Peatoimetaja veerg 02/18 (Rauno Pärnits)

Küünlakuu Reaktoris leiate lisaks tavapärasele igakuisele tuumakütusele ka märksa pikema poolestusajaga radioaktiivset kraami. See tähendab, et pikalt vaikselt küdenud projekt „Eesti100 ulmes“ tõmbab joone alla ja vormub lühikesteks ülevaadeteks, mille kõigega on eestlased 100 aasta jooksul ulmetaevas silma paista suutnud. Ja seda ei olegi tegelikult nii vähe.

Ja kindlasti ei oleks see tulnud nii mahukas ilma kõigi teie abita, kes te oma tähelepanekutest Reaktorile teada andsite või neid aastate jooksul olete Ulmekirjanduse BAASi kirja pannud. Erilised tänud nõu, jõu ja abi eest Juhan Habichtile, Jüri Kallasele, Arvi Nikkarevile ja Kalver Tammele.

Lisaks väärikale sünnipäevale toimus veebruaris ka Eesti Ulmeühingu aastakoosolek, kus võeti vastu ka Stalkeri statuudi muutmise otsus – mis täpselt muutus, saate lugeda Ulmkonnakroonikast.

Head järgmist ulmelist aastasadat nii Eesti Vabariigile kui ka kõigile kaasulmikutele!

Kaanepilt: © trinanigans.deviantart.com

Eesti ja ulme (Rauno Pärnits)

Eesti - maailma ja isegi Euroopa mastaabis üsna tilluke ja tähtsusetu maalapp Läänemere kallastel, kus läbi ajaloo on toimunud vaid käputäis sündmusi, mida isegi lähemad naabrid oluliseks võiks pidada.

Ulme - tulevikku vaatav kirjandusžanr, mille kohaldamine eesti keelele, kus ju grammatiline tulevikuvorm üldse puudub, tundub mõnele muulasele täiesti ilmvõimatu.

Võib kindlalt väita, et nende kahe tõsisem ja pidevam läbikäimine sai alguse alles paarkümmend aastat tagasi 1990ndatel. Loomulikult on ka varem eestlased ulmežanrisse liigituvat kultuurielementi loonud, aga need on üldjuhul üksikjuhtumid. Ei ole Eestis varem olnud aktiivseid kodumaiseid ulmekirjanikke – kuigi ka päriskirjanikud on vahetevahel fantaasiarikkaid lugusid kirja pannud, siis ulmelise osa protsent nende loomingus on äärmiselt väike või koosnebki kogu nende looming vaid ühest-kahest tekstis nagu Eiv Eloonil ja ka välis-eesti autoritel nagu Jaan Kangilaski ja Viido Polikarpus. Ehk vaid Boris Kaburit võiks tõesti ulmekirjanikuks nimetada, kuigi ka tema kirjandusliku loomingu võib ühe käe näppudel üles lugeda, ent ta on ka koostanud ulmeantoloogia ja ka tema tõlketööd on suuresti ulmevalda liigituvad. Muud ulmelist, nagu siinvalminud ulmefilme ja ulmekoomikseid, on samuti kiduralt. Ulmeseriaalid ja digitaalvaldkonda kuuluv ulme omab alles XXI sajandi toodangu pitserit.

Sellest tulenevalt puudub meil praktiliselt täielikult teadmine eesti päritolu ulmest piiri taga.

Siiski... asi pole päris lootusetu. Loendamatu koguse ulme juures on täiesti loogiline, et mõned kübemed Eesti kohta on sattunud ka piiritagusesse ulmesse ehkki see ei anna mõõdult välja isegi mitte piiska meres. Eelkõige tuleb silmas pidada ulmekirjandust. Ja kuna eestlasele on alati korda läinud teise eestlase käekäik, samas aga puudub igasugune ülevaade Eesti ja maailma ulme vahekorrast peale lühikese lõnga ulmelisti arhiivis ja veel lühema Jüri Kallase artikli kümmnekonna aasta taguses Algernonis, siis oleks seoses Eesti Vabariigi sajanda juubeliga nagu õige aeg sotti saada, kas ja millega eestlased maailma ulmemaastikul hakkama on saanud.

Enne kui hakata vaatama, MIDA mujal Eesti kohta kirjutatakse, tuleks kõigepealt selgeks teha, MIKS? Miks just Eesti? On ju loomulik, et iga ulmeautor kasutab oma teose toimumiskohana eelkõige endale tuttavat naabruskonda või lausa vastupidi – täiesti väljamõeldut või piisavalt kauget paika, mille toimimine tundub väljamõeldisele vaatamata usutav.

Esimene Eesti mainimise põhjus on loomulikult geograafiline – kui tegevus toimub Läänemere idaosas, siis juba ainuüksi asukoha tõttu võib Eesti mainimine kõne alla tulla. Sama kehtib ka Venemaa, eriti Peterburi lähiümbruses toimuva actioni puhul. Venemaa naabrus ongi kõige sagedasem põhjus, miks Eesti ulmes mainimist leiab.

Teine põhjus on eksootika. On ju Eesti vähemalt ameeriklastele sisuliselt pärapõrgus – paremal juhul kusagil Euroopa äärealadel -- asuv maailmanurk, kuhu on hea paigutada mida iganes ja kuidas iganes. Enam-vähem nagu keskajal paigutati tundmatute maade kaartidele kiri: siin elavad lohed ja ilma peata inimesed. Eurooplastele on Eesti küll distantsiliselt lähemal, aga Lääne-Euroopast on teda aastakümneid eraldanud raudne eesriie, mistõttu... vähemalt lohesid nad siia elama ei paiguta.

Kolmas oluline põhjus Eesti sissetoomiseks on koloriidi andmine. Natuke lahjem põhjus kui päris eksootika, kuid palju sagedasem. Paraku kipub värving olema ju kontrastne – omad on enamasti head, mujalttulnud aga paremal juhul kummalised, halvemal päris karmilt negatiivsed karakterid. Eriti kehtib see vene päritolu ulme kohta, kus sageli Eesti ja eestlased on sisse toodud rõhutamaks, et tegu ei ole venelastega /loe: pole oma/. Seda isegi NSVLiidu aegadel. Kui toona oli tegu lihtsalt väikese vennasvabariigiga – seejuures positiivse renomeega vennasvabariigiga – siis pärast taasiseseisvumist ja eriti pärast Pronksiöö sündmusi enamasti ja alati negatiivses kontekstis.

Ning neljas väga oluline põhjus on autori isiklik kogemus. Praegusaja lahtiste piiride juures ei ole ju probleem mõne reisiga Eestisse sattuda ja peab ütlema, et neid kirjanikke, kes on muljetest inspireerituna Eesti oma teostesse sisse toonud, on kaugelt enam kui käputäis. Isegi mõned kodumaast kaugemal elavad eestlased on seejuures olnud inspiratsiooni allikaiks.

Niisiis, millega Eesti ja eestlased on ulmes tähelepanu äratanud.

Teatmeteosed

Ulmealaseid teatmeteoseid on koostatud üksjagu, samas kindlasti mitte ülearu palju ja enamasti ei ole neis Eesti kohta mahtunud mitte sõnagi. Siiski on mõni trükis meeldivaks erandiks. Palju parem on olukord internetis vabalt kättesaadavais andmebaasides. Siinses väikeses ülevaates piirdun vaid asjakohase loeteluga, täpsemalt tuleb mainitud isikute kohta juttu hiljem vastavas alljaotuses.

Matthew Bunsoni koostatud The Vampire Encyclopedia (Vampiiride entsüklopeedia) sisaldab märksõna 'Eesti' all kümmekond rida teksti:

Eestlastel on mitu vampiiriliiki, mis põhiliselt on välislaenude, eriti vene laenude tulemus. Haruldasim eesti ebasurnutest on vere-imeja. Teine liik – veripard – oli algselt luupainaja kehastus, kes piinas inimesi öösiti neid rutjudes. Veel üks eesti ebasurnuliik – vampiir – on tõenäoliselt veel üks võõrlaen, mis on sealmail vaid vähestes kohtades kohatav.

Napi artikli allikmaterjalina on tõenäoliselt kasutatud II maailmasõja järel lõpuks USAsse jõudnud eesti folkloristi, keelemehe ja Bloomingtoni Ülikooli professori Felix Oinase kirjatöid. Näiteks soome, leedu ja vene vampiiride kohta on raamatus juttu palju rohkem, ent kasvõi lätlaste kohta pole sõnagi. Teatmik on muide ka Eesti raamatukogudest kättesaadav.

Andmebaas ISFDB /International Science Fiction Database/ annab otsingusõnaga Eesti välja järgmised nimed: baltisakslased Alexander von Ungern-Sternberg ja Dieter Hasselblatt; Tallinnas sündinud taani filmiprodutsent Sonja Vesterholt; raamatuillustraatorid Eiko Ojala, Kaia Otstak, Joonas (sissekandes eesnimega Jonah) Sildre ja Ülo Sooster; toimetaja Kalju Kirde; kirjanikud Friedrich Reinhold Kreutzwald, Mati Unt, Mehis Heinsaar, Andrus Kivirähk ja Sandra Kasturi. Ka on kirjeomanikud kohalikud ulmeuurijad Jaak Tomberg ja Andrus Org ning välis-eesti autorid Viido Polikarpus ja Jaan Kangilaski. Ka Joel Jans on kirjeomanik seoses Helsingis toimunud Worldcon 2017 jaoks Eesti ulme kohta kirjutatud lühikokkuvõtte autorina. End eestlastena mitteidentifitseerivaid kirjanikke, kel üks vanem-vanavanem eesti verd, on ISFDBs mitmeid.

John Clute ja Peter Nichollsi mahukas The Encyclopedia of Science Fiction mainib Eestit täpselt ühe korra – artiklis Venemaa ulmefilmide kohta pälvib äranimetamist Grigori Kromanov filmi „Hukkunud alpinisti“ hotell režissöörina.

Otsing võrguteatmikus SF-Encyclopedia, mis on sisuliselt Clute-Nichollsi teatmeteose võrguvariant märksõnaga "Eesti" annab neli nime: Mati Unt, Fridebert Tuglas, baltisakslane Friedrich Maximilian von Klinger ja Sandra Kasturi. Kaudselt võib leida Viido Polikarpuse (kaasautori Tappan Kingi kohta käivas artiklis) ja tundmatuseni moonutatud Jüri Järveti nime (filmi Solaris kohta käivas artiklis).

Samalaadne venekeelne andmebaas Fantastika3000 annab veidi rohkem nimesid: Aimeé ja Vladimir Beekman, Boris Kabur, Helju Rebane ja August Jakobson, kaudselt tuleb Eesti välja veel Mihhail Velleri ja Vera Krõžanovskaja kaudu.

Eestlased piiri taga

Üldjuhul kodumaalt kaugele sattunud eestlane ulmet ei kirjuta. Väheste eranditega on kirja saadud vaid 1-2 nimetust per capita.

Esimene piiri taga ulmeraamatu üllitanud eestlane on tõenäoliselt Jaan Sibbul, kes 1905. aastal võttis endale uue ja rahvusvahelisema nime Ivan Narodny (1869/74-1953). Aferistikuulsusega ajakirjanik ja literaat, raamatukaupmees ja revolutsionäär kirjutas USAs mononäidendi The Skygirl, mis lavastati 1923, raamatuna ilmus see paar aastat hiljem.

Aastakümneid võis eesti ulme lipulaevaks pidada eesti-soome kirjandusklassik Aino Kallast ja tema novelli Hundimõrsja/ Sudenmorsian.

USAs elaval Jaan Kangilaskil on ette näidata fantasydiloogia The Seeking Sword ja Hands of Glory; põgenikelaagris Saksamaal sündinud ja USAs mitmel alal käe valgeks saanud Viido Polikarpusel üks noorteulmekas – Down Town.

Kalju Kirde’st sai pärast sõja lõppu Saksamaal hinnatud ulmetoimetaja ja maailmatasemel Lovecrafti loominu spetsialist.

Päris mitmel pärast sõda Rootsi jõudnud eesti kirjanikul on bibliograafias ette näidata ulmevaldkonda liigituvaid teoseid, aga kuna need on kirjutatud eesti keeles, siis siinkohal piirdun vaid fakti konstateerimisega.

Hulgaliselt kõikvõimalikke ulmeauhindu on pälvinud Põltsamaal sündinud, kuid lõviosa elust Kanadas elanud Sandra Kasturi.

Moskvas venestunud eesti kaupmehe perekonnas sündinud, Eestisse opteerunud, siin hariduse saanud, kuid end venelaseks pidanud, sõja järel lõpuks USAsse jõudnud ja seal karjääri teinud filosoofiadoktor ja luuletaja George (kasutusel on ka nimekujud Jüri ja Juri) Ivask (1907-1986) –-- avaldas 1980te alguses Pariisi ajalehes Russkaja mõsl lõpetamata jäänud alternatiivajaloolise jutustuse Jesli bõ ... ne bõlo revoljutsii (Kui ... revolutsiooni poleks olnud).

Kõige tuntum eestlasest ulmeautor Eestist ida pool on Helju Rebane, kes kolis Moskvasse teadustööd tegema juba õndsal stagnaajal. Tema jutte on tõlgitud ca poolde tosinasse keelde. Ka Reaktoris leidub 2 antud autori juttu.

Väga tõenäoliselt on kübeke eesti verd kümneid ulmekaid kirjutanud vene kirjanikul Olga Mjahhar’il (Mähar?), kuna tema esivanemate otsing viis lõpuks välja küüditatute nimestikeni.

Kindlasti on eesti verd ka eelmisel aastal oma esimese ulmeromaani üllitanud Pihkva kooliõpetajal Raivo Štulbergil (Stuhlberg?)

Varateismelisena Prantsusmaale kolinud Katrina Kalda looming flirdib samuti ulme piiriga.

Olgu siinkohal veel mainitud, et kodumaist Eesti ulmekirjandust on piiri taga tutvustatud üsna napilt. Tartu Ülikoolis kaasaegset kirjandust uuriv Jaak Tomberg, kes 2014. aastal pälvis SFRA (Science Fiction Research Association) preemia Pioner Award. Tema ja teise ulmeuurija Andrus Org’i kaaslöömisel on ilmavalgust näinud ka selline prantsusekeelne kogumik:

Ulmeajakirjas Locus 6/1992 ilmus ukrainlase Vadim Skirjuki artikkel SF in Estonia. Siia võib veel lisada Vjatšeslav Ivanovi lühikese artikli kodumaises ajalehes Molodjož Estonii 7. aprillil 2001 Zapad sovetskogo pasporta (Nõukogude passi lääs), kus autor toob välja Eestiga seotud momendid vendade Strugatskite loomingus ning Joel Jansi kirjutatud lühikokkuvõte Worldcon2017-le; üksikuid artikleid eesti ulme kohta on kirjutanud ka Nikolai Karajev oma blogis. Ja ongi kõik.

Ulme ja Eesti mitte-eestlased

See kategooria vajaks tegelikult eraldi põhjalikumat uurimust, sest ilmselgelt on nii varasemad baltisaksa kui hilisemad Eestisse kolinud või nõukogudeajal siin sündinud vene autorid eesti ulmemaastikul sama hästi kui tundmatud. Piirdun siinkohal vaid üksikute nimede lähema tutvustamisega.

Alustama võiks muulastest rääkimist aga juba viikingiajast, sest ulmekonteksti ilmub sõna "Eesti" esimest korda juba igivanades Põhjala saagades. Süüdi on selles hiiglasekasvu sõjamees Starkad (ka Störkuðr, Starcaterus, Starkodder). Odini suur lemmik ja Thori vihaalune oli oma aja – kusagil esimese aastatuhande kolmanda veerandi paiku; kui saagasid uskuda, siis pea 300 aastat järjepanu – kõige legendaarsem sõjamees, kelle tegemistest jutustab hulgaliselt saagasid, vilksamisi käib ta läbi isegi eeposest Beowulf. Taani kroonik Saxo Grammaticus annab oma kroonikas Gesta Danerum kaks tema päritolu varianti: tema arust tõepärasema kohaselt oli Starkad pärit eestlaste maalt Läänemere idakaldal -- see muidugi ei tähenda, et ta nüüd kohe eestlane olnuks -- ja teise, fantastilisema kohaselt oli ta jöötunite soost, kellel Thor raius maha kõik lisajäsemed peale kahe ja pani ta peale needuse, mille kohaselt Starkad elab kolme mehe elu ja sooritab kolm hirmsat kuritööd. Starkad lõi kaasa enamikus tolleaja suuremates lahingutest, saagad räägivad ka tema taplustest kuralaste, semgalite ja venelastega (kuid mitte eestlastega). Lahingukirjeldus, kus Starkad vaenuväge rünnates saab hulga ränki haavu, nii et kopsud paistavad ja ta peab hammastega habemest kinni hoidma, et pea õlgadel maha ei veereks, teeks au igale õudus- ja ulmebataalia kirjeldusele ka tänapäeval. Üllataval kombel on ulmekirjandus niivõrd koloriitsest inimtapamasinast suure kaarega mööda käinud ning Starkadi kohtab vaid üksikutes ulmekates. Nii et kohalikud ulmekirjutajatel ei ole tundmatut eesti juurtega superkangelast vaja kuigi kaugelt otsima minna...

Baltisakslastest rääkides tuleb alustada neist, kes sai üles loetletud teatmike osas.

Nii kirjanduses (tema romaani Tung ja torm järgi on nime saanud terve kirjandusepohh) kui reaalses elus tähelepanuväärset karjääri (oli abielus kõlakate kohaselt Katariina II abieluvälise tütrega) teinud Friedrich Maximilian von Klinger (1752-1831) on ulmeajaloo tähelepanu pälvinud jutustusega Reisen vor der Sündfluth (1795) (Veeuputuse-eelsed reisid), mis räägib Bagdadi kaliifi fantastilistest reisidest. Von Klinger suri Tartus, kuid maetud on perekonna hauakambrisse Peterburis.

Eestis sündinud ja Tartu ülikoolis õppinud saksa kirjanik, luuletaja ja kunstnik Alexander von Ungern-Sternberg (1806-1868) on oma ohtra loomingu seas kirjutanud ka ühe kummitusloo Das gespenstische Gasthaus (Kummitav külalistemaja) (1842)

Dieter Hasselblatt (1926-1997) on oma elust Eestis juttu teinud ka oma mälestusteraamatus. Hitleri kodumaa-kutse jalgu jäänud poisikesest sai 1970tel pooleteisetosinaks aastaks oluline saksa ulmemaastiku kujundaja eelkõige kuuldemängude tegijana, aga ka kirjanikuna.

Elupõletaja Eric Stenbock (1860-1895) pühkis Maarjamaa tolmu jalgelt juba 15-aastaselt, kui ta kolis ühes vanematega Londonisse. Ennast sõna otseses mõttes surnuks joonud dändi jõudis kirjutada mõned vampiirilood, mida trükitakse ja tõlgitakse ka tänapäeval. Tema järgi on loodud peategelane Lara Biyutsi aurupungiromaanis Thorough the Baltic Looking-Glass (Läbi balti suurendusklaasi).

Ungern-Sternbergidest tuleb veel kord juttu teha seoses ulmes enimmainitud eestimaalasega, kelleks vaieldamatult on valgete kindral parun Robert (venepäraselt Roman) von Ungern-Sternberg, Mongoolia tegelik valitseja 1920te alguses. Kui paljudes ulmetekstides teda vähemalt mainitakse, on raske oletadagi, sest peale kümnete stiilipuhaste ulme- ja iseäranis alternatiivajalooliste teoste tuleb kõne alla veel ka mingi osa puhtajaloolisest kirjandusest, mida saaks formaalselt ulme alla sikutada, kuna end mongoli sõjajumalaks pidanud parun oli ka suur müstik ja jõudis näiteks tegelda ka Shambala otsingutega, šamaanidega lävimisest rääkimata. Peale selle kirjutatakse tema arvele mõnikord ka tsaaririigi kullavarude ärapeitmine, mille otsimisest on ka hulga tekste, mis vahel samuti otsapidi fantastilis-müstilist elementi sisaldavad. Kurikuulsa paruni kõigi ilmutumiste loetelu läheks väga pikale, seda isegi vaid ulmežanri piirides. Ta on tegelaseks isegi arvutimängudes nagu Iron Storm ja Heart of Iron 2.

Ungern-Sternbergi suguvõsa on ulmekirjanduses esindatud ka teiste liikmetega: Vladislav Russanovi romaanis Bratja krovi (Verevennad) tegutseb vampiir Carl Jacob von Ungern-Sternberg, Nadja Jar'i jutus Krai notši (Ööäär) möllab mõrvar ja psühhopaat, mitmeid kordi surnuist elustatud eriüksuslane Friedrich Ungern. Jevgeni Šalašovi romaanis Tsitadeli (Tsitadellid) kohtume aga vene X-Files uurimisrühmaanaloogi bossi Viktor Ungerniga, kes alustab iga enda tutvustamist lausega: "Ei ole tolle valgekaartlase sugulane." Arturo Pérez-Reverte romaanis The Club Dumas (Dumas’ klubi) on aga kõrvaltegelane paruness Frida Ungern, kes on just tema otsene järeltulija.

Sobilikult baltisaksa ja eestivenelaste jutu vahele saab rääkida Ungerni kiiluvees triivivast mehest, keda enamik ajalooallikaid peab eestipärasele nimele vaatamata siiski rootsi päritolu venelaseks, kuid mõnedes teatmikes (sh 1989. aastal ilmunud ENE 4. köites) on ta kirjas rahvuselt eestlasena. Isegi kui temas ei ole eesti verd, siis side Eestiga võib tal ikkagi olemas olla: ühe legendi kohaselt olla tegu Katariina II käsul XVIII sajandi lõpupoole Hiiumaalt Ukrainasse ümber asustatud rannarootslaste järeltulijaga. Ebarootsipärase nimega kindralleitnant Vladimir (mõnes allikas eesnimega Voldemar) Kappel oli Venemaa Kodusõja lõpuaastatel Koltšaki armee viimane ülemjuhataja. Nõukogude ajal Kappelist ei räägitud üldse; võib-olla sellepärast, et tema alluvuses olevad väeosad paistsid valgete hulgas silma ühe kõige võitlusvõimelistemana. Egas ilmaasjata need nimetanud end juhi järgi "kappellasteks". Ennekõike teatakse teda filmis Tšapajev kujutatud kuulsa valgete ohvitseride psühholoogilise rünnakuga, kus paraadmundris väed rivikorras ühtegi lasku tegemata punaste tule all rünnakule marsivad. Tema sõjalistest võitudest on tähtsaim Kaasani vallutamine 1919. aasta sügisel, kui valged lõid punased linnast välja ja said sõjasaagiks tohutul hulgal laskemoona, varustust ja ka Tsaari-Venemaa riiklikud kullavarud. Kappel juhtis 2000 km pikkust Siberi Jääretkena tuntuks saanud valgete vägede taandumist 40kraadises pakases piki jäätunud Kani jõge, mille käigus ta kukkus jäälõhesse ja saadud külmetuse tagajärjel mõned päevad hiljem ka suri. Kappeli osa ulmekirjanduses ongi väga spetsiifiline – vaid alternatiivajalugu (ainsaks erandiks on Zotov, kes romaanis [-]angel aga kirjeldab, kuidas Kappel on elus korda saadetud pattude eest saanud Põrgus karistuseks Aafrika metslastele kommunismi õpetamise) ja sealgi vaid Kodusõja lõpuaastad Siberis. Valgete võidu korral räägitakse temast ka veidi hilisemas kontekstis – näiteks Aleksandr Validuda romaanis Vremja obretšonnõh (Hukkumisele määratute aeg) on Kappelist taastatud monarhia juures saanud lausa kindralfeldmarssal ja sõjaminister. Kuna alternatiivajalugu žanrina, eriti selle alamjaotus "variatsioonid Kodusõja teemadel", on Venemaal üsnagi populaarne, siis absoluutarvudes on teda vähemalt mainitud päris mitmes tosinas teoses, Ja kindlasti on tegu ainsa korraga, kui (mööndusega) eestlane on ulmeraamatu pealkirja sattunud.

Eestiga seotud vene ulmekirjanike loetelu algab vene ulmekirjanduse pioneeri, kireva elukäiguga kirjaniku, ajakirjaniku ja riigiametniku Faddei Bulgariniga (1789-1859). Tema kirjutatud ulmetekstidest nagu Pravdopodobnõje nebõlitsõ (Usutavad lood) (1824), mis on jutustus 29. sajandist, Neverojatnõje nebõlitsõ (Uskumatud lood) (1825) fantastilisest reisist õõnsa Maa sisepinnale ja maakera keskpunkti ning satiir Prohoždenija Mitrofanuški na lune (Mitrofanuška seiklused Kuu peal) (1837) pakuks ehk erilisealt huvi viimane, mille puhul tekib küsimus: kas tegu võib olla esimese Eesti territooriumil kirjutatud ulmetekstiga? 1828. aastal ostis Bulgarin endale Tartu lähedal asuva Karlova mõisa, mis tänapäeval paikneb peaaegu Emajõe Ateena südalinnas, ja jäigi sinna üsna püsivalt elama. Tartus ta ka suri ja on maetud Raadi kalmistule.

Kindlasti ei saa mainimata jätta Vera Krõžanovskajat (1861-1924), kirjanikunimega Rochester. Ulmeajalugu – ja seda ka lääne pool kirja pandud ulmeajalugu – viitab talle enamasti kui esimesele professionaalsele naisulmekirjanikule, kuna lõviosa enamik tema kirjapandud 80 romaanist sisaldab fantastilist elementi. Väidetavalt olla ta ka esimene, kes kasutas tänapäevases mõistes teleportatsiooni kui kosmoses liikumise meetodit. Ise ta väitis, et tema on vaid meedium, kes automaatkirjutamise meetodil pani kirja selle, mida talle dikteeris XVII sajandil elanud inglise poeet ja Rochesteri krahv (sellest ka autorinimi) John Wilmot. Pikalt Euroopas elanud Krõžanovskajale saabusid halvad ajad koos Oktoobrirevolutsiooniga. Uue võimuga ta ära ei harjunud. Pärast abikaasa mahalaskmist bolševike poolt emigreerus ta Eestisse, kuid harjumuspäraste elatusallikate täielikul puudumisel kirjutada ta siin ei saanud ning üle jõu käiv töö saekaatris või teistel andmetel kastivabrikus laastas kiiresti ta tervise – tegu oli ju ikkagi kuuekümneaastane aadlidaamiga - ning ta suri Tallinnas täiesti hüljatuna ja puruvaesena. Krõžanovskaja haud asub Tallinnas Siselinna (endisel Aleksander Nevski) kalmistul.

Sarnaselt Krõžanovskajale saabusid 1920tel Eestisse bolševike eest pakku ka mitmed teised vene kirjanikud, kes hiljem edasi liikusid läände ja kelle bibliograafiaist leiab ka üksikuid ulmelisi teoseid. Neist kõige tuntum on ilmselt Aleksandr Kuprin (1870-1938). Olgu nimetatud veel Narvas ajalehetoimetajana töötanud Niina Frank (1891-1949) ja ka Eesti kirjanduselus kaasa löönud venestunud baltisakslaste järeltulija Karl Geršelman (1899-1951). Eestimaal sirgus ja käis koolis vanaema poolt ka osaliselt eesti verd Boriss Nartsissov (1906-82), kelle lapsepõlvekodu asus Narva-tagustel maadel, mis Tartu rahulepinguga jäid Eestile.

II maailmasõja ajal/järel vahetus muulaste kontingent Eestis korralikult. Vanadest olijatest kes sai, pages läände, nende asemele saabusid ida poolt uued tulijad. Esimese pääsukesena võiks ehk ära mainida Igor Vsevoložskit (1903-67), kes on maetud Käsmu.

Üldjuhul Eestis elanud või elavatel vene keeles ulmet kirjutanud kirjanikel – väga üksikute eranditega – üldjuhul puuduvad kokkupuuted eestikeelse kirjandusmaastikuga. Väike loetelu: Aleksandr Kopti, Viktor Kosenkov (kirjutab ühe moskvalasega kahasse ka pseudonüümi Juri Burtsev all), Dmitri Saveljev, Andrei Hodov, Nikolai Bojartšuk, Meto, Anatoli Tamrazjan (ka Tamersin), Gohar Markosjan-Käsper, paduestofoobia lausa erakordsele tasemele viinud Voldemar Jaanovits Putting, Lev Zenzinov, Sergei Beljajev. Kindlasti on neid veelgi ja kindlasti on mõnigi autor leidnud ekslikult kajastamist ka kirjanduse loetelus. Ekslikult seepärast, et kuna käesoleva uurimuse eesmärk oli ikkagi sihipäraselt heita pilk Eestile piiritaguse ulme kontekstis, siis statuudi kohaselt – ja mis seal salata, ka aja kokkuhoiu mõttes – eesti algupära teoseid ei käsitleta. Kuigi kuhu piir tõmmata – näiteks Dmitri Svetlov tuli omal ajal Tallinnasse Merekooli, lõpetas selle 1968. aastal ja töötas seejärel aastakümneid – kuni pensionile jäämiseni – Eesti merelaevanduses, alles pärast pensionilejäämist kolis Peterburi ja hakkas alles siis ulmet kirjutama; Timur Maksjutov sündis ja kasvas Eestis, siirdus 1980te lõpus sõjakooli ning Eestisse enam ei naasnud; samas Andrei Hodov kolis alles hiljuti Moskvasse, kuid kogu tema varasem looming on aga kirja pandud Eestis. Tulemusena – Svetlov ja Maksjutov on kaasatud, Hodov mitte.

Muust rahvusest Eestiga seotud ulmikuid on vähe. Pärnus elav soome kirjanik Jorma Rotko kirjutab eesti keeles ajaloolisi romaane, millest üks – Julm on meri, jumala supp – sisaldab ka fantastilist elementi. Aastajagu on Tallinnas elanud USA ulmekirjanik Sylvia Spruck Wrigley.

Rootslased Jan Wallenius ja Chris Loneberg tulid 1990 esimese pooles õppima Tartu Ülikooli. Õpingute kõrvalt asutasid kirjastuse Aniara, mis üllitas maakeeles mitu ulmeklassikasse kuuluvat teost. Aniara sõna muide on võetud Nobeli kirjandusauhinnaga pärjatud rootsi kirjaniku Harry Martinsoni samanimelisest ulmepoeemist.

Varia

Herbert George Wells veetis 1934. aastal paar nädalat Eests oma kallima, viimase Jäneda mõisaproua ja endise Maksim Gorki armukese Maria (Mura) Zakrevskaja-Beckendorff-Budbergi juures, kes hoolimata nende hilisemast kauaaegsest kooselust keeldus ulmekorüfee korduvatele käepalumistele vaatamata temaga ametlikult abiellumast. Jäneda mõisas on kirja pandud ka mingi osa Wellsi memuaaridest.

Ameerika aurupungikirjanikul Jonathan Fermaine'l läks pereõnne mõttes Wellsist paremini, sest 1990te keskel leidis ta endale Saaremaalt silmarõõmu ja pidas temaga Kuressaares isegi pulmapeo maha.

Vene ulmeklassiku Aleksandr Beljajevi naise üks vanaisa oli puhastverd eestlane, kusjuures tolle abikaasa oli rootslanna ja koduseks keeleks saksa keel.

1990ndate keskel tegutses Tallinnas kirjastus Melor, mis rikastas vene kirjandusmaastikku sajakonna ilmutatud ulmeraamatuga.

Puhas ulme on ju ka päris ajalooline fakt, et Katariina II levitas oma võimulpüsimise ettekäändena kuulujuttu, et tema poeg Paul polevatki mitte Peeter III, vaid hoopis krahv Saltõkovi poeg; ja et asi veelgi kindlam oleks, sündis see poeg surnult ja asendati toonase valitseja Jelizaveta I käsul ühe eestlannast pesupesija pojaga.

