkas pidulikult hiina mees teleris. ,,Ü ii!", ,,Ü ii!", ,,Ü ii!" skandeerisid rotid kolm korda ja lõid gongi.

Järjejutt: Pilvelinna bluus. 2. (Rait Piir)

"Reaktor jätkab kolmeosalise järjejutu "Pilvelinna Bluus" avaldamist.

Eelmine osa

Käega nina hoides sisenes Ellis hämarusse, kingad krõmpsumas kiirtoidukarpidel ja muul prügil. Ta üritas tulesid põlema panna, kuid lambid ei süttinud, andes märku sellest, et ruum polnud kaua ka elektriku näinud. Ellis kuvas neuroimplantaadiga silme ette saadaval olevate ühenduste menüü ning loomulikult leidus seal ka Sawamura kodu. Seda oli võimalik avada vaid spetsiaalse signaaliga surnud mehe enda implantaadist, kuid Ellisel ei kulunud kaua kohalikust süsteemist läbi söömiseks ning peatselt aktiveerusid tema käsu peale kõik majapidamisseadmed. Ta lülitas sisse arvuti, et tuua tuppa mingisugustki valgust.

Sinakas valgus heitis oma tuhmi kuma mädanevale prügile põrandal ning taaskasutusse viimata prügikottide virnadele seina ääres. Seinu illustreerisid poolalasti animetüdrukute postrid ning vabade pindade peal istusid odavatest materjalidest prinditud figuriinid. Pesemata, pruuniks määrdunud voodilinade peal lebas odavama hinnaklassi ilma näojoonteta ja detailideta mannekeen-seksbot. Ilmselt sai sinna peale projitseerida avatari. Ellis ei hakanud hügieenilistel põhjustel sellele isegi lähenema. Õigupoolest ei tahtnud ta selles kohas mitte midagi puudutada. Selle asemel ühendas ta oma neuroimplantaadi hoopis Sawamura arvutiga, lastes implantaadi programmidel tohututes kogustes andmeid läbi töödelda ja kopeerida.

Tundub, et meie kadunud terrorist oli kibestunud sotsiaalne erak, kes vihkas kõiki inimesi, eriti naisi enda ümber," järeldas Ellis, silmitsedes ülevaadet Sawamura aktiivsusest internetis. Taoline profiil polnud midagi erilist - maailm oli täis üksikuid vihaseid poissmehi, kes ei suutnud inimestega sotsialiseeruda ega saanud oma eluga hakkama. Taoline inimene mahtus väga spetsiifilisse terroristide gruppi.

Ja tundub, et ta kasutas ka neuroveebi. Parem teha nimekiri kõigist jututubadest ja mängudest, kus ta käis.

Mis jäi aga Ellisele selgusetuks, oli tõsiasi, et depressioon ja sotsiaalne eraklikkus oli süvenenud just viimase poole aastaga.

Kui ta oleks koguaeg taolisse psühholoogilisse profiili mahtunud, poleks teda kunagi Veenusele toodudki.

Sawamura pidi läbima kõik psühholoogilised testid, et saada suurfirma koosseisus kosmosesse ning teisele planeedile. Ellis ei saanud vähemalt praeguste andmete järgi järeldada muud, kui seda, et Sawamura oli varem terve inimene, kuid teatud eeldustega antisotsiaalsusele ja depressioonile. Testides ei paistnud see ilmselt välja ning sümptomid avaldusid alles Veenuse keskkonnas, paljude inimestega koos kitsal pinnal elades.

Ebaloogiline, aga mõeldav. Veider on pigem see, et ta elas üle 2 aasta Veenusel, kuid sümptomid avaldusid alles viimase poole aasta jooksul ja tugevnesid väga järsult. Keegi lükkas teda sügavamale kuristikku?

Ellis võttis nõuks teha põhjalik uuring kõigist jututubadest ja foorumitest, kus mees käinud oli. Inimese internetikäitumine andis sageli tema mõttemaailmast kõige rohkem märku. Samuti otsustas ta saata staabile arupärimise kõigest, mida nad Sawamura neuroimplantaadi mälust ja logidest leidsid. Ta pöördus lahkuma, kuid ehmatusega märkas ukselävel seismas noort naist. Sihvakas, pikkade blondide juustega tütarlaps, kes võis vaevalt olla täisealine, kandis musti põlvsukkasid, ruudulist lühikest miniseelikut ja liibuvat laia dekolteega pluusi. Ellis kirus ennast, et polnud teda lähenemas kuulnud.

"Kas ma saan teid kuidagi aidata? See on kuriteopaik," lausus mees.

"Ma elan siin," vastas tütarlaps sisse astudes.

"Te elate siin?" küsis Ellis rumalalt üllatusega. Kusagil polnud andmeid selle kohta, et peale Sawamura oleks keegi veel seal elanud. Ta otsustas liitreaalsuse korraks välja lülitada ning avastas siis, et tüdruk on kadunud.

Või nii.

Taas võrku sisenenud, koperdas Ellis ehmunult tagasi, sest tüdruk seisis nüüd otse tema ees. Ta meenutas endale, et tegu oli ainult digitaalse projektsiooniga.

"Ma ei ole teid kunagi enne näinud," ütles tüdruk mõtliku näoga.

"Kuidas teie nimi on?" otsustas Ellis küsida.

"Cecile," vastas tüdruk. "Ma olen Jiro tüdruksõber."

"Või nii," möönis Ellis. "Ega sa ei oska öelda, millega ta tegeles viimati, kui sa teda nägid?"

Cecile naeratas mesimagusalt lausudes: "Ma ei tohi oma noormehe isikliku infot avaldada. See poleks kuigi ilus ju?"

Huvitav kus serveris teda hostitakse? Kui ma saaks oma käpad sinna sisse, saaks ma võib-olla kätte kõik, mida see tüdruk koos Sawamuraga näinud on. Mitte, et ma enamust väga näha tahaks.

Taolistel bot-avataridel ei olnud Ellise teada väga palju intelligentsi, kuid ta otsustas ikkagi küsida: "Olgu, kui sa ei või mulle Jiro eraelust rääkida, siis räägi mulle sellest, milline ta ise oli? Mida huvitavat oskad sa mulle oma poisssõbrast rääkida?"

Cecile hakkas midagi lausuma, kuid hangus siis korraks ning kogu tema kehast käis mingi sahin läbi.

Tõrge?

Tütarlaps taastus hetkega ning jätkas siis: "Sa oled Jiro sõber?"

"Jah, võiks öelda küll, et ma olen sõb..."

Ellis ei jõudnud oma lauset lõpetada, kui tüdruk astus naeratades lähemale ning puudutas mehe põske. Ellis ei tundnud puudutust, kuid ühtäkki plahvatas tema peas uskumatult tugev valu, mis lõi silme ette mustad laigud.

Ellis langes õhku ahmides põlvili, neuroimplantaat paiskamas kõikjale tema silme ette punaseid turvariski hüpikaknaid. Valu oli peaaegu talumatu, nagu taoks keegi talle suurt naela pähe.