Eesti maailma ulmes (Rauno Pärnits)

Loomulikult on Eesti mainimisel erinevates ulmežanrites esikohal ulmekirjandus. On see ju ka vanim ja absoluutarvudes suurima kogusega, ehkki peab mainima, et ulmekirjandus on siiski üsna väike osa kogu kirjandusmaailmas, kus – siinkirjutaja suureks üllatuseks – ei ole selliseid piiritaguste autorite kirjutatud raamatuid, kus Eesti ja eestlased olulist rolli mängivad, üldse nii vähe. Enamgi veel – täiesti lahedalt oleks võimalik kokku panna omamoodi sarja „Seiklusjutte maalt ja merelt“ analoog, mille kõikides raamatutes toimuks tegevus eranditult kas Eestis või siis peaosas eestlasega. Ja riiulitäite saaks tõenäoliselt ka märksa pikema – näiteks ainuüksi parvlaev Estonia põhjaminekut käsitlevaid põnevikke-krimkasid-thrillereid leidsin spetsiaalselt otsimatagi oma kümmekond nimetust. Tegelikult tosinkond aastat tagasi hakkas selliseid põnevikke-krimkasid ka riburada maakeelde tõlgitama ning sedaviisi vähehaaval ilmub neid õigupoolest siiani. Siinkohal mõned veel maakeelde ümber panemata romaanide kaanepildid:

Lõviosa Eesti mainimisega seotud ulmest on vene päritolu. See on ka loogiline, sest ühest küljest on Venemaa Eesti lähinaaber ja tunneb teda kõige paremini, teisest küljest on aga sealset päritolu kirjasõna suhteliselt lihtne kätte saada. Teistest lähinaabritest rääkides – Soome ulme on võrreldes vene ulmega märksa väiksearvulisem ja seetõttu ka allolevas loetelus esindatud vaid üksikute nimetustega, Läti ulmest aga ei ole subjekti sisulise puudumise (eelmisel aastal Euroopa parimaks ulmekirjanikuks valitud läti autor Tom Crosshill on reeglit kinnitav erand) tõttu üldse midagi rääkida.

Žanriliselt on eestlastega enim esindatud alternatiivajalugu. Siin on kaks põhjust. Esiteks – ajalugu on pikk ja lai, samas eesti ajalugu on lahutamatult seotud vene ajalooga. Ei ole mingit vahet, kas tegu on aastaga 1030, 1242, 1458, 1654, 1710 või 1939, ikka leiab idanaabrit vallutusplaanidega Kalevipoja radadel käimas. Ja teiseks – alternatiivajalugu (eriti militaarne) on meie idanaabri juures ülipopulaarne ja sellest žanrist teoseid tuleb sealtkandist rohkem kui Vändrast saelaudu. Paraku kui eesmärgiks on tüüpvõttena näidata hilisemast sajandist pärit mehe või relvade üleolekut vallutatava suhtes, siis on sealt sooje sõnu viimase aadressil üsna lootusetu leida. Pealegi, mis seal salata, pärast Jäälahingut on järgmise 675 aasta jooksul eestlaste kohta üldse midagi raske öelda. Nii võibki leida teoseid, kus tegevus küll toimub praegusaja Eestimaal, aga täiesti ilma põlisrahvata.

Enimkasutatud konkreetseks motiiviks on aga Eesti vallutamine Venemaa poolt XXI sajandi esimesel kolmandikul. Kusjuures kui ajaliselt varasemad ekspansioonid on ainult vene autorite pärusmaa, siis XXI sajandi teemal on kirjutanud veel ka nii lääne autorid, eestlased ise kui ka Eestis elavad venelased. Loomulikult on neil kõigil toimuvast ka täiesti erinev arusaam: lääne autoritele on oluline NATO lepete täitmine ja agressiivse vene ohu likvideerimine; idanaabrile ajutiselt kaotsiläinud maade tagasivõtmine ja Maarjamaal resideeruva „kuuenda kolonni“ jaoks vabastamine rahvuslikul tasandil diskrimineerimisest. Eestlaste endi arvamust vist ei ole mõtet sõnastada – see on niigi selge.

Enim kordi on eestlastest ulmeteostesse sattunud kaks oma ala korüfeed – Paul Keres ja Arvo Pärt. Kummagi jaoks võib üleslugemisel ühe käe näppudest väheks jääda. Ja kui Kerese esinemissagedust võib põhjendada siinkirjutaja erihuviga male vastu ja paari aasta taguse Reaktoris ilmunud ulmemaleartiklile allikmaterjalikogumisega, siis Pärdiga on keerulisemad lood. Õigupoolest ei käigi jutt mitte Pärdist endast, vaid tema muusikast, mis kipub jääma igihaljaks läbi sajandite. Pealegi on olemas vaat’ selline prantsuskeelne teos, kus Pärdi tähtsust võrreldakse Philip K. Dicki omaga.

Aga suurmeestest olulisemagi jälje on ulmesse jätnud Martin Roogna. Omaaegne ajakirja Horisont toimetuse liige ja hiljem paar ulmekatki tõlkinud mees oli 1960-70tel kirjavahetuses kümnete maailma kuulsamate ulmekirjanikega, teda on mainitud nii Dicki memuaarides kui Piers Anthony saatesõnas ühele raamatule; viimane andis tema nime oma Xanthi-sarja ühele tähtsamale lossile. Väidetavalt oli tema autogrammisooviga kirja laekumine põhjustanud Dickil närvivapustuse; selle sündmuse kirjanduslik töötlust võib igaüks lugeda Dicki romaanis V.A.L.I.S.

Lisaks eestlastele võib ulmeraamatuist leida ka mõne Eesti brändi. Neist arvukaimat kajastust omav Tartu Ülikool saab uhkustada kümnekonna esinemisega, neist hiliseim XXV sajandil. Alternatiivajalugudes, kus NSVLiit ei lagunenud, jääb nii mitmelgi puhul silmas kommivabrik Kalevi toodang. Aga tundub, et niikaua kui kestab Venemaa, jääb alatiseks kõvaks valuutaks „Vana Tallinna“ naps, mida ühel juhul trimbatakse isegi XXVII sajandil. Kuna nõukogude ajal toodeti palju ka „Estonia“ nime kandvat kaupa, siis võib näiteks leida ulmekaist ka sellenimelist lauaraadiot, grammofoni ja isegi puusuuski.

Esimesena mainib Eestit – ja see on tõesti sõna otseses mõttes mainimine – Vera Krõžanovskaja-Rochesteri romaan Groznõi prizrak , loo peategelase de la Gardie’ga seoses. Oldi ju kõnealuse suguvõsa mitmed liikmed rootsi ajal Eestis kõrgetel kohtadel. Esimene eestlasest tegelane ilmub 1913. aastal trükivalgus näinud Aleksandr Bartšenko romaanis Doktor Tšornõi, esimene täielikult Eestis toimuv ulmekas aga aasta hiljem ilmunud Vera Kržanovskaja-Rochesteri . Edasi tuleb tükk tühja maad. Esimene Eesti Vabariik pälvib ulme tähelepanu täpselt ühe korra ja ühe sõnaga. Nõukogude aeg ei too ka just suurt lõikust, kuni äkki 1980te alguses, veel enne perestroikat, hakkas äkki Eesti ohtramalt vilksatama ka lääne autorite ulmelugudes. Pärast mõningast pausi 1990tel, tuli uus laine 2000ndate keskel, aga tõeliseks katalüsaatoriks saab ikkagi pidada Pronksiööd, pärast mida muutus Eesti ja eestlase kuvand vähemalt ida pool väga ühemõtteliselt ülinegatiivseks, kuni päris narrusteni välja. Uue aastatuhande esinemissageduse tõusule aitas kindlasti kaasa ka samizdati ülekolimine internetti ja 2010tel alanud massiline grafomaania paberkujule kantimine – tundub, et mingil hetkel tekkis lausa mitu kirjastust, kelle ainuke eesmärk näis olema suvalise teksti võimalikult odav ilmutamine. Teoste tase paraku käib sellega küll alla. Ja päris hiljutine tendents on samizdati-teksti kujundamine trükisilmunud raamatu sarnaseks, nii et päris raske on vahet teha raamatul ja netisamizdatil.

Eelpool loetletud põhjustel ei ole ka imestada, et tüüpiline eestlane on vene tekstides selline eriti aeglase taipamisega kuju, kes tavaliselt on muidugi ka fašist ja muidu mölakas. Eriti sapiseid kommentaare võib leida Kaitseliidu aadressil – aga sellele seigale võib rahumeeli rakendada vene vanasõna: Kardab, tähendab et austab! Üsna sage on ka naljaviskamine eesti (ja natuke laiendatud versioonis ka leedu-läti kõnepruuki kaasava nn pribaltiiski) aktsendi üle. Päris mitmes tekstis figureerib tüüpe, kellele on tema pikaldase iseloomu tõttu antud hüüdnimeks Estonets. Aga kõnekujund „gorjatšije estonskije parni“ eksisteerib eestlastest juba täiesti sõltumatult.

Mida on ulmekirjanduses Eesti tuleviku kohta kirja pandud?

Kuna eestlane on ju pikaldane, siis zombikatastroofi puhul peaks Eesti olema maailma kõige parem elupaik – kuna ka eesti zombid on teistest palju aeglasemad.

Päris mitu lääne autorite postapokalüptilist romaani mainivad Eestit.

Kui asi aga kosmose hõivamist puudutab, siis Eesti (vahel Balti Föderatsiooni või Balti Ühendriikide koosseisus) kosmosekolooniate kokkulugemisel tuleb ühe käe näppudest puudus kätte – kuigi enamikel juhtudel on mainitud ka seda, et need lõpetavad pankrotiga. Nii üllatav kui see ka ei ole, esimest korda on Eesti Vabariigi kosmosekolooniat leida 1985. aastal ilmunud tekstis! Üldjuhul jääb kosmoseajastuks Maale alles küll ainult 1-25 riiki, mistõttu Eesti paremal juhul on liitunud kas Põhjalaga või koos Läti-Leeduga Saksamaaga, halvemal juhul on aga temast taas saanud osa Venemaast.

Alljärgnevas näidete loetelus on püütud samizdati-teoseid vältida, välja arvatud mõned siinkirjutaja arvates huvitavamad. Samas on paljud ca 2010+ Venemaal ilmunud raamatud kirjutatud oluliselt varem ja netiavarustes oma tundi oodanud. Loetellu on sisse võetud ka mitmeid teoseid, mille kuuluvus ulmežanrisse võib vaidlusi tekitada – jäägu siis siinkirjutajale õigus isiklikule arvamusele ja tema arvates vajalikule teose lühitutvustusele.

Loetelu on tinglikult jagatud olulisuse kaupa osadeks. Seejuures tähtsaima – peaosaliste – alljaotusse on võetud ka mõned nimetused, kus eestlane küll kõige olulisemat rolli ei mängi, samas aga on ta selgepiirilise ja väikesearvulise peakollektiivi liige. Kõrvalosa alljaotusest on omakorda eraldatud teosed, kus eestlaste osa piirdub selgepiirilise ja teose süžees mitte kõige olulisema osaga, mis mahuliselt ulatub mõnest lõigust kuni ühe peatükini.

Kolm esimest alajaotust on järjestatud ilmumisaja järgi. Kui antud tekst on eesti keeles ilmunud, siis on selle pealkiri antud eespool originaalpealkirja. SI märgib samizdat-väljaannet.

Eesti/eestlased peaosas

1914 Vera Krõžanovskaja sarja V tsarstve tmõ avaromaani Groznõi prizrak (Ähvardav kummitus) tegevus toimub Tallinna lähedases lossis, mille sinivereliste elanike hulgas hakkab möllama vampiirlik kummitus. Toimunust räägitakse pisut ka sarja kolmandas raamatus Iz tsarstva tmõ (Pimeduse riigist). Eestlasi küll ei mainita kordagi.

Fritz Leiber avaldas 1962. aastal jutustuse The 64-Square Madhouse (64-ruuduline hullumaja), kus arvuti mängib suure eduga kaasa 9 maailma parima maletajaga turniiril. Leiber kasutas tegelaskujude loomisel reaalseid malekuulsusi, muutes minimaalselt nende nimesid. Seetõttu ei ole tegelases nimega Serek raske ära tunda Paul Kerest, kes sel turniiril paraku küll mitte millegi eriti meeldejäävaga hakkama ei saa.

1962 Juri Davõdovi kollaažjutu Zabõtõje putešestvinniki (Unustatud rännumehed) ühes osas Ob indeitse Pedro i krestjanine Mihele (Indiaanlasest Pedrost ja talumees Mihklist) tuleb tudeng Tartusse ajalooarhiivi uurima vene meresõitja Ferdinand Wrangeli (1797-1870) laevapäevikuid ja satub ootamatult silmitsi vana merekaruga isiklikult.

1979 Piers Anthony romaanis Castle Roogna on nimiehitis Roogna loss – ka mitmetes teistes Xanthi-sarja tekstides figureeriv hoone on ühtlasi üks olulisemaid tegevuspaiku kogu sarja lõikes – oma nime saanud eesti ulmefänni Martin Roogna järgi.

1981 Vladimir Gubarevi seiklusjutt Serebristõje oblaka (Hõbedased pilved) otseselt ulme ei ole, kuid on siia nimekirja kaasatud kahel põhjusel: esiteks, räägib vahetult inimese kosmosesse saatmise eelsest ajast ja teiseks, peamiste tegelaste seas on lausa kaks eestlast – Sergei Koroljovi lähimaid kaastöölisi Arvid Pallo ja astronoom Charles Villmann. Esimene peab leidma ja tsivilisatsiooni rüppe transportima kuhugi asustatud maailmast tuhandete kilomeetrite kaugusele Siberi avarustesse kukkunud kosmoses käinud koeraga raketi, teine üritab kogu kosmonautikat helkivate ööpilvede uurimise heaks tööle rakendada. Mainimist leiavad Tartu Ülikool ja Tartu tähetorn.

1982 Boriss Romanovski lühijutu Gorod, v kotorom ne bõvajet doždei (Linn, kus vihma ei saja) tegevus toimub Tallinna vanalinnas, mis on säilitamise huvides kaetud kupliga ning isegi turistid on seal kohustatud kandma pehme tallaga jalanõusid. Märksõnadena jooksevad tekstist läbi Raekoja plats, majakolmik "kolm õde" ja kultusnaps "Vana Tallinn".

1982 Lou Goble romaan The Kalevide on puhtal kujul proosa-Kalevipoeg.

1985 Viido Polikarpuse ja Tappan Kingi romaanis Down Town (All-linn) on ilmselt kõik eestipärane välis-eestlase Polikarpuse teene, muuseas ka pesuehtne saunastseen. New Yorgi Central Parkis veedab oma pensionipõlve muinaseestlaste jumal Taara isiklikult, Kalevipoja ema ei muutunudki kiviks, vaid emigreerus USAsse ning kogu mürgel käib selle ümber, et Wall Streeti gnoomid tahavad sinatsest Taarast viimaks ometi lahti saada. Lõpuks tuleb veel välja, et peategelane on sõna otseses mõttes Kalevipojapoeg...

1988 Jerry Pournelle algatatud CoDominiumi sarjas on üheks tegevuskohaks planeedil Haven asuv eesti kolonistide asustatud Tallinn Valley ehk Tallinna org. Edward P. Hughesi jutt Dream Valley (Unelmate org) räägib Havenil mongolite orjadeks olevaist lätlastest, kes ühel hetkel jalga lasevad ja jõuavad kuhugi varjatud ja märksa mõnusama kliimaga orgu. Lätlastega ühes pundis on ka inglist hirmsa eesti aktsendiga purssiv eestlane Elmer Parn. Harry Turtledove jutus Hang together (Hoidke kokku) on eestlaste ja hiljem neile kraesse kukutatud vene rahvuslaste suhted verevalamiseni viimas -- taustsüsteemist: 2070 saabusid eestlased, rajasid linna, kultiveerisid maa linna ümber; elu kulges omasoodu, kui bürokraatiamasin paarkümmend aastat hiljem asustas samasse kohta hulga sõjakaid marurahvuslastest venelasi, kes hoobilt võtsid rahvusliku solvanguna seda, et eestlased ei andnud paremaid maatükke kohe nendele üle – venelaste hoiak on selline, et me võtame teilt kõik nagunii ära, sest eestlased pole rahvusena jätkusuutlikud --, kuid planeediavarustest jõuavad nendeni nomaadid-tatarlased. Ühine hädaoht sunnib neid liituma ja end ühiselt kaitsma. Eesti nimedega tegelased on Anton Päts, Konstantin Laidoner ja Jaak Vilde. Harry Turtledove teise jutu Those who lost (Need, kes kaotasid) tegevus toimub pool tuhat aastat hiljem sealsamas Tallinna Orus, mille vallutavad sauronite nimelised tulnukad. Kohalike elanike nimevalimi järgi otsustades pole seal eestlastest enam jälgegi. Või siiski – ajaskaalal veel paar aastat hiljem toimuvas jutus Kings Who Die (Kuningad, kes surevad), kus sauronite korraldatud Tallinna Oru veresaun tuleb ohtralt jutuks, mainitakse naaberorus elavat Sergei Tamasaare't (ehk peeti silmas – Tammsaare?), kes olla Tallinna Oru knyazile sugulane, loo autoriks on S. M. Stirling. Harry Turtledove jutt Juchi the Accursed (Neetud Džutši) räägib veel hulga hiljem toimuvast ajast, mil isegi venepäraseid nimesid enam Tallinna oruga ei seostu ja selle oru kunagisest valitsejast Džutšist (lugu ise on puhas Oidipuse müüdi ümberjutustus). Selle otseses järjes Susan Shwartzi lühiromaanis Seven Against Nurnen toimub hulk tegevust samuti Tallinn Valleys. Kontrollimata andmetel peaks Tallinn Valley olema toimumiskohaks veel juttudes nimedega Blood Feuds, Blood Vengeance; Tribute Maidens ja The Field of Double Sowing.

1988 Valgevenelanna Natalia Novaši jutt Tštobõ delat võbor (Et teha valik) on ilmselgelt kantud autori isiklikest Tartu muljetest. Koos sõpradega mööda Baltikumi ringi hääletav neiu istub Tartu Ülikooli taguses pargis ja naudib linnas veedetud päeva – Toomemägi, raamatukogu Toomkiriku varemeis, Inglisild, rahvast pungil vana Tartu bussijaam... Järgmiseks plaanitakse sõita Pärnusse. Sel kõigel pole küll suurt midagi pistmist jutu ivaga – teise dimensiooni asukate poolt neiule tehtava ettepanekuga.

1990 Aleksandr Štšerbakovi jutus K voprose o genialnõhh ozarenijah (Geniaalsete vaimuvälgatuste küsimusest) on teadlastel vaja vaatluseks saata mees ajas tagasi. 1824. aasta steppi paigutuvale vaatlejale tehakse hoolikas täiendkoolitus, mehele valiti aliaseks (tsiteerin:) soomlane, eestlane või lätlane – ühesõnaga, toonases mõistes sakslane. Mees pidi hambaid murdma soome, isuri (!) eesti ja läti keele omandamisega ja legendi kohaselt esinema Tomas Schulzi nime all, kelle leseksjäänud emake vireleb Derpti lähedases külakeses.

1996 Aleksei Kalugini kauges tulevikus toimuva Labürindi triloogia (Labirint, Razorvannoje vremja, Mir bez solntsa (Labürint, Lõhestatud aeg, Päikeseta maailm)) peategelane kannab nime Ivo Kiisk, mis – kuigi tekstis rahvust kordagi ei mainita – ei tohiks rahvuse osas küll mingeid muid variante jätta.

1997 Lõviosa Vassili Štšepetnjovi väheldase alternatiivajaloolise romaani Sedmaja tšast tmõ (Seitsmes osa pimedusest) tegevusest toimub 1933. aastal iseseisvas vabalinnas Tallinnas, kus parasjagu hakatakse üle andma Nobeli meditsiini- ja bioloogiapreemiat. Jutt on pälvinud vene ulmeauhinna Pronkstigu.

1998 Olga Durova nn "pehme gootika" romaani Kimmeriskije tsvetõ (Kimmeeria õied) peategelaseks on Voronežis elav poetess ja kunstiinimene, isa poolt eestlanna Lilian Leht. Pikalt räägitakse ka tema isa Lembit Lehe elukäigust, kelle vanemad küüditati ja surid vagunis, ta ise peideti poisikesena tuttavate juurde, kes aga samuti kinni võeti. Lastekodus leppimatult oma joont ajanud Lembitust sai hinnatud muusikapedagoog, kes aga ikka kohalikele "pole oma". Lilianil tuleb reaalseid kokkupuuteid mitmete muusadega, mis aga gootikažanrile kohaselt ei lõpe just kõige roosilisemalt.

1998 Sergei Lukjanenko menuka Vahtkonna/Dozor sarjaüks peategelastest on Tallinnast pärit must maag Edgar. Ka Dozori frantsiisides on eesti päritolu tegelasi – näiteks Juri Mišini sarja Sekretnõi Dozor (Salajane Vahtkond) avaromaanis Tšekist (Tšekist) on räägitakse ohtralt 300-aastasest, 1705. aastal Tartus sündinud ja endiselt Eestis elavast, kuid Nižni Novgorodi Dozoriga koostööd tegevast Fadejevist, keda hoolimata juba küllaltki teksti alguses vampiirirünnaku ohvriks langemisest mainitakse kogu raamatus üha ja uuesti.

2001 Itaallase Roberto Pazzi romaan Conclave (Konklaav) leiab tervikuna aset keset pikalevenivat paavstivalimisprotsessi, mille ajal saavad otsustusvõimetud kardinalid omal nahal tundma igasugu jumalikke nuhtlusi ja isegi voodoo'd. Üheks aktiivseks asjaosaliseks on Saaremaalt pärit ärksa vaimuga kardinal Matis Paide, kes muuhulgas tutvustab paavstivalijatele ehtsat maasauna.

2001 Täielik tohuvabohu valitseb järgmise täielikult Eestis toimuva mitteulmelise põneviku ümber, mis võiks ääri-veeri mahtuda pseudoajaloo alla. Sama ideega tekst on erineva pikkusega redaktsioonides ilmunud Viktor Levašovilt romaanina nii pealkirjaga Zagovor patriotov (Patriootide vandenõu) kui ka Provokatsija (Provokatsioon), lisaks on veel sama autori poolt avaldatudka pseudonüümi Andrei Tamantsevi allpealkirjaga Ruka Moskvõ (Moskva käsi). Loo peategelaseks on saksa poolel sõdinud Alfons Rebane, õigemini 1951. aastal hukkunud (reaalsuses tegelikult 1976. aastal loomulikku surma surnud) Rebase pärand. Raamatus on aasta 1999. Tallinna Metsakalmistule hakatakse ümber matma Alfons Rebase põrmu, mille ümber läheb lahti paras vandenõumäng ühelt poolt Eestit NATOsse surujate ja teiselt selle välistajate poolt, mis ähvardab kaasa tuua täiemõõtmelise Venemaa invasiooni – lisaks traditsioonilistele Venemaa ja venelastega seotud ekstsessidele tuleb veel välja, et Rebane on juba enne 1940. aasta sündmusi omandanud suure hulga maatükke, mille peal asub suur osa Tallinna uuematest linnarajoonidest; ekshumeerimise käigus leitakse aga, et Rebase kirst on tühi; siis tuleb välja, et mees oli põhimõtteliselt vene luureajaloo edukaim Stirlitz jne jne... Lõbus seik – autori tahtel on üheks tegelaseks Karl Vaino pojatütar, kes 1996. aastal vene-tšetšeeni sõjas oli mägilaste kurikuulsaim snaiper...

2002 Dmitri Šidlovski alternatiivajaloolises tetraloogias Orden (Ordu) on Eestile pühendatud märkimisväärne kogus lehekülgi. Sari käsitleb ajaloovarianti, et mis saanuks, kui Aleksandr Nevskit poleks olnud. Kui sarja avaromaanis Dalnaja doroga (Kauge tee) piirdub Eesti osa siiski vaid mõne reaga ajaloolises ülevaates – 1377. aastaks, mil ajaeksik sekkub, on teutoonide Ingeri ordu valitsenud Novgorodi ja Pihkva juba 120 aastat ja jõudnud isegi asutada Sankt-Peterburgi – siis järgmises köites Master (Meister) tegeldakse uue ajaeksiku toel juba aktiivselt sõna otseses mõttes Eestimaa eestistamisega. Liivi sõja ajal jääb Ingerimaa riik ehk Põhjavene Vabariik (seesama Novgorodi+Pihkva+Peterburi kant) Ivan Julmast sõltumatuks; enamgi veel, liidus viimasega õnnestub tal endale saada nii Eestimaa kui Lõuna-Soome (Läti jääb Moskva tsaarile). Eestlased saavad seejuures täieliku õiguse veetšele oma esindus saata. Kolmas osa Vragi (Vaenlased) käsitleb sama maailma XX sajandi alguse (muu hulgas saame ajalooülevaates teada, et Peeter I tegi oma pealinnaks Riia ning Põhjavene liidendas muu Venemaaga uniooni kaudu alles Nikolai I) revolutsioonituultes ning Eesti jagub siin taas üsna ohtralt ruumi. Iseseisvumine leiab aset, küll natuke teiste ekstsessidega – ka Põhjavene vabariik iseseisvub, kuigi NSV Liit teda ei tunnusta mitte kunagi. Neljas osa Protivostojanije (Vastasseis) toimub juba II maailmasõja ajal ja pärast, kus Baltimaad küll algul anšlussitakse Stalini poolt, kuid Eesti vabastatakse natsidest Põhjavene toel ja inglaste abiga ning ta ei astu enam NSVLiitu (erinevalt Lätist-Leedust). 1953. asutavad Põhjamaad + Põhjavene + Eesti ühenduse, mis meenutab kangesti meie maailma euroliitu; 1980ndaks aastaks on see sedavõrd õitsev, et isegi Läti ja Leedu astuvad NSVLiidust välja, et selle ühenduse liikmeks saada. Üks tore lause lõpetuseks ajaeksiku suust: "Naine vaatas meile maja Tartu lähedal. Alati olen unistanud sinna kolida. Loodus on seal muinasjutuline."

2002 Ian McDonaldi jutus Old Cosmonaut and the Construction Worker Dream of Mars (Vana kosmonaut ja ehitaja Marsi-unistus) on üheks kandvaks tegelaseks Kuresaari saarel pensionipõlve pidav esimesest Marsi-ekspeditsioonist osavõtnud Antti Selkokari. Talle tuleb Haapsalust perega külla Paavo, kes kurdab, et sealpool Tallinnat on teed nii kehvad, et peab lausa kolmekümnega sõitma. Anttit võiks pidada soomlaseks või pigem ingerlaseks-karjalaseks, kuna mälestuspiltides tuleb välja treenimine vene kosmoseprogrammis, kuid tekstis on korra sõnaselgelt kirja pandud eesti keeles rääkimine.

2003 Paljuautorilises sarjas Bogatõrskaja sotnja (Vägilaste sadakond) satub ajalooliste lahingetenduste klubi ajas tagasi aastasse 1552. Ivan Julma valitsemise ajal toimus vene ekspansioon Liivimaale ja mitmetes selle sarja teostes toimubki tegevus praegusel Eestimaal. Aleksei Prozorovi romaanides Tšerep jepiskopa (Piiskopi kolp), Donos mertvetsa (Surnu pealekaebus), Tsarskaja dõba (Tsaari piinapink) ja Ljudi metša (Mõõgamehed) on peamine negatiivne kangelane (harukordne nähtus: peategelane on jäetudki nimetuks!) Derpti peapiiskop. Seejuures on demonoloogist piiskopi linnataguse lossi kelder vooderdatud 1224. aastal oma maalinnuse kaitsel hukkunud eestlaste pealuudega. Ljudi metša tegevus toimub suuresti Saaremaal, kui paarikümnemeheline rühm tulevikust pärit mõõgakangelasi vallutab Kuressaare piiskopilinnuse ja müüb selle hiljem edasi taanlastele. Sama seltskond suundub edasi Tallinnasse, kuulutab end parun Münchhauseni nime all Liivimaa kuningaks ja müüb oma maad korraga nii rootslastele, poolakatele ja taanlastele maha, mis ei tee ühegi lasuta pool Eestimaad hõivanud venelasi just õnnelikuks. Prozorov on hoolikalt Eesti geograafiat tudeerinud, sest tegevust toimub lisaks suurematele paikadele ka näiteks Iisakus ja Neanurmes (heakene küll, selle kohanime esmamaining reaalsuses toimub tegelikult alles aastakümneid hiljem), Tsarskaja dõbas leiab äramainimist ka oma paarkümmend Tartu ja Peipsi-äärse kandi küla, Ljudi metšas aga hulk Saaremaa vähemaid asulaid ja ratsutatakse läbi Võhma, Vändra ja Märjamaa. Darja Ivolgina romaani Prokljataja kniga (Neetud raamat) üks tegevusliin toimub Viljandi-Paide-Rakvere piiramistel, sama autori romaanis Livonskaja tšuma (Liivi katk) leiab pikemalt käsitlemist Tarvastu linnakese maatasa tegemine. Dmitri Morozovi romaani Korsarõ Baltiki (Läänemere korsaarid) peategelane on Ivan Julma kaaper Karsten Rode, kes tihti ka põhjaranniku sadamaid külastab. Sama autori romaanis Plenniki vetšnosti (Igaviku vangid) on Narva ja Tartu juba ära võetud, Tallinna ja Viljandi piiramine on päevakorras, väiksemaid lahinguid toimub igal pool. Eestlasi kohtab tegelastena sarjas haruharva. Ljudi Metšas räägitakse paaril leheküljel tubli saare naise Viiaga, kes (tsiteerin:) on korraga nii naine, mees, härg kui ka hobune ehk siis teeb üksi ära kõik talutööd, sellal kui mees merel kala püüab. Prokljataja knigas on veel üks viirastuslik eesti talupiiga, kes ei ole aru saanud, et ta tegelikult juba surnud on. Sarja ametlikku registrisse mitte kuuluv Oleg Tšupini fan-fiction triloogia Komandir raamatuis – Klub "Vitjaz", Ural, Tortuga (Komandör – Võitlusklubi "Vitjaz", Uural, Tortuga) toimub tegevust Eestimaa pinnal päris palju. Neist esimeses raamatus on üheks kesksemaks sündmuste toimumise kohaks Vask-Narva; kaante vahelt leiavad ohtralt tuttavaid kohti ka Toolse, Purtse ja Porkuni kandi asukad. Kolmandas raamatus aga pühendatakse palju aega Tartu ja Peipsi vahelise kandi laastamisele, lausa nii, et Emajõest kahe päevateekonna kaugusel ei jää alles ainsatki elusolendit.

2004 Sergei Donskoi spioonipõnevikus Umri segodnja i seitšas (Sure täna ja kohe) on mikroskoopiliselt ulmeline vaid seik, et vene mikrobioloog avastas uue viiruse, mis jääb ellu ka desinfitseerimisel ja mida saaks efektiivselt kasutada veevarude mürgitamiseks. NLiidu lagunedes Pärnusse kolinud vanapapi jääb silma ka eesti jõustruktuuridele ja eriti kohalikele terroristlikalduvustega neonatsidele ehk vabadussõdalaste liidule, millega Pärnusse komandeeritud FSB eriagent saab palju puid-maid jagada. Pärnus, Tallinnas ja Kaapsalus (just seal ja mitte Haapsalus) toimuv tekst paistab silma nii arvukate sapiste kommentaaridega eesti elu-olu kohta, et seda võib võtta lausa humoreskina. Lõbus lause FSB sekretäri suust: "Ma olen hommikust peale koostanud esildist Eesti kohta ja nende jaburatest nimedest on pea jubedalt paks. Kas te suudate tõsiseks jääda: "Härra siseminister Siimsaar Munamägi, kuidas möödus teie kohtumine Jõesuus ja kas vastab tõele, et Pühajõe politseimaja katus vajab kiirelt remonti?" Sekretär itsitas varjamatult." Eraldi väärib autori lennukast sulejooksust väljatoomist, et KAPO agent Jüri Kuuskemaa on 1000 dollari eest varmalt valmis turisti raekoja tornist alla tõukama ja et Haapsalu loss on kohalike neonatside kindluspesa.

2004 Väga tinglikult võiks ulme alla liigitada Jon Fasmani eestlastest lausa kubiseva romaani Maadeavastaja raamatukogu / The Geographer's Library. Loo käivitab ameerika väikelinnas elava erakliku professori Jaan Pühapäeva surm. Seda uuriv ajakirjanik leiab mitmeid kummalisi seiku, millest koorub lõpuks välja üsna uskumatu kogupilt. Ulmeline võiks tekstis olla vaid seik, et araabia geograaf al-Idrisi elas 1154. aastal Hiiumaa lähistel läbi laevahuku ja peitis seetõttu Eestisse Aabrahamile kuulunud piiblitarkustega smaragdtahvli. Kuigi end eestlasena esitlenud Jaan Pühapäev osutub tegelikult vene erukindraliks, sisaldab romaan päriseestlasi nii paljudes kõrvalosades, mida võiks jätkuda lausa kümnekonnale eraldi tekstile. Üks lõbus lause romaanist: "Ise ma eesti keelt ei mõista – täiesti arusaamatu soomeugri segadus, neliteist käänet, hääldamatud vokaalid ja nii edasi".