Mind häkitakse? Jõudis ta mõelda avades diagnostikapaneeli. Neuroimplantaatide häkkimine oli minevikus olnud nii suureks probleemiks, et tehnoloogia oli sunnitud tegema selles vallas suuri hüppeid ning tänapäeval oli see väga arenenud kaitsete tõttu muutunud ülimalt haruldaseks. Kellegi neuroimplantaadi häkkimine nõudis palju ressursse ning väga spetsiifilisi oskusi. Ellise diagnostikapaneel näitas üht tulemüüri ja kaitsemehhanismi langemas teise järel. Kes iganes teda häkkis, pidi olema oma ala tipp.

Keegi on juba otsustanud minust kiirelt vabaneda.

Läbi valu hämu ilmus Ellise suule maniakaalne lai naeratus. Keegi ei olnud üritanud teda häkkida juba aastaid. Ta oli nii kaua igatsenud korralikku väljakutset - Vladivostokist saadik.

Ellis lahterdas kiiresti oma neuroimplantaadi mälu ja süsteemid eraldi sektsioonideks, luues terve võrgustiku kaitsemüüre ja lõkse, millest igaühest läbi saamine võttis aega. Enamustel inimestel kulus tunde ainuüksi mälu sektsioonideks jagamiseks, kuid Ellisel tuli see sekunditega. Seejärel valis ta kommunikatsioonisektsiooni, mis oli isoleeritud ja nakatamata, ning ühendas selle spetsiaalse arvutiga enda ööbimiskohas - selleks, et saada rohkem töötlemisjõudu ja mälu.

"46% süsteemidest on ohustatud või rikutud," teatas järjekordne ohupaneel ning Ellist pani imestama kui palju ressursse pidi ründajal olema, et seda nii kiiresti teha. See lisas ainult elevust. Ta vallandas samaaegselt mitu agressiivset viirust, millest üks hakkas sihipäraselt tegelema ründaja jälitamise ja asukoha kindlaks määramisega. Teised kaks olid isepaljunevad ja isearenevad ussviirused, mille eesmärgiks oli oma sihtmärgini jõuda ja seda võimalikult eri moodi rünnata, samal ajal õppides. Ellis oli need ise programmeerinud. Kuna tal oli kordades ja kordades vähem töötlemisjõudu kui oma vastasel, pidi ta lootma oma koodi agressiivsusele ja kiirusele. Lastes oma hävitavatel tööriistadel tegutseda, asus ta ise kiiresti parandama nakatatud alasid, taastama kahjustatud infot ning vajadusel võtma osades sektsioonides kasutusele tagavarakoopiad. Tema ründaja hakkas tõenäoliselt peatselt taipama, et ta võib ise suuremas ohus olla kui Ellis

. Sahisev ja värelev Cecile kadus toast sootuks ning projekteeris ennast paar hetke hiljem voodis lamavale seksrobotile. Odav masin tõusis jäsemete lõginal voodist püsti ning seda kandev avatar sööstis Ellisele kallale, rebides ta püsti ning paisates matsatusega vastu seina.

Persse, vandus Ellis, kes pidi nüüd jagama tähelepanu kahe asja vahel. Cecile surus ühe käe Ellise kõrile, pigistades üleinimliku jõuga ning teise käega lajatas ta mehele kõhtu, hakates edasi-tagasi tampima. Turvahäired silme ees asendusid kiirelt tervisekahjustuste häiretega. Ellis teadis, et tal olid teadvuse kaotuseni vaid loetud sekundid. Ta sooritas avatud käe löögi roboti rindkeresse, paisates seadeldise eemale põrandale pikali. Ellisel polnud küll küberneetilisi tehiskäsi, kuid tema luud ja lihased olid geneetiliselt tugevamaks modifitseeritud. Ta vajus köhides ja läkastades seina najal istukile ning hakkas hõlma alt püstolit haarama, kui ründaja katkestas ootamatult ühenduse ning robot vajus elutult maha, avatar selle ümbert kadumas. Tundus, et viirused olid kohale jõudnud.

Esialgne erutus värske küberväljakutse ees asendus loodusliku hirmuga oma elu pärast, kui adrenaliin hakkas järgi andma, jättes Ellise seina najale hingeldama, suunurgast voolamas alla väike verenire. Ta hingeldas mõnda aega värisevate kätega ning ajas siis ennast püsti. Kaela, kõhu ja rindkere piirkonda täitsid marrastused ja sinikad, kuid midagi ei tundunud katki olevat. Geneetiliste modifikatsioonidega kaasa antud kiirendatud paranemisvõime ning nanorobotid lahendasid need probleemid tõenäoliselt hommikuks. Ühtlasi otsustas ta turvameeskonda intsidendist mitte teatada.

Parem mitte liiga palju kära tekitada, muidu kaovad kõik huvitavamad tegelased maa alla ära.

Katse Ellist tappa oli tegelikult märk sellest, et toimumas oli midagi palju suuremat. Kuidas seostus selle kõigega aga Jiro Sawamura? Kas ta kuulus mingisugusesse terrorirühmitusse, mis üritas nüüd oma jälgi katta? Ellis plaanis selle Sawamuralt arvutist võetud andmeid analüüsides teada saada. Samuti ootas teda veel üks huvitav avastus - nimelt olid viirused suutnud kindlaks teha ründaja asukoha.

Ma tulen sulle varsti külla.

Oma ajutisse elukohta naastes viskas Ellis räpaseks saanud riided puhastisse ning läks ise taaskord dui alla. Pärast kogu ööpäevase veelimiidi ära kasutamist istus ta hommikumantlis ja kohvitassiga tugitooli maha ning kuvas igale poole enda ümber liitreaalsusesse arvukalt monitore. Kuna Seitai printeri logisid ja turvasüsteemide andmed oli nii palju töödeldud, saatis ta need täpsemaks analüüsiks Maale. Seejärel hakkas ta Sawamura arvutist leitud materjale läbi käima, lastes esialgu arvutil sorteerimise ära teha.

Vahepeal aga kõige magusama osa juurde.

Ta avas oma viiruste poolt saadud andmed, asudes ründaja asukohta määrama. Nagu ta aimas, siis tuli rünnak läbi arvukate prokside ja zombie-arvutite. Ellist hämmastas kui palju neid oli. Õigupoolest nii palju, et ta hakkas mõtlema, kui palju oli üldse arvuteid pilvelinnas ja mis siis kui häkker suutis kontrollida neist enamike.

Kui kõik jaama arvutid on tema zombied, siis olen ma täielikult tema mänguväljakul.

Ellis tundis taaskord oma suul naeratust tekkimas. Kas ta oli üle pikkade aastate jälle väärilise vastase leidnud? Pärast seda kui Ellis arreteeriti 12 aastaselt, süüdistatuna üle 120 000 zombie arvutiga veitsi andmepanga ründamises ning sealt massiivsete andmete varastamises, polnud tal olnud kuigi palju vabadust rakendada kõiki oma oskusi. Võimud olid ta noortevangla asemel endale värvanud ning teda lühikese rihma otsas hoidnud. Ellis polnud nüüdseks juba aastaid küll ühegi riigi heaks töötanud, kuid sellest hoolimata polnud ta Kusanagis eriti superhäkkerite otsa komistanud.

Mida kuradit?

Ühest proksiarvutist teise usside tekitatud jälgi ajades, avastas Ellis peatselt mõningaseks enda üllatuseks, et rünnak ei tulnud üldse jaamast.

Meie häkker on, Veenuse orbiidil?

Ta kuvas kiiresti enda ette liitreaalsusel Veenuse mudeli, koos kõigi selle ümber tiirlevate taevakehadega. Aero-Veenus 01 pealt üles minev signaali jälg lõppes sõna otseses mõttes mitte kusagil - tühjas kosmoses.

Signaal lõppeb kusagil 370 kilomeetri kõrgusel. See on madal orbiit. Huvitav kas meil on tegu fantoom-satelliidiga?

Ellis polnuks sugugi üllatunud, kui Euraasia Konföderatsioon või mõni suurem korporatiivjõud oleks sokutanud orbiidile mõne luuresatelliidi, mida keegi polnud veel märganud. Tänapäeva tehnoloogiaga oli võimalik satelliite üpriski efektiivselt maskeerida, eriti Veenusel, kus ei olnud jälgimistehnikat ja radareid nii palju kui Maal.

Kuid miks on ühel satelliidil või kellelgi selle pardal nii suur ligipääs kõigele Aero-Veenusel? Selleks, et minu liikumist jälgida peab tal käpp sees olema pea igas süsteemis. Ühtlasi, kuidas seostub see kõik Jiro Sawamura ning tema terroriaktiga? Või ei seostugi? Äkki tahab keegi hoida mind hoopis midagi muud avastamast? mõtiskles Ellis endamisi. Kusagil sügaval enda sees kartis ta aga seda, et Jiro Sawamura võis olla esimene suurem pauk mingis algavas varisõjas.

Ellis saatis müstilise häkkimise ja signaali kohta raporti Maale ning võttis siis ette arvuti koostatud raportid Sawamura internetiliiklusest.

Hmm? Tundub, et meie kadunud insener on üritanud hoolikalt varjata turvaalgoritmide eest mõningaid krüpteeritud andmeid.

Ellis avastas pärast mõningast tuhnimist, et pilvelinnal on olemas lausa oma pimevõrk, mis oli üpriski, Ellise meelest, amatöörlikult kuid kavalalt turvasüsteemide eest peidetud.

Huvitav kas nendes kohtades kogunevad kõik need "pragude vahel" elavad inimesed, kellele härra Murphy viitas.

Sawamura arvutis istus pornoks maskeerituna kodukooditud veebitarkvara, mis võimaldas Pilvelinna veebijälgimist vältides pääseda ligi igasugustele huvitavatele peavõrgust ära lõigatud neuroveebi formaadis jututubadele. Ellis uuris, millist jututuba Sawamura kõige rohkem kasutanud oli ning võttis seejärel üle, pärast väikest kräkkimist ja kooditööd, Sawamura virtuaalse neuroavatari. Ta tegi mõningaid kiireid muudatusi Sawamura konto koodi, muutes selle omale kasutatavamaks ning otsustas seejärel sukelduda neuroveebiruumi nimega 2304935agqhmpgd.

Ellise neuroimplantaat, suheldes mingi kauge arvutiga, simuleeris mehe ajus ja närvisüsteemis signaale, mis lõid uue reaalsuse. Teda ümbritses äkki rohelus, päikesepaiste ja soojus. Ringi vaadates, avastas ta ennast mingisugusest suurest aiast, ümbritsetuna kaunilt kujundatud hekkidest, lillepeenardest ja põõsastest. Ellisest natukene eemal vulises purskkaev ning eemal seisis maaliline 19. sajandi stiilis mõisahoone.

Sellise stiiliga jututubades kogunevad tavaliselt kas kiiksuga elitistlikud poliitfilosoofid, New-Wave alt-parempoolsed neonatsid, neuroswingerid, või need nohikutest antisotsiaalsed härrasmehed, kes üritavad neuroveebi seksitubades dentelmenidena käituda.

Vaadates enda - Sawamura avatari välimust, milleks oli bakenbardide ja jalutuskepiga, 19. sajandi ülikonnas nägus härrasmees, kahtlustas ta viimast või esimest. Samas pidi ta tunnistama, et suvalised nohikud ei tee omale pimevõrgus salajasi jututubasid. Läbi aia mõisa poole jalutades märkas ta terrassil istumas tervet trobikonda härrasmehi, kellest enamus paistsid ametis olevat kas klaasikese veini, piibu, või sigari nautimisega. Nad näisid omavahel emotsionaalselt vaidlevat.

"Härra Webber," teatas üks neist, silmitsedes Ellist lähenemas. Pika torukübaraga härrasmees üritas läbikukkunult jäljendata Briti aktsenti. "Teid pole juba pikka aega näha olnud - me siin juba mõtlesime, et äkki saite terminali 14 terroriaktis surma." Mehe hääletoon reetis Ellisele, et avatari omaniku saatus ei läinud talle aga vähimalgi määral korda.

"Oli põhjuseid," vastas Ellis, astudes terrassile. Valetajad ja imiteerijad jäid sageli vahele sellega, et mõtlesid välja liiga põhjalikke ja keerulisi lugusid. Parem oli asjad lihtsana hoida ning jutt endalt mujale suunata.

"Mida uut?" otsustas ta küsida, nõjatudes oma jalutuskepile. "Sama mis alati," vastas teda enne kõnetanud mees. "Korporatiivtürannia, salatsemine, silmakirjalikkus ning sotsiaalne ebaõiglus."

Aha, mõtles Ellis. Sellised inimesed.

"Ja terroriaktid," otsustas ta lisada.

"Sa oled ilmselt ainus, kes pole veel sellel teemal oma arvamust avaldanud. Mis sa arvad, kes selle taga oli?" küsis võõras härrasmees.

"Konföderatsioon," vastas Ellis pikemalt mõtlemata.

"Kui igav vastus," möönis vestluspartner jahedalt. "Sa pead vaatama kaugemale, Webber. Konföderatsioon on mugav kollionu, keda saab kasutada ettekäändena. Pane tähele mees, see oli sisetöö - võimuvõitlus Aero-Veenuse sees."

"Kuuldavasti sai sellega hakkama mingi depressioonis bioinsener Seitai BioMedicalist," spekuleeris Ellis, jälgides kõigi reaktsioone.

"Depressioonis," mühatas üks teine mees samast lauast põlgusega. "See on lugu, mida nad meile söödavad. Ära usu, mida ametlik meedia räägib."

Armas. Sawamura veetis aega poliitiliste dissidentide ja fooliummütsidega, mõtles Ellis. Huvitav kas lisaks depressioonile võisid terroriaktis rolli mängida ka tema rahulolematus siinse eluga ning poliitilised vaated?

"Ma juhtusin hiljuti ühe kõlaka peale," alustas Ellis, istudes maha ja nõjatudes ettepoole, tõmmates nii koheselt kõigi lauasistujate tähelepanu, kes nõjatusid samuti instinktiivselt ettepoole.

Hah, fooliumid on alati nii ettearvatavad.

"Kas te olete kuulnud midagi sellest, et orbiidil tiirleb nii-öelda nähtamatu satelliit, mis suhtleb aktiivselt pilvelinnaga, kuid mida ametlikes andmetes ei eksisteeri?"

"Kust sa sellist asja kuulsid?" küsis üks mees skeptiliselt.

Ellis otsustas võtta riski. "Käisin vahepeal rohkem väljas ja kuulasin maad. Te ei kujuta ette millist infot liigub mõnedes mitte nii legaalsetes asutustes."

Nad tegid kõik suuri silmi.