2005 Ruslan Melnikovi romaanis Krestovõi drang (Ristisõjaaegne tung itta) saab Jäälahingu-eelsest Tartust SS-Zeitkommando tugipunkt, eesmärgiga ordurüütleid Peipsi peal paari tanki ja kuulipildujatega natuke toetada. Muidugi jääb natside eesmärk täitmata, sest Aleksandri Nevski väes on lisaks 500 mongoli sõdalasele ka üks ajaeksikust OMONi võitleja. Pikalt kirjeldatakse hädist Moostet, mis kaksiklahingus saab üsna maatasa tehtud. Lahinguis teeb kaasa ka eestlasest teejuht Veiko.

2006 Kresley Cole erootilis-romantilises fantasysarjas (mis, vabandage väljendust, on kohati sõna otseses mõttes vampiiriporno) Immortals after Dark on vähemalt neli raamatut – The Warlord Wants Forever (Sõjapealik ihkab igavesti), No Rest for the Wicked (Pole rahu nurjatuil), Dark Needs at Night's Edge (Hämarad ihad ööhämaras) , Deep Kiss of Winter (Talve kirglik suudlus) täis 1709. aastal lahingus pealetungivate venelastega surmavalt haavata saanud ja seejärel vampiiriks muudetud eestlasest mõisniku (sic!) Nicolai Wrothi ja tema kolme vampiirivenna Murdochi, Conradi ja Sebastiani (eestlased! sic!) armuseiklusi mütoloogiliste piigadega. Korduvalt rõhutatakse, etNicolai on sajandeid olnud tulihingeline venelaste vastu võitleja. Mainitakse ka Nicolai võitluskaaslasi, samuti vampiiriks muudetud eestlasi nimedega Kalev, Marko, Rjurik, Demjan ja Aleksander (kellede kallimate leidmise lugu ehk alles ootab kirja panekut?). Eestikeelsete sõnade (neid on! ja mitte ainult üksikuid!) ja muu eestipärase teostesse sattumises on tõenäoliselt süüdi autori ämm, kes olla pärit kui mitte päris Eestist, siis vähemalt kusagilt Eesti piiri lähistelt. Paraku on raamatuis kõik Eestisse puutuv pesuehtne umbluu, mis peaks iga maarjamaalase palgele iroonilise muige tooma. Muuseas, iga viimnegi kui nendele eestivampiiridele hinge läinud tibi kas saab eesti keelest lahedasti aru või vähemalt oskab sõnakõla järgi hoobilt öelda, et tegu on eesti keelega. Mainimata ei saa jätta üht lauset: Kuigi tema sõjaväes polnud sõdalaste vahel erinevusi, pani kaval vampiirikuningas venelase alati kõrvuti eestlasega ja vastupidi (ju siis et hoiaks teineteisel teravalt silma peal, nii igaks juhuks – vampiir ja vandetruudus ei ole just iseenesest mõistetav kombinatsioon).

Eller Kira pseudonüümi taha varjuva autori fantastilise naisteka Koma (Kooma) (SI, enne 2007) tegevus toimub suuresti Pärnu rannas ja ööklubides ning ühes maailma pikimas elamus nimega Kuldne Kodu. Moskvast puhkama sõitnud neiu kohtub rannas hüüdnime Saatan omava jalust nõrgaks võtva saladusliku tüübiga, kes nagu välja tuleb, ongi Saatan ise ehk siis reinkarnatsiooni ootavate hingede jaotuspunkti suur boss. Nende kahe järgnev armulugu pritsib sädemeid igas dimensioonis. Kahanevas suurusjärgus toimub tegevus osaliselt Pärnus ka romaani järgedes Gnet (Kannatus) ja Orion (Orion). Autori otsest eesti verd ei õnnestunud tuvastada, kuid tema sugupuus on 1939. aasta Umsiedlungist maha jäänud baltisakslasi ning Pärnut ei tunne ta kaugeltki mitte ainult kuulu järgi.

Marcus Sedgwicki jutus Bloodbeard (Veripard) jäävad peaosalised keskaegses Tallinnas kimpu kohaliku vampiiri Veriparraga. Jutt on hiljem juurde kirjutatud täiendus romaanile My Swordhand is singing (Mu mõõgakäsi laulab) ning romaani esmatrükist seda ei leia. (2007).

2008 Anton Pervušini romaanis Nebo Atlantidõ (=Operatsija Fors-mažor) (Atlantise taevas) on põhirõhk juhuslikult eestlaste kätte sattunud Longinuse odaotsa suurriikide omandisse tagasivõtmisel. Seejuures toimub tegevus Eestis ja Leedus, antakse pikk näidete loetelu nii kohalikust "russofoobiast" kui ka Saaremaast kui tsivilisatsiooni hällist pärast Atlantise hävingut.

2008 Lev Prozorovi jutus Jubilei. Baron Ungern – fjurer germanskogo reihha (Juubel. Parun Ungern – Reichsführer) saab Roman Ungern-Sternbergist Hitleri asemel natside liider, mis päädib lõpuks kogu maailma vallutamisega.

2008 Ljudmila Dunajeva õblukeses romaanis Pervaja zapoved blaženstva (Õndsuse esimene jutlus) on üheks peategelaseks setu (korduv tsitaat: „Ma pole eestlane! Ma olen setu!“) ning tekst sisaldab mitmeid vihjeid Setumaa kohta. Nii näiteks käib piir vastu Petseri kloostrit ning kuna asjaosalised ei suuda viimase kuuluvuses kuidagi kokku leppida, on kloostrist saanud omamoodi iseseisev mikroriik. Kuigi Setumaa koosneb peaasjalikult asfaldist ja sõjaväelaagreist, valitakse endiselt ka ülemsootskat.

2008 Ülesehituselt Hollywoodi kassahitti Rahvuslik aaremeenutavas Sergei Tšekmajevi seikluspõnevikus Tšerep Timura (Tamerlani kolp) ajavad omavahel konkureerivad rühmitused taga kuulsa vallutaja kaotsiläinud ülivõimsa negatiivse auraga kolpa. Legendi kohaselt toob kolba päevavalgele toomine alati kaasa suure sõja, mille lõpuks võidab kolba omanik. Romaanis on kolp 1944-ndast aastast saati kadunud olnud ja tuleb taas päevavalgele vahetult enne NSV Liidu vägede sissetungi Afganistani. Kirjutamise aega arvestades ei ole imestada, et kurikaelte osas on grusiinid, eestlased ja juudid. Seejuures kui teised asjaosalised on pigem omakasu peal väljas, siis eestlane on põhimõtteline natsionalist.

2009 Alla Dõmovskaja ja Nina Baškirova ühisromaani Baza 211 (Baas 211) tegevus toimub II maailmasõja ajal natside salajases Antarktika-baasis, mille lähedalt avastatakse maaväline objekt. Üheks peategelaseks on Võrumaa kolkaküla vaesest talupojaperest pärit kaksikutepaar. Pärast nende hundiks moondumise võime ilmsikstulekut pääsevad naiivsed jõmpsikad üle noatera ebausklike kohalike poolt lintšimisest ning putkavad looma kujul üle piiri NSVLiitu, kus pidada elu märksa parem olema. Pärast põhjalikku aastatepikkust ideoloogilist ajupesu vormitakse neist nõukogude superdiversandid.

2009 Andrei Bondarenko romaanis Sedoje zoloto (Hall kuld) (=Tšukotski vestern) on ulmet vaid niipalju, et geoloog kukub ajas tagasi aastasse 1938. Kuna tema isiku vastu hakkavad paljud spioonid ebatervet huvi üles näitama, siis peidetavad organid mehe Tšuktšimaale kullaotsijate ridadesse. Üheks tema kaaslaseks saab seal eestlasest polüglott ja hästikvalifitseeritud kivimitundja Markus Eive.

2009 Tatjana Rjabinina jutus Desjatõi uroven (Kümnes level) mängitakse mutanditapmise arvutimängu. Ootamatult sulab mäng ja reaalsus kuidagi kokku. See tähendab, et laskemoona on piiramatult, aga pihta saades verd voolab ja valus on. Pealegi vedelevad igal pool reaalsed skeletid ja varemedki näikse nagu ehtsad ja mõnele osalisele tuttavadki. Alles tüki aja pärast selgub, et tegu on Tallinna rusudega ja mutandid tuleb ajada Pirita jõkke.

2010 Aleksandr Žezdakovi jutus Nadežda umirajet poslednei (Lootus sureb viimasena) tabab Tallinnat NATO tuumapomm. Ka Viru keskuse alune varjend saab pihta ning sealsed ülemused otsustavad varjendisse alles jätta vaid kolmandiku sinnapääsenutest (kes on kõik eestlased, venelased aga kupatatakse tänavale). Üks nördinud nooruk ostab tunnimehe ära, kõnnib eestlaste poolele, tapab ülemuse, saab sellelt kaardi Venemaa varjenditega, mineerib varjendi laskemoonalao ja tõmbab ida poole. Tee peal näeb vene tankikolonni (ei imesta seejuures), sõidab hooga läbi piiripunkti varjendini, ja sureb lõpuks kiirituse kätte, nähes et vene varjend ei olnudki töökorras (ennäe imet!) ja kõik sinna varjunud on hukkunud.

2010 Aleksandr Vladimirov valistsükli Volonter (Vabatahtlik) kuuluvateromaanide Zolotar Jego Velitšestva (Tema Majesteedi sibi), Narušaja prikazõ (Käske eirates) ja Kazna Karla (Karli riigikassa) peategelaseks meelega eestlase, tänapäevast Peeter I aega kukkunud Eesti ärimehe Andres Larssoni. Kapitalil teatavasti pole rahvust ja nii hakkabki algselt "tüüpiline venevaenulik eestlane" peagi vabatahtlikult ja innuga Vene impeeriumit üles ehitama. Paari aastaga on teine ristitud Andrei Zolotarjoviks, naitunud normaalse ajaloo juures Peetri abikaasaks saanud Maria Skowronskaga (aka tulevane keisrinna Katariina I), leiutanud muuseas vesikloseti ja õhupallilennu. No vahel tuleb teisel küll meelde, et võiks ju ka Eesti asja ajada, aga seda naa moepärast.

2010 Andrei Posnjakovi romaan Krestonosets (Ristisõdija) lahkab ajaeksiku kaasabil Jäälahingu ümber toimuvat. Sarja järgmise romaani Demonõ krovi (Veredeemonid) tegevus leiab eri ajastuis aset Peipsi järvel ning selle lähiümbruses nii seal- kui siinpool piiri. Tänapäeva vene külakeses hakkab kaduma inimesi. Uurimisel tuleb välja inimröövijate võrgustik, kes röövivad erinevatest ajastutest lapsi elundidoonoriteks. Võrgustiku keskus asub Eestile kuuluval saarekesel 1938. aastas ehk kohas, mida on sajandeid peetud äraneetud paigaks. Tegelaste seas on rohkelt erinevatest sajandeist pärit närukaeltest eestlasi.

2010 II maailmasõja ava-aastal toimuvas mitmete surematute tegelastega Vladimir Kunitsõni romaanis Litšnõi vrag Knjazja Danilova (Vürst Danilovi isiklik vaenlane) on üheks peategelaseks Eestis elanud venelane, kelle isa jäi eesti politsei käes kadunuks (1924. a. mäss?). Noore poisina Eestist välja smugeldatud mehest on saanud üle-Euroopalise haardega edukas nõukogude spioon, kes Eesti ärimehe Edgar Mägi nime all esinedes pakub natsidele eriti suurt huvi. Lõbus lause: /pärast kodumaale kutsumist ja uue identideediga tööle suunamist/ Sa oled nüüd Kesk-Venemaalt pärit, mis tähendab et pead täielikult ära unustama eesti keele; selle oskamine ei saa mitte kahtlust äratamata jääda...

2010 Juri Burnossovi romaanis Armadeggon-2. Zona 51 (Piirkond 51) ja ka selle järjes Armageddon-3. Podzemelja smerti (Surmakoopad) kuulub ühena paarikümne peamise tegelase hulka eestlane Indro Vessenberg, ksenobioloog ja krüptozooloog. USA on pärast hullutava viiruse lahtipääsemist lagunemas väiksemateks tükkideks ning Zona-51s saadetakse vene uurimisrühm ÜRO egiidi all uurima, kas ehk juba paar aastat karantiinitsoonis näivalt mahajäetuna seisvas kurikuulsas Nellise sõjaväebaasis, kus kuuldavasti tulnukaid hoiti ja uuriti, ka midagi kõlbulikku veel alles on. Oli ikka küll ja päris palju muteerunut-tapvat niisamuti. Podzemelja smerti kirjeldabki sealt surmalõksust minema pääsemist. Vessenberg on üks väheseid, kes lõpuks ellu jääb.

2010 Natalja Aleksandrova müstilises kriminullis Škatulka Ljutsifera (Luciferi laegas) keerleb kõik ümber Niguliste kirikus asuva kuulsa Bernt Notke Surmatantsu. Tallinnas asub tegutsema massimõrvar, kes valib oma ohvreid altarimaalil kujutatud surnute seisuse järgi. Veretööde eesmärgiks on paljastada maali peidetud saladus legendaarse Luciferi laeka asukoha kohta.

2010 Pavel Balašovi kosmoseooperis Slepoi prõžok (Pimesihüpe) leiab 2513. aastal kaugele planeedile kolonistide saabumist ette valmistav rühm ootamatult ehitustööde käigus džunglisse mattunud Euroliidu Saksamaa divisjoni Balti (Eesti + Läti + Leedu +

Danzig) pataljonile kuulunud vana kosmoseristleja "Revel". Pardal on krüounes veel elus paar meeskonnaliiget, neist elab laeva hävingus süüdi oleva ja taas möllama asuva mõrvarliku tulnuka tegevuse üle vaid eestlane Urmas Dirk. Raamatu järjes, mille kaasautoriks on veel Daniel Dakar, Tsel obmanõvajet sredstva (Eesmärk petab abinõud) ühes süžeeliinis nii Urmase kui "Reveli" seiklused jätkuvad, kuid paraku saavad mõlemad lõpuks hukka.

2010 Pseudonüümi Vilgelm Zon all avaldatud alternatiivajalugu Okontšatelnaja realnost (Lõplik reaalsus) toimub maailmas, kus natsid võitsid sõja, kuid umbes 1970teks on Reich muutnud äravahetamiseni sarnaseks Brežnevi aja NSVLiiduga. Üks peamisi tegelasi – sahkerdaja Juri Vassertrum (käsi ei paindu saksapäraselt transkribreerima) – on äratuntavalt Juri Lotmani isiku pealt maha kirjutatud. Seda enam, et iseloomustataksegi teda nii: asutas Tartus "Märgisüsteemide uurimise kooli", uuris kirjanduse mõju elu ja saatuse kujundamisele, kuid pärast ettevaatamatut artiklit oma uurimismeetodiga natsiliidrite tekstidest leitavate järelduste kohta anti talle ülikoolist kinga ning tal tuleb elatist teenida tänavaraamatukaupmehe ja hipodroomil panustamisega.

2010 Valeri Beloussovi alternatiivajalooline jutt Pokajanije impertsa (Impeeriumlase patukahetsus) sisaldab nii rämeda hulga sõjakat estofoobiat, et sisust ei tahagi lähemalt rääkida. Meelsusest aimu saamiseks toon ära vaid ühe viisakama lõigu 1991. aasta augustiputšipäevade-aegses Paldiskis toimuva loo esileheküljelt, edasi läheb tekst palju räigemaks ja verisemaks:

Baltiisk! Kogu selle hubase Pakri poolsaarel asuva linnakese elu on möödunud uhkelt lehviva Vene sõjalaevastiku lipu all... Alles Versailles' lepingu nurisünnitisena tekkinud nukuiseseisvuse ajal moonutasid limitroofid, kes oma immanentse tölpluse tõttu pole võimelised inimese kombel õigesti rääkima, Baltiiski Paldiskiks.

2011 Aleksei Kalugini romaanis Tšem tšort ne šutit (Kurat teab mis) käivituvad sündmused sellest, et eradetektiivi poole pöördub Viljandist pärit eakas abielupaar Huup. Nendelt nimelt varastati kaubamajas videokaamera, kuhu nad olid jäädvustanud oma Paradiisi ja Põrgu ringreisi muljeid ning nad tahaks kaamerat tagasi. Lihtlabane vargus osutub aga palju krõbedamaks ning selle vastu tunnevad huvi nii KGB kui Paradiisi Julgeolekuteenistus ja Saatana Isiklik Salaluuregi. Muide, eesti häkkerid on nii võimekad, et neid loetakse paradiisi arvutivõrgu mahatõmbamisel raskekahurväeks! Eestlaste roll on olulisusest hoolimata siiski rohkem kaadritagune.

2011 Charles E Gannoni jutus Not for Ourselves Alone (Mitte ainult endi pärast) on üheks tegelaseks väga kõrge kvalifikatsiooniga kosmosepiloot Aivar Meri, kelle ülesandeks on koolitada peategelaseks olevat venelast Kosmosesügavustest pärit tulnukate salarelva kohta andmeid koguva Päikesesüsteemi piirialade baasis on Meri süstik viimane, mis lahingus hävitatakse.

2011 Jelena Ussatšova väheldasesnoorteõudukas Dobro požalovat v košmar! (Tere tulemast luupainajasse!) saavad vaheajanädalaks Tallinna sõitnud Venemaa keskkooli viimase klassi õpilased omal nahal tunda ja läbi elada terve hulga Tallinna Vanalinna legende. Mis tähendab palju hingekriipivat nagu elavaid laipu, kummitusi, Kalevi hauda, Ülemiste vanakest ja vanajuudast isiklikult, aga näiteks ka merest välja ronivat "Russalka" laevameeskonda (niipalju kui sajand merepõhjas neist alles on jätnud). Jutt keerlebki vaid vanalinnas, nii et selle põhjal võib lausa reaalse ekskursiooni korraldada.

2011 Kodusõja algusaastatel toimuvas ja kõiksugu mütoloogilistest olendeist kubisevas Andrei Martšenko fantasyromaanis Naslednik kljutša (Võtme pärija) (=Revoljutsionnaja saga) on üheks peategelaseks eestlasest võlur Arvo Lehto.

2011 Riias elava Dalia Truskinovskaja satiiriline jutt Perevodtšik so vseh jazõkov (Kõigi keelte tõlk) on kirjutatud konkreetselt vene koolide eesti õppekeelele ülemineku aadressil. Kuigi Eesti (ja Läti) asemel on üks endisest suurest kodumaast eraldunud pisiriigike nimega Lattonia, on selge, mida pilatakse. Lattoonid on ühed igavesti ülbed tüübid, mida aeg edasi, seda rohkem ennast täis lähevad, ronivad juba lausa venelaste õigusi piirama... Lätlastest endist veel rohkem saavad pihta lätlaste põhjanaabrid, millest annab aimu ka mitte kõige positiivsemate tegelaste nimevalik: Rita, Raivo ja Andres.

2012 Aleksandr Golodnõi romaanis Pravo na bessmertije. Jadernõi skalpel (Õigus surematusele. Tuumaskalpell) lasevad erinevaist reaalsustest pärit vene "vabadusvõitlejad" tuumapommiga õhku Buckinghami palee. Londonis viibimise ajal kasutavad nad võltsidentideedina kohalike mustlasgängsterite käest ära võetud passidest leitud nimesid. Üheks leitud nimedest on eestlane Valdis.

2012 James L. Talboti romaan The Dark Place mängib põneviku ja õudusromaani piiri peal. Dmitri Stefanovich põgeneb XIX sajandi lõpus Kallastelt Inglismaale, kus leiab armsama, keda asub jälitama tume hingetu õudus minevikust.

2012 Maksim Šahhovi ulmevabapõnevik Taina opustevšego pritšala (Tühjaks jäänud kai saladus) sisaldab aga niivõrd palju üle võlli keeratud olmet, et seda võib vabalt ulmeks pidada. Paldiski konserveeritud tuumareaktori külje all aset leidvaid kummalisi nähtusi uurima läinud venemeelne eestlasest ajakirjanik jääb kadunuks, mistõttu antakse Vene võimukoridorile lähedalseisvate isikute poolt erirühmale käsk toimunu koha peal üle vaadata. Nood avastavad, et "Venemaa vaenlane number üks" --(jah, just nii teda siin nimetataksegi)-- Eerik-Niiles Kross peab sõna otses mõttes tuumareaktori peal ja rahuvalvevägede kaitse all suuremahulist narkotehast. Krossil muide on üle maailma hulk isiklikke losse ja saari; Eesti valitsus ja jõustruktuurid on tal puha käpa all jne. Ühesõnaga, tekst näeb välja nagu idanaabri propagandamasina tellimustöö.

2012 Aleksei Bogomolovi ja Roman Trahtenbergi ulmestampide paroodias Roma jedet v Kreml (Roma läheb Kremlisse) peab nimitegelane võitluseks vanasaatanaga (= üks tuntud muumia Kremli mausoleumis) koguma enda ümber 7-liikmelise tiimi, mille üheks liikmeks on ka eestlane Tõnu Vill. Kõikepilavas tekstis ohtralt ka puise eesti aktsendi ja mentaliteedi üle nalja heitmise kõrval saab oma osa eraldi kätte ka Eesti jalgpallikoondis.

2012 Suren Tsormudjani lühemasromaanis Poslednije possažirõ (Viimased reisijad) on üheksviimaseks asukaks tuumasõjajärgse Peterburi varemeis noor eestlane, kusjuures rõhutatakse, et tegu on Venemaa eestlasega, kelle eestikeelse sõnavara võib näppudel üle lugeda, mis aga ei päästa noorukit hüüdnimest Waffen-SS ja grupiliikmest skinheedi igapäevasest mõnitamisest ja soovist va raipele kolakat anda.

2012 Tim Stevensi täielikult Eestimaal toimuvas spioonipõnevikus Rotipüüdja / Ratcatcher on ulmet vaid niipalju, et aastal 2013, mis oli teose ilmumise ajal veel tulevik, pidanuks Eesti-Vene suhete lepitamise raames toimuma mõlema riigi presidentide sümboolne käesurumine Tallinnas Maarjamäe memoriaalil, kuid kohalikud marusolvunud vene äärmuslased plaanivad just sellel üritusel Venemaa presidendi vastu taevast lasta.

2013 Afn Clarke põnevikus The Orange Moon Affair (Oranži kuu afäär) keerleb intriig ümber Eesti linnas Suldiskis asuva endise nõukogude allveelaevade baasi, kus tegutseb põrandaalune relvatehas, mille hävitamiseks on vaja USA eriüksuse kohaletulekut.

2013 Anastassija Zavozova humoorikas fantasyromaanis Valpurgijeva notš (Walpurgi öö) on peategelanna Mihailina isa puhastverd eestlane. Nõiaperekonna, kelle kõrval kahvatuvad nii teismelise nõiatari Sabrina kui ka Addamsite suguvõsa, patriarh ise maagiavõimeid ei oma, kuid talle on täiesti ükskõik leviteeruvad kööginõud ja luuaga aknast sisse lendav majaperenaine -- peaasi, et too süüa oskab teha. Temalt on Mihailina pärinud oskuse kriisisituatsioonis soolasambana paigale tarduda.

2013 Emmy Dana sarja The Silver Lining Trilogy (Silver Lining (Hõbejooned), Silver Climax (Hõbedane haripunkt)), millest viimane osa on veel ilmumata, tegevus toimub Eestis. Ammuse ennustuse täideminekuks on Põhja-Ameerika Libahundikuningriigi printsess kihlatud Eesti Libahundikuningriigi printsiga, kes on esimene pime libahunt läbi aegade. Vastumeelselt Eestisse toodud ja metsade vahel kantsis kuningas Rebase (sic!) järelvalve all pulmadeks valmistuva printsessi röövivad Tallinna vampiirid.

2013 Ivan Apraksini romaanis Pomorski kapitan (Kapten-pomoor) langevad kümmekond streletsi Ivan Julma ajal toimuva Narva piiramise all rootslaste kätte vangi ja müüakse Alžeeriasse suunduvale orjalaevale. Laeva trümmis konutavad juba eesti kalurid. Laeva hõivamise käigus saavad kolm nimetut kalurit surma, kuid Häviste talu peremees Lembit ja mees nimega Kask teevad kogu seikluse lõpuni kaasa. Selle järjes Tsarski pirat (Tsaari piraat) üritab pomoorist kapten esimese vene korsaarina tsaari sõjapidamisel aidata. Kask saab üsna raamatu algul surma, kuid Lembit jõuab lõpuks elusalt ja enam-vähem tervelt oma tallu tagasi. Loo lõpus elab pomoori meeskond läbi šokeeriva elamuse Esti (nii ongi kirjas: Эсти) ja kogu Läänemere emanda, haldjatar Eiole --(mis kena nimi!--) võlusaarel.

2013 Paljuautorilise krüptoajaloo epopöa The Foreworld Saga alamsarja Mongoliade (Mongoliaad) neljas köide Katabasis – autoriteks Joseph Brassey, Cooper Moo, Mark Teppo ja Angus Trim – päädib Jäälahinguga, olulisteks tegelasteks on Fellini (ehk Viljandi) Esimene Mõõk Kristaps ja Dorpati peapiiskop. Mõõgavendade ordu tegevus leiab vähemal määral kajastamist ka teistes Mongoliaadi sarja raamatutes.

2013 Richard Montanari pooleldi õudusromaanis, pooleldi kriminullis The Stolen Ones (Varastatud) on peategelaseks paarkümmend aastat mahajäetud psühhiaatriahaigla alustes käikudes pesitsenud endine patsient, keda painavad talle pähe siirdatud Euroopa XX sajandi suurima sarimõrtsuka Eduard Olev Krossi mõtted, mis sunnivad teda tolle poolelijäänud tapatöid jätkama. Mainima peab veel teistki Montanari raamatut, süngetes toonides thrillerit (mida on nimetatud ka dark fairy tale'ks) 2009 The Devil's Garden (Saatanaaed), kus end Surematuks Kaštšeiks (autor liigitab subjekti miskipärast eesti folkloori alla) pidav psühhopaat Aleksander Savisaar üritab oma Eestist põrandaaluse sehvtiga piiri taha lapsendada antud kaksikuid tagasi kodumaale tuua, löömata risti ette ka asjaga seotud isikute piinarikkal hävitamisel. Montanari Eesti-lembuse (või otsustades karakterite järgi, pigem eestlaste-vihkamise) põhjuseks võib olla tõsiasi, et ta ema on Eestist pärit.

2013 Stephen Morrise romaani Wolfbane (Hunditurm) sünnis on süüdi šokk, mis tekkis autoril pärast inspiratsiooniotsinguil eesti muistendites leiduva positiivse libahundimotiivi otsa komistamist. Tegevus toimub 1880tel väikeses Eesti külakeses. Alexei saab vanaisalt päranduseks libahundiks muutva vöö – libahunt on siin kohalik kangelane, kes kaitseb küla ja murrab tormideemoneid. Alexei rikub hundiksolemise tingimusi ja jääb needuse kütkeisse ning ei suuda enam moondumist kontrollida. Selle järjes Stormwolf (Tormihunt) on Alexei sunnitud kodukülast lahkuma ning suunduma Euroopasse, lootuses leida kedagi, kes oskaks needuse maha võtta. Inglisekeelses originaaliski on kolme peatüki pealkirjadeks eestikeelsed Libahunt, Metsatöll ja Sutekskäija.

2013 Timur Maksjutovi jutus Hamster/ Homjatšok antakse pildike Eestis pagulaskeskuses vireleva venelase elust. Nimelt on Venemaa muutunud islamiriigiks ja sealt pagenud rahvamass on peavalu tervele Euroopale.

2013 Timur Maksjutovi lühijutt Zemlja roždajet kamni (Bronzovõi soldat-2) (Maa sünnitab kive (Pronkssõdur-2)) on kindlasti kirjutatud Pronksiöö-järgses pahameeletujus. Tallinnas vallandub tõeline kaos, kui suvel pärast Pronksiöö sündmusi asub linnas ringi kondama pronksist sõdur, kes pärib vastutulijailt, kuidas minna Tõnismäele ja eestikeelse vastuse puhul kägistab vastaja. Linna taga jätkavad oma diversiooniülesande täitmist 11 teisaldatud sõduri vaimud, mis päädib Maardu kütusemahutite õhku lendamisega. Selle mäsule lisab hoogu veel järve veed vallale päästev Ülemiste vanake.

2014 /võrgus 2008/ Vassili Štšepetnjovi lühijutus Kukolnik iz predmestja (Eeslinna nukumeister) valmistab baltisaksa nukumeister 1940. aastal Tallinnas sinna komandeeritud NKVD-lasele kingituseks nuku, mis asub öösiti elustunult aktiivselt natside heaks luuretööd tegema. Suunurga tõmbab üles lause: Eesti viin vastu õhtut vene peale ei kõlba kuhugi!

2014 Aleksandr Bašibuzuki romaanis Vhod ne s toi storonõ (Sissepääs teisest suunast) on üheks peategelaseks etniline sakslanna, kuid alati eestlannana esinev Tallinnast pärit Gertruda Martinsen, Eesti ja Saksa meister fitnessis. Üsna vabameelne amatsoon saab võõra maailma džunglisse sattunult palju paremini hakkama kui temaga kokku jäänud vene mees. Hiljem kohtub paar veel mitme Tallinnast pärit amatsoonitariga.

2014 Aleksandr Zaretski fanfictionis Andrei Kruzi zombiepopöale Epohha mjortvõhh pealkirjaga Ja – živoi! (Ma olen elus!) keerleb üks mahukas tegevusliin ümber Ämaris asuva evakueerimiskeskuse, kust zombiuputuse käest pääsenud rahvast edasi Saaremaale toimetatakse.

2014 Andrei Beljanini laseb oma fantaasial vene muinasjuttude ainetel vabalt lennata, kui oma humoorikas fantasyromaanis Ržavõi metš tsarja Gorohha (Hernekuninga roostes mõõk) on üheks peamiseks tegelaseks hirmsa eesti aktsendiga rääkiv Tallinausi kuningapoeg von Pauljusus, kes osutub Surematu Kaštšei agendiks.

2014 Dave Hutchinsoni romaani Euroopa sügis / Europe in Autumn peategelane on killustuvas Euroopas salakaupa smugeldav eestlasest kokk Ruudi. Üks peatükk käsitleb ka Lahemaa iseseisvumist pealinnaga Palmses. Autor on lubanud, et Ruudile peaks tegevust jätkuma ka romaani järgedes ja romaanis Europe in Winter (Euroopa talv) ongi jutuks Ruudi tulek isa matusteks Muhu saarele.

2014 Jason Kenti kosmilises aurupungisarjas The New Sky (Uus taevas) -- Eye of the Watcher (Vaatleja silmad) ja Sqarrow Quest (Värvukese rännak) käib Stellar Unionil (keskusega planeedil Maa) pidev jagelus Tallinna Vabariigiga. Viimane on pärit kolmveerand sajandi eest Stellar Unioni koloniseeritud planeedilt Aesti, mis ootamatult on saanud kõige eesrindlikumaks ning Stellar Unioniga tülli läinud.

2014 Jelena Ussatšova noorteõuduka Majak mjortvõhh (Surnute majakas) tegevus toimub täielikult Hiiumaal, loo keskmes on kohalik vaatamisväärsus Ristimägi ja selle viirastuslikud asukad.

2014 SI? Juri Salovi romaanis Ne poslednii volšebnik (Mitte just viimane võlur) on üheks peategelaseks Tartust pärit must maag Arvid Talving. Mitme ajaloolise artefakti kokkukogumise eesmärgiks on korrigeerida maailma saatust.

2014 Rebecca Sorensi jutt Miss Belinda Wimsey, the Au Pair from Estonia tituleerib alapealkirjas peategelase moodsaks Mary Poppinsiks, kellega paar jõnglast linnas meeldejääva ja fantastilise päeva veedavad.

2015 Cherie Marksi kujumuutjatest rääkiva (lembe?)romaani Wicked Jackal peategelased on autori tahtel mõlemad Eestist, nii Anastasiya Petrov ja Alex Chilikov, kusjuures viimane on tituleeritud lausa Eesti printsiks. Autor on tunnistanud Eesti kohta suure taustauuringu tegemist, mistõttu on natuke kummaline ainult venepärase üleskorjamine.

2015 Sydney J. Freedberg Jr. lühijutuke Tallinn põleb / Tallinn is burning on kirjutatud NATO struktuuride konkursile „Future Warfare“ ja annab pildi Vene vägede rünnakust Tallinnale ja NATO esimesest reageeringust sellele.

2016 Andrei Posnjakovi romaanis Livonski prints (Liivimaa prints) avanevad Moskva-alused katakombid eri ajastuisse. Üks sinnaeksinu satub Ivan Julma aega ning läheb lõpuks vahetusse tulevase hertsog Magnusega ja peab tolle asemel minema Põltsamaale Liivimaa hertsogit mängima. Tema püüdlused leida õige ajaauk ja jõuda õigesse aega tagasi ebaõnnestuvad, vahepeal jõuab ta eksikombel ka 1970te Saaremaale. Selle järjes Korol (Kuningas) on asemik oma XXI sajandi teadmiste rakendamise ja humaanse suhtumisega leidnud Maarjamaal hulganisti poolehoidjaid ning temast on saanud reaalne jõud Liivimaa segastes aegades. Kolmandas osas Potom i krovju (Higi ja verega) leiab Põltsamaa õukonnakroonika küllaltki vähe kajastamist, sest Magnus valitakse ka Poola kuningaks ning vahepeal viskab saatusekäänak mehe 1945. aasta Saaremaale.

2016 Anton Soja young-adult-black-urban-fantasy triloogias Witchhunters (Identifikatsija Viki (Viki identifikatsioon); Initsiatsija Viki (Viki initsiatsioon) ja Inkarnatsija Viki (Viki inkarnatsioon)) on peategelaseks 16-seks saav Viktoria Adamson, paravõimetega piiga, kes elanud hulk aastaid ka Eestis, kuigi ta isa German (või oleks õigem Hermann?) Adamson nimele vaatamata vist ei ikka ole rahvuselt eestlane, ehkki Viki on selgesõnaliselt koolis oma eestipärast nime vihanud. Tuleb välja, et tüdruk on lisaks veel nõid ja ussikuninganna.

2016 Jack Coughlini põneviku Long Shot (Kauglask) kandvaks teemaks on taas Venemaa isu väikese läänenaabri territooriumi järele. Narvas võidab kohalikud valimised Suure Isamaasõja veteran ja Nõukogude Liidu kangelane, kes otsekohe asub Narvat Eestist minema ja Venemaaga liituma organiseerima. Hoolimata idanaabri tankikolonnide rivistusest vahetult teispool Narva silda saadakse seekord hakkama peaaegu ilma relvatärinata.

2016 Jelena Gorelik onromantilises ulmeromaanis Stalnaja roza (Terasroos) teinud naispeategelase ema poolt eestlaseks. Kui aga Jana Rudneva tahab tänapäeva Ukrainas pageda mõrtsukast sugulase eest Tartusse tädi Leida juurde, kotis Eesti pass Jaana Sinijärve nimele, satub ta ootamatult hoopis Tangi dünastia ajastu Hiinasse VII sajandi lõpus. Pärast mehe varast surma pool tosinat aastat viimase firmat edukalt edasi juhtinud väikese pojaga lesel läheb varase Hiina eluga kohanemine edukalt, kuna on vanaisa juures ka sepatööd õppinud. Kuigi Janat iseloomustatakse lausejupiga (tsiteerin:) "vaatamata eesti juurtele on tegu tavalise venelannaga", rõõmustab Jana ka venekeelseid lugejaid pesuehtsa ladina tähestikus kirja pandud maakeelse "kuradiga". Raamatu lõpp tõotab loo jätkumist.

Eesti/eestlased kõrvalosas

1913 Aleksandr Bartšenko müstilises avantüürromaanis Doktor Tšornõi (Doktor Must) on üheks tegelaseks rahvuselt eestlane madrus Janson.

1947 Norra krimiklassiku Bernhard Borge müstikaga flirtiva romaani Døde menn går i land (Surnute maaletulek) sündmustiku käivitab 1937. aastal Norra ranniku lähistel meeskonna poolt mahajäetuna triiviva Eesti auriku „Tallinn“ avastamine. Kusjuures ühe hüpoteesina tuuakse 1947. aastal ilmunud tekstis välja, et Eesti valitsus oli juba 1937. aastal veendunud tulevases NSV Liidu anneksioonis ja asunud riigivarasid välja kantima.

1963 William Tenni jutus Bernie the Faust oletatakse, et nii kummalist nime kui Ogo Eksar kandev tüüp võiks olla eestlane või soomlane (on tegelikult tulnukas).

1979 Kir Bulõtševi jutus Pohhištšenije tšarodeja (Võluri röövimine) avaneb eestlasele üpris harjumatust vaatenurgast pilt vürst Vjatško elukäigule, nagu ka muudele vihjetele eestlaste, venelaste ja Mõõgavendade ordu läbisaamise kohta 1215. aasta paiku.

1984 Alan Kubatijevi jutus Snežnõi Avgust (Lume-August) jahib Augustinimeline peategelane mägedes lumeinimest. Kui Augusti rahvuses võib kahelda, siis tema semu Timo on kahtluseta eestlane. Timolt sai Augustilt kanget ergutit, mille tarvitamisel on paraku suured kõrvalmõjud, mida Timo Tallinn-Pärnu maanteel omal nahal kogeda sai.

1985 Benjamin Steini romaan Her only Sin (Tema ainus patt) ei ole ulmežanrist. Küll on aga huvitav, et romaani naispeategelase lemmikfilm on Hollywoodis valminud ulmekas pealkirjaga Estonia, kus nimetatud vene riigi osa eraldus hiigelmaavärina tagajärjel emamaast ning sestpeale on iseseisev kuningriik, ehkki aastal 1939 (kui filmi tegevus toimub) kehtivad seal endiselt XVII sajandi kombed. Peategelanna on filmi vaadanud küll natuke vähem kui keskmine eestlane Viimset reliikviat, aga ühe käe näppudest tuleb kordade ülelugemisel siiski puudu.

1987 Jonathan Carrolli jutt Friends Best Men pajatab sellest, et Eesti on kõva krokodillisarnaste tõukoerte kasvatamise koht. Jutt on võitnud World Fantasy Awardi.

1987 Vassili Golovatšovi romaanis Spjaštši džin (Uinuv džinn) pälvib Saaremaa orbitaallifti hävimine ohtralt tähelepanu. Ilmekas lõik: "Saaremaa on pooleldi plaaž, pooleldi automaatsete kalalaevade sadam koos puhkebaaside ja skansenitega – puhas vabaõhumuuseum. Rand hõlmab kogu saare kaguranniku ja lõpeb ühelt poolt jahisadama ja windsurfingu baasiga, teiselt poolt orbitaallifti töötsooniga. Lift varustab põhiliselt maalähedasi sputnikuid Saaremaa kalakombinaadi toodanguga." Saaremaa orbitaallifti purustab möödaminnes letargilises olekus tulnukate mitmedimensionaalne džinniks kutsutav robot. Paarkümmend aastat hiljem valminud romaanis Džinn iz prošlogo (Džinn minevikust) pöördub autor sama sündmuse juurde tagasi lõiguga: "Saaremaa kuulus kunagi Eestile toonase nime all Ösel. Praegusel ajal (romaani tegevus toimub aastal 2008) kuulub see peaaegu täielikult eraomanikele ja kujutab endast kuurortpiirkonda. Vaid saare lõunarannik on veel munitsipaalomandis ja sedagi vaid seepärast, et see on täis ehitatud tehnilisi rajatisi nagu orbitaallifti terminal." Kogu romaanis on tähtsas rollis endine europoliitik ja hetkel Eesti Kultuuriministeeriumi meelelahutusosakonna direktorina töötav Steve Purvis Karl Judd.

1988 Vendade Strugatskite romaanis Lained summutavad tuult / Volnõ gasjat veter elab XXIII sajandi Narva-Jõesuus Maia Glumova, kelle poeg Toivo (isa rahvus teadmata) on oluline tegelane Keskpäeva maailmas. Viimane tegutseb ka mitmeis teiste autorite poolt kirjutatud sarjatäiendustes, Igor Minakovi ja Igor Gorjatševi kahase kirjutatud romaanis Vozvraštšenije Toivo (Toivo naasmine) on ta lausa nimitegelane. Tõenäoliselt on tema ka süüdi eesnime "Toivo" mõnevõrra sagedasemas esinemises vene ulmes. Lisaks mitmetele ilmselgelt soome päritolu Toivodele on näiteks Nikolai Bassovi romaanis Inomerniki (Teisemõõtmelased) tegelaseks (rahvust ei mainita, kuid et on Baltikumi päritolu, järelikult eestlane) Toivo Hotimajas, Nikolai Bujanovi ulmekrimka Nabljudatel (Vaatleja)tegevus keerleb aga aegur-vaatleja Toivo Gelleri salapärase kadumise üle, kelle rahvust ka mitte kusagil mainita.

1990 Peter Straubi jutus A Short Guide to the City (Lühike linnagiid) asub ühes ameerika väikelinnas poolakate linnaosast lõuna pool vanaks linnasüdameks loetav asum, kus elavad ka eestlaste ja leedulaste väikesed kogukonnad. Asumit iseloomustab hoolas lumelükkamine, puuküttega ahjud, palju alkoholitarbimist ja pidev omavaheline kraaklemine. Mainimist leiab veel ka kohalike rikkurite balti stiilis arhitektuur, mis on rajatud hallist kivist või punastest tellistest ja on tehase- või vanglahoone mõõtu.

1990 Sergei Abramovi jutus Tšelovek so zvezdõ (Mees tähelt) on statistiks rootslasena esinev eestlane Sven. Et asi segasem oleks, kannab Sveni nime ka peategelaseks olev tulnukast turist, keda naispeategelane peab vahepeal samuti eestlaseks, kes esineb rootslasena.

1993 Vjatšeslav Rõbakovi romaani Gravilet "Tserarevitš" (Gravilennuk "Tserarevitš") tegevus toimub alternatiivses maailmas, kus tsaari troonipärija hukkub XX sajandi lõpul gravilennuki õnnetuses. Lugu on ennekuulmatu, sest ükski gravitatsiooni kasutav sõiduk pole mitte kunagi alla kukkunud. Uurijat abistavasse tiimi kuulub ka eestlane, psühhiaater Valdemar Kruus.

1995 Aleksandr Štšogolevi inimteadvusega eksperimenteerimise teemat käsitlevas romaanis Injektsija straha (Hirmusüst) on peategelasel Viljandi manufaktuuris töötav sugulane, mistõttu korduvalt käib sahkerdamine üle piiri sisseveetavate riiderullidega.

1997 Aleksandr Tjurini kübertulevikromaanis Vasja-Vasilisk ili Jaitso Tsin-Ši-Huangdi (Basilisk Vasja ehk Qin Shi Huangdi muna) on Peterburi täis pikitud Euroopa Liidu nanotehnoloogiat. Ja loomulikult on asja (ehk Venemaa lammutamise ja ülevõtmise) kallal ka eestlased, ehkki võrreldes näiteks leedulastega täiesti marginaalsete statistidena.

1997 Boris Hurtta lühiromaanis Utta Maara Tsum (Liibep Tsum) jahitakse tagurpidi ümber kirjutatud maagilisi raamatuid. Nii Saksa Ordu kui ka Laatsarusvendade tegevuse ülevaates mainitakse nii Eestit, eesti keelt kui Revalit. Teksti lõpus viib autor kokku bibliofiil Valdemari ja Tartu Akadeemilise Meeskoori ning koos juuakse Vana Tallinnat.

1997 Juri Kozenkov avaldas Svjatoslav Rossitši pseudonüümi all pateetilise alternatiivajaloo Revanš Rossii (Venemaa revanš), mille tegevus toimub aastatel 1995-2006. Venemaal tulevad võimule tõsised patrioodid, kes löövad riigis kiiresti korra majja ja seejärel hakkavad muidugi tegutsema USA maailmahegemoonia vastu. Umbes veerand teosest kirjeldab üksikasjalikult, kuidas 1998. aasta augustis, pärast seda, kui Läti parteid (NB! mitte valitsus! mitte president!) sõlmivad salakokkuleppe NATO tuumarakettide paigutamiseks Lätti (kahe kuu pärast on Lätis muide juba vene tuumaraketid ja seda peetakse iseenesestmõistetavaks), käivitub Venemaa salaplaan ning Balti riigid vallutatakse erioperatsiooni käigus üheainsa öö ja sisuliselt vastupanuta. Suurim "lahing" toimus Tartus Sepa tänaval asuvas "bandiidiurkas" ehk kohas, kus Kaitseliit keset elukvartalit asuvas betoonpunkris tšetšeeni mässulistele snaipereid ja palgasõdureid treenis, seal sai surma tervelt neli ja haavata kuus venelast... Edasine on väga lihtne – kõik korruptandid (st poliitikud, juhtivad ajakirjanikud, sõjaväelased jms fašistid) arreteeritakse ja saadetakse juba samal päeval Tambovi poole teele; kõik, kes saabujatele relvaga vastupanu osutasid, on kohapeal küsimusteta elimineerimisele kuuluvad bandiidid ja terroristid; kui sa ei tervita uut riigikorda, oled kohe fašist iseenesestmõistetavate tagajärgedega. See kõik on ilustatud parimate vene propagandasaadete retoorikaga (saabus ilus elu, kohalik rahvas tervitab vabastajaid lilledega, igal pool algab lust ja lillepidu jne jne).

1997 Olga Grigorjeva saagafantastilise lisandiga ajalooline romaan Berserk (Berserk) keskendub hilisema Norra kuninga Olav (Püha) Tryggvasoni noorusaastatele, millest viimane teatavasti veetis suurema osa träälina eestlaste käes vangis olles. Olavi vangipõlvest pääsemisega romaan algabki.

1997 Sergei Gorodnikovi romaanis Porutšenets tsarja. Narvski djavol (Tsaari käsilane. Narva saatan) toimub tegevus Liivi sõja aegsetes Riias, Narvas ja nende kahe vahepeal, kuid isegi mitte ainustki eestlasest statisti pole kaante vahele ära eksinud. Loo puänt on Narva Hermanni linnuse torni vangistatud kaunitari mägironimistehnika kaasabil ärahiivamine.

1997 Tibor Fischeri romaanis Kogujate koguja / (The Collector Collector) ihkab sumeriaegset ja iseteadlikku savipotti omandada algselt Eestist pärit kollektsionäär Marius. Poti minevikuheietustest leiab ka 1834. aastal Tallinnas neiu Odilele kinkimise.

1997/2007 Sergei Arno õudusthrillereis Živodernja (Nülgimine) ja Pravo na žizn (Õigus elule) tuleb kaasaegses Peterburis tegelda verejanuliste tšuudidega (kes siin kontekstis ilmselgelt ei ole eestlased) – nimelt kui Peeter I hakkas Neeva suudmesse linna ehitama, siis lahkusid selle paiga põlisasukatest karjalased põhja poole, vepslased lõunasse, aga põikpäised tšuudid jäid paigale. Maruvihane tsaar käskis seepeale linna rajada otse nende asula peale. Aga kuna tšuudi šamaanid on isegi lapi tarkadest väekamad (näiteks tunnevad nad voodoo omast hoopis erinevat zombeerimise kunsti), siis elab see rahvas linnaalustes käikudes ka praegugi. Iseasi, et nad vahepeal möödunud paarisaja aastaga venelasi pole eriti armastama õppinud. Ja kui nüüd veel nende jumalpuuslik ka ütleb, et nüüd on aeg tulnud, siis lähebki asi korralikult ülekäte.

1998 Karl Schroederi jutustuses The Dragon of Pripyat (Pripjati draakon) liitub Tšernobõli ümbruses otsingul viibiva peategelasega kohalik mees Dentrane, kes kõneleb tugeva eesti aktsendiga.

1999 Olga Tšigirinskaja alternatiivajaloolises romaanis Operatsija "Ostrov Krõm" (Operatsioon "Krimmi saar") (=Vaše Blagorodje) on Krimm jäänud Kodusõja ajast peale iseseisvaks, 1980tel tahab ta liituda NSVLiiduga, kuid saab võrdse kohtlemise asemel kaela täiemõõdulise okupatsiooni. Krimmi vabadusvõitlejate vastu tegutsejate seas on ka eestlane, erivägede seersant Enju Nõmmiste.

2000 Anton Pervušin kasutab sarjas Piratõ XXI veka (XXI sajandi piraadid) Eesti-temaatikat üsna ohtralt. Peategelaste kolmik on üles kasvanud kusagil määratlemata paigas Läänemere ääres, mitmed kõrvaltegelased on suisa pärit Tallinnast ja Sillamäelt. Sarja esimeses raamatus Rezets nebesnõi (=Operatsija Ispanjola) (Taevalõikur) on Kaukaasia islamiriigi polaarjoonetagune resident elanud pikalt Tallinnas (pirakas knopka vene-tšetšeeni sõdade kajastuste pihta Eesti meedias), kuid pärast Eesti iseseisvumist ei tahetud ladusat maakeelt rääkivat kaukaaslast enam kusagil tööle võtta, mistõttu oli mees sunnitud leidma vähem rahuliku elatusallika. Sõjaväeosas arutleb lendur lahinghäire põhjuste üle, arvestades isegi nii ebatõenäolist varianti kui Eesti vägede rünnakut Pihkva oblasti vastu. Sarja teises romaanis Piratõ neba (=Operatsija Snegopad) (Taevapiraadid) on reeturist staabiülema eesnimeks Toivo (ei pruugi olla eestlane). Kolmandas köites Nebesnoje kopjo (=Operatsija Kopjo) (Taevaoda) saab uudistekokku-võttest möödaminnes teada, et Eesti avas Antarktikas oma polaarjaama, kui aga hiljem Vene ja USA ekspeditsioonid suunduvad lõunamandrile Natsi-Saksamaa salajasest baasist ära tooma esoteerilist relva, kristlikku reliikviat Longinuse odaotsa, on eestlased jõudnud selle juba pihta panna, mistõttu neljandas osas Nebo Atlantidõ (Atlantise taevas) tegelevad "suured vennad eksikombel väikese poisi kätte sattunud mänguasja" äravõtmisega.

2003 Leonid Rezniku paralleelmaailmas toimuvas romaanis Dom v tsentre (Maja keskmes) /antud lõik sisaldub ka 1990 ilmunud samanimelises jutustuses/ kirjapandud lõik väärib kärpimata kujul tsiteerimist:

Me sattusime maailma, mille eksisteerimise mõtetki ei saaks korralikule ajaloolasele isegi kõige pöörasemas luupainajas pähe tulla. Me istusime ühe selle maailma suurima linna, Balti Liidu Föderatiivse Vabariigi suurriigi pealinnas Birkas. Vabariiki kuulusid (ilma range geograafilise vastavuseta meie ajaloos) Taani, Norra, Rootsi, Soome, Läti, Leedu, Eesti ja Venemaa loodeosa. Minu arvates see absoluutselt loomuvastane konglomeraat õitses. Täpselt sama pöörane ja ebaloomulik tundus mulle ka see, et praktiliselt kogu ülejäänud NSVLiidu aladel, mis BLFVsse ei kuulunud, valitses islam. Milline sündmuste jada viis nii uskumatu tulemuseni? Kes lubas sellist korralagedust?

2004 Julia Amileva romaanis Betatester. Perepletenije realnostei (Beetatester. Reaalsuste põimumine) käib pidev virtuaalne arveteklaarimine arvutimängude monopoli ja nendevastaste häkkerite vahel. Viimaste poolel on kaasategev ka eestlanna Angelika.

2005 Dmitri Šidlovski romaanis Veliki perelom (Suur murrang) viiakse rühm tänapäeva inimesi ajaloos sadakond aastat tagasi. Tulemusena tekkivad alternatiivsed ajalookäigud, milles ühes pole Stalinit, inglased vallutavad 1918. aastal Peterburi ja saavad selle 99 aastaks rendile, muutes selle nö Euroopa-Hongkongiks. Kuna inglased on huvitatud Trotski juhitud bolševistliku Venemaa nõrgestamisest, saavad Balti riigid ilma vabadussõjata iseseisvuse, millest nad küll 1938. aastal ka sama lihtsalt ilma jäävad, ent esimesel võimalusel nad pool sajandit hiljem ikka "suure venna" rüpest lahkuvad. Lõpuks moderniseeritakse Venemaa/NSV Liit Euraasia Liiduks, kuhu aga Balti riigikesed ei astu. Teises variandis jääb 1881. aastal ära atendaat Aleksander II-le, mille tulemusena puudub ajaloos bolševike võimuletulek ning Vene impeerium õitseb rahulikult veel sajandi, enne kui muutuvate aegade keerises otsustab 1960tel vabatahtlikult Balti rahvastele iseseisvuse anda.

2005 Oleg Volõnetsi romaanis CCCP 1964-2020. Osvoboždenije Rossii (NSVL 1964-2020. Venemaa vabastamine) avatakse portaal paralleelmaailma, kus USA võitis külma sõja ja Venemaa on okupeeritud NATO rahuvalvevägede poolt. Loomulikult minnakse siitpoolt neid seal ikkest vabastama. Tolles maailmas on Eesti ja Läti ühendatud Balti Föderatsiooniks pealinnaga Peterburis ja jagatud Žemaidi, Läti ja Eesti oblastiteks (Leedu ja Valgevene asemel oli Litvini NSV). Vene vabadusvõitlejad olid üllatunud tolles Peterburis toimunud hävingust ning selgus, et USA rikkurid olid enamiku arhitektuurimälestistest ära ostnud, juppideks lahti võtnud ja Ameerikasse toimetanud, kõik hinnalised kunstiväärtused niisamuti trofeedena kaasa viinud. Vaid (tsiteerin:) "tänu Balti Föderatsiooni presidendi, kes oma amoraalsuse juures polnud kaugeltki kunstivõõras, diplomaatilistele jõupingutustele tehti enamikest asjadest enne koopiad". Pärast NATO okupantide minemakihutamist Venemaalt (so siis paralleel-NSVLiidust) mõeldi Baltikumi jaoks välja eriti kurikaval plaan: et juhul kui need ei astu kohe loodavasse NSVL-2, siis kutsub viimane kõik sealsed mittepõlisrahvaste esindajad koju ja jääb ootele, millal baltlased välja surevad (st noorte väljarände ja madala iibe juures... pole kaua oodata). Igatahes kedagi kolmandat omanikku neile maadele ligi ei lubata. Hiljem natolaste aktiivse väljapeksmise juures hävitatakse Eestis baseeruvad liitlaste lennuväed ainuüksi droonide abil, tsiviilobjekte ei kahjustatud peale ühe teatava natsivabastajatele pühendatud ausamba Tallinna kesklinnas. Tund pärast raketilööki helistati Eesti presidendile ja tungivalt soovitati tal välja kuulutada neutraalsus ning loobuda NATO vihmavarjust ja kõigist vanadest piiridest ida pool asuvaist territooriumitest, mille peale too vastas, et neutraliteeti lubab, aga idapoolsete maade loovutamist saab lubada vaid NATO vägede täieliku purustamise korral. Veel hiljem sundisid massilised demonstratsioonid pealinnades kõiki Balti riike NSVLiidule veelgi lähenema.

2005 Robert Garcia y Robertsoni jutt Queen of the Balts viib lugeja kuhugi 1250. aasta paiku Lätti-Leetu, kus kohalik hõimukuninganna peab puid-maid jagama Riias resideeruva tülika Mõõgavendade ordu ja käsilastest eestlastega.

2006 Aleksandr Alfimovi romaanis Kitaiskije palotški vremeni (Hiina ajapulgad) on peategelase töökaaslaseks arvutimängusõltuvuses saksa päritolu Venemaa-eestlane Ruslan Zigger, kelle hobiteadmisi peategelasel mingil hetkel vaja läheb.

2006 Igor Mertsalovi fantasyromaanis Ja, tšudo-judo (Mina, imeelukas sudu-udu) tegevus toimub alternatiivses ja muinasjutufantastilises keskajas, kus Saaremaast --huvitav, et nimetus on tal ikka eestipärane Sarema, kuigi eestlasi-saarlasi ei ole ega ole ka olnud -- on saanud kogu Vene merevõimu keskus ja Novgorodi kaubandusimpeeriumi kindlustatud tugipunkt, mandri-eesti hõimud aga on allutatud Liivimaale, mida iseloomustatakse nii: väike, aga vastik riik.

2007 Aleksandr Rudazovi lühikeses humoorikas jutus Revizija (Revisjon) jahmub erivolitustega revident salajast uurimisasutust külastades, kui asutuse ülemus tutvustab talle oma assistenti Ljolikut, kahe-ja-poole-meetrise kasvu, längus lauba, eenduvate lõugade ja koledal kombel hüpertrofeerunud lihastega küürakat, kes suudab vaid artikuleerimatult mõmiseda. Küsimusele: "Kust te sellise leidsite?" pillab boss hooletult "Eestist. Puhastverd eestlane." Ljolikut pole muide keegi males võita suutnud...

2007 Mihhail Jurjevi sopatellises Tretja Imperija. Rossija kotoraja dolžna bõt (Kolmas impeerium. Venemaa, mis peab olema) on aastaks 2025 maailma alles jäänud ainult viis üliriiki. 2017 löövad venelased välksõjas ameeriklasi, peale mida esitatakse ülejäänud NATO riikidele /artikkel 5, eksju/ ultimaatum tingimusteta alistumiseks. Ja nood teevadki seda! Vastu puiklevad Inglismaa, Poola ja Türgi annekteeritakse paarinädalaste sõdadega. Eestile-Lätile-Leedule aga ei esitata isegi mitte ultimaatumit, vaid need inkorporeeritakse iseenesestmõistetavalt kui poliitilised nurisünnitised, kellel pealegi oma iseseisvuse ainuke eesmärk on kohalike venelaste vaenamine. Tulemus – eranditult kõik balti põlisrahvad asustatakse igaveseks ajaks igavesti ümber Siberisse ja Põhja-Kasahstani (Soome ja mujale Euroopasse kolimine keelatakse! kõik juba seal elavad baltlased toimetatakse samuti Siberisse), eesti-läti-leedu keele rääkimine keelatakse; kõik Baltikumi muukeelsed elanikud küüditatakse samuti, aga ainult 5 aastaks (karistuseks selle eest, et nood lasid nii kaua endid mõnitada!). Kõik senised Baltikumi kohanimed muudetakse venepäraseks, Tallinnast saab näiteks Ivangorod. Kogu Euroopa ja Kanada aga assimileeritakse õitsvasse vene impeeriumi.

2008 Aleksandr Jegorovi noorteulmekas Povelitel Ižorõ (Isurimaa isand) leiutab mees aja temporaalväljade kasutamise, mistõttu saab võimalus taasluua tuhande aasta tagust minevikku. Järgneb viikingite nottimine XXI sajandi kuulipildujatega. Ainult et ei maksa unustada, et kui sinul juba on, siis on see tehnoloogia ka tulevikuinimestel olemas, kellele su tegevus võib-olla ei meeldi. Leiutaja kaaskonda minevikus kuulub karjalaste ja isurite kõrval ka üks XI sajandi eestlane nimega Tamme.

2008 Aleksandr Novikovi romaanis Bašnja (Torn) patrullivad kaasaegses Peterburis majandusraskuste käes ägavale Venemaale korra tagamiseks sisse viidud rahuvalvevägede Eesti liikmed (loe: kõige hullemad natsitõprad). Arusaadav ju, et viimaste „ülbus“ ajab lõpuks lihtsal vene mehel kopsu üle maksa...

2008 Berkem al-Atomi kirjeldab romaanis Karatel (Karistaja) olukorda, kus kogu Venemaad on tabanud sama saatus mis aastatuhandevahetuse-aegset Iraaki või isegi hullemini, sest Venemaa asemel kasutatakse nimetust Põhja-Kesk-Aasia. Kohalikku rahvast hävitatakse nagu marutõbiseid koeri. Jekaterinburgi lähedal asuvas endises salajases linnas baseeruv okupantide-rahuvalvevägede-rüüstajate koosseis on puhas rahvaste paabel, kus paljude teiste rahvaste esindajate seas on ka eestlasest operaator Toomas ja eesti nime kannab ka karjerist Anja Soasepp (hääldatakse Soassep), neiupõlvenimega Agejeva.

2008 Daryl Gregory jutu The Illustrated Biography of Lord Grimm (Lord Grimmi illustreeritud elulugu) tegevus toimub postapokalüptilises maailmas, kus üks tegelane on eesti aktsendiga rääkiv lindmees Jürgo ning teine ilmselt Läti juurtega amfiib Guntis.

2008 Fjodor Krašennikovi romaanis Posle Rossii (Pärast Venemaad) on Venemaa asemel hulk väiksemaid riigikesi, mille hulgas on suuremaid Soome-Ugri Konföderatsioon pealinnaga Permis, mis lõpuks iseenesest kokku kukub. Tsiteerin: Uurali Vabariigist hullem idee sai olla vaid Soome-Ugri konföderatsioon (kus muide (kujutage vaid ette!) taheti vene keelt ära keelata!). Tekst sisaldab küllaltki palju nii aasimist kui ka elutervet arutlust ugriluse koha pealt. Lõbus lause: tegelikult võiks vene keelegi ugri keeleks kuulutada, lahendaks formaalselt paljud probleemid...

2008 Valeri Bolšakovi romaanis Zakon metša (Mõõga seadus) satuvad kaks tänapäeva venelast ajas tagasi aastasse 855. Suure hulga kõikvõimalike Laadoga ümbruses elavaid ugri ja slaavi väikehõime kaasavas tekstis on pisiroll ka eesti trääl Priidu'l ja natuke suurem tšuud Sulevil.

2008 Valeri Jelmanovi 1220ndate algust käsitleva romaani Krasnõje kurganõ (Punased kurgaanid) üks tegevusliin toimub Latgales, Liivimaal ja natuke ka Eestis, kui kõigi nende maade hõimud paluvad ühiselt end võtta XXI sajandist pärit kooliõpetaja teadvust omava Rjazani vürsti võimu alla, nähes kuidas pärast viimase poolt vürst Vjatško ennistamist Koknese troonile ei suruta nondel maadel neile enam ristiusku peale. Venelased ajavadki ristirüütlid Läänemere kallastelt poole aastaga täielikult minema, nii teutoonid kui ka taanlased. Seejuures võtavad nad Taani kuninga Valdemar II Võitja veel vangigi. Aga vaevalt on ristisõdijad minema löödud, kui eestlased asuvad viivitamata omavahel vanu arveid veriselt klaarima (tüüpilised eestlased, eksju), nii et venelased peavad neile ka oma karmimat kätt näitama. Vjatškost saab kogu Liivi- ja Eestimaa asevalitseja. Kummaline on Otepää taanlastele kuulumine, natuke põhjendamatu ka saarlaste Rjazani vürsti poole pöördumine ja vangistatud Valdemari hoidmine kiiresti Jurjeviks ümber nimetatud Tartus kuni lunaraha saabumiseni.

Enne 2009 SI Aleksandr Aberdini romaanis Minka ili operatsija "Vozmezdije" (Minka või operatsioon "Kättemaks") laguneb Venemaa 2019. aastal. Moskva kontrolli all jäävale territooriumile tuuakse NATO rahuvalveväed. Vene Lääne-Siberi Vabariigile aga kuulutavad Eesti ja Gruusia kohe sõja ja juba 3 päeva pärast (!) ongi nende väed sealpool Uurali. Viie eesti pataljoni hävitamiseks piisab siberlastel ühest tšetšeeni sõjasalgast. Õnnetuseks on Eestil ja Gruusial palju sõpru, mistõttu relvakonflikt venib aastate pikkuseks, enne kui Atlandi Liit paljastab oma kurikavala plaani ja kasutab meestest tühjaks jäänud liitlasmaadel (!) bioloogilist relva. Õnnetute väljasurnud väikerahvaste kohta pillatakse romaani toimumisajal 2043. aastal mitugi repliiki, et õnneks elas nende rahvaste esindajaid ka Venemaal, mistõttu nende keeli ikka veel räägitakse.

2009 Andrei Martjanovi romaanis Naslednik (Pärija) saab mees päranduseks korteri, kus asub UKS – sissepääs minevikku. Neid portaale on üle maailma, nende kasutajaidki on mitmes konfiguratsioonis ning lõpuks jõuab vene organitest teda kureerima Juri (Jüri?) Alaver, enda sõnade järgi "põlisest okupantide ja ENSV kompartei tugitalade suguvõsast".

2009 Maks Frai koostatudjutukogus Vavilonski gollandets (Babüloni hollandlane) sisalduv Marina Bogdanova ja Oksana Sanžarova jutu Dvaždõ dva (Kaks korda kaks) tegevus toimub laev-raamatukogus (nn Babüloonia raamatukogu "Lendaval Hollandlasel"), mille üheks meeskonnaliikmeks on Tomas Merekaarenen, kelle kummalises nimes on süüdi eestlasest vanaisa.