"Lolliks oled läinud või?" küsis üks lauas istujatest, samal ajal kui teine lisas. "Mees sul on mune kui sa räägid nendest kohtadest, mida ma mõtlen."

"Mis kohta siis sina mõtled?" küsis Ellis. Ellisele vastati kulmude kortsutamisega.

"Kas sa ajad siin mingit kägu, et näidata kui hard core sa oled?" küsiti pahuralt.

Tundub, et need tüübid siin ei julge väga palju oma jalga kodust välja tõsta. Sawamura oli ilmselt sama.

"See on üks uus illegaalne baar ja kasiino õhupalli nr. 6 hooldustunnelites. Keegi ei käi seal eriti ning hooldusrobotid on ära häkitud. Ausalt, ma võin järgmine kord pilte tuua," valetas Ellis entusiastlikult.

"Ma pean seda uurima," lausus härrasmees, kes Ellist kõige esimesena kõnetas. Samas tundus, et nad peaaegu uskusid teda.

"Aga millist kohta, siis sina mõtlesid?" küsis Ellis.

"Udukat muidugi."

"Aa, Udukas," lausus Ellis. "See on juba suht vana teema nüüd, nad räägivad."

"Ah, ära aja jama. See on kõige põrandaalusem koht üldse kogu jaamas," ütles üks härrastest, olles nüüdseks unustanud oma halva Briti aktsendi.

Udukas, bingo.

Ta otsustas veelkord kontrollida, kas sealsed inimesed on kuulnud midagi salapärasest taevakehast, mis vahetab tihedalt pilvelinnaga andmeid.

"See on väidetavalt kusagil 360 kilomeetri kõrgusel ja..."

Kogu maailm sahises äkki Ellise ümber ning ta leidis ennast hallist koridorist, mida valgustasid seinatuled. Mõlemad koridori otsad kadusid pimedusse.

Kurat! Ta häkib mind jälle.

Just nagu enne, suutis salapärane ründaja siseneda Ellise implantaati uskumatu kiirusega.

Seekord sa enam mind nii lihtsalt ei üllata. Ma võtan su maha, kus iganes sa ka ei oleks, mõtles Ellis hakates kiiresti looma plaane vasturünnakuks. Samal ajal ilmus pimedusest noor naine. Ta ei olnud mitte mingit moodi silmatorkav. Kusagil 20ndate lõpus või 30ndate alguses, krunni keeratud pruunide juuste ja prillidega daam kandis viisakat pliiatsseelikut ning ülikonnapintsakut - justkui mõni sekretär.

"Kõik on korras," lausus ta rahulikult. "Mina ei olnud see, kes teid enne ründas ja mul ei ole mingit tahtmist teile haiget teha, kui te just ise seda ei tingi. Ma tõin teid siia, et teiega suhelda."

Naine astus kontsakingade klõbinal aeglaste ja rahulike sammudega lähemale.

"Kui sina mind enne ei rünnanud, siis miks tuleb su signaal samast kohast, orbiidilt," vastas Ellis, uurides oma ussi jälgi.

"Teie viirused tekitasid omajagu kahju," nentis naine mõningase kahetsusega, kuid tema hääles puudus viha. "Ma vabandan selle pärast, mis juhtus. See, kes teid ründas, on väga kaitsev."

"Kes te olete?" küsis Ellis, valmistudes ootamatusteks.

"Ma ei saa seda paraku öelda," ütles naine kahetsusega. "Ma lihtsalt palun teil mõista ja kuulata. Me ei ole teie vaenlased. Me vaid üritame peatada midagi halba juhtumast."

"Ja kas härra Sawamura aitas teid, takistades halbadel asjadel juhtumast?" küsis Ellis. Ta ei suutnud vältida oma häälest etteheidet ja irooniat.

"Härra Sawamura oli kahjuks vaid tööriist," vastas naine, taaskord siira kahetsusega. "Kuid ma kinnitan teile, et antud juhul pühitseb eesmärk abinõu."

"Seega, kümnete süütute inimeste tapmine, manipuleerides depressioonis, ja võib-olla vaimuhaiget, inimest terroriakti sooritama, hoiab teie meelest ära midagi kurja?" lausus Ellis.

Nad on kas väga peast segi, või isegi ei vaevu häid ettekäändeid tooma.

"Härra Sawamura ohverdus tappis küll kümneid, kuid päästis võib-olla palju, palju rohkem inimesi," ütles naine. Ta jätkas: "Paraku ei saa ma teile seda lugu rääkida. Loo detailide väljatulek võiks muuta kogu olukorra ainult hullemaks,,

"Seega, te eeldate, et ma peaks nüüd kogu asja lihtsalt jätma ja koju minema?" küsis Ellis. "Te poetate mulle salapäraseid infokilde ning mõtlete, et nüüd ma lihtsalt lahkun, sest ma usaldan teid, kes iganes te ka poleks?"

"Ei," vastas naine, rahulikult nagu ikka, tema hääles peegeldumas ainult vabandus. "Ma tulin teid hoiatama, viimast korda. Teil on võimalus Veenuselt lahkuda. Esitage oma ülemustele raport terroriaktist, mille sooritas vaimselt haige inimene. Teil on kõik tõendid, mida vaja. Lisaks, me oleme valmis looma anonüümse pangakonto, mida ei saa jälitada ning valmis kandma sinna 5 miljonit Lääne-Euroopa naela. Nii oleks kõigile lihtsam ja mitte kellegi elu ei peaks ohtu seadma. Jääge veenusele ning me oleme sunnitud rakendama äärmuslike abinõusid."

Altkäemaks, saadetuna ähvardustest? Paraku lähenete te mu ära ostmisele natukene vale nurga alt.

Ellist ei huvitanud raha. Kui ta oleks raha tahtnud, oleks ta seda ise mõnest pangast varastanud. Samuti ei suutnud ta väga palju oma elust hoolida. Vähemalt mitte nii palju, et hoida ennast eemale uuest põnevast mõistatusest. Just sellised väljakutsed hoidsidki Ellise elus. Ta naeratas naisele, mitte sugugi vaenulikult.

"Vabandust, aga ma ei tee seda ei oma ülemuste ega ka raha pärast. Ma tahan lihtsalt teada, mis siin toimub."

Sekretäri välimusega naine ohkas. "Seda me kartsimegi. Kõik andmed teist viitavad ebatavalisele psühholoogilisele profiilile. Kinnisideed ja nartsism koos märkidega ennasthävitavale isiksusehäirele. Kas ma suudaks teid kuidagi veenda?"

"Kogu tõe rääkimine oleks hea algus."

"See pole paraku võimalik," ütles naine. Ta pööras ümber ning hakkas tuldud teed tagasi kõndima. Enne hämarusse kadumist vaatas ta veel ühe korra üle õla Ellise poole. "Ma loodan, et te ei plaani siin korrata samasugust tragöödiat nagu Vladivostokis. Teie hingel, härra Drake, on samuti väga palju elusid. Palun ärge unustage seda."

Nende sõnadega naine kadus.

Ellis leidis ennast taaskord istumas tugitoolis, neuroveebiühendus katkestatud. Ta hingas tugevalt välja, tundes südant peksmas. Seejärel simuleeris implantaat rahustavaid signaale ajus ning Ellis vajus toolil justkui kokku, silmitsedes tühja pilguga kõiki liitreaalsuse paneele enda ees.