2009 Mihhail Lugovoi romaanis Gorjatšaja vesna 2015-go (2015. aasta kuum kevad) kulmineerub poliitiline vastasseis USA ja Venemaa vahel esimese rünnakuga Kaliningradi oblasti vastu, millele Venemaa vastab ultimaatumiga Balti riikidele nõudes oma abivägede lubamist läbi nende territooriumite Kaliningradi poole. Äraütlemisele järgneb täiemõõduline invasioon ja ägedad lahingud kogu Baltikumis. Ohtralt musta värvi kõigi baltlaste kraesse kallavas tekstis pälvib Eesti küll natuke vähem tähelepanu kui meie lõunanaabrid, aga see-eest vaadeldakse ühes tegevusliinis lähemalt Eesti tipptreener Jaak Olle kasvandike biatlonistide Indrek Mae ja Vladimir Ossinovetsi saatust. Mõlemad olid Sotši OM eel medalisoosikud (!!!), paraku Balti riigid boikoteerisid mänge. Invasiooni algul pages valitsus Tallinnast kohe värisedes Pärnusse, jättes pealinna kaitsma vaid Kaitseliidu maleva, kuhu kuulusid ka laskesuuskurid. Paraku oli neil õnnetus jääda tšetšeeni sõja kogemustega valgesukse snaipertädikese juhtimise alla, mistõttu Ossinovets lastakse rindel tädikese poolt maha kui ebakindel element.

2009 Nicola Marni (rangeltvõttes mitteulmelises raamatus, kuid kõik Tallinnas toimuv on sedavõrd raskesti usutav, et väärib siia loetelusse sissevõtmist) põnevikus Die Tallinn-Verschwörung (Tallinna vandenõu) hõlmab mahult viimase kümnendiku Tallinnas Kadrioru lossis toimuv maailma tähtsaimate riigijuhtide tippkohtumine, mida ründab meredessandiga Russalka juures maabunud islamiterroristideks maskeeritud neonatside hambuni relvastatud löögirühm, kes tegutsevad Vatikani radikaalsemate kardinalide plaani elluviimisel. Kitseküla asumit Tallinnas iseloomustatakse seejuures kohana, kus pidevalt toimub lööminguid kohalike venelaste ja eesti neonatside vahel. Tallinnas toimunud sündmusi mainitakse põgusalt ka Marni teises thrilleris Die geheime Waffe (Salajane relv), kus atendaadirelvaks kasutatakse tulevikurelva prototüüpi.

2009 Valeri Gorškovi militaarpõnevikus Disketa mjortvogo generala (Surnud kindrali andmeketas) on ulmet vaid niipalju, et NSV Liidu lagunemise ajal töötatakse salajases baasis psühhotroonse relva loomise nimel. Rünnaku alla sattunud baasi turvaülem pääseb rettu Pärnusse oma kunagise kallima juurde, kuid eriüksused leiavad ta kiiresti üles. Üks ahastav lause eesti keele kohta väärib eraldi äratoomist: "Issand, kes küll mõtles välja selle nii jubeda, nagu huultele kleepuva veniva häälduse! Õnnetud eestlased!"

2009/2016 Aleksei Borissovi romaan Smolenskoje napravlenije (Smolenski suund) keerleb Aleksandr Nevski tegemiste ümber. Mõned vähetähtsad eestlastest statistid on isegi nimed pälvinud.

2010 Aleksandr Mazini sarjas Viking (Viiking) satub tänapäeva mees IX sajandi keskpaika. Sarja samanimelises avaromaanis seilatakse varjaagidega piki jõge Peipsile (peategelane imestab: naljakad eestlased, nimetavad Tšudskoje ozerot miskipärast Pepsi'ks) ja sealt edasi Taani. Ei puudu ka väike oleng (Narva?) jõesuudmes olevas kauplemiskohas ega taplus merel eesti röövlilaevaga. Kirevas laevameeskonnas on ka kamp omaette hoidvaid eestlasi, kellest kaks röövlinägu nimedega Krõõt (mees!) ja Mänd pole papist poisid ka sarja järgnevates romaanides Belõi Volk (Valge Hunt) ja Krov Severa (Põhjala veri) lääneeurooplastele kaela langevas viikingiterroris. Sarja neljandas osas Vožd vikingov (Viikingipealik) soovitab peategelane kurikuulsal viikingipealikul Ivar Konditul Laadoga venelaste ründamise asemel pöörata tähelepanu hoopis eestlaste sadamatele, kus noosi saada on rohkem lootust. Sarja kuuendas köites Zemlja predkov (Esivanemate maa) seilatakse Taanist Laadogale, tee peal kaaperdatakse taas üks tüli norima roninud eestlaste laev. Rjuriku esimesest võimukehtestamise piirkonnast Laadoga ümbruses aetakse ära senine valitseja vürst Vodimir, kelles pole piiskagi slaavi verd – isa poolt obodriidi, ema poolt eesti ja liivi vere segu. Tõenäoliselt tuleb sarjale veel nii mitugi raamatut lisaks, mistõttu vähemalt Vodimiriga kohtub lugeja veelgi. Lõbus fraas IX sajandist: ei tea, miks nende eestlaste kauged järglased küll igavesteks piduriteks muutuvad, kuid need siin on küll täiesti ärksad ja löögivalmid.

2010 Charles Strossi romaanis Fulleri memorandum / The Fuller Memorandum toimuvad sündmused ka 1921. Aasta Eestimaal ning vahetatakse kirju, milles sisus vilksatavad läbi nii parun Ungern-Sternbergi nimi kui ka kohanimed Reval, Rapla ja Jerwakant.

2010 Dmitri Hvan jätab sarjas Zerno žizni (Eluseeme) tänapäeva Siberis asuvat anomaaliat uurima läinud ekspeditsiooni lõksu alternatiivsele Maale, umbes Tartu Ülikooli asutamise aega. Sarja kolmandas romaanis Glaz Sokola (Kullisilm) on Angara vürstiriigi asutanud heidikud jõudnud enesekehtestamises paarikümne aastaga nii kaugele, et otsivad kontakte Euroopas ning saavadki Taanilt rendile terve Saaremaa. Paari aasta pärast on Saaremaast saanud eesrindlik tulevikuvene koloonia, allutatud on ka Hiiumaa, Muhu, Vormsi, Pärnu ja Lihula ning aidatud normaal-vene vägedel hõivata ka "põline vene linn Jurjev". Maarahvast iseloomustatakse sõna otses mõttes nii: eestlasi praktiliselt ei olnudki ei näha, ei kuulda. Saaremaa koloonia edasist käekäiku kirjeldatakse pisteliselt veel ka sarja järgmistes köidetes Hozjain Amura (Amuuri isand) ja Tsar iz vostoka (Tsaar idast).

2010 Jelena Goreliku alternatiivajaloolises jutus Narvskaja nelepa (Möödalask Narva all) piirdub ulmeline osa Rootsi kuninga Karl XII hukkumisega esimeses Põhjasõja lahingus Narva all.

2010 Oleg Vereštšagini sõjaromaanis Kljatva razvedtšika (Luuraja tõotus) on ulmet täpselt niipalju, et nooruk satub ajas 70 aastat tagasi 1942. aastasse. Pihkva oblastis märatsenud eesti SS-laste metsikused mõjuvad talle nii, et hiljem normaalaega tagasi sattununa annab ta üht oma piinajatest ära tundes nüüdseks juba eakale vanurile peksa. Olgu, 1942. aastal on ka positiivseid eestlastest tegelasi, aga need lastakse kiiresti maha.

2010 Valeri Beloussovi romaanis Popadanets v pensnee (Pensneega ajaeksik) saadetakse põrgust ajutiselt Maa peale tagasi Lavrenti Beria. Juhtub see just 1991. aasta putši päevile. Kummalised laused:

20. augustil hääletas Eesti parlament ühepoolselt end iseseisvaks, poolt olid kõik eestlased, kokku 28% saadikute üldarvust, venekeelsete saadikute hääli ja seisukohti ei arvestatud.

NSVLiidust lahkulöömise hetkeks olid praktiliselt kõik Eesti külad gasifitseeritud.

Kohalikud võimud kasvasid ajapikku ühte maffiastruktuuridega ja asusid Moskvalt välja pressima – et kui te meile raha ei anna, siis me asume separatistlikule teele.

Beria plaan: Baltikumis kasutame soomestamist. St sinna jäävad nõukogude sõjaväebaasid ja korrakaitseorganid. Pärast 1945. aastat rajatud tööstusrajatised kuuluvad NSVLiidule. Kogu kontroll kaubanduse üle kuulub NSVLiidule, vastutasuks lubame neile oma valuutat, oma seadusi ja täielikku majanduslikku sõltumatust (st Moskvast toetusi enam ei anta).

2010 Vassili Golovatšovi romaanis Ne russkije idut ili Nositeli smerti (Mitte-venelased tulevad ehk Surmakandjad) on eestlased jäänud hambusse lausa mitmel korral. Konkreetne lause: /Provokaator/ Kantšelskis oli ka Hüperborea konverentsil pälvinud skandalisti kuulsuse, võttes intervjuu kahelt esinejalt ja nende vastused Venemaale suunatud raadiojaama "Vaba Eesti" eetris üdini valeks pööranud. Veel tuleb asjaosalistel nagelemist Koola poolsaarel palgasõdur Urmo Tammega ja Tšukotkal (!) Eesti võõrleegioni (!!) üksusega "Maailm" (kusjuures ’maailm’ on tekstis eestikeelne sõna!). Paar korda saab sõna ka Pavel Urmasovitš Lukjanevski.

(enne 2010 SI) Anton Demtšenko kosmoseooperis Avantjurõ v pustote (Avantüürid tühjuses) on peategelasteks neli vene keisrlikust kosmosearmaadast minema löödud kaaprit, kellest üks on tuntud hüüdnimega Rezvõi Estonets – Ulakas Eestlane. Miks Nikolail selline hüüdnimi on, ei seletata. Pisiosades on kaastegevad veel Raivo, Mart ning planeedilt Tallinn pärit ja äratuntavalt parandamatu eesti aktsendiga (autori väljend!) rääkiv Litaas.

(enne 2010 SI) Ukrainlase Filipp Stanislavski alternatiivajaloos Nebesnõje tšernorabotšije (Taevased mustatöölised) on Ukraina jäänud Kodusõja-aastest peale iseseisvaks ning 1939. aasta ärevad ajad Baltimaades lähevad natuke teist rada, kuna NSV Liidu väed on suuresti hõivatud Ukrainaga sõjapidamisel, pealegi viimane toetab Balti riike nii relvastuse kui oma vägedega ning vähemalt esialgu ei julge NSVLiit siinkandis väga peale pressida. Suurem osa tegevust käib Leedus, ent ka natuke räägitakse ka Eestist.

2011 Georgi Savitski III maailmasõja kroonikas Atomnõi revanš (Tuumarevanš) vallutavad liitlased Venemaa (kuni Uuraliteni) ülikiiresti. Muidugi on seejuures kaastegevad ka eesti pataljonid. Iseenesest mõista lõpeb asi Siberi sügavustest tõusva lihtrahva revolutsiooniga, mis vallutajad minema pühib.

2011 German Romanovi sarja Päästa Koltšak! tegevus toimub aastatel 1919-25 ja sealsuudavad valged XXI sajandi mehe teadvust omava alamohvitseri eestvõtmisel Siberis punaste pealetungi tagasi lüüa ning revolutsioonitorm vajub ohjeldamatult Euroopa peale, enne kui poole tosina aastaga verest tühjaks jookseb ja tsaarivõim taastatakse. Üheks oluliseks kaalukeeleks asjade teistpidi kulgemisel on valgete väejuhi Vladimir Kappeli päästmine sarja teises romaanis Spasti Kappelja. Pod belo-zeljonõm znamenem (Päästa Kappel! Valgerohelise lipu all). Kappel on hoolimata pealkirja sattumisest siiski teisejärguline tegelane ning veel vähemal määral on ta tegev sarja teistes osades. Sarjast käib loomulikult läbi ka Roman Ungern-Sternbergi nimi, kuigi umbes neljanda järgu statistina. Eesti leiab sarjas veel mainimist siia taandunud kindral Judenitšiga seoses. Erinevalt pärisreaalsusest annab Eesti Tartu rahuga endale saadud Narva-tagused alad ja Petserimaa (tsitaat: ...kus aborigeenid moodustavad elanikkonnast alla veerandi) nagu ka Vabadussõja käigus rekvireeritud vene sõjalaevad paari aasta pärast vabatahtlikult Venemaale tagasi, jäädes edaspidi küll vormiliselt iseseisvaks, kuid väga suure vene mõju alla. Lihtsalt Venemaal on oma uute vallutatud alade (pole ju võimalik, et punaste hõivatud alasid vahepeal võimule tulnud valged äkki loovutama hakkaks – mis hundi kõhus, see hundi kõhus) haldamisega niipalju rähkelmist, et esialgu ei jõuta väikesele ja tähtsusetule Eestile tähelepanu pöörata.

2011 Kollektiivse pseudonüümi Fjodor Vihrevi taha peituvad autorid paiskavad romaanides Vedu boi. Vtoraja Velikaja Oteštvennaja (Pean lahingut. Teine Suur Isamaasõda) ja Smertnõi boi. Trikolor protiv svastiki (Surmaheitlus. Trikoloor svastika vastu) aastast 2010 tagasi 1941. aasta juunisse kogu endise NSV Liidu territooriumi ühes elanike ja tehnikaga. Neist esimeses raamatus kuulutavad Balti riikide parlamendid NSVLiidule muidugi kohe sõja ka (ka venelased ise on sellest üllatunud, et miks ometi – neil on kolme riigi peale ju üksainus tank!). Teises sõidavad aeglaselt mobiliseeruvad vene väed taas rahulikult ja ülbelt üle Eesti piiri, Tallinnas pekstakse laiali kohalike natsiveteranide paraad (refereerin: meie põle teind, vanameestel olidki viletsad soolikad!) ning irvitatakse möödamürisevat tankikolonni mornilmetult seiravate eestlaste üle. Pärast natsivastast välksõda liidetakse Eesti territoorium Venemaaga, Läti ja Leedu aga jagatakse Valgevene ja Venemaa vahel ära.

2011 Konstantin Anikini küberromaanis Nult (Nult) toimub tegevus kunagises NKVD laagris, mis hiljem sai ülisalajase teaduslinna staatuse ning mis nüüdseks on formaalselt Venemaastki iseseisev. Endiselt ametlikult mitteeksisteeriv ja muust maailmast täielikult isoleeritud, kuid maailma ITvärgindusest kümmekond aastat ees oleva Vorkuisk-8 elanikud on enamasti teadlased ja nende lapsed. Üheks tegelaseks on pesuehtne eestlane, digiinfodiiler Alan, TÜ teadlaste võsuke, kelle vanemad saadeti Vorkuiskisse silmapaistvate edusammude eest teoreetilises füüsikas. Lõbus lause: Zero kujutas ette, kuidas mõttessevajunud Alani peas keerlevad neljateistkümnes käändes umlautidest ja kaassõnadest pungil kohmakad grammatilised struktuurid.

2011 Mihhail Mihhejevi romaanis Dalnii reid (Kauge reid) mainitakse vahelepõikes Vene galaktikaimpeeriumi ajalukku (tsiteerin:) Suurt Eesti Veresauna, mis toimus põhimõtteliselt samamoodi kui sõda poolakatega, aga venelased tseremoonitsesid veel vähem. Poolakatega läks aga nii, et venelased põrutasid lihtsalt oma vanade tankidega niikaugele kui said (Varssavini), igasugusele kriitikale vastati lihtsalt, et vaadake, tankikütus on otsas, aga maha jätta me tehnikat ei saa, seepärast jääb piir nüüdsest siia. MOTT

2011 Mihhail Mihhejevi romaanis Diletant galaktitšeskih voin (Galaktikasõdade diletant) satub hääbunud galaktikaimpeeriumi eskaader tänapäeva venelaste kätte. Tulemusena hakkab toimuma nii, et hakatakse üle maailma kokku ostma vanu kaevandusi ja tehaseid ning neid uue tehnoloogiaga varustatuna suure kasumiga ekspluateerima. Baltimaades kaasneb sellega aga tõsiasi, et sellesse uude tehasesse võetakse tööle vaid etnilisi venelasi. Muud tehased ostetakse samuti üles ja... pannakse kinni. Natsionaliseerimisega ähvardamisele pillab peategelane lihtsalt vastuseks, et no ma annan siis kohalikele /venelastele/ natuke relvi ja küll sealne uus valitsus koosnebki ainult etnilistest venelastest. Ja kui selle käigus eestlaste ja leedukate arv ka kordades väheneb, siis tegelikult see ongi soovitav. Hiljem selgub, et peategelase baltlaste vaenamise põhjuseks on tema vanaisa venna juhtum, kes enne sõda teenis Baltikumis, aga sõja algul nottisid kohalikud nood kohe kõik maha.

2011 Nikolai Berg aasib zombiapokalüpsise sarjas Notšnaja smena (Öine vahetus) ohtralt eestlaste kallal. Romaanis Ostrov živõhh (Elavate saar) ilgutakse mõnuga, ettõenäoliselt on hukkaläinud maailma parim elukoht Eesti, sest eesti (meenutan, et eestlased on ju normaalsete inimestega võrreldes väga pikaldased) zombid on ju niiiiiiiii aaaeeeggglllaaassseeeddd... Kuid hiljem maabub Kroonlinnas ülekoormatud paat põgenikega Eestist, kes pagesid ummisjalu pärast seda, kui „bande“ ühisnimetajaga Kaitseliit otsustas (keset üleüldist zombiuputust!!!) äkki hakata Kohtla-Järvel võitlema vene okupantide vastu ja lasi seal paarkümmend võõras keeles rääkijat maha, pärast mida läks suuremaks mäsuks nende kaitsele asunud politseiga (kes sealkandis ju venelased), kusjuures mõlema poolega liitus veel ka regulaarväeosi. Küll on autoril kõik hästi läbi mõeldud: kuna tegu on ju zombikatastroofiga, siis varsti tõusid kõik tapetud üksmeelselt üles ja asusid üheskoos elavate kallale... Vä-ä-äga nutikad eestlased... Seda enam, et mingist politseist või armeeüksustestki Kroonlinna enda puhul küll enam rääkida ei saa, muust Venemaast rääkimatagi. Romaanis Mõ iz Kronštadta (Me oleme Kroonlinnast) kurdetakse, et Eestis rüvetati ja seejärel teisaldati surnuaiale Suures Isamaasõjas langenute mälestusmärk, selle asemele aga püstitati ausammas SS-lastele ja Jeltsinile. Kroonlinna reidile triivis täislastis ujuvhotell Tallinnnkkk!, mitu tuhat zombit pardal. Suure vaevaga suudeti ohtlik alus kaugemal ankurdada, kuid laeva ohutuks muutmiseks pole ellujäänud kroonlinlastel ei jõudu ega vahendeid. Üks lõuapoolik ajab mitmel leheküljel sihukest umbluud, mida lausa peab pikemalt refereerima: "Õpikud valetavad! Kõik teavad, et tatarlased lõi Moskoovia tsaar Peeter I. See oli tema lapsepõlveunistus. Eesti Kolossaalse Impeeriumiga, tegelikult kahe erineva – Eesti ja Ugri – impeeriumitega sehkendamisele kulunud ilmatu aja jooksul kandis Peetri armee tohutuid kaotusi, juba ainuüksi Narva all vanurite ja haigete vooditest välja kiskumisel külmetas jõevees jalad ja sai nohu mitusada tuhat vene sõdurit, kellest kopsupõletikku suri üle miljoni. /-/ Despoot otsustas Kaasanisse ümber asustada kogu Tartu elanikkonna. Miks? Paljud ajaloolased osutavad kõlalisele sarnasusele: tartlane-tatarlane. Kaasani kohal paistva ereda valguse tõttu hakkasid endised tartlased ringi käima kissis silmadega. Eesti imperaator Ansip Närune protestis Peetri tegude vastu ägedalt. Et vältida eestlaste ühinemist teise suure impeeriumi – Ugride omaga – saatis Peeter I nende juurde bolševike salaagent Menšikovi. Too oli barbar, timukas ja Mahatma Gandhi ühekorraga. Ta õpetas tatarlased liha sööma ja nood läksid ugridega tülli. /-/ Tartu jäi inimtühjaks ja Eesti imperaator Ansip Täikrael tuli sinna kiirkorras sisse vedada urartulasi, kes aga halvasti talusid karmi kliimat ning põdesid nii ihu kui hingega, eriti pärast ajude ärakülmumist."

2011 Sarja Mirõ Bolšoi Tmõ (Suure Pimeduse maailmad) tegevus toimub maailmas, kus 2012. aastal toimus üleüldine tuumalöökide vahetus. Tulemusena on Venemaa suuremad linnad hävitatud, Euroopas läks tõenäoliselt samamoodi ning allesjäänud venelastel on suuri probleeme sõjakate rootslastega. Vahetult pärast raketilööke toimuvas Artjom Rõbakovi romaanis Jadernaja notš. Evakuatsija (Tuumaöö. Evakueerimine) saame rootsi luure napist raportist teada, et kui Saksamaa linnad on päris rusudes, siis Eestis hävis vaid Paldiski ja nädal pärast tuumalöökide vahetamist üritasid eestlased tungida Venemaale, kuid viimase piirivalve ei olnudki pihta saanud ja lõi pealetungi algul tagasi ning tuli siis ise kontrarünnakule. Ägedad lahingud käivad Võru- ja Põlvamaal, aga Ida-Virus puhkenud rahvaülestõus on võimu sealmaal täielikult üle võtnud. Rootslased lubasid oma NATO-liitlasele appi minna. Sama autori romaan Zona tmõ. 1000 rentgenov v tšas (Pimedusetsoon. 1000 röntgenit tunnis) (=Tri koltsa) toimub samas maailmas juba aastal 2040. Möödaminnes saame teada, et aastal 2026 toimus vene-skandinaavibalti sõda, milles "ülbed tšuhnaad" peksti taas tagasi ja uus Eesti piir jookseb Kunda-Tartu-Valga liinil. Eesti palgasõdurid aga jätkavad rootslaste mahitusel venelaste häirimist ikka veel ka reaalajas. Ajaliselt veel paar aastat hiljem toimuv Andrei Mahrovi ja Boriss Orlovi ühisromaan Epitsentr Tmõ (Pimeduse keskpunkt) on Mahrovi jutu Ottenki Tmõ (Pimeduse varjundid) edasiarendus, mõlema peategelane on tuumasõjajärgse Venemaa rahvuskangelane ja elav legend, kes on tuntud hüüdnimega "Tartu timukas". Hüüdnime sai ta sellest, et aastaid tagasi oma salgaga eestlaste vastu võideldes päästis ta Tartu orjalaagrist tuhandeid venelasi, tappis maha kõik sealsed elanikud ja põletas linnagi viimse kui hooneni maatasa. Ühes episoodis õiendab ta veel arveid väga vigast eesti keelt (Google translate?) rääkiva palgasõdur Tarmu Tammerkiga. (Selle ja veel ühe samas maailmas toimuva romaani ühendamisel saadud uuest romaanist Period poluraspada. V jadernom adu (Lõhestusaeg. Tuumapõrgus) on Tartu liin aga täiesti ära kaotatud.)

2011 Valeri Jelmanovi alternatiivajaloolises romaanis Podnimite mne veki (Avage mu silmad) arutleb hilisemaist ajastuist pärit peategelane, et kas on mõtet rootslaste käest nende Baltikum ära võtta. Selles mõttes, et ära võtame teise kunagi nagunii, aga kas tsaar Dmitri (see, kes meie ajaloos oli Vale) esimestel valitsusaastatel see ka ära tasub (tsiteerin:) – "Mis see /toonane/ Eesti siis on, ehtne banaanivabariik. Isegi veel mõttetum, sest banaanid siin ju ei kasva. Kas meil ikka on vaja seda banaanivaba maad?". Kohaliku rahvaga ei arvesta mees üldse (tsiteerin:) – kui seal ka kunagi oli sõdijaid, siis 300 aastaga on neist see omadus hoolikalt välja roogitud, jäänud on ainult need, kel ükskõik, millise isanda taldu lakkuda. Selle järjes Vitjaz na rasputje (Vägilane teelahkmel) on Eestimaa vallutamine kogu aeg päevakorras ja lõpuks minimaalse väehulgaga see ka toime pannakse. Seejuures formaalselt ei ole tegu mitte vene vägede vallutusretkega, vaid kloostrist välja toodud endise Liivimaa kuninga Magnuse lese Maria õigusjärgse võimu taastamisega. Mainimist leiab hulk ordulinnuseid ja saame ka teada, et aastal ca 1607 eksisteerib Eestis salajane paganlik organisatsioon, mille eesotsas on keegi Toorumees. Venelaste vallutusele aitab kõvasti kaasa Helliku nimeline eestlane. Lõbus lõik: "Kindlusi seal /Eestimaal/ jätkus, mis mulle ka ei meeldinud. Ma tõesti ei arvanud, et Eestimaal on nii palju linnu, millele tuleb liita veel üpris suur hulk ordu- ja piiskopilinnuseid. Nähtavasti ei põle mitte ainult Hellik kirglikust armastusest katoliku usu vastu, nii et viimase teenrid vajavad turvaliseks varjupaigaks kivimüüridega losse". Omakorda selle järg Bitva za koronu. Prekrasnaja poljatška (Võitlus krooni pärast. Imekaunis poolatar) keskendub ajale pärast tsaar Dmitri tapmist, kus Liivimaa kuninganna Maria tegemised oma valdustes pälvivad päris palju leheküljeruumi.

2012 Aleksandr Tjurini ja Aleksandr Štšogolevi jutustuses Kunstkamera asub Viljandi lossivaremete all Liivi ordu ajast siiani kasutuses olev salavangla, mida teutooni maailmavallutajad kasutavad ka XX sajandil vene vägevuse murdmiseks.

2012 Aleksei Šamanovi romaanis Zaarin (Šamaan) sõidavad NSV Liidu lagunemisel Eestisse jäänud vene kindrali järeltulijad, kellest on saanud edukad kohalikud ärimehed, oma esivanemate maale Burjaatiasse, kus üks muistne šamaan on elustunud ja asunud oma vihavaenlaste võsukesi hävitama.Tähelepanuväärne lause: Boriss Handogurov ei suutnud kunagi naeru tagasi hoida, kui nägi vene telekanaleis perioodiliselt üles puhutavat teemat venelaste diskrimineerimisest Eestis – mida ei ole, seda ei ole!

2012 Andrei Kolganovi triloogia Žernova istorii (Ajaloo veskikivid) esimeses köites satub mees 1923. aastasse ja Venemaa juhtkonnale lähedase ametniku kehasse. Võimumängude käigus mängib ta 1924. aasta 1. detsembri ülestõusu plaani eesti politseile välja ning asjaosalised võetakse juba aegsasti kinni.

2012 Andrei Levitski romaanis Anomalõ. Tainaja kniga satub rühm sõpru halva renomeega paika, kus nad omandavad üleloomulikud võimed. Neid asub kinni nabima salaorganisatsioon, kes palkab selleks ülesandeks kurikuulsaid eesti peakütte.

2012 Asmund Tormi romaanis Voshod Andromedõ (Andromeeda tõus) maskeerivad Andromeeda udukogu asukad end XXI sajandist pärit venelasteks ja maabuvad 1939. aasta 1. septembril Koola poolsaarel. Kõigepealt vallutatakse Vene Põhjala, tehakse rahvale selgeks, et me võitleme Vene riigi eest ja partei vastu; järgneb nõukogude armee võidumarss ehk Soome vallutamine üle Lapimaa, Fääri saarte vallutamine, Iraani vallutamine... (tsiteerin: me ei soovi sõda Türgiga. Kuid kontroll väinade üle peab olema meie käes. Ühesõnaga: kõik mulle!) Nõupidamisel pillatakse fraas: "Sõda Soomega tuleb lõpetada enne talve saabumist ja selle me ka lõpetame. Pärast seda karistame kõiki neid Soome poolel võitlevaid eestlasi ja rootslasi. Kus tulid gladiaatorid välja!" Ja hiljem: ""Ega Hitler Baltikumi valluta?" - "Milleks talle seda segadust vaja? Kolm Balti riiki on siseprobleemide tõttu kodusõja äärel, eriti pärast Berialt "laenatud" kaadri saabumist. Nood korraldasid seal oma vanade isiklike arvete klaarimisel midagi niisugust, et algasid rahvarahutused. Mõned piirkonnad juba tulevad meie jurisdiktsiooni alla. Rahu ja seaduslikkuse saarekesed on vaid meie baaside ümber."." Ja veel hiljem: "Ma sülitan Balti riikide probleemidele, meil on vaja kindlustada oma kohalolekut Läänemerel. Ma uurisin nende maade (so Eesti-Läti-Leedu) tekkimise ajalugu ja jõudsin järeldusele nende kunstlikust olemusest. Selles kõiges on süüdi teie loll tsaar."

2012 Brian Aldissi Marsi koloniseerimisromaanis Finches of Mars (Marsi vindid) on üheks kolonistiks Lock, kellest saame teada, et ta on Eestis sündinud ja seal ka koolis käinud. Nime koha pealt ei saa järeldusi teha, sest kolonistid võtsid endile Marsile jõudes uued nimed.

2012 D. F. Pellegrino romaan Zhirinovsky’s Russian Empire sureb Jeltsin 1991. aastal ja Venemaa presidendiks saab Vladimir Žirinovski. Ei tarvitse vist öelda, mida see Eestile kaasa toob. Romaan on pälvinud alternatiivajaloo auhinna Turtledove Award.

2012 Grigori Rožkovi romaanis Amerikanets. Neravnõi boi (Ameeriklane. Ebavõrdne heitlus) satub peategelase teadvus Suure Isamaasõja algushetkesse maailmas, kus erinevate alternatiivmaailmade ajarändurid on sisuliselt iga-aastane nähtus ning USA-NSVLiit on 1941. aastal suured sõbrad ja Poola-Saksamaa niisamuti. Peategelast pannakse kureerima NKVDlane Hannes Vader, kelle ilmumist juba sarja eelmise raamatu viimastel lehekülgedel tervitab peategelane nii: "Vader?! Darth Vaderi vanaisa või?... Eestlane mul siin veel puudus...". Korra leiab tekstist ka teise eestlase, luurelennuki komandöri Eduard Viiki nime.

2012 Konstantin Kostinovi romaanis Neinteresnoje vremja (Ebahuvitav aeg) (=Sektant) satub tulevikumees aastasse 1925. Pihkva kandis märatsevad üle Eesti piiri tulevad valgete banded, õitseb salakaubavedu ja Eesti spioonid on vanglas suht igapäevased külalised.

2013 Anatoli Matvijenko romaanis Nižnaja Moskva. Voina na unitštoženije toimub tegevus paraleelses maailmas Estlandias, kus lahingutegevuse käigus paisatakse peategelane Viljandi lähistele meie maailma. Kaasaegne Eesti politsei on kujutatud üsna totakana.

(Enne 2012 SI) Artur Vilkati projektpealkirjaga Perenos Estonii, Latvii, Litvõ i Kaliningradskoi oblasti iz 01.09.2012 v 01.09.1939 (Eesti, Läti, Leedu ja Kaliningradi oblasti kandumine 2012 aastast 1939ndasse) on vähemalt oma meelsuselt meeldiv vaheldus vene ajaeksikute temaatikas. Leedu(vene?)lasest autori tekstis tõstavad mingid jobutulnukad loo pealkirjas mainitud tänapäevased alad ajas 73 aastat tagasi, mis lööb toonase maailmakorralduse päris sassi – poolakad pole nõus Vilniuse kaotsiminekuga, natsid ei ole just rõõmsad Königsbergi asemele tekkinud sõjaka vene baasi üle, küll on seda aga kaelasadanud omandisse tekkinud Petserimaa üle Eesti, viimane muidugi ei taha MRPst ja baaside leppest enam midagi kuulda. Kaliningradi kindral asub kohe Stalinit maailmavallutamisplaanidega õpetama, hulk baltivenelasi tõmbab Venemaa poole koos ajalooõpikutega... Kahjuks on idee autoril üle jõu käinud ja neti-samizdatis rippuv projekt on vägagi pooleli. Vilkat on vene alternatiivmilitaarajaloo foorumites aktiivselt vene padurahvuslasi kainestanud, mistõttu teda on lausa mitmes trükivalgustki näinud tekstis avalikult pilatud.

2012 Vladimir Leštšenko kosmoseooperite paroodias Voltšitsa i kot (Emahunt ja kõuts) on üheks kõrvaltegelaseks kosmosekaaperlaeva abordaažimeeskonna liige, planeedilt Tallinn pärit Põnnis Saad. Tallinn asub Oikumeeni äärel ja on kurikuulus oma ürgsete ja poolbarbaarsete kommete (seda tuleb mõista nii, et pooled kombed juba on barbaarsed, aga teine pool pole isegi mitte sellisele tasemele veel jõudnud) poolest. Kurikuulsa kaaperlaeva kapteni nimi on ka küllaltki sobilikult eestipäraseks transkribeeritav – Piter Hukk (Питер Хукк).

2012 Vladislav Konjuševski romaanis Glavnõi den (Tähtsaim päev) jäid 1991. aastal võimule augustiputšistid. NSV Liit lagunes ikkagi, lisaks irdunud rahvusvabariikidele lagunes osadeks ka Venemaa. Kuna vene invasiooni pole mitte kusagil enam karta, siis selle tulemusena ei võeta Balti riike ei NATOsse ega ka mitte Euroopa Liitu. Tühjade lubaduste uskumise tulemusena kukub nende infrastruktuur lõpuks kolinal kokku, pappi kokku kühveldanud kohalik eliit pageb läände, puupaljaks jääv lihtinimene aga hakkab Lähis-Venemaal vihatud töökohti täitma.

2013 Aleksandr Aberdini fantasyromaanis Barabaški protiv Velzevulja (Latatarad Peltsebuli vastu) pääseb maailmast seni kadunud maagia XX sajandi lõpul vallale. Igasugu kurivaime hävitav vene eliitüksus avastab Setumaa piiri ääres kabuhirmus metsavaime, mistõttu liigutakse enesekindlalt üle piiri Eestis tegutseva Saaremaa paruni, endise SS-sturmbannführeri ja natside salaüksuse Ahnanerbe liikme Toomas Vabamäe tegevusele piiri panema. Märkimisväärne, et mees, keda algul iseloomustatakse kui „ainuüksi tema pärast tuleks Eesti uuesti okupeerida ja seekord igaveseks“ suudab oma häid kavatsusi tõestada ja võetakse isegi eliitüksuse liikmeks, lubades tal seal moodustada eestlastest veel eraldi allüksusegi.

(enne 2012) Aleksei Rjurikovi pigem teaduslikus uurimuses, kui ilukirjanduslikus romaanis Kontinentalnõi sojuz (Kontinentaalne liit) on põhiküsimus, mis saanuks kui NSVLiit asunuks 1930tel soojemaid suhteid looma mitte Saksa-, vaid Prantsusmaaga. Tulemusena toimuvad 1939. sündmused Baltikumis järgmiselt: juunis tuuakse Eestisse väed baaside lepinguga sisse, pukki pannakse uued valitsused, kuid formaalselt jäävad Balti riigid iseseisvaks, laialdast sovjetiseerimist ja repressioone ei toimu, Leedu-Saksa piirile viiakse mitte NSVLiidu väed, vaid 4 Leedu, 1 Läti ja 1 Eesti sõjaväediviis. II maailmasõda algab 1. jaanuaril 1940. (Lugu ilmselt jätkub...)

2013 Julia Fedotova romaanis Opasnaja koleja (Ohtlik rööbas) tapetaksekaks Venemaa mõlemate pealinnade – Moskva ja Põhja-Palmyra (=Peterburi) – vahele reisiportaali rajama palgatud võlurit. Uurija Tit (ei ole eestlane!) Ardalionovitš Udaltsevi raske detektiivitöö paljastab lõpuks vandenõus osaleva Derpti Ülikooli okultismikateedri tudengi.

2013 Maggie Stiefwater onromaanis Unenäovargad / The Dream Thieves ühe sarja tähtsamatest kõrvaltegelastest Persephone teinud Eesti päritolu eestlaseks, mis paraku tuleb välja sellest, et too peab alati täpsustama mitte-venelaseks olemist, kuna suudab juua ilma purju jäämata. Tegelase kuju olla suuresti kujundatud autori ühe eesti päritolu tuttava järgi. Muide, kes sarja lugedes tähele pole pannud – Persephone liignimi on Poldma.

2014 Aleksandr Prokopovitši romaanis Krõmski kovtšeg (Krimmi laegas) võtab kogu Moskva üle deemonivägi, mille tagajärjel Venemaa laguneb väiksemateks vabariikideks. Peategelaste biograafias on osalemine Pihkva intsidendiks nimetatud venima jäänud relvakonfliktis, kuid Eesti üritas tankide ja lennukite (sic!) abil vallutada Balti Vabariigilt – ehk siis Peterburi valitseda jäänud osa Venemaast – Pihkva oblastit. Lõpuks üks Vene diviis võttis kätte, vallutas Narva ja põrutas edasi Tallinna peale, venelaste viimase eeslinnadesse jõudes palus Eesti rahu endistes piirides, millega Balti Vabariik ka lahkelt nõus oli (NATO soovitusel). Pärast rahu sõlmimist aga asus tegutsema sarimõrvar, kes kägistas diviisi liikmete pereliikmeid.

2014 German Romanovi diloogias Tovarištš fjurer (Seltsimees füürer) satub venelane 1993ndast aastast maailmasõja-eelse Hitleri kehasse. Loomulikult NSVLiiduga sõda vältida püüdev mees laseb Wehrmachtil rahulikult Euroopat edasi vallutada. Kuid ajalugu läheb nagu ikka natuke teisiti ja 1940. aastal puhkeb leedulaste eestvõtmisel Balti riikides relvastatud vastasseis nõukogude baasidesse lisavägede toomise asjus. Kui leedukad saavad venelaste poolt 5 päevaga puruks löödud, siis lätlastel läheb natuke paremini, pealegi saavad Läti armee jäänused taanduda põhja poole, kus eestlastel õnnestus oma territoorium vene sõduritest täielikult puhastada ja kogu sissetoodud sõjatehnika üle võtta. Järgnenud paari nädala kestel löödi nõukogude pealetung isegi mitu korda tagasi ja hilisem saarte kaitsmine venis veelgi pikemaks. Päris mitu peatükki keskendub Laidoneri tegemistele, kes lõpuks Rootsi pääsenuna ei jõua ära kiruda oma lollust, et omal ajal ei aidanud Judenitšil Petrogradi ära võtta.

2014 Kombat Naitovi pseudonüümi kasutav kirjanik on romaanis Neskolko dnei posle apokalipsisa (Mõned päevad pärast apokalüpsist) kirja pannud sellise stsenaariumi, et USA virutab aastal 2016 Venemaale ja Hiinale täiega tuumapommidega. Aga... Venemaa toibub ja vastab, mistõttu USAst jääb üsna vähe järele. Euroopas valitseva tuumatalve tingimustes teeb Venemaa Andrea Merkelile ettepaneku, mis viiakse ka kiirelt ellu: vastutasuks gaasi ja tooraine eest külmetavale Euroopale visatakse Eesti-Läti-Leedu Schengenist ja Euroopa Liidust välja ja Venemaa tuleb neisse sisse. Kuna sinna oli alles jäänud vaid veerand elanikkonnast, enamasti venelased, siis mingit kohapealset nurinat ei ole ja endistest balti liiduvabariikidest saab osa Leningradi oblastist (olgu mainitud, et Peterburi asemel on pommiauk).

2014 Kombat Naitovi romaan Antiblokada (Antiblokaad) algab lahinguga 1941. aasta augustis Rakvere all ja 1943. aasta alguseks on sõda juba läbi. Paljudel lehekülgedel toimub sõjategevus Eesti pinnal, eriti tooks välja Tallinna vabastamise nõukogude vägede poolt dessandiga Helsingi suunast (mis sai võimalikuks pärast Soome üleminekut NSVLiidu poolele). Autori teises romaanis Tankist (Tankist) vabastavad nõukogude väed Eesti juba 1943. aastal.

2014 SI Oleg Rõbatšenko alternatiivajaloos Tsar Nikolai Pobeditel (Tsaar Nikolai Võitja) võitis I maailmasõja Venemaa ning paralleelmaailmaks on see, kus ta ei võitnud. Tolles maailmas palub Stalin igal tingimusel 1941. aasta lõpul rahu, jääb ilma suurtest territooriumitest (Saksamaa koosseisu läheb näiteks ka terve Pihkva ja osa Leningradi oblastist), Baltikum saab laialdase autonoomia, Hitler sureb 1952 lennuõnnetuses, järgnenud Reichi kodusõja ajal Eesti ja Suur-Läti (!) iseseisvuvad. Tugevnev NSVLiit üritab 1978. aastal neisse vägesid sisse viia, kuid NATO abiga see nurjub.

2014 Pete Kahle õudusromaan The Specimen (Isend) sisututvustus algab lausega -- Kraatrijärvest pronksiaja Eesti saarelt kuni... -- Paraku midagi enamat raamatu ja Eesti seoste kohta ei ole õnnestunud teada saada.

2015 Anna Tšarova lembeulmeromaanis Ljubov prihodit v tšornom on peamiste tegelaste seas ka eestlannad Sigrid ja Agneta, kellesse paraku on üsna vähe inimlikku alles jäänud.

2015 C. A. Gray postapokalüptilises young-adult žanri triloogias The Liberty Box (The Liberty Box, The Eden Conspiracy, The Phoenix Project – Vabaduse karp, Eedeni vandenõu, Fööniksi projekt) on üheks tegevuskohaks New Estonia nimeline paik. Kuna autor on tunnistanud Eesti kohta põhjaliku uurimistöö tegemist, võib ehk eeldada, et see Uus-Eesti olla ka eestilik.

2015 Dale Browni alternatiivajaloolises märulis Iron Wolf (Raudhunt) saab mõned repliigid sekka öelda ka Eesti kaitseminister Sven Kalda, kui Poola otsib liitlasi Venemaa agressiooni vastu. Epopöa järgmises üllitises 2017 Price of Duty (Kohuse hind) on lisaks Sven Kaldale veel üks eestlasest statist – lendur Inar Tamm. Olgu mainitud, et antud ajalookäsitluse ühes varasemas romaanis läks 1993. aastal Leedu ja Valgevene vahel peaaegu ning Ukraina ja Venemaa vahel päriselt tuumasõjaks.

2015 Oleg Šušakovi alternatiivajaloos Zimnjaja voina (Talvesõda) toob Nõukogude Liit 1939. aasta baaside lepinguga Eestisse sisse sadu tanke ning 100 000 sõdurit ja sadu lennukeid, kes kõik usinalt soomlasi pommitama tõttavad (ime küll, aga soomlased punnivad ikka vastu...).

2015 SI Andrei Zavadski sarja Den Pobedõ sisuks on USA sissetung Venemaale, mistõttu vahepeal saavad sõna sekka öelda ka Eesti president Jüri Jansen ja kaitseminister Eino Saar. Romaanis Den pomoštši (Toetuspäev) annavad nimetatud võimumehed ameeriklastele loa vajadusel platsdarmina kasutada Eesti territooriumi, romaanis Vetšer potrjasenija (Vapustuste õhtu) kasutabki USA oma vägede kohaletoimetamissõlmena sissetungiks Venemaale Tallinna lennuvälja (miks Tallinnas ja mitte Ämaris?). Järgneb venelaste raketilöök, mis lisaks maandunud USA lennukitele ja vägedele hävitab pealekauba ka suure osa Tallinnast, killud lennanud isegi president Janseni lossini välja. Sündmust mainitakse edaspidi sarja teisteski romaanides, näiteks romaanis Revanš (Revanš) peab USA kindral kõnet: "...see on nende ameerika sõdurite teene, kes ei naase koju, kes kadusid vene steppides või jäid merepõhja; kes põlesid Tallinna lennuvälja radadel, mille vene raketid olid muutnud põrgu filiaaliks." Raketilööki Tallinna pihta mainib teisal ka Jaapani keiser: "Ameeriklased kasutavad meie territooriumi platsdarmina sissetungiks Venemaale ja vaid ime läbi pole venelased vastanud löögiga meie pihta nii nagu see juhtus Eestis."

2015 Veronika Melani ulmelemberomaanis Džon (John) on tähtsal kohal Luule Viilma kirjutatud raamatud, mis mõjutavad peategelast ikka väga pikalt ja pidevalt.

2016 Dmitri Jevgenitševi romaanis Progulki s dotšerju po narissovannomu parku (Jalutuskäigud tütrega joonistatud pargis) on tegevuskohaks deemonitega võitlemise arvutimäng. Rangelt üle maailma geograafiapõhiselt klastriteks jaotatud mängu hädiseks kurjamiks on eestlane Hellar, kes oma Pärnus elava onu Meino Roosi näpunäidete kohaselt püüab venelaste osaks olevat mänguruumi saboteerida. Lugu ilmselgelt jätkub.

(Enne 2015 SI) Sergei Dunajevi romaani Prigovorennõi k žizni (Elama mõistetud) peategelaseks on tüüp nimega Daemon, kes lõpuks osutubki päris põrguvürstiks endaks. Suur osa tegevusest toimub Tallinnas.

(SI enne 2015 ) Pavel Nossovi romaan Vtoroi šans (Teine võimalus) käsitleb nö ellujäämist ajaloo prügikastis. Mees ärkab kusagil maailmas, kus töötab mingi agregaat, mis igapäevaselt tõmbab sinna suvaliselt subjekte suvalisest ajalooaastast. Keskaegse miljööga maailmas möllavad lisaks inimestele ka neandertallased, mammutid, saurused ja isegi hiidskorpionid ning (sic! seda saab ilmselt põhjendada vaid autori isikliku elukogemusega) osa tegevusest toimub kõigega tükkis siia maailma kandunud 1988. aasta Kloogal asunud nõukogude sõjaväe baas-laos.

2016 Ivan Otšenkovi romaanis Prikljutšenija printsa Ioganna Meklenburskogo (Mecklenburgi printsi Johanni seiklused) satub mees tänapäevast XVII sajandi alguskolmandiku-aegse saksa siniverelise kehasse. Kirev elukäik laseb mehele rootsi kuninga poolt kinkida Alatskivi mõisa, mille haldamiseni segaste aegade tõttu mees ei jõuagi, küll aga jõuab ta rüüstada pikalt nii Tartu kui Pärnu kanti. Värskelt on ilmunud ka järg Veliki Gertsog Meklenburga (Mecklenburgi suurhertsog), kus Eestimaa laastamine saab veel suurema hoo sisse.

2016 Nikolai Slimperi romaani Bessmertnõi (Surematu) on üks tegevuspaik on inimeste esimeses kosmosekoloonias nimega Uusmaa. NB! Mitte Neoterra, Terranova, Newearth ega Novaja Zemlja, vaid just Uusmaa! Miks eestikeelne nimi, ei seletata. Raamatu lõpus antud sõnaseletustes kohtab aga veel teisigi tekstis ette tulevaid eestikeelseid väljendeid, nagu ka soome, jaapani, malai jpt päritolu väljendeid ja sõnatuletisi.

2016 SI Sergei Mitrohhini romaanis Planeta Rossija reetis polkovnik Aino (mees!) Adomson maalased tulnukatele.

2016 SI Aleksandr Võssotšenko romaanis Knjaz bolotnõi (Soovürst) satub mees ajas tagasi V sajandisse. Järgneb loomulikult Venemaa nullist ülesehitamine. Üsna palju tuleb juttu ka nii eestlastest kui muudest läänemeresoome hõimudest. Mitu stseeni toimub ka Saaremaal. Tõenäoliselt on kogu sarja Kesar zemli russkoi (Kogu Venemaa keiser) kestel eestlasi mainitud veelgi.

2016 SI Natalja Dmitrijeva romaani Kolos vremeni (Ajatähk) iva peitub 500 aasta taguses minevikus, kus Mõõgavendade ordu teps mitte ei liitunud Liivi orduga, vaid asutas salaühingu. Nähtamatut lossi ja igasugu esoteerilisi jupstükke omava organisatsiooni olemasolu ähvardab aga lõpuks maailma hävimisega. Kaastegevad on Ungernite läti haru ja Tiesenhausenid; Ungernite peretütar aga pageb kodust Eestimaale.

2016 Vitali Gladki romaani Podveska pirata (Piraadi kaelaside) peategelaseks on Ivan Julma piraat Karsten Rode, kellele siin tekstis jääb Läänemeri lõpuks liiga kitsaks ning maailmameredel liitub Drake piraadilaevastikuga. Oma piraadikarjääri algfaasis käib ta tihtilugu ka Eesti sadamates.

2017 Aleksandr Kalmõkovi triloogias Na puti Taifuna (Taifuuni teel) satub mees Suure Isamaasõja eelsesse aega. Tutvustanud nõukogude parteiladvikule tulevikuväljavaateid, jõuavad nood salajasel nõupidamisel järeldusele (see muide toimub veel enne natside minemakihutamist!!!), et – "ai-ai, vaestest tulevikubaltlastest on nii kahju, neid tuleb päästa. Eelmises ajaloovariandis me industraliseerisime need vabariigid, aga pärast iseseisvuse taastamist tööstus lagunes ja vaesekesed kaotasid pärast NSVLiidu lagunemist migratsiooni ja sündimuse vähenemise tõttu peaaegu veerandi oma rahvastikust. Tuleb aidata... Reorganiseerime: Eestist saab osa Leningradi oblastist, Lätist osa Pihkva oblastist ja Leedu suurendatakse oma kunagiste ajalooliste piirideni Valgevenes, aga riigikeeleks jääb seal ainult vene ja valgevene keel. Natsionalismi ennetamiseks tuleb sõjas purustatud linnade kõik elanikud saata Venemaale tööle... Tulemuseks on põlvkonna pärast linnade rahvastiku täielik assimileerime ja probleem ongi lahendatud." Pikemat tegevust leiab aset sakslaste hõivatud Tapa linnas (sakslane hirmsalt kirub eesti sõdureid, kes lausa iga kõvema paugu peale kohe putku pistavad) ja venelaste kätte langevatel Narva-tagustel maadel (kohalike lai irvitamine eestlaste aadressil).

2017 Vassili Sahharovi romaani Tjomnõi (Tume) tegevus toimub koloniseeritud planeedil, millel kontakt emamaailmaga katkes 1000 aastat tagasi. Omavahelise sõja käigus on tähtsal kohal linn nimetusega Novõi Tallin.

2017 Vladislav Morozovi romaanis Voina 2020. Na zapadnom napravlenii (Sõda 2020. Läänesuunal) on Ukraina lagunenud, Lvovi oblast on rahvahääletusel avaldanud soovi liituda Poolaga ning NATO teatab vene vägede rünnakust Baltimaadele. Järgnenud mäsus tõmbavad eesti piirivalvealused hoobilt täies koosseisus Rootsi poole, NATO väeüksused otsivad ega leia mitte kusagil neid vene vägesid; küll aga saadetakse neid pidevalt hõigetega "jänkid koju!". Lõpuks "rohelised mehikesed" anšlussivad Kaitseliidu abiga Tartu piiril terve tankikolonni.

2017 Lou Dobbsi ja James O. Borni raamatus Putin’s Gambit (Putini gambiit) jõuavad vene ekstremistid ja islami radikaalid kokkuleppele, mille tagajärjel peaks seeria ülemaailmseid terroritegusid tõmbama eemale tähelepanu vene vägede anneksioonilt Eesti vastu.

2017 Lisa Bunkeri ulmeromaanis Felix Yz on üheks tegelaseks eesti malesuurmeister Jaagmar Ots.

Tšernobõli lähiümbruses toimuvas sarjas S.T.A.L.K.E.R. on eestlased sattunud päris mitmesse teksti. Vjatšeslav Hvatovi filmistsenaariumina kirja pandud fan-fictionis S.T.A.L.K.E.R. Stsenari onpeategelaseks tüüp hüüdnimega Estonets – Eestlane. Tekstist ei ole tegelikult aru saada, miks endist miilitsat Jegorovit niimoodi kutsutakse. Oletuslikult võib tegu olla autori reaalse sõpruskonna sarja sissekirjutamisega. Stanislav Labunski ja Anastassija Ussatšova on jutu Bez jedinogo võstrela (Ilma ühegi lasuta) kaasautoriks viimase üllatuseks kirja pannud ka Kirill Jeskovi. Kusagil Eesti piiri ääres (ei ole aru saada, kummal pool – tüüp käib vene sõjakomissariaadis uurimas teenistusse võtmist, samas aga ei välista ka eesti armees 8 kuud aja surnukslöömist) mahajäetud külakeses elutsev vagabund on hädas asulasse ronivate bomžidega ning otsustab need radioaktiivse isotoobi kaasabil ära kaotada. Mõeldud-tehtud, sõidab teine eestlaste abikonvoiga Tšernobõli, käib tsoonist läbi ja saab nendega tagasi ka. Vladimir Leštšenko romaanis Poljot Kondora (Kondori lend) räägib peategelane möödaminnes Tartu Ülikooli dotsendist, eesti biofüüsik Maas Põrvost, kes oli suurimaid asjatundjaid Tsooni mutantide alal ja kelle needsamad teoreetiliseltki võimatud mutandid nahka pistsid. Vladimir Berezini romaanis Gruppa Trevilja (De Treville rühm) meenutab üks tegelane, millist mõju tema iseloomu kujunemisele andis noorena kuuldud jutustus Juminda miinilahingus pooleldi uppunud laeval juhtimise enda kätte võtnud autojuhist. Vladimir Vassiljevi romaanis Prjatki na Osevoi (Peitusemäng) leiavad kaks stalkerit ehitisi kammides ühest punkri seinalt Anne Veski plakati 1982. aastast. Järgneb kahekõne: "Kes see tots on?" – "Anne Veski, eestlanna." – "Pole kunagi kuulnud. Ehkki kui ta laulis eelmisel sajandil..." Oleg Ovtšinnikovi ja Jevgeni Proškini romaanis Smertniki (Surmaminejad) kukub kullerhelikopter Tsooni ja ellu jäävad vaid üks stalker ja üks bürokraat. Viimast relvakandjaks muuta üritav stalker pillab pärast valgekrae esimest katset automaati kokku-lahti võtta lause: "Neli ja pool minutit! Eesti eriüksuse uus rekord!..." Stanislav Labunski romaanis Tšernobõlskaja rokirovka (Tšernobõli vangerdus) põeb stalker Viking oma rahvusliku kuuluvuse pärast, kuna isa poolt on see eesti-valgevene, ema poolt moldaavia-vene päritolu.

Üks stseen

1940 Juri Dolgušini romaan GTš (Imede generaator) sisaldab peatükki, kus metsavendade tegevuse ajal tuleb üle piiri lääne spioonikoolides koolitatud Juhannes Rickert, legendiga leida peavarju Rõngu lähedal elava tädi Linda Toopi juures. Rickert mängib aga lääne luurega oma mängu, mistõttu nõukogude luure leiab hea põhjuse katsetada eksperimentaalset IG-d ehk imedegeneraatorit.

1966 Aleksandr Šarovi jutustus Posle perezapisi (Pärast ümbersalvestust) viib ulmeajalukku Otepää lähistel asuva Jakobsjärve ja sealse Sõltumatute Vähkide Liidu. Toimub ka väike imestamine teemal, kui erinevad saavad ikka sõnad eesti ja vene keeles olla.

1967 Issai Lukoldjanovi ja Jevgeni Voiskunski jutt Alandskije kanikulõ (Puhkus Ahvenamaal) toimub XXI sajandil õndsa kommunismiutoopia keskkonnas Ahvenamaa väikesaarel, kuhu on perega puhkama läinud kosmoseekspeditsiooni kangelane. Avastanud sukeldumisel allveelaeva vraki, tuuakse Tallinnast laeva ülestõstjad.

1968 Rumeenia kirjaniku Mircea Eliade mütosugemetega lühiromaanis Mîntuleasa tänavas... / Pe strada Mîntuleasa... saab järjekordse linnukese ulmes kirja Tartu Ülikool, kui jutuveeretamise käigus tuleb möödaminnes välja, et 2.40 pikk naine abiellus temast veel pikema eestlasest TÜ professori Cornelius Tarvastuga ning pärandas oma luustiku mainitud õppeasutusele.

1972 Suur estofiil Michel Tournier' on robinsonaadis Reede ehk Lootusesaar Vaikses ookeanis / Vendredi ou les limbes du Pacifique üheks tegelaseks päästjate laeval teinud pesuehtsa eestlase, junga Jaan Neljapäeva.

1974 Kir Bulõtševi jutus O nekrasivom bioforme (Inetust olendist) kohtub geneetiliselt muundatud mees jalutuskäigul Tallinnast pärit neiu Kristinaga.

1987 James P. Hogani romaanis Endgame Enigma (Lõppmäng enigma) loeb orbitaalvanglas keegi eestlane postamendil Marxi väsimatu monotoonsusega nagu kauamängiv moslemi palvekutse minareti tipus.

1990 Aleksandr Buškov kirjeldab romaanis Anastassija postapokalüptilist maailma ja seal mere ääres maa all elavat ksenofoobsete baltide hõimu, mis näikse olema kokku kirjutatud kõigi kolme balti rahva pealt: korjavad merevaiku (leedulased), neil on radarijaam ja raketibaas (lätlased) ja nende keeles on (venelasele) "väljahääldamatult palju õ-sid ja e-sid". Ja muidugi elavad nad sunnikud palju paremini kui päris allakäinud rahvad Venemaa sügavustes.

1996 Harry Turtledove alternatiivajalugu Worldwar: Striking the Balance, kus II maailmasõtta sekkuvad ka kosmosest saabunud vallutajad,sisaldab episoodi Kohtla-Järve lähistel, kus Pihkvast Soome minna üritavad inglise lendurid jäävad pigisse kohalike püssimeestega. Kolm lauset väärivad eraldi väljatoomist – inglise piloodi arvamus: "Ma ei osanud arvata, et keegi räägibki eesti keeles, kaasa arvatud eestlased ise"; venesnaipri nentimine: "Need on ju eestlased. Tähendab nõukogudevastased" (seda võrreldakse muide loodusseadusega) ning remark vene snaipri avaldusele "See siin on minu kodumaa ja ma võitlen selle eest edasi" – et mahalastud eestlasele oli see maatükk ehk rohkemgi kodumaa kui venelasele. Lõbus seik: venekeelses tõlkes pigistatakse Kohtla-Järvel kohalikust kivist naftat välja...

1997 Juri Voluznevi müstilises thrilleris Tšornoje zerkalo (Must peegel) organiseerib endine SS-timukatädi tänapäeva Venemaal endale valküüridejärgijaid. Üheks ohvriks saab lõpuks ka eestlane Arvid.

1999 Julia Ivanova romaanis Dremutšije dveri (Pimedad uksed) toimub põrgus kohus Stalini üle. Teda kaitsev naine saab võimaluse oma elu uuesti elada. Ühes pikas stseenis on tal kiivas kokkupuude Tartust pärit näitlejatar Helgiga, kes tavakohaselt toodi välismaalast-salakaubavedajat kehastama.

2000 Aleksei Seletski fantasyromaanis Kogda nastupajet notš (Kui saabub öö) püüavad head tüübid nurjata pahade katsed avada portaal deemonite maailma. Viimasele paipoiste nõupidamisele jõuab ka hirmsa balti (tundub eesti oma) aktsendiga vene keelt purssiv Põhjala nõidade saadik Juhan Ottovitš, kes toob kaasa 1000 aastat vana loitsitud imenoole.

2002 Andrei Šupovi romaanis Prõžok Jaštšera (Roomaja hüpe) hakkab universum Roomaja hüüdnimelisele pätile oma pahemat poolt ette keerama. Ajas ja ruumis ringi ekslev tüüp satub vahepeal ka 1941. aasta Tallinnasse saksa pommirahe alla.

2002 Dave Hutchinson mainib jutus Scuffle (Rüselus), kuidas Tallinnas peeti kohut Kolmandas maailmasõjas Pariisi hävitanud sõjakurjategijate üle, 1500 süüdimõistetud ohvitseri lastakse maha kohe kohtuhoovis.

2002 Jevgeni Proškini romaanis Mehhanika vetšnotsi (Igaviku mehaanika) katsetab seltskond ajamasinat, mille tulemusena jõuavad nad tagasi väga harjumatusse maailma, kus:

2003 astusid Eesti, Läti ja Leedu Vene Föderatsioonist (sic!!) välja;

2004 palusid Balti riigid võtta end NATOsse;

2005 andis Venemaa tuumalöögi Vilniuse ja Riia pihta, aga 112. õhudessantvägede diviis vallutas Eesti. Paraku juhtus see kaks tundi pärast Genfis vastu võetud otsust liitumispalve rahuldada, mistõttu oli Venemaa formaalselt rünnanud NATO liikmesriiki. Väed viidi vabandades välja, järgmistel kuudel oli kogu Venemaa Euroopa-osa hõivatud ÜRO nn rahuvalvevägede poolt.

2002 Mersi Šelli küberpunkromaanis Pautina (Võrk) on virtuaalse isiksuse arendamisjuhendis kirjas punkt: Õppige tähelepanu pöörama loomulikele pisidetailidele. Näiteks kirjeldage nagu juhuslikult Tartu Ülikooli peahoonet ja juba oletegi seostanud oma virtuaalisiksuse kohaga, kus te ise pole kunagi käinud. Teises kohas on aga lõik:

Kostus klahviklõbinat nagu tormleksid mingid loomakesed seina taga. Klõbistajad ise meenutavad sel hetkel samuti suslikuid või oravaid. Kus see oligi?... Tartu, just. Park ülikooli taga. Roheline muruplats Inglisilla lähedal. Välul oravaring, ringi keskel vana kojamees. Too pillub oravatele pähkleid; need aga nagu palvetaks tema poole: istuvad tagajalgadel ja sähmivad ootuses esikäppadega õhus...

2004 Andrei Stoljarovi romaanis Žavoronok (Lõoke) põetakse kõvasti vene vägevuse hääbumise tõttu. Tsiteerin: "Isegi efemeerse iseseisvusega Eesti esitab Venemaale nõudmisi ja nende kodukaitsjad käivad Pihkva oblastis püstitamas piiritähiseid sinna, kus need nende arvates peaks tegelikult olema." Ja siis äkki saab lihtne Krimmi piiga Žanna jumaliku ilmutuse (ilmne tänapäevane Jeanne d'Arc), rahvas koondub ta taha ja Sevastoopol leiab tee tagasi kodumaa rüppe, nagu ka Krimm... ja Ukraina... ja ega need ülejäänud eraldunud ka kuhugi kao...

2005 Aleksei Onišenko romaanis Splošnoje svinstvo (Täielik sigadus) üritab kolmeliikmeline bande kütuserongi reisirongile otsa suunata. Bande ninameheks on eestlasest terrorist Valdis.

2005 Jelena Tšudinova islami aadressil erakordselt sapises romaanis Metšet Parižskoi Bogomateri (Pariisi Jumalaema mošee) kirjeldab terve peatükk tuleviku Tallinnas nüüd juba küpsesse ikka jõudnud, kuid nooruses Vene-Tšetšeenia sõjas valgetes sukkpükstes võidelnud naissnaiperiga arveteklaarimist. Just nendesamade snaiperite pärast kirjutab autor eestlaste kraesse ka kogu Euroopa allakäigu ja islami küüsi langemise.

2005 Orson Scott Card laseb romaanis Shadow of the Giant (Hiiglase vari) tulla Enderi vennal ja maailma Hegemoonil Peter Wigginil Kohtla-Järve linna. Linna keskel asuva tiigiga pargikese valis Enderi koolivend Vlad kohtumispaigaks seepärast, kuna sealsete sääseparvede tõttu seal mitte keegi ei jaluta. Mõned naljad eestlaste aadressil ei jää ka ütlemata. Teisal on Eesti ja Soome Euroopas ühed esimestest riikidest, kes Wiggini maailmaühendamisprotsessiga kaasa lähevad.

2005 Viktor Totšinovi õudusthrilleris Staja (Kari) jõutakse järeldusele, et Leningradi oblastis toimuvate lasteröövide ja hirmsate ringikondavate peletiste tekkimiste taga on Eesti. Kuna Ust-Luuga sadam hakkab valmis saama, mis lõikab ära Eesti transiidirahad (aga üle poole Eesti eelarvest tuleb siinses maailmas just Venemaalt pärit transiidist), siis on Eesti valitsus valmis igasugusteks provokatsioonideks. Vask-Narvas asuv salajane maa-alune baas, kus lastest kontrollitavaid libahunte luuakse, tehakse vene eriüksuse poolt pulbriks. Üks karistusoperatsioonis osalenu vihkab eestlasi pööraselt, kuna elas kunagi õnneliku pereisana Sillamäel, aga pärast taasiseseisvumist ja sealmail venevaenulike tendetside tekkimist nõudis eestlannast abikaasa lahutust ja võttis lapsedki kohtuga endale.