Kas kõik hõõruvad mulle seda kogu ülejäänud elu nina alla? Kõik terroristid ja muu kõnts peavad alati vajalikuks mainida, et ma pole neist sugugi parem?

Ta tõusis natukese aja pärast püsti, võttis ühest oma kohvrist väikse valge purgi ning poetas peopesale kaks tabletti. Tal ei olnud aega magada. Olles stimulandid veega alla neelanud, tundis ta maailma enda ümber teravnevat. Mõistuse hammasrattad hakkasid kiiremini tööle ning ta naasis tugitooli. Ta otsustas analüüsida igat infokildu vestlusest salapärase naisega ning käis mõttes kogu vestluse üksipulgi läbi.

Seega, Sawamura oli vaid üks õnnetu hing, keda manipuleeriti läbi avatari manipulaatorite tahtmist tegema. Ta oli kergesti mõjutatav ja omas samas ligipääsu võimalustele luua massihävitusrelv. Lisaks sellele on ta lihtsalt suurepärane suitsukate, analüüsis Ellis oma peas. Kõige rohkem tekitas temas küsimusi motiiv. Miks?

Ta ütles, et nad üritavad midagi kohutavat ära hoida ning Sawamura tegu oli üks vahend selle saavutamiseks. Bluff? Ma ei oleks üllatunud. Väärastunud arusaam hea tegemisest? Kes iganes nad ka ei oleks, ei torka nad just silma psühhopaatide või vaimuhaigetena. Kolmas võimalus oleks muidugi see, et ta rääkis tõtt, kuid ma ei suuda selles mingit loogikat näha.

Kohalik aeg näitas 05:12 hommikul ning Ellis tammus ühest toa otsast teise, ongleerides kõigi oma mõtetega. Pärast pikka vaidlemist iseenda, teooriate, tõendite ja erinevate argumentidega, võttis ta huvi pärast lahti nimekirja terroriaktis hukkunutega. Surnuid oli 46. Ta lasi arvutil kõik nimed läbi käia, lootes, et andmekaevandusalgoritmid suudavad leida mingisuguseid seaduspärasusi, mis ühendaks kas kõiki või osasid ohvreid. Paraku ei leidunud tulemuste seas midagi silmatorkavat. Kõige tõenäolisemaks oleks ehk saanud pidada rünnakut mingi kindla ettevõtte töötajate vastu, kuid ei terminalis ega kapslis ei viibinud ühegi korporatsiooni inimesi suuremal arvul. Ellis ohkas ja võttis kõigi ohvrite andmed üksipulgi ette. Kell sai 07:22, kui Ellis nimekirjaga lõpetas. Tugevad stimulandid ei lasknud ta mõistuse tuuridel alla minna, kuid Ellis teadis, et paar päeva hiljem ootavad teda rängad tagasilöögid.

Hukkunute nimekirjast jäi talle silma kolm nime, kuid ükski neist ei karjunud valjult, et just too oli antud rünnaku sihtmärk.

Preili Hadiyya Abdulrashidil oli Maal mitmeid suuri võlgu erinevatele eraisikutele. Härra Luis Rodrigol oli maal muljetavaldav teaduskarjäär ning ta oli töötanud üle 20 aasta üle kogu maailma erinevate osakestekiirenditega. Veenusel töötas ta aga hoopis planetaar-insenerikompanii GeoStar heaks. Huvitav karjäärivahetus. Härra Brian Wright oli ära märgitud radikaalsete ja viha õhutavate kommentaaride eest internetis.

Ellis viis kõigi kolme peal läbi sügavama taustauuringu, kahtlustades peamiselt Wrighti. Abdulrashidi võis esimesena maha kanda, sest tema võlad ei paistnud kuuluvat kellelegi ohtlikule.

Lisaks tuleb arvestada tõsiasja, et kes iganes manipuleeris Sawamurat seda kõike tegema, omas väga palju ressurssi, teadmisi ja võib-olla salajast satelliiti orbiidil.

Ellisele tundus, et ka need kolm nime ei vii teda kuhugi ja ta on ammendanud järjekordse niidiotsa, kuni ta avastas, et Rodrigo polnud sugugi esimene GeoStari töötaja, kes Veenusel surnud oli. Poolteist aastat tagasi suri GeoStari insener Kumar Bhandari, kes leidis oma õnnetu lõpu ühe Aero-Veenuse kaugseire radari parandamisel. Toimikud näitasid, et Bhandari oli läinud päikeselennukiga radarit parandama, kuid lennuk vajus rikke tõttu pilvedesse ja hävis alumises atmosfääris. Ellis haaras juhtlõngast ja sukeldus Bhandari tausta.

Võta näpust, möönis ta natukene aega hiljem. Nimelt näitas Bhandari taust, et mees oli enne GeoStari heaks tööle hakkamist samuti kogunud kuulsust rahvusvaheliselt tunnustatud osakestefüüsika teadlasena. Ellis oli viimaks leidnud midagi, mis polnud enam lihtne kokkusattumus.

Seega, kogu värk oli lihtsalt Rodrigo tapmiseks ning maskeeritud terroriaktiks, et vett segada?

Ta ei saanud selles teoorias kindel olla, kuid kogu asi lõhnas lubavalt.

Hiljem otsustas Ellis kontakteeruda administratiivdirektor Ingerslebeniga.

"Tere päevast härra Drake. Ma loodan, et teil on kõik tööks vajalik olemas ning te tunnete ennast mugavalt?" küsis Ingersleben näiliselt siira naeratusega. Tema seljatagust täitis videopaneelil must nahktool.

"Tere päevast. Mul on kõik vajalik olemas, aitäh," vastas Ellis,

"Seda on väga tore kuulda," vastas naine. "Sellisel juhul, kuidas ma teid aidata saan?"

Ellise emotsioonide lugemise algoritmid ei saanud sellest naisest jätkuvalt sottigi aru. Isegi mikrosignaalid, nagu kõrgendatud higi eritamine puudusid.

Huvitav kas tal on mingi eriti arenenud neuroimplantaat, mis suudab teatud reaktsioone kontrollida? Või siis on ta tegelikult robot.

"Kas te saaksite mulle saata kõik toimikud, mis puudutavad insener Kumar Bhandari surma?" Ellis sai taaskord pettumuse osaliseks, kui see ei kutsunud naises esile mitte mingisugust reaktsiooni.

"Pooleteist aasta tagune intsident? Kas võib huvi tunda, kuidas see teie meelest kogu asjaga seotud on?" küsis naine ühte hõbedast kulmu kergitades.

Ellis kaalus hetke, kui palju rääkida. "Hetkel lihtsalt üks aimdus. Ma räägin teile kõigest täpsemalt siis, kui mul rohkem infot on."

Parem hetkel madalat profiili hoida, et kõik putukad kohe kivide alla ei roomaks.

"Saagu nii," vastas naine. "Kõik andmed peaks peatselt teieni jõudma. Kas veel midagi?"

"See on hetkel kõik. Aitäh abi eest," lausus Ellis.

Bhandari surma toimikuid uurides ei tulnud Ellisele sugugi üllatusena, et väga põhjalik uurimine ei olnud leidnud mitte midagi, mis viidanuks, et inseneri surm ei olnud midagi enamat kui vaid üks paljudest tööõnnetustest, mida Veenusel ikka ette tuleb. Kõik oli väga põhjalik, puhas ja korrektne.