2006 Andrei Maksimuškini romaanis Krasnõi revanš (Punane revanš) ei lagunenud NSVLiit 1991. aastal. Tekstis on mainitud Tallinnat sedasi: Revel (aastani 1992 – Tallinn). Ajalehes on artikkel, milles tehakse ettepanek (tsiteerin:) "... reformida haldusjaotust. Kolm Balti liiduvabariiki kokku on nii käibelt kui pindalalt (!?) väiksemad Kaliningradi oblastist. Seega tuleks Eesti, Läti ja Leedu ühendada üheks Balti liiduvabariigiks pealinnaga Riias või veel parem, Miitavis" (meile tuntud kui Jelgava; muide, kunagine Kuramaa hertsogiriigi pealinn). Huvitav lause on veel: Belgrad on samasugune euroopalik linn nagu Peterburi või Tallinn (ja kuhu siin siis Revel on kadunud?!).

2006 Dmitri Kazakovi jutustuses Bez variantov (Variante pole) üritavad kõrge vene riigiametnik ja sõjainvaliidist turvamees pärast riigipööret pääseda lähimale välismaale, st Eestisse. Ivangorodini jõutakse, piiriületusel aga läheb tulevahetuseks.

2006 Stanislav Burkini raamat Volšebnaja mjasorubka (Nõiduslik hakklihamasin) meenutab osaliselt Erin Hunteri sõdalaskasside seiklusi ja teisalt lohemuinasjuttu. Teksti üks liin on kasside põgenemine Leningradi blokaadist üle rindejoone rahulikumasse Tallinna.

2007 Andrei Maksimuškini romaani Ogranitšennõi konflikt (Piiratud ulatusega konflikt) tegevus toimub XXV sajandil. Maale puhkama tulnud kosmosevägede sõdur veedab oma vaba aega Tallinna lähedal. Kogu Baltikum on tuntud põllumajanduspiirkond, pea pool maast on farmide ja sealautade – pardon, seakasvatuskomplekside – all, kohalikku peekonit eksporditakse isegi kaugetele planeetidele. Seejuures on küll natuke imelik, et sõduri arvates armastavad kohalikud vestlustes oma linna nimele lisada S-tähte, (tsiteerin:) ilmselt ühe kõige tuntuma vene presidendi auks, kellele linn võlgnevat nii oma sadama ehituse kui ka vanalinna restaureerimise. Aga kui arvestada, et "Vana Toomase" nimelisest pubist, kus muidu päris ka korralikku õlut serveeritakse, saab kiiresti Krasnogvardejetsite ja Tsarkoselskoje tänavanurgale, siis pole ka imestada...

Enne 2007 SI Sergei Mihhailovi pisiulmelise lisandiga kriminullis Strela arhata (Lendvanool) asub suvilanaaber omal käel uurima troopikaekspeditsoonilt naasnud professori mõrva, mille käigus külastatakse ka Tallinna sadamat. Seejuures saab peategelane peaaegu rabanduse, kui kuuleb, et tema ammune sõber on Kaitseliidu liige.

2008 Aleksandr Afanasjev, Vladimir Tšekmajev ja Olga Tonina panid kirja alternatiivse I maailmasõja lahenduse romaanis Alaja krov na belõh krõljah (Helepunane veri valgetel tiibadel), kus parun Mannerheimist saab äsjamoodustatud Kuramaa Suurhertsogiriigi (Kuramaa, Läti ja osa Soomest, pealinn Helsinki) monarh. Terve peatükk kirjeldab, kuidas Revali reidile jõudnud Antanti eskaader teeb armutus suurtükiduellis kogu Tallinna maatasa, jõudes enne enda põhjalaskmist siiski maale saata 35000 sõdurist koosneva dessandi, kes liiguvad oma teel kõike hävitades edasi Pihkva peale. Selle sündmuse järelkaja vaevab Euroopa poliitikamaastikku veel mitu aastat. Huvitaval kombel boikoteerib tekst täielikult sõna Eesti, seda ei mainita isegi Kuramaa piiride loetelus, kuigi konteksti kohaselt on ilmselge, et kogu Eesti territoorium täielikult ka Kuramaa Suurhertsogiriiki kuulub.

2008 Aleksandr Prozorovi Liivi sõja algusaastal toimuvas romaanis Zagovorštšik (Vandenõulane) on eesmärgiks Narva vallutamine Ivan Julma vägede poolt. Möödaminnes alistub lahinguta Tartu ja vallutatakse veel ka hulk vähemaid kindlusi.

2008 Andrei Semenovi alternatiivajaloos Sekretnaja bitva (Salajane lahing) peatub üks peategelastest kaks nädalat 1942. aasta Tallinnas.Tallinnat nimetatakse Baltikumi ilusaimaks linnaks, ent välja tuuakse ka kohalike agarus natside kintsukaapimisel.

Enne 2008 SI Aleks Karri müstilises romaanis Den Otkrovenija (Virgumispäev) ärkab tänapäeval mehe alateadvuses 80000 aastat tagasi Päikesesüsteemi saabunud galaktikaimpeeriumi saadiku teadvus. Isiksuse mälu täielikuks taastamiseks on mehel vaja jõuda Venemaalt Riia lähedal asuvasse salabaasi, mistõttu mees leviteerub ühes sõbratariga üle Eesti piiri – saame teada, et aastal 2009 on Eesti-Vene piir Eesti poolt hoolikalt kaitstud mitme järjestikuse okastraataiaga, mille taga asub veelgi mitu rida salajast piiriületust takistavat peidetud rajatist.

Enne 2008 SI Jelena Romanova jutustuses Blok-post (Kordon) palkavad leedulastest vanavanemad inimõiguslastest eesti abielupaari Inga ja Albert Soomarea Saksamaa kolkast ära röövima nende pooleldi haldjaverega lapselast (et teda miljardi dollari eest CIAle uuringuteks maha müüa).

2008 Jevgeni Zubarevi romaanis 2012. Hroniki smutnogo vremeni (2012. Segaste aegade kroonikad) veereb üle maailma sotsiaalsete rahutuste laine, mis toob endaga kaasa riigivõimude kollapsi. Peategelasel on Tallinnas tädi, kes telefonikõnes kurdab, et tal põletati jälle auto ära, aga politsei tuli kohale tervelt 4 tundi ja siis soovitas ka vaid kodumaale uttu tõmmata. Hiljem tuleb jutuks, et Eestis on võimu üle võtnud nn metsavennad, kes ajavad koonduslaagreisse kõik kommunistid, juudid ja miskipärast ka rohelised. Samuti saadavad nad idanaabri juurde saadikuid, kelle loo peategelase juhitud korravalve aga kärmelt fašismi propageerimise eest maha laseb.

Väga tunnustatud vene ulmekriitik Roman Arbitmanavaldas 2008. aastal Lev Gurski nime allhumoristliku teksti Roman Arbitman: biografia vtorogo prezidenta Rossii (Roman Arbitman: Venemaa teise presidendi elulugu), kus tema ise on Venemaa presidendiks 2000-2008. Tekstis on lõik: Eesti ja Läti otsustasid lammutada kõik okupatsiooniaastatel 1940-91 ehitatud hooned. Paraku peavarjuta jäävate venekeelsete mittekodanike loodetud massilise emamaale rändamise asemel tuli neil okupantide järglastest vabanemise asemel sisse tuua Moldova-Tadžikistani külalisehitajate armee, kuna ka paljud seadusekuulekad rahvusriigi kodanikud jäid tänavale. Tekstis leiavad mainimist veel ka Juri Lotman kui Džohhar Dudajevile tanka-luule -- (Dudajevi luulevõitlus/väitlus Jeltsiniga annabki muide Tšetšeeniale iseseisvuse!) -- tutvustaja ja Tartu Ülikool.

2008 Vladislav Konjuševski tetraloogias Popõtka vozvrata (Tagasivõtmisepüüdlus) lõpeb Teine maailmasõda nii, et NSVLiit saab juurde Saksa, Bulgaaria ja Mandžuuria NSV. Pidev kirumine eesti ja läti SS-laste aadressil kulmineerub fraasiga: ""Uhgedest ja fapatusdarmasdavaizd" Leedu, Läti ja Eesti kodanikest oli kõigil kõrini. Kuna denatsifitseerimisprotsess oli NSV Liidu siseasi, siis režiim oli ka palju karmim kui lääneriikides. Neid NSV-sid lihtsalt ei jäänud. Ei, kedagi ei küüditatud, ei aetud kodudest välja ega arreteeritud (peale endiste vaenlase käsilaste muidugi (tule taevas appi, selle formuleeringuga võib siinmail ju kõik istuma panna...)). Lihtsalt osa nende territooriumitest läks Valgevene, ülejäänu Vene NFSV koosseisu ja sellega oli balti natsionalism lõppenud. Vähemalt näiliselt. Ja 30 aasta pärast, pärast põlvkondade vahetust, mitte ainult näiliselt."

2008 Yanis Kuune triloogia Kamennõi Kulak (Kivirusikas) igasse köitesse on jagunud mõni rida ka eestlaste kohta. IX sajandi keskpaiku Laadoga lähistel sünnib poiss, kes peotäit isamaa mulda rusikasse surudes suudab ühe hoobiga täismehe surnuks lüüa. Sarja avaromaanis Kamennõi Kulak i ohhotnitsa za beloi smertju (Kivirusikas ja valge surma kütitar) sõidab poisi vend aastaks eesti meistri juurde merevaigunikerdamist õppima. Teises osas Kamennõi Kulak i Hrolf-potrošitel (Kivirusikas ja Rappija-Hrolf) tuleb noorukil pageda kodumailt viikingitega Rootsi, tee peal toimub väike nagelus eesti kaluritega. Kolmandas osas Kamennõi Kulak i mešok smerti (Kivirusikas ja kotitäis surma) kohtub nooruk Rootsis oma venna meisterõpetaja venna Tõntoga, kes pole paarkümmned aastat kodumail käinud ja heameelega tahaks koduse Pärnu kandi kohta uudiseid kuulata.

2009 Aleksandr Mazini ajaloolises (sarja eelnevad köited sisaldavad fantastilist elementi, kuid sellesse raamatusse pole ulmet enam jagunud) romaanis Jazõtšnik (Pagan) on hulk lehekülgi pühendatud sellele, kuidas eesti vangipõlvest vabaksostetud ja juba noorukiikka jõudnud tulevane Norra kuningas Olav Tryggvason tunneb Novgorodis kauplejate seas ära teda vangistanud eesti mereröövli ja valab teisele pikema jututa kirvega pähe – ning sellele tapatööle järgnenud õigusemõistmisele. Eestlased igatahes lahkuvad pettunult.

2009 Mihhail Palevi fantastiliseskriminullis Koltso Solomona (Saalomoni sõrmus) tuleb detektiivil leida XX maailmasõja käigus kaotsi läinud pealkirjas mainitud maagiliste omadustega ese. Õigusjärgsetelt omanikelt subjekti äravõtmise juures oli asjaosaline ka SS-untersturmführer Ansip.

2009 Roman Karavajevi romaanis Inversija (Inversioon) uurib maag oma sugupuud ja leides sealt ammuse needuse, otsustab asja lähemalt uurida ja suguvõsa vea kõrvaldada, kandub ajas tagasi Jäälahingusse ja takistab tugevate psiivõimetega eestlasel Heinol oma tapjale surma-eelse needuse peale panemist.

2010 Anton Sojaõudusromaanis Z. L. O (K.U.R.I) on statistina eestlane Arvid, medpunkti kokk.

2010 Georgi Bulavini romaanidiloogias Novaterra (Uus maailm) on Maad tabanud kosmiline Katk. Ellujäänud kasakate seas on paaris episoodis kaasategev eestlane Anton Moor.

2010 Ilja Tjo romaanis Absoljutnaja alternativa (Absoluutne alternatiiv) saadab hävinud maailmu puhastav üliolend Antarktikast leitud külmunud mehe teadvuse revolutsiooniaja Nikolai II kehasse, eesmärgiga vältida tulevikus planeedi hävimist, milleks tuleb ühendada kogu maailm üheks riigiks. Tulemusena põrutab rindelähistelt naasev Nikolai oma staabirongiga Pihkva teesulgudest läbi ja seab end kuuks ajaks sisse Jurjevisse, kuhu hakkab koondama vägesid Peterburi tagasivallutamiseks. Kummaline on, et kui kogu aeg räägitakse Jurjevist, siis mõne peatüki pealkirja ilmub kohamääratlusena äkki Derpt ja Nikolai päevikusse "sõitsin Tartust Revelisse". Mingit Vabadussõda antud ajaloovariandis muidugi eitule...

2010 SI Vladimir Andrijenko fantasyromaanis Molot vedm (Nõiavasar) peavad kangelased ühe maailmapäästmise ülesandena maha matma ka Marduses ilmunud Wilhelm Hauffi jutus Kummituslaev / Die Geschichte von dem Gespensterschiff kirjeldatud äraneetud laevameeskonna. Ja selleks sobib vaid üks päev saja aasta jooksul ja teha saab seda vaid Öseli saarele (ehk siis Saaremaale), mis on üleni püha pind.

2010 Stepan Mazuri Skorpioni tsükli kolmandas romaanis Kljatva roda (Suguvõsa vanne) tutvustatakse noorele pooljumalale hea ja halva vahel valiku tegemist, üks katse viib peategelase päev pärast kurikuulsat Pronksiööd paarikümne tuhande õigluse eest võitleja eesotsas tol ööl arreteeritute vabastamisele, mille käigus pannakse pool Tallinnat korralikult Molotovi kokteilidega põlema, seda takistada püüdvatest korrakaitsjatest ja sõjaväe abijõududest sõidetakse aga massi poolt sõjahüüuga „Za svabodu!“ ja kaotustele vaatamata lihtsalt üle. Hea, et see kõik oli lihtsalt illusioon, aga muidu oli tegemist on iseenesest mõista heade poole ettevõtmisega. Sarja neljandas romaanis Vektor Puti (Sihivektor) on üks lühike peatükk pühendatud Tallinnas äsjapüstitatud Vabadusristi (ehk siis natsimälestusmärgi) õhkulaskmisele. Ja lõpuks sarja kokkuvõtvas seitsmendas romaanis Posledneje skazanije (Viimane jutustus) on lõik: Riigi (Deržava suure algustähega) üheksandaks territoriaalseks üksuseks sai pärast NATO langemist russofoobiast tervenenud Baltikum, kus sulasid ühte Eesti, Läti, Leedu, endine Kaliningradi oblast ja Soome. Helsinki jäi piirkonna poliitiliseks keskuseks, teda lubas selles abistada demiurgide veealune baas Vari-9.

Enne 2010 SIVladimir Golubevi tsüklis Fortotška ronib seltskond ajalifti ja maandub lõpuks aastas 1123. Suure haardega rikastumispüüd läheb aga vett vedama, kui ajaaugud iseenesest (või ajaloo kulgu muutmise tagajärjel) sulguvad ning seltskond jääb erinevatesse aastatesse lõksu. Avaromaanis Fortotška (Aknake) kanditakse 1932. aasta Stalini laagrist kümneid tuhandeid kinnipeetavaid muinasaja lõppu, sinnasamasse ka 1894. aastast relvi ning lähebki uue ja parema Venemaa ehitamiseks. 1894. aasta Männiku karjääris on ajutine kantimispunkt ja Tallinna lähedastes külades (miskipärast elab seal ainult vene talupoegi) käiakse tüdrukuid lantimas. Teises osas, lühiromaanis Tšest i dostoinstvo unter-ohvitsera (Alamohvitseri au ja väärikus) toimub 1123. aastal tulevase Vene impeeriumi piiridesse jäävate maa-alade vallutamine (millega Baltikum nina vingus kaasa läheb). Kolmandas romaanis Pobeg v prošloje ((Pagemine minevikku), (=Nikita Dobrõnitš) ei jäta 1219. aastal ehtvenelikult saksavastaselt meelestatud tüübid muude tegemiste seas kasutamata võimalust teutooni vallutajad Riiast minema peksta, mistõttu kogu Eesti jääb Taani kuningale.

2011 Aleksandr Afanasjevi romaanis God koljutšei provolodki (Okastraadi aasta) viiakse Ukrainasse sisse nn rahuvalveväed, mille hulgas on ka eesti kontingent.

2011 Andrei Valentinovi krüptoajaloolises epopöas Oko silõ tuleb Eestist mitmel puhul juttu. 1920te algul toimuvas Boitsõ Agasfera (Ahasveeruse sõdalased) kohtab peategelane endist armeekaaslast Peter Anvelti, kes lubab viimase Eestisse toimetada. Romaanis Vek-volkodav (Hundimurdjasajand) kasutavad vene agendid 1920tel Eestit hõlpsa vahepeatusena lihtsamaks Euroopasse pääsemiseks, Leonid Moskvinist saab pikemaks ajaks Eesti kodanik Laido Maskvinn.

2011 Dmitri Svetlovi romaanis Pervõi sredi ravnõhh (Esimene võrdsete seas) kirjeldab peategelane propaganda võimalusi, tuues näitena välja Eestis-Lätis-Leedus nõukogudeaja-järgse venevastasuse üleskütmise. Selle järjes Bitva za Galaktiku (Lahing Galaktika pärast) tuuakse Brežnevi käsul toimunud Uustallinna sadama ehitamine näiteks kui eriti mõttetu ja ressursse raiskav tegevus.

2011 Igor Mihhalkovi romaanis Voshod (Tõus) koguneb nefilimide ja annunakide vahelises sõjas prügikalaks olevate inimeste vastupanurakuke Maardusühe tegelase isakodus.

2011 Juri Kemisti romaanis Tri võbora (Kolm valikut) tuleb jutuks Belomori suits, mida kontrabandistid üle Eesti piiri veavad ja kuidas eesti meedia seda ideoloogiliseks relvaks üles puhus – nimelt on pakil kujutatud endise NSVLiidu piiri, vahepeal joonistati sealt Balti riigid välja, aga viimasel ajal on kasutama hakatud endist kujutist. SL Õhtuleht tuuakse ilmselt oma venepäratu kirjapildi tõttu eraldi välja.

2011 Juri Kozlovski romaanis Ossobõi raion (Eripiirkond) kaotab Jakuutias asuv linnake ootamatult sideme tsivilisatsiooniga ning sealsed asukad hakkavad kohtuma mammutite ja pitekantroopidega. Üks kohalik jakuudi neiu räägib oma esivanematest ning tuleb välja, et üks tema vanaisadest oli puhastverd eestlane. Juba enne revolutsiooni Moskvasse kolinud tuntud bioloog käis Stalini ajal ka piiri taga konverentsidel, pärast sõda aga lükkas represseerituna Jakuutias 5 aastat käru. Sealse silmarõõmu jättis aga silmagi pilgutamata maha, kui avanes võimalus Moskvasse oma peret otsima minna.

2011 Marik Lerneri alternatiivajaloolisesromaanis Musulmanskaja Russ: Vostok (Moslemi-Venemaa: Ida) läks ajalugu teisiti sellest hetkest, kui vürst Vladimir võttis õigeusu asemel vastu islami. Pärast Liivimaa rootslastelt äravõtmist asustati ehtidamaise hoolimatusega baltlasi massiliselt ümber Musta mere äärde, paarsada aastat hiljem ei mäleta enamik neist enam oma algset keeltki, kuid nii tuhandet viissada inimest klammerdub ikka veel endise usu külge, ehkki venelastest on neid väliselt raske eristada. Taurideks kutsutav rahvakillu liikmed elavad Krimmis, väga harva lahkuvad oma küladest ja suhtuvad igasugustesse uuendustesse äärmiselt tõrksalt. Üks nende kogukonnast välja tõrjutud mees nimega Mägi satub pahandustesse, kui nina korralikult täis tõmmanuna jääb sõjaväehospitalis vargusega vahele.

2011 Natalja Pavlištševa sarja Nevesta voinõ (Sõjamõrsja) romaanides Protiv "psov-rõtsarei" (Penirüütlite vastu) ja Ledovoje poboištše (Jäälahing) lööb tänapäevast 1237. aastasse sattunud naine amatsoonina hoolega sõjategevuses kaasa. Mõlemas on eestlaste osa marginaalne, aga teutoonide pesa Tartus kirutakse hoolega.

2011 Nikita Kostõlevi romaanis Aglomerat (Aglomeraat) on Venemaa lagunenud hulgaks väiksemateks tükkideks. Samas on Eesti suutnud endaga ühendada Läti ja Leedu ja moodustab nüüd Balti Konföderatsiooni pealinnaga Tallinnas. Eestlased otsustasid oma majanduslikku olukorda parandada Põhja aglomeraadi (Peterburi, Novgorodi ja Koola poolsaare alad) arvel. Pidulikult orkestri saatel teele saadetud 1000 tanki, 120 lennukit ja 60 000 sõdurit said aga viie päevaga hävitavalt lüüa ja uus piir tõmmati sinna, kuhu rindejoon oli jõudnud – 40 km kaugusele Tallinnast.

2011 Oleg Vereštšagini romaanis Put domoi. Skaži miru – net! (Kodutee. Ütle maailmale: "Ei!") sattuvad vene skaudisalga liikmed kuhugi maailma, mis meenutab meie maailma nii 100 000 aast eest. Ilmneb, et analoogne ülekandumine toimub pidevalt ja lausa sajandite vältel. Seltskond satub kokku rühma russofoobsete leedulastega, kellega koos on ka eesti nooruk Vello.

2011 SI Väga väikese ulmelisandiga Ilja Angelovi romaan Prõgai, Filka (Filka, hüppa) räägib ühe kassi eluloo. Üheks kassiomanikuks oli Moskvas kaukaaslasi tappev Andrei, kelle isa oli suguvõsa vastuseisust hoolimata venelannaga abiellunud eestlane Andreas Kruus, kelle vanaisa omakorda oli eestiaegne aktiivne kommunist ja isa 1949. aasta küüditamise eest medaleid saanu. NL lagunemise ajal kolis sõjaväelane Andreas Eestist minema, keeldus KGB eestivastast koostööd tegemast, sai selle eest armeest koheselt kinga ning hukkus 1993. aasta Moskva segaduste ajal.

2011 Vladislav Russanovi fantasyelementidega vürtsitatud ajaloolises seiklusromaanis Otrok Moskovski (Moskva nooruk) jõudis Templirüütlite viimane suurmeister saata ordu varanduse Prantsusmaalt teele Moskva vürsti Ivan I Kalita poole Venemaale. Rahalaevu endale himustav Liivi ordu palkab Revalis paar korsaarilaeva Hiiumaa-lähiste Näkimadalate kandis aardekonvoid ründama.

2012 Dmitri Manassõpovi romaanis Za nami – Rossija (Meie taga on Venemaa) on II maailmasõda veninud 1960tesse välja. Kusagil Kuibõševi kandis on natsidel salalabor, mida partisanid saadetakse hävitama. Tee peal jääb neile ette paar eesti SS-last, kellega on jutt muidugi lühike, vihane ja konkreetne.

2012 Jennifer Ciotta krüptoajaloo alla liigitatav romaan I, Putin (Mina, Putin)toob ära omapärase tõlgenduse, miks Putin allveelaeva Kursk katastroofijärgsetel päevadel kättesaamatu oli – nimelt viibis Venemaa uus president Narvas ja lahendas perekonnasaladusi ehk et miks tema isa sõjast teps mitte rääkida ei tahtnud. Teadmiseks: Putin-vanem visati lennukilt langevarjuga sakslaste tagalasse Virumaal, kohalikud aga võtsid mehe kinni ja andsid sakslastele välja.

2012 Pavel Komarnitski fantasyromaanis Ispolnitel (Täideviija) käib varasel keskajal mööda Euroopat mees, kes viib täide jumalikku kohtumõistmist. Novgorodist Iirimaale minekul jõutakse üle Narva ja Rakvere Revalisse, mida küüti pakkunud kaupmees nimetab eriti vastikuks linnaks.

2012 Sergei Aleksejevi romaanis Ptitšii put (Linnutee) püüab üleloomulikul viisil Novgorodi kinnistatud mees pääseda nõiaringist Eesti lipu all seilavale kruiisilaevale hiilides. Jõel Saksa turiste sõidutaval alusel algavad kohe seletamatud probleemid, mistõttu eesti laevnikke kirutakse hoolega. Ohtrate viperustega reisi kulminatsiooniks jõuab Rostockisse suunduv lainer pärast Peterburist, Sosnovõi Borist, Narvast ja Kohtla-Järvest (!?!) möödumist mitte Tallinnasse, vaid ..... tagasi Novgorodi.

2012 Sergei Anissimovi sarjas Abramsõ v Himkahh on NATOl suur himu viia Venemaale sisse nn rahuvalveväed. Sarja esimeses osas Za den do poslezavtra (Päev enne ülehomset) alanud aktsiooni serveeriti maailmale kui vastulööki Vene vägede kallaletungile Eesti ja Läti vastu. Kallaletung oli puhtalt kujul virtuaalselt simuleeritud, vastulöök aga tõeline. Selle järjes Pozadi Moskva (Selja taga on Moskva) kuulutatakse kogu endine NSVL sõjavägi kuritegelikuks terroristlikuks organisatsiooniks (põhjendusega, et Eesti-Läti-Leedu on okupeeritud, mistõttu Genfi konvensiooni kohaselt nendelt territooriumitelt ei tohtinud mitte kunagi mitte kedagi üldse sõjaväkke võtta), kõik tolleaegsed kaadrisõjaväelased (ka juba erruläinud, niisamuti kui kõik meditsiinitöötajad (kuna toona said nood automaatselt ka sõjaväelise auastme)) aga terroristideks. NATO vägede pealetung edeneb jõudsalt, kuid toimus ka üks väga ebameeldiv intsident – Eesti abivägede kapten lasi patrullkäigul maha koeraga jalutanud piiga põhjusel, et too võis kujutada tõsist ohtu, kuna lihtsalt kandis okupatsioonisümbolit – Georgi linti. Triloogia viimases osas Gnev terpelivogo tšeloveka (Kannatliku inimese raev) algab Venemaal aga üleüldine partisanisõda ning kuniks NATO väed partisanidega tegelevad, edeneb venelaste vasturünnak Euroopas nagu õlitatult (sest kõik võitlusvõimelised NATO väed on ju Venemaad okupeerimas) ning paari kuu pärast peatutakse alles Brüsselis. Märkimisväärne, et kõige julmemateks peetakse juba mitte eestlasi, vaid ukrainlasi ja poolakaid. Kõik vallutatud alad lähevad edaspidi muidugi Venemaa koosseisu. Väike stseen toimub Mäetaguse külas Virumaal.

2012 SI Vjatšeslav Aleksejevi diloogias Strelotšniki istorii (Ajaloo suunajad) avastab mees erinevatesse ajalooaastatesse viivad portaalid. Järgneb ekspansioon XXI sajandist tuleviku tehnoloogia kantimisega 1993, 1942, 1223 aastatesse ning baasi loomisega siluri ajastus, mis lõpuks päädib kogu Euroopa sajanditeks tasalülitamisega mongolite hordide poolt (ehk siis sellal kui mongoli riigid lõpuks lagunevad ja sealmail taastekib mingigi algeline feodalism, on mongolitest puutumata jäänud Venemaa juba ammu kosmost koloniseerimas). Häbematult igal ajastul ja igalt poolt ripakil tehnikat (eriti 1993. aasta Lätis ja ka mujal Baltikumis mahajäetud nõukogude sõjaväebaase) revideerival seltskonnal pannakse pihta 4 veokitäit minevikkusaatmiseks valmipandud kraami 1993. aasta Pihkva oblastis resideeruva bande poolt, kuhu kuuluvad (kujutle vaid, mihuke saatana sigidike gäng, eksju!) 2 grusiini, 3 tšetšeeni, 3 leedulast, 2 lätlast ja eestlane....

2013 Aleksandr Antonovi alternatiivajaloolises romaanis Raspuštšennõje znamjona (Lehvivad lipud) on sada aastat minevikku ehk pöördelisse 1917sse aastasse sattunud seltskond täis tahtmist Vene riigi tulevikku paremaks muuta, mistõttu sekkub julgelt ajaloo käiku. Ühe pikaleveniva episoodina kirjeldatakse saksa vägede Muhu väina dessanti 1917. aastal, mille triumfaalsel tagasilöömisel langeb kangelasena kindral Koltšak. Vastav episood kubiseb Eesti saarte kohanimedest, eestlasi aga ei mainita mitte kordagi. Selle järjes Kodeks zvezdõ (Tähekoodeks) moodustatakse CCCP (ehk Suveräänsete Sotsialistlike Vabariikide Liit) detsembris 1922, mille asutajaliikmeks on ka Balti Vabariik pealinnaga Tallinnas (lätlastest pole sõnagi, ehk punaste läti küttide pärast?). Liidu asutajateks on veel Valgevene-Leedu Föderatsioon, Soome, Bulgaaria, Taga-Kaukaasia ja kümmekond vabariiki Venemaal. Muhu väina dessandi purukslöömine on napp, kuid süžee suhtes oluline seik ka Aleksandr Mihhailovski ja Aleksandr Harnikovi romaanis Vremja sobirat kamni (Kivide koristamise aeg), kus sellega saab üksinda hakkama 2012. aastal Süüria rannikule suundunud, kuid miskipärast 1917. aasta Läänemerre jõudnud vene eskaader. Ka Boriss Tsaregorodtsevi alternatiivajaloos Vtoroi šans admirala Bahhireva (Admiral Bahhirevi teine võimalus) leiab palju ruumi I maailmasõja aegne lahingutegevus Muhu väina ümber. Ulmeks muudab bataaliakirjanduse seik, et 1915. aasta vene laevastikujuhi aju võtab üle tänapäeva mehe teadvus.

2013 Ilja Kirjuhhini fanfiction-täienduses sarjale Etnogenez, lühijutus Prorotšestvo (Ennustus) kolib 60000 aastat vereliini hoidnud suguvõsa viimane liige pärast Leningradi blokaadi üleelamist Tallinna.

2013 Mihhail Mihhejevi kosmoseooperis Izgnanniki (Väljatõugatud) üritavad eesti kosmosepiraadid abordaažiga vallutada vene meeskonnaga kosmoseristlejat ja rapitakse muidugi kiiresti ära. Põgusalt tuleb juttu ka Eesti kosmosekoloonia Uus-Tallinna saatusest. Laevakapteni sõnul: tubli, koloniseerisite, aga kolooniat tuleb ju ka üleval pidada. Uus-Tallinna meer püüdis küll väliskapitali ahvatleda, aga investeeringuteks tuli kohale vaid venelased ja ehitasid Uus-Tallinnale tehased ning kuurordid. Aga see kõik oli kohalikule rahvale kättesaamatult kallis ja nende osaks jäi vaid säh-võta-vii-sinna laadne tegevus. Lõpuks võtsid kohalikud kätte, natsionaliseerisid kõik varad ja kupatasid venelased minema. Nood läksidki, aga mõne päeva pärast oli orbiidil kohal vene eskaader ja uustallinnlased olid omadega täiega perses -- (nii ongi kirjas--) ja sestpeale kuulub Uus-Reval Venemaale. Muu maailma protestile näitasid venelased lihtsalt trääsa ja seepeale sinnapaika see protest loomulikult ka jäi.

2013 Mihhail Mihhejevi romaani Groza tšužihh morei (Võõraste merede hirm) on tee leidnud kirjanduslik ümbertöötlus eesti ajakirjanduse tähetunnist ehk meeldejäävalt pressikonverentsilt, kus Astrid Kannel päris Vladimir Putinilt, kas Venemaa vabandab okupatsiooni pärast. Siin tekstis nähvab vihane venelane: "Mis vabandused? Eestlased peaks olema tänulikud, et nad Nõukogude Liit nad kiviajast vähemalt paapuade tasemeni tiris. Enne venelaste tulekut polnud teil peldikuidki!" Segadusse sattunud küsija kohmamisele, et ise tulite ja sittusite kõik nurgad täis, põrutab venelane veel korra südamest: "Seepärast sittusimegi, et peldikuid polnud! Aga sakslastel oli häbi eestlastega koos sittuda ja seepärast nemad ehitasidki teile peldikud!" Ei tarvitse ilmselt lisada, et eestlastest sai siinses ajalookäsitluses tükiks ajaks naljanumber.

Enne 2013 SI Nikolai Grubovi romaanis Ne stan lišnim (Ära muutu ülearuseks) tegevus toimub kusagil teises maailmas, kus sinnatoimetatud inimesed üritavad poliitikat vanamoodi edasi ajada. Spioonide värbamise stseenis aetakse juttu kahe endise Eesti noortemeistriga laskmises, kes palgasõduritena vene-tšetšeeni sõdades mägilaste poolel võitlesid. Nende endi sõnade järgi: "Meil ükskõik, keda tappa. Kes rohkem maksab, ehkki venelaste poolt me ikka ei sõdinuks. Vanaisa rääkis, kuidas ta taigas puid langetas. Meile sellest täitsa piisab, et neid mitte inimesteks pidada."

2013 Sergei Sezini sõjadiloogias Narvskoje šossee (Narva maantee) sõidab seltskond noori tänapäeva Peterburist välja piknikule ning seoses väikese nõiatembuga satub üks neist ootamatult 1941. aasta sügisesse. Paigas, mis enne sõda kuulus veel Eestile.

2013 SI Aleksandr Pletnjovi militaarkatastroofis Posledni dovod pavših ili lepeški hrisantemõ na vode (Langenute viimane argument või krüsanteemiõied vee peal) korraldab Jaapan tänapäeva USAle sõna otseses mõttes kogu mandrirannikul uue Pearl Harbori. Euroopa poolt saadetakse appi vägesid, teiste seas eesti meeskonnaga lainer "Richard Tomberg", mis paraku jääb Orkney saartele kauaks pidama.

2013 Timur Maksjutovi jutus Generator sovesti (Südametunnistuse generaator) annab pealkirjas mainitud salarelv juhuslikult siraka Moskva teletornist, mistõttu kõigis maailma rahvastes tärkab akuutne soov heastada Venemaale aegade jooksul tehtud ülekohut. Eesti puhul väljendub see selles, et eestlased soovivad igale ristmikule paigutada mini-Aljoša ja tungivas palves kutsuda neid edaspidi "tšuhnaadeks".

2013 Tom Clancy romaan Käsuõigus / Command Authority algab NATO kopterite ja vene tankide vahelise lahinguga Põlva all.

2014 Andrei Bondarenko romaanis Narodnaja Volja – 2017 (Rahva Tahe 2017) saadetakse kaks algajat spiooni missioonile Euroopasse keerulise marsruudiga, mille esimene etapp seisneb paarikese varustamises eesti passidega ja legendiga pulmareisil olevaist Martinast ja Eivost. Proloogis teeb esimeses tšetšeeni sõjas venelaste poolel pisiosa täpsustamata rahvusest lipnik Vanavara.

2014 Konstantin Radovi romaanis Oružeinik. Vintovki dlja Petra (Relvameister. Püssid Peetrile) asub ajaeksik Peeter I jaoks Narva all relvi tootma.

2014 Natalja Aleksarova romaanis Zoloto Atlantidõ (Atlantise kuld) saab pisiosa eesti grimmeerija Inga, kes ehteestlasliku stoilisusega talub peategelase rivaali, pirtsaka telesaatejuhi tujusid.

2014 Nikolai Morozi romaanis Naiti i ispolnit (Leida ja täide viia) põgeneb mees paralleelmaailma. Talle järgi läinud tasuja kohtab 1941. aasta Moskvas Abwehri koolitusega neiut, kes on vene aadlisoost ja pärast 1917. aasta sündmusi elanud Eestis. Mitmel leheküljel kirjeldatakse neiu pere rasket elu ja eestlaste vaenulikku suhtumist.

2014? Jelena Gladõševa romaanis Prokljatije na poslednem vdohe ili Underground (Viimase hingetõmbe needus) sõidab peategelane Tallinna raha laenama. Taksojuht soovitab tal kindlasti Meremuuseumi minna, aga muidu on Tallinn nii hall nii hall.

2014 Anthony J. Melchiorri küberpunkromaan The Human Forged algab peategelase viibimisega 2094. aastal Tallinnas ja seal mahajäetud vanglas -- milleks ilmselgelt on kurikuulus Patarei -- korraldatud põrandaaluse reivikülastusega, kus saab alguse tema biotehnoloogiline luupainaja.

2014 Nikolai Rakovi romaanis Voina tenei (Varjude sõda) hakkavad Siberis vohama anomaalsed tsoonid, millest ühe sütitamises peab eriüksuse ülem süüdlaseks Eesti külakeses elanud nõid Agrofenjat, kel lapselaps Tšetšeeni sõdades venelaste vastu võideldes surma sai. Päris pikalt seletatakse ka lahti NKVD meetodid Baltikumi metsavendluse hävitamiseks.

2015 Andrei Zemljanoi ja Boriss Orlovi alternatiivajaloos Taktik (Taktik) kuulutavad inglaste ja ameeriklaste mahitusel Poola, Soome, Rumeenia ja Balti riigid ühekorraga 1938. aasta novembris NSVLiidule sõja. Mõningase pealetungiedu järel vallutab aga ajaeksiku väljadrillitud nõukogude õhudessant Tallinna, kahe tunniga on kogu riigikogu koosseis (ööriietes) veetud istungitesaali, kus eriüksuse torude sihikul võetakse kümne minutiga vastu otsus vabatahtlikult (sic! nii ongi kirjas!) NSVLiiduga liituda. Olgu mainitud, et kohalikele "molkustele" on autorid eranditult jaganud pronksiöö-aegsete Eesti võimumeeste nimesid. Selle järjes Strateg (Strateeg) raporteerib asjaosaline Stalini küsimusele, et kuidas äsjaliitunud Balti vabariikides riigitruudusega on, sedasi: "Garanteerime. Seni on Baltikumist deporteeritud 1 843 000 kulakut ja võimuvastast, 6500 on kohapeal maha lastud."

2015 Juri Kortševski romaanis Sotnik (Sadakonnaülem) satub tänapäeva eriüksuslase kätte artefakt, millega saab minevikku rännata. Batu-khaani vallutusaega sattunult lööb mees kaasa kõigepealt mongolite vastases võitluses ja hiljem Aleksandri Nevski lahingutes. Viimase võidukäik algas väheldase Koporje ordulinnuse hävitamisega, mis antud kontekstis tähendas kõigi ordurüütlite teenistuses olnud eesti sõdalaste kui vandemurdjate oksatõmbamist (miskipärast olid eestlased jõudnud kusagil Nevskile igavest truudust vanduda). Jäälahingust on muidugi ka pikalt.

2015 Kirill Šarapovi katastroofiromaanis Moskva atakujet (Moskva ründab) toimus üle maailma hulgaliselt atendaate ja päästeti valla tappev viirus. Ellu jäi vaid üks tosinast. Moskvas võimu haaranud tüüp asub vallutama ülejäänud mässulisi vene linnu. Statistina teeb Moskva vägedes kaasa Urmas Herne, kes enne sündmuste arengut eesti spioonina FSB vanglas istus ja keda ei jõutudki välja vahetada ja kes enam ei tahtnudki Maarjamaale tagasi. Pisiosas on veel üks eesti päritolu lätlane.

2015 Kirill Šarapovi romaanis Tšužoi mir. Pustõnja smerti (Võõras maailm. Surmakõrb) sulavad neli maailma kokku. Kusagil Leedu kandist Peterburi poole tulema hakanud seltskond kohtab meie maailma Eesti kohal tühja kõrbet ja seal kannibal-maage. Nende käest päästetud tallinnlanna Marta teab rääkida, et algul kadusid majad ja asemele tuli tühermaa ja bussisuurused herilased, siis tuli merelt hiidlaine ja 100 000 linnaelanikku sai kohe surma.

2015 SI Boriss Mišarini kauget tulevikku käsitlevas romaanis Zakoldovannõi ostrov (Nõiutud saar) liitub Eesti kuningas Vene keisri vastase vandenõuga, lootuses saada oma valdusaluseid maid suurendada, kuni Peterburini välja.

2015 SI Filipp Ulanovski romaanis Besalternativnaja realnost (Alternatiivsuseta reaalsus) on kosmoselaeva reisijate hulk moodustatud parimate nõukogude tavade kohaselt (st igast võimalikust rahvusest üks esindaja – isegi kiribatitar!) ning nende seas on ka eestlannast näitsik Harju (sic!).

2015 SI Jevgeni Mostovski romaanis Sugubo finski popadanets (Iseäranis soomelik ajaeksik) kulgeb Talvesõda nii, et ühel päeval võtavad soomlased kätte ja kohaldavad kõigile Eestist lähtuvate pommituslendude baaslennuväljadele korraliku Pearl Harbori, peale mida nõukogude väed lõuna poolt Soomet enam ei ründa.

2015SI Dmitri Kolessovi jutustuses Odnaždõ v SSSR (Kord NSVLiidus) saabub peategelane 1963. aastal Tallinna poksivõistlustele ja äärmiselt ebameeldivalt üllatunud, kui ebasõbralikud linlased külaliste vastu on – ei taha vene keelt rääkida, kuigi me vabastasime nad fašistlikust ikkest!

2016 Aleksandr Mihhailovski ja Aleksandr Harnikovi epopöas Tsargrad (Istanbul) satub vene eskaader 2012. aastast 1877ndasse.Sarjasamanimelises avaromaanis seilab eskaader Kroonlinnast Atlandi poole ja Hiiumaa kandis ei hoita tagasi mõnitusi nende kavatsusi peiliva Eesti piirivalvekaatri "Suurop" ponnistuste aadressil.

2016 Aleksandr Mihhailovski ja Aleksandr Harnikovi romaanis Razminka pered bojem (Lahingueelne paus) tuuakse tänapäeva krahv Benckendorff, 1812. aasta Isamaasõja kangelane. Viimane tahaks sünnilinna Revalit kaeda, mille peale talle selgitatakse hetke poliitilist olukorda, et (tsiteerin:) "Nystadti rahuleppe kohaselt Peeter Suure poolt kahe miljoni jefimka eest välja ostetud Eesti ja Liivimaa kubermangud on nüüd iseseisvad. Ehkki valitsevad seal ameeriklased. Eestimaa on Venemaavaenulik ja venelasi peetakse seal teise sordi inimesteks. Ja neil on veel häbematust Venemaale territoriaalseid nõudmisi esitada". Benckendorffi reageering: "Te teete nalja! Seda ei saa olla! Kuidas te seda lubasite? Vene relvade poolt vallutatud ja vene kullaga kinni makstud maad andsite eestimaalastele, kes minu ajal pelgasid pilkugi härraste poole tõsta..."

2016 Andrei Zemljanoi ja Boriss Orlovi alternatiivajaloos Džoker Stalina (Stalini jokker) toimub ajaeksiku pika eeltöö tulemusena Teine maailmasõda 1934-36, milles inglased-ameeriklased-poolakad saavad kõvasti kolki ja selle tagajärjel Punane Saksamaa, Kommunistlik Itaalia ja Nõukogude Liit jagavad nende kolme vahele jäävad riigid ilusti sõbralikult ära. Eesti puutuva osa võtab ilusti kokku lõik (tsiteerin):

Baltikumi hõivamine toimus praktiliselt veretult. Vastupanu osutasid vaid Reveli, mille pärismaalased miskipärast arusaamatuks Tallinnaks ümber olid nimetanud, ja Daugavpilsi garnisonid ning Dagolt, mis niinimetatud "Eestis" oli saanud juba päris väljahääldamatu nime "Hiiumaa", tulistas üks rannakaitsepatarei paar tundi. Pole ju raske maha suruda limitroofe, kelle kogu armee koosneb tuhatkonnast jalgratturist ja kogu laevastik poolest laevast sadamas. NKVD humaanne heatahtlikkus aga ei leidnud koha peal tänulikkust ning erinevalt Lätist, kus Rotwehr /=Punane Abwehr/ valimatult kõik vastuhakkajad kohapeal hukkas, toimus Eesti metsades tulevahetusi ning kaugematesse küladesse ei soovitanud uus võim isegi päevavalges nina pista. /-/ Eesti ja Läti põhjaosa kuni Daugavani saab Nõukogude Liidule, ülejäänud Läti ning Leedu rannikuosa aga Punasele Saksamaale.

2016 Mihhail Mihhejevi romaanis Space Quest teeb peategelane ühe treti Eestimaa Suurvürstiriigi ainsale planeedile nimega Uus-Eesti. Iseloomustatakse seda uhke nimega kosmoseriigikest aga nii – püsib iseseisev vaid sellepärast, et on nii agraarne, allakäinud ja odav, et isegi vallutada pole seda mõtet.

2016 Natalja Novaši romaan I vsjo tšto budet posle (Ja kõik, mis tuleb pärast) tegevus toimub Moskva OM ajal, mil maale saabuvad ka tulnukad. Seltskond sõidab Tallinnast lõuna poole ja ei jõua ära imestada, kuidas Eestis on kõik nii korras ja teed ka, Lätis samamoodi, aga vahepeale jäi paar kilomeetrit Venemaa teid, mis olid nii auklikud ja räämas...

2016 SI Aleksandr Boriskini romaanis Privratnosti sudbõ ili žizn vselentsa-2 (Saatuse vingerpussid või seestuja elu) hukkub Peterburist Tallinna Pirita spaahotelli puhkama teel olnud pensionär Ivangorodi piiriületusel plahvatanud bussis ning satub iseenese noorpõlve. Lõpuks jõuab mees maailma, kus Suur-Poola hõlmab nii kogu Baltikumi kui ka Preisimaa ja suure tüki Ukrainatki.

2016 Konstantin Bulanovi merebataalias Baltiiskije kondotjerõ. Võmpel mjortvõhh (Balti kondotjeerid. Surnute plagu) satub XXI sajandi algul Kaliningradist Peterburi seilav mees pärast vahepeatusel Tallinnas ringikondamist merel kummalisse uttu, millest väljub täpselt „Russalka“ hukkumise hetkes. Eesti rannarahva vilets elu-olu leiab möödaminnes kirjeldamist Russalkalt pääsenutega maabumisel. Päästetud laevakapten osutub aga tõeliseks militaargeeniuseks, kes tulevikust laekunud mehe innustusel ajaloo muutmiseks vaba korsaarina 1895. aasta Jaapani-Hiina sõjas kaasa lüües paneb jaapanlased tõsiselt mõtlema, et kas ikka on mõtet mõne aasta pärast Venemaaga tüli hakata norima.

2016 SI Vitali Polištšuki romaanis Nezrimoje, ili voina v inomirje (Hoomamatu või sõda teises maailmas) sõidab Londonis redutavale vene oligarh Ossinovskile hoiatust viima vene presidendi välissuhete osakonnas töötav vene passiga, kuid rahvuselt eestlane Karl Litsius (heh, autor kindlasti ei pidanud nimevalikul silmas eesti keeles tekkida võivaid assotsiatsioone).

SI enne 2016 Aleksandr Ponomarjovi romaanis Projekt Vervolf (Libahundi projekt) tegelevad natsid libahunt-sõdurite valmistamisega. Üheks laborit ründava partisanirühma liikmeks on ka eestlane Valdis.

2017 Armeenia päritolu vene kirjaniku Lui Brinjoni romaanis Kiberpiratõ (Küberpiraadid) tuleb möödaminnes jutuks, et vene häkkeribande korraldas Pronksiöö ajal endale plaanivälise õppuse. Viieminutise rünnaku tagajärjel oli Eesti riigiasutuste ja pankade internet täielikult paralüseeritud.

2017 SI Vadim Lvovi kosmoseooperis Aš 9 (Aš 9) seletakse Maad väisavale tüübile, et kahe viimase aasta jooksul on Euroopas nii palju muutunud: tekkis Eurokalifaat. Nimelt Venemaa tõi Baltikumist kõik rahvuskaaslased ära ja sealsed võimumehed sõlmisid kärmelt Saksamaaga salakokkuleppe, mille kohaselt iga Saksamaale jõudnud pagulase Baltimaadesse ümberkantimine toob esiteks pagulasele tühjaksjäänud korteri ja neile endile vaheltkasuna suurema summa. Järgnenud moslemite tulv sundis ärksamaid eestlasi-lätlasi-leedulasi kiiresti Skandinaaviasse ära kolima, mistõttu... nojah... elu muutub ikka kole kiiresti...

2017 Violetta Ugra tulevikuromaanis Den pod plohhoi zvezdõ (Päev halva päikese all) tuleb detektiiv Tallinna kohtuma ühe kahtlusaluse endise abikaasaga. Tartu Ülikoolis mehega tuttavaks saanud naine teeb detektiivile Tallinnas ka tuuri, mille käigus saame teada et enne suurt katku jõuti pühakojale laiendus valmis ehitada ja "kõik Oleviste kiriku 5 kullatud tornikiivrit" kaunistavad sestpeale linnavaadet...

Ühe-kahe lausega

1904 M. R. Jamesi tondijutus Count Magnus (Krahv Magnus) satub Rootsis raamatu jaoks materjali koguv kirjanik vanas mõisas nalja viskama mõisa kunagise karmikäelise omaniku Magnus de la Gardie üle ja saab muidugi üleloomulikul viisil karistatud. Eestiga seostub jutt niipalju, et mitmed de la Gardie suguvõsa liikmed on olnud Eesti- ja Liivimaa kubernerid ja mõisaomanikud, Magnus ise oli Läcke ja Kuressaare krahv; Pontus de la Gardie on maetud Tallinna Toomkirikusse, tema hauamonumendi detaile on autor laenanud Magnuse haua kirjeldamiseks.

1951 Ungari päritolu inglise kirjaniku Arthur Koestleri alternatiivajaloolises romaanis The Age of Longing (Ihalemise ajastu) ei peatu 1945. aastal Nõukogude Liidu väed Elbel ja Pariisi lõbusa elu päevad on loetud. Eesti leiab mainimist sellises kummalises kontekstis – üks Leedu rahvarõivaid kandev Balti paruness esitab lokaalis eesti ballaade.

1952 F. van Wyck Masoni mitteulmelises põnevikus Himalayan Assignment (Himaalaja ülesanne) on miskipärast ühest vähetähtsaks tegelaseks eesti printsess Atossa.

1955 Vladimir Savtšenko jutus Navstretšu zvezdam (Tähtedele vastu) toimub esimese planeetidevahelise raketi katsetus. Üheks leidurkonstruktori kolmest abilisest on eestlane Brage.

1962 Kurt Vonneguti romaanis Mother’s Night - mis ei ole tegelikult ulme, kuigi on BAASi kantud - on Eestit mainitud okupeeritud riikide nimekirjas ja eesti rahvatantsu eriti veidrate asjade loendis.

1963 Harry Harrisoni jutus Captain Honario Harpplayer, R. N. (Kuningliku mereväe kapten Honario Harpplayer) arvab nimitegelane, Napoleoni-vastase blokaadi ajal seilav briti laevakapten uppiläinud lendava taldrikuga ulpiva tulnuka arusaamatu kõne kohta: "See on mõni neist barbaarsetest balti murretest."

1965 Poul Andersoni romaanis The Corridores of Time (Ajakoridorid) selgitab ajapatrulli liige uustulnukale, et see pisike tehnikavidin sisaldab enamikku olulisi keeli ja tavasid nende opereeritava piirkonna kohta, milleks antud juhul on Põhja-Euroopa sealtmaalt, kus hakkab olema Iirimaa kuni selle kohani, kus tulevikus hakkab olema Eesti.

1972 Stefan Heymi jutus Das Wachsmuth-Syndrom (Wachsmuthi sündroom) tabab maailma epideemiline mutatsioonilaine, mistõttu kõik mehed muutuvad naisteks. Autor loetleb epideemia ulatust rõhutades palju erinevaid maailmanurki ja NSV Liidust on sõelale jäänud Eesti, Kasahstan, Vladivostok ja Jerevan.

1976 Olga Larionova jutus Podsadnaja utka (Peibutis) on Maale eksinud energeetiliste tulnukkiskjate üheks esimeseks ohvriks Tartust pärit tennisepiiga.

1982 Aleksandr Katsura jutus Mir prekrasen (Maailm on ilus) tuleb teadlase juurde kummaline tüüp, kes palub oma teadustööd uurida. Lõpuks vaatab teadlane ka kirjutise tiitellehte: A. Makuška, psühholoogilise kosmoskoopia kateeder, Mõtlemise Ajaloo Instituut, sotsiaalpsühholoogia õppetool, Tartu, 2481. aastal...

1982 Norra kirjaniku Margit Sandemo fantasysugemetega perekonnaepopöa – mida on oma poolsada raamatut! Sagaen om Isfolket (Jäärahva saaga) kuuendas romaanis Den onde arven (Õel pärand) soovitatakse XVII sajandi keskel iidse suguvõsaneeduse all kannataval perekonnal otsida kadunud sugulast Eestist.

1984 James P. Blaylocki romaanis The Digging Leviathan (Maakera südamesse) kurdab Wilma Peach, et kus siis asub see Tõotatud Maa, kui tema mees on pärit Kanadast, kuid tema enda vanemad saabusid aurikuga Eestist, viimane raha riietesse õmmeldud.

1986 Walter Jon Williamsi küberpunkromaanis Hardwired on täiesti kontekstiväline uudisnupp: Ukraina jääb Eesti-Moskoovia konfliktis erapooletuks. Romaani hilisemas täienduses jutus Solip:System on lause: Eesti ja Moskoovia vaheline sõda lõppes läbirääkimistega.

1988 Robert Sheckley romaanis Hunter/victim (Kütt/Ohver) on tegelane Jean-Paul sunnitud Bordeaux'st emigreeruma pärast arusaamatust 11-aastase Eesti tüdrukuga.

1988 Umberto Eco romaanis Foucault' pendel / Foucault' pendulum mainitakse Eestit kahel korral: esimesel puhul on tegu ajaloolise konstateeringuga teutooni ordu lüüasaamisest Aleksandri Nevski käest ja teisel hüpoteetilise maailmavalitseja ähvardusena uputada Eesti ja Leedu Filipiini süvikusse

1993 Chelsea Quinn Yarbro vampiiriromaani Darker Jewels (Tumedamad kalliskivid) eessõnas on fraas: ...Baltikumi rahvastele (eestlased, liivlased jt) on suhted venelastega põhjustanud palju tüli, need hõõrumised pole kadunud ka praegu. Selle naabruse taaka ei leevendanud isegi Tšingis-khaani hordide tulv.

1997 Brian Stablefordi vampiirijutus Quality control (Kvaliteedikontroll) kasutab peategelane telefonikõne jälitamise raskendamiseks helistamisliini üle Tallinna, ja hiljem veel korra eriti turvaliselt üle Tallinna, Tokyo, Ratzeburgi ja Palermo. Miskipärast on tekstis Tallinnast küll saanud Talinn.

2001 Boris Hurtta jutt Merenpohjan kaiku (Merepõhja kaja) on Cthulhu-aineline lugu, mille tegevus toimub nii Riias kui ka Liivimaa külades. Eestit on mainitud kaks fraasis – Venekeelset kirjandust ei müüda Riias enam raamatukauplustes, vaid jalakäijate tunnelites raudteejaama lähedal. Tõeline underground-kirjandus, millest 51 protsendine vene vähemus saab oma hingetoidu, nagu eestlased ironiseerivad – ja – läti õuduskirjanik vastab intervjuus, et "Olen paar aastat tagasi lugenud üht eesti keelde tõlgitud H. P. Lovecrafti novellikogu. Ma ei valda eesti keelt täiuslikult ja ei taha sellepärast kommenteerida Lovecrafti töid".

2005 Bernard Werberi romaanis Le Souffle des Dieux (Jumalate hingus) on lause: Indoeurooplaste pealetungile suutsid vastu seista vaid rahvad, kel õnnestus säilitada oma iidne keel – soomlased, eestlased ja baskid.

2005 Vjatšeslav Romantsevi ja Viktor Totšinovi romaanis Psõ Gospoda (Issanda koerad) tabab kaasaegne inkvisitsioon noori naisi geneetiliselt näkineitsiteks muundava kurikaela, kelle paunas leitakse lisaks vene rublade pakkidele ka hulgaliselt ameerika dollareid, saksa marku ja miskipärast ka paarsada eesti krooni.

2005. ilmunud Andrei Martjanovi romaanis Voiti v bezdnu (Siseneda sügavikku) antakse 2282. aastal põgus ajalooline tagasivaade, mille kohaselt 2018 taastati Venemaal monarhia, paarkümmend aastat hiljem järgnes sama ka Saksamaal, Jugoslaavias, Austrias ja Kreekas. Viimastena andsid Euroopas monarhiataastamistendentsidele alla tõrksad Balti väikeriigid, millest XXI sajandi lõpul Leedu läks suurvürstiriigi staatuses tervenisti Venemaa koosseisu, aga Eesti ja Läti (täpsemini Kuramaa, Liivimaa ja Eestimaa hertsogiriigid) võeti Vene Sõprusühenduse ja Saksa Keisririigi poolt ühise protektoraadi alla.

2006 Gleb Bobrovi militaartekst Epohha mjortvoroždennõhh (Surnult sündinute ajastu) kirjeldab Malorossija kangelaslikku vabadusvõitlust, kus eestlaste (Ukraina poolel võitlev) väekolonn satub varitsusele ja lastakse ribadeks. Täpsustamata baltlasi kirutakse südamest veel mitmes kohas. Tekst on kirjutatud vähemalt pool tosinat aastat enne Ukraina-Venemaa relvakonflikti algust.

2007 Zotovi romaanis [minus]angel on selline humoorikas lause: peaingel Gabriel on sihuke pidur, et iga eestlanegi kadestaks. Sealsamas on veel ka lõik:

Põrgu ajaleht teatab uuest skandaalist slaavi ja balti kogukondade vahel: pribaltid nõuavad slaavlastelt nende pronksausamba tagastamist, et neil oleks taas võimalus kõik oma probleemid selle selga lükata. Põrguvürsti kommantaar: "On ebanormaalsed. Kuus kuud tagasi nõudsid nad ausamba äraviimist. Nüüd tuli välja, et neil kadus eksisteerimise mõtegi ära, kuna slaavlasi pole enam millegi pärast kiruda."

2007 Vadim Jelovenko katastroofromaanis Mõ – silõ (Meie oleme jõud) jääb Venemaast alles hulk saarekesi, Eesti ja Läti kaovad aga täielikult vee alla.

2008 Roman Zlotnikovi tulevikujutus Ne tolko dengi (Mitte ainult raha) on lause: Tänapäeva Montmartre on omamoodi geto, kus käivad vaid igasugu araablased, eestlased, marokolased ja tadžikid, kel korralikus prantsuse kohvikus pole midagi teha.

2008 Vassili Golovatšovi jutus Podatša navõlet (Pallinguäss) teatab kosmosevaatlemisega tegelev IT, et üks täht on kaks korda vilkunud ning oletab, et tegu võib olla massiivse gravitatsiooniläätse põhjustatud nähtusega. Vastutav ekspert (tsiteerin:) 80-aastane eestlane Šavkun (seda nime võib tõlkida kui Pudilõug) Ansipp pidas teadet ebaoluliseks – kui ta suhtunuks oma töösse kohusetundlikumalt, suudetuks järgnev katastroof ära hoida või vähemalt selleks ette valmistuda.

2009 Christoph Hardebuschi romaanis Die Werwölfe (Libahundid) keerleb lugu ümber neiu, kelle üks austaja on vampiir ja teises voolab libahundi veri. XIX sajandi algul toimuva loos satub uurija kätte XVII sajandi Eesti libahundiprotsessi kohtukroonika.

2009 Lev Grossmani romaanis Võlurid / The Magicians on lause: Esimeses maagiatunnis õpetas March neile lihtsa loitsu /-/ mustlaskeelele sarnases keeles, mida Quentin /peategelane/ ära ei tundnud (hiljem Alice ütles talle, et see oli eesti keel). Ka raamatu põhjal tehtud seriaalis olla see fraas sees.

2009 Zotov toob vampiiriromaanis Respublika notš (Öövabariik) ära terve anekdoodi: sõidab eestlane mööda teed, näeb maas surnud varest.“Äkki läheb vaja,“ mõtleb mees ja pistab varese tasku. Aasta pärast sõidab eestlane taas samast kohast mööda, võtab varese taskust ja viskab minema: „Ei läinudki vaja.“

2009 Zotovi romaanis Apokalipsis welcome ratsutab Surm Eestist tellitud hobusel ja ta pole sellega üldse rahul, kuna loom oleks nagu pidevas marihuaanauimas. Sealsamas küsib deemon ülesandega äpardunud draakonilt, et sul oli ju uue messia hävitamiseks 2000 aastat aega ette valmistuda – ega sa Eestis pole töötanud?

2009 Vjatšeslav Dõkini ja Dalia Truskinovskaja jutus Gussarski štoss (Husaaripokker) saadetakse Napoleoni armee väeüksuste lähenemise kartuses hulk naisi-lapsi loo põhilisest sündmuspaigast Riiast ära pakku Tartusse.

2009 Vladislav Morozovi romaan BroneMašina vremeni (Aja SoomusAuto) sisaldab lausa mitu erinevat alternatiivajalugu, millest ühes puhkes 1992 Balti riikides relvastatud partisanivõitlus keskvalitsuse vastu ning Inglismaal, Rootsis ja Kanadas loodi Balti riikide eksiilvalitsused. Augustis 1993 toimus Baltikumis Moskva õhulöök, millele järgnes Balti riikide rahvusvärvides NATO eskadrillide vastulöök. Teises versioonis toimus Suur Isamaasõda vaid 21. juuni – 9. oktoober, pärast mida sõlmiti rahu, kus NSV Liit jättis Saksamaale kogu Baltikumi, Rumeeniale Moldaavia ja Odessa, Soomele kõik Talvesõjas äravõetud territooriumid pluss kogu Karjala, saades vastu terve Iraani.

2010 Georgi Savitski alternatiivajaloos Pole boja – Tbilisi (Lahingud Thbilisis) kirutakse hoolega balti naissnaipreid, kelleta ei mööduvat Kaukaasias ükski relvakonflikt.

2010 Iar Elterruse ja Vlad Vegašini triloogia Inaja Terra (Teine Maa) tegevus toimub alternatiivses maailmas, kus eksisteerivad Balti Liit ja Rootsi-Soome Vabariik.

2010 Vaid põgusalt ulmet riivavas Boris Hurtta novellis Kiemurtelevateräinen tikari (Keerdus teraga pistoda) on pistodale graveeritud loits, et selle omanik peab pistodaga tapma oma suurima vaenlase, vastasel korral ootab teda ennast surm. Ja selle relvaga tapetakse, ehkki jäetakse lahtiseks, kas mõjus loits või oli mõrv lavastatud. Peategelane ostab eestlasest salakaubitsejalt pudeli brändit.

2011 Daniel H. Wilsoni tehnothrilleris Robopocalypse (Roboapokalüpsis) peaks peategelane lendama Eestisse National Geographicule lugu tegema, aga maailm läheb enne kuradile.

2011 Jelena Tanitševa vampiiriromaani Zlaja Krov (Kuriveri) järellisas selgitatakse Venemaadvarjatult valitsevat vampiiriühiskonda. Kuna vereimejad ei tunnusta Tsaari-Venemaa lagunemist, siis kuulub ühena juhtnõukogu laua taha ka Tallinna vampiirvürst, kunagine Ivan Julma peaopritšnik Maljuta Skuratov, kelle rootslased Rakvere piiramisel saadud haavade kätte surra laskmise asemel vampiiriks muutsid, et teda hiljem sajandeid piinata, mis ilmselgelt ei olnud see hea mõte.

2011 Juri Kozlovski romaanis Kod zolotoi knigi (Kuldse raamatu kood) on lause: /Maagiasalateenistuse/ peakorter asus ammusest ajast Moskva lähistel, kuid täpselt samamoodi võinuks see paikneda Pärnus või Konotopis või isegi Anadõris.

2012 Dalia Truskinovskaja jutus Nitšei otrjad (Eikellegi omad) satub ratsaakrobaatide rühm ajas tagasi Napoleoni sissetungi aega. Mingil hetkel arutatakse oma rahvuslikku kuuluvust ning tuleb välja, et enamikel neist vene akrobaatidest on vanavanemate seas nii paari-kolme rahvuse jagu muud verd, ühel neist on vanaema Narva konflikti ajal Venemaale pagenud Eestist, ehkki mees ei oska öelda, kas too võis ka eestlanna olla.

2012 Kim Stanley Robinson mainib romaanis 2312 ajaloosündmusena laulvat revolutsiooni, seda küll miskipärast ka Läti ja Leedu kontekstis.

2012 Siinkirjutaja nimekaim sureb Jeff Carlsoni romaanis The Frozen Sky (Külmunud taevas) Jupiteri kuul Europal kohalike pärismaalaste käe läbi nii hirmsat surma, et seda meenutatakse ikka ja jälle.

2012 Zotovi alternatiivajaloolises romaanis Moskau (Moskva), kus natsid on lõpuks vallutanud kogu maailma, leiab mainimist Tallinnasse Vana Toomase ette püstitatud 30-meetrine füüreri