Liiga puhas ja korrektne, leidis ta ennast mõtlemas.

Bhandari minevikus veel ringi kaevates avastas ta, et mees oli töötanud Aero-Veenus 01 peal jaama asutamisest saadik.

Ta oli sõna otseses mõttes üks kõige esimesi töötajaid siin jaamas.

Sealt edasi jõudis Ellis konsortsiumi asutajateni ning oli üllatanud, et GeoStar sinna nimekirja kuulus. Ametlikud annaalid viitasid, et just GeoStar oli olnud see, kes oli pannud aluse Aero-Veenuse asutamisele ning teinud suurt lobitööd, et teisi ettevõtteid projekti kaasata. Heites pilgu kogu kaevanduskonsortsiumi asutajate nimekirjale ei jäänud Ellisele märkamata, et nende seas ei olnud ühtegi kaevandusettevõtet.

GeoStar, Wilkinson & Fernandes, Anglo-Atomics ja, CERN?

GeoStar tegeles planetaar-inseneeriaga, W&F oli infotehnoloogia hiiglane, Anglo-Atomics oli üks päikesesüsteemi suurimaid termotuumaenergia tootjaid planetaarkolooniatele ning CERN tegeles tuumafüüsika ja osakeste kiirenditega.

Huvitav seltskond kaevanduskonsortsiumi asutamiseks. Ühtlasi miks on CERN asutajate nimekirjas? Nad pole isegi Veenusel esindatud. Õigupoolest, nad ei tee mitte midagi Aero-Veenusel.

Kogu müsteerium aina süvenes, kui Ellis edasi uuris. Teda isegi ei üllatanud see, et ta leidis, et nii Bhandari kui Rodrigo olid enne GeoStari töötanud CERNis.

Hiljem õhtul, pärast mõningast uurimist, leidis Ellis lõpuks koha, kuhu kogunes Pilvelinna "põhjakiht" - inimesed, keda konsortsium enam ei vajanud, kuid kes ei saanud ka minema. Pilvelinna kaunite ja elegantsete elualade seinte taga jooksid lõputud hämarad hooldustunnelid, mis peitsid endas hoopis teistsugust maailma. Ümbertöötlemisse saatmata prügi krõbises Ellise kingade all, kui ta astus mööda kehvade neoontuledega valgustatud hämaraid tunneleid, mida täitsid kättesaadavatest materjalidest ehitatud turuletid kõikvõimaliku rämpsuna tunduva kolaga. Ellisele tundus, nagu ta oleks äkki sattunud mingisse slummi, kus hangeldati kõigega, mis jäi "kõrgema klassi" elust üle või mida sai varastada. Kauplejate ja ostlejatega koos sagisid tunnelites läbisegi lõbutüdrukud, kupeldajad, kerjused ja muud eluheidikud. Karmi välimusega kutid põrnitsesid möödakäijaid kampades. Ellis teadis, et isegi tagasihoidlikumat riietust kandes torkas ta siin välja nagu kuldkala ahvenate seas.

Huvitav kui kaua läheb enne kui keegi üritab mind röövida?

Mitmed hooldustunnelitega ühendatud kõrvalkäigud, või ruumid, mida enam ei kasutatud, olid ehitatud ümber erinevateks lõbustusasutusteks, mis reklaamisid ennast kehvade hologrammide ning ergaste neoonsiltidega. Ööklubid, stripiklubid, bordellid, kasiinod, narkosalongid - kõik nad üritasid tõmmata kliente, et koorida neilt viimnegi piskuke, pakkudes samas põgenemist depressiivsest reaalsusest ning olukorrast kuhu need õnnetud hinged olid jõudnud. Ellisel polnud kahtlustki, et nende kohtade klientuur ei koosnenud ainult eluheidikutest, vaid sellest kohast olid teadlikud ka täiesti tavalised, töötavad jaama elanikud.

See peab jaamale kuidagi kasulik olema, muidu ei lastaks sellisel tsirkusel siin kesta. Huvitav kas ka mõned juhtivtöötajad käivad siin midagi eksootilisemat otsimas.

Ellis peatus ühe metallukse juures, mida ei ehtinud ükski reklaam ega silt. Ta koputas ning jäi ootama. Vastust ei järgnenud ning Ellis polnud ühtäkki enam kindel, kas tema info on õige. Ta koputas seekord kõvemini, rusikaga ning ootas veelkord. Ta hakkas juba lahkuma, kui raske moega uks äkki kriuksatusega avanes ning üle Ellise kõrgus massiivne, kiilaspäine mees, kes põrnitses tema peale alla skeptilise pilguga. Mehe võimsate käsivarte musklid olid silmnähtavalt tehtud mingisugustest sünteetilistest polümeeridest, andes neile tõenäoliselt, esteetilisust ohverdades, uskumatu füüsilise jõu.

"Kuidas ma teid aidata saan?" küsis jämeda pullikaelaga mees bassitoonil.

"Mul on raha ja ma tahan seda kulutada. Kas Udukas on selleks sobilik koht?" küsis Ellis mehele silma vaadates.

Uksehoidja pupillid laienesid ja kahanesid Ellist uurides.

"Te pole siin kunagi enne käinud," lausus ta jahedalt. "Miks ma peaks teid sisse laskma?"

Ellis võttis rinnataskust väikse grafeenplaadi ning ulatas selle uksehoidjale. Viimane lasi oma silmadel sellest üle käia, pupillid taas laienemas ja kahanemas.

"See on teile, sissepääsutasuks," lausus Ellis.

Suur mehemürakas silmitses teda mõningase skeptilisusega. "Siin peal on palju raha," ütles ta.

"Jootraha," vastas Ellis.

Pärast lühikest mõttepausi, lausus mees: "Olgu peale, järgnege mulle." Seejärel lükkas ta väikse plaadi pükste taskusse ning viipas uue kliendi sisse, sulgedes ukse nende mõlema järel.

Ellist juhatati mööda hämarat tunnelit järgmise metallukseni, mille ees suur mees peatus ning lausus hoiatavalt: "Ära mingit jama alusta või ma murran kõik su luud."

Seejärel lükkas ta raske ukse lahti ning Ellisest voolas ootamatult üle võimas muusikalaine. Tunneli hämarus avanes roosade, lillade, punaste ja roheliste värvide mängu, põrand vibreerimas elektromuusika rütmides. Ellist pimestasid lisaks erksatele tuledele ka uduna ringi voogav suits ning sähvivad laserkiired. Kõrgendatud postamentide peal tantsisid helendavas võrkpesus stripparid, kes olid tõenäoliselt liitreaalsuse avatarid. Postamentide all õõtsus suitsu sees merelainetena inimsiluettide mass, reivijad hüppamas ennastunustavalt üles-alla. Jõudes vaevu kogu ümbrust oma peas töödelda, andis neuroimplantaat teada, et ninasõõrmetes paiknevad neuronid puutusid kokku narkootiliste ainetega. Sellel momendil taipas Ellis, et kogu klubis ringi liikuv suits on tegelikult laks külastajatele. Tõenäoliselt paiknes kusagil printer, mille kaudu sai DJ luua erinevate lugude jaoks erinevaid narkootilisi aure, kõrgendades nii parajasti soovitud emotsioone kogu klubisaalis. Ellis tundis kerkivat eufooriat ning neuroimplantaadi emotsioonide stabilisaatorid asusid koheselt tööle. Paraku olid ka sellel seadmel tema ajus limiidid ning sensatsioon ei kadunud täielikult.

Klubis edasi astudes silmas Ellis tantsupõrandast eemal asuvat baari osa koos salongiga, mis oli, nagu ülejäänud koht, valgustatud siniste, lillade ja roosade tuledega. Helendaval baariletil tantsisid avataridest kaunid mehed ja naised, pakkudes jookide nautijatele silmailu. Ellis jalutas baarileti juurde, samal ajal silmitsedes ulmelisi ja fantaasiarohkeid kostüüme enda ümber. Tal ei olnud enam aimugi kui palju kellegi kostüümist eksisteeris päriselt ja kui palju oli liitreaalsuses. Pärismaailm ja liitreaalsus tundusid selles kohas täiesti ühte sulanduvat.

"Mida ma teile pakkuda võin?" küsis palja ülakehaga ning erinevaid helendavaid mustreid vahetava lipsuga noormehest baarmen.

"Midagi teie soovitusel," vastas Ellis naeratusega, mis mõjus loodetavasti julgustavalt.

"Üks Sinine Magnetar siis," ütles märkimisväärsete lihastega noorhärra, kelle näo võinuks panna mõne reklaampostri peale. Lugu vahetus, asendudes millegi psühhedeelsemaga ning rahva hüppamine asendus hüpnootilise aeglase õõtsumisega. Läbi õhu hakkasid äkki ujuma delfiinid ja muud mereelukad, ning korraks tundus Ellisele nagu ta oleks vee all. Sensatsiooni võimendas ringi voolavas suitsus uus narkootiline aine, mis kutsus esile rahu, sensuaalse naudingu ja kerge seksuaalse erutuse.

"Teid jälgitakse," kuulis ta ühtäkki naishäält oma kõrvas. Ellis pöördus järsult ümber, saamata esimese hooga aru, kes seda ütles. Hetk hiljem märkas ta aga inimeste massi eemalduvat naist, kes saatis talle viimase pilgu ning pööras siis ära. Ellisel ei õnnestunud naise pikkade roostekarva lokkide vahelt nägu täpselt näha, küll aga märkas ta väga selgelt pikka sihvakat keha, mida katsid ainult võrksukad, vaevu reiteni ulatuv mustreid vahetav miniseelik ning üle palja selja jooksvad nöörid. Ellis hakkas talle järgnema, kui baarmen ütles: "Teie kokteil härra."

Ellis vaatas korraks üllatunult baarmeni poole ning kui ta uuesti tagasi vaatas, polnud salapärast naist enam näha. Ta nõjatus uuesti baariletile, silmitsedes helendavat neoonsinist jooki enda ees. Ta polnud sugugi kindel, mida see sisalda võib, seega ta ainult teeskles lonksu võtmist, silmad samal ajal ümbrust kammimas.

Huvitav kelle tähelepanu ma tõmbasin?

Ellis lootis leida kedagi, kellel on rohkem infot pilvelinna telgitagustes toimuva kohta.

Tavaliselt jõuab selliste inimesteni kõige kiiremini kas väga õigeid või väga valesid küsimusi küsides.

"Vabandage," hõikas Ellis baarmenile.

Kui keegi mind jälgib, siis proovime veel rohkem tähelepanu tõmmata ja vaatame mis jamadesse ma sattun, mõtles ta morbiidse elevusega.

"Midagi veel teile?" küsis nägus noormees.

"Kes selle koha omanik on?" küsis Ellis magusa naeratusega. "Kas ma saaks temaga rääkida?"

Baarmeni silmad läksid hetkeks suureks ja ta tardus hetke liigutuses. Viiv hiljem taastas ta enesekontrolli ja naeratuse ning lausus: "Vabandust, me ei jaga sellist infot siin."

"Okei, aga kellelt ma siis küsima peaks?" jätkas Ellis peale käimist.

Selle küsimuse peale otsustas baarmen teda aga sootuks ignoreerida ning pöördus teiste klientidega tegelema.

Sööt on vette visatud.

Muusika muutus peatselt eriti rängaks elektrooniliseks tümitamiseks ning Ellis tajus, kuidas eufooria tase kogu ruumis tõusis. Inimesed hüppasid ja kargasid, higipritsmed lendamas. Mitmel pool laudade taga ja nahkdiivanitel võis näha suudlevaid ja üksteist käperdavaid inimesi. Mõned neist aktsioonis rohkem kui kahekaupa. Need, kellele õhus ringi liikuvast laksust ei piisanud, tõmbasid laudade pealt ninna lisakeemiat, et oma õhtu veel elavamaks muuta.

Ma olen selliste kohtade jaoks vist liiga vana.

Ei möödunud kuigi kaua, kui Ellis tundis ühtäkki rasket kätt oma õlal. Ümber pöörates võis näha kahte suurt ja küberneetiliselt augmenteeritud meest, kes ei näinud oma mustades riietes sugugi välja nagu pidutsejad.

"Kuidas ma teid aidata saan härrased?" küsis Ellis.

"Palun järgnege meile," ütles see kapp, kes hoidis Ellisel kätt õla peal. Mehe toon ei jätnud just keeldumisruumi ning tema haarde kindlus samuti mitte.

"Saagu nii," vastas Ellis, pöördudes koos kahe mehega lahkuma. Mõned üksikud külastajad saatsid neile pilke, kuid enamus lihtsalt ignoreerisid neid, olles liiga ametis oma õhtu nautimisega.

Ellis eskorditi läbi suitsu, valguse ja hologrammide kirju kompoti kuhugi hämarasse tagumisse koridori, kus muusika muutus summutatud tümpsumiseks seinte taga. Tegu paistis olevat järjekordse modifitseeritud hooldustunneliga, mis oli antud juhul kitsam kui teised. Modifikatsioonide hulka kuulus tõenäoliselt ka metallist trepp, mis viis nad korrus kõrgemale, järgmisesse tunnelisse. Seal peatusid nad järjekordse tüüpilise välimusega hooldusukse ees, millele üks meestest koputas. Ukse avas see sama hiiglane, kes alguses Ellise sisse lasi, ning praegu oli tema näoilme sõbralikkusest veelgi enam kaugenenud. Kaks saatjat juhatasid Ellise elegantsesse, kuigi veidi üle võlli luksussviiti, mille üks klaasseintest vaatas ülevalt alla kogu klubi peale. Holopaneelina funktsioneeriva madala klaaslaua peal istusid mitmed kallid ampusepudelid ning Ellisele ei jäänud märkamatuks ka laua klaaspinnale valatud valged pulbriread.

"Härra Drake," ütles valgel diivanil istuv mees, kelle ülikonna hele toon klappis täpselt tema istumisalusega. "Mis toob teid Udukasse?" Asiaadist mees võis olla kusagil oma kolmekümnendate keskel, kuid tema juustes oli juba omajagu halli. Mehe teravaid ja kitsaid näojooni rõhutasid kassilikud silmad, saadetuna kergest muigest.

"Härra Ruan," vastas Ellis, saades näotuvastuselt tema identiteedi. Mõlemal pool Ruani istusid kaks väga nappides riietes modelli välimusega noort neiut, kellest üks näppis igavleva moega oma läbipaistvat tahvelarvutit ning teine kimus suitsu ja puhus seda välja Ellise poole.

"Mul oleks teile mõned küsimused," ütles Ellis, märgates, et kolm kappi tema selja taga polnud kuhugi kadunud.

Jie Ruan, kunagine Aero-Veenuse lennuki piloot ja lennu-AI'de programmeerija, tõstis ühe jala üle teise, öeldes: "Küsimused seoses terroriaktiga?"

"Just nii," lausus Ellis. "Te teate väga hästi miks ma siin olen. Ma otsin infot."

"Ma võin teile kinnitada, et ma ei teadnud härra Sawamurast, ega tema tegemistest mitte midagi," lausus Ruan. Ellise emotsioonide lugejad ei tuvastanud mehe poolt mitte mingisugust närvilisust, ega hirmu, küll aga vaos hoitud agressiivsust ning valetamist ja varjamist.

"Ma ei ole siin Sawamura pärast," jätkas Ellis. "Te olete sellise moega mees, kes võiks teada paljudest siin jaamas toimuvatest asjadest. Mind huvitab, kas te teate ka seda, et keegi manipuleerib nähtamatu jõuna peaaegu kõiki pilvelinna arvutisüsteeme."

Ellisel polnud tegelikult aimugi, kas selline sell võis üldse midagi pilvelinna arvutisüsteemidest teada, kuid ta tahtis näha mehe reaktsioone ning neid mõõta.

"Kõlab nagu mingi vandenõuteooria või linnalegend," vastas Ruan ohates. "Ma ei arvanud, et te hakkate vaime taga ajama."

Oho, mis meil siin on, mõtles Ellis, nähes klubiomaniku kehakeelest tulevat infot. Ta naeratas mehele ning ütles: "Te teate midagi."

Sellel hetkel sai Ruan ilmselt aru, et Ellis loeb tema emotsioone, kuna mehe näoilme muutus mitme kraadi võrra süngemaks. "See, mis te teete, ei ole kuigi viisakas," lausus ta külmalt, silmades peegeldumas vägivalla läige. "Te tulete minu klubisse, segate minu töötajaid ja kliente ning rikute seejärel isegi minu enda privaatsust."

Ellis kaalutles hoolikalt, kui kaugele asi viia ning otsustas, endale omaselt, täispanga peale minna.

Aeg mängida räpast võmmi.

Ta astus omavoliliselt ühe tugitooli juurde ning võttis istet. "Ma tahan teada kõigest, mis siin toimub. Ja teie räägite sellest mulle."

"Teil on mune, ja jultumust, ma tunnistan nii palju," möönis Ruan. "Kuid miks ma peaks üldse teile midagi ütlema ilma midagi vastu saamata."

Ellis silmitses laua peal vedelevaid narkootikume. "Sest muidu panen ma kogu selle koha kinni. Ma ei tea, mis leping sul Murphyga võib olla, kuid Kusanagi hierarhias ületan mina teda. Kusagil 5 minutiga võib siia sisse tormata kiirreageerimisrühm, keda saadaks droonid ja turvameeste hordid. Nad rebiks selle koha laest maani maha, konfiskeeriks kogu sinu illegaalse nodi ning juba homme saadaks ma su esimese transpordiga Jupiteri asteroidivöösse, kus kohalikel võimudel on alati hea meel oma kivilahmakatele ekstra töökäsi saada."

Ellis kartis natukene, et mängis valed kaardid, kasutades piitsa prääniku asemel, kuid ta ei bluffinud millegagi ning Ruan pidi seda teadma. Tal ei olnud lihtsalt aega, et hakata leiutama kusagilt suuri rahasummasid, millega seda tüüpi õlitada.

Ellisele mõningaseks üllatuseks puhkes Ruan laginal naerma. Ta oli oodanud raevu, trotsi, tühje ähvardusi, kuid mitte seda.

"Härra Drake," lausus Ruan, pühkides ühe käisega oma silma. "Te olete Pilvelinnas viibinud natukene rohkem kui ühe päeva ja te lihtsalt arvate, et te omate seda kohta. Te arvate, et teie sõna on siin seadus ning te olete kõige kõvem kutt linnas."

Ta naeratas laialt ning Ellis sai ühtäkki aru, et ta oli midagi väga, väga valesti arvestanud. Järgmisel hetkel krabasid teda mõlemast õlast käed ning tirisid ta tugitoolist üles.

"Sa oled peast soe või?" küsis Ellis, proovides varjata ärevust oma hääles. "Kui sa koksad ära Kusanagi eriuurija, siis rebib Aero-Veenus su tükkideks. Sa ei lõpeta kusagil asteroidi kaevanduses. Sa lõpetad Veenuse pilvedes."

"See on sinu suurim viga, härra Drake," ütles Ruan. "Sa oled siin nii vähe olnud ja sa eeldad juba, et sa tead, kuidas kõik käib."

Ellis üritas end lahti rabeleda, kuid teda hoidvad käed olid vankumatud. Kolmas mees, uksehoidja virutas talle rusikaga kõhtu ning massiivse jõuga obadus võttis Ellise jalust nõrgaks.

"Sa hakkasid uurima liiga valesid asju," ütles Ruan. "Administratiivdirektor Ingersleben hoolitseb selle eest, et sa hukkusid õnnetuses ning Kusanagi ei küsi sinu kadumise osas liiga palju küsimusi."

Sellel hetkel klikkisid Ellise peas mitu asja ning ta vandus, et polnud sellest varem aru saanud.

Raibe! Ma olen kogu asja valest küljest vaadanud! Kogu see jama pole kunagi ühepoolne olnud. Keegi salapärane ei ründa Aero-Veenust. See on sõda Aero-Veenuse ja kellegi salapärase vahel ning kumbki pool ei taha, et see kusagile lekiks. See on koguaeg Aero-Veenuse siseasi olnud.

Järgneb

Table of Contents

Peatoimetaja: 02/17 (J. J. Metsavana)

Tiit Tarlap (13.XI 1954 - 24.II 2017) (Jüri Kallas)

Intervjuu Jaanika Juhansoniga (Agur Tänav)

Eesti ulmeühingu üldkoosolek 2017 (Veiko Belials)

Repliik: Miks kosmosehõlvamisest asja saab (Marko Kaasik)

Palju õnne, Don Coscarelli (Kalver Tamm)

Noortest, kosmosest, düstoopiast ja mõnest raamatust ka (Mairi Laurik)

Kõver kiirgus: Kui Titanicus mängiks peaosa... (Taivo Rist)

Raamatuarvustus: When Animals Attack (Kalver Tamm)

Intervjuu: Vanessa Morganiga (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Sõidavad Eelija tulisel vankril (Reidar Andreson)

Raamatuarvustus: Mairi Laurik ,,Novembriöö kirjad" (Leila Tael-Mikein)

Raamatuarvustus: Met Kaleva (Rauno Pärnits)

Raamatuarvustus: Assassin's Creed. Taassünd (Jana Raidma)

Raamatuarvustus: Ratsanik Melchior (Leila Tael-Mikein)

Uudiskirjandus 02/17

Ulmkonnakroonika 2/17

Jutt: Kultuurievolutsioon (Silver Türk)

Järjejutt: Pilvelinna bluus. 2. (Rait Piir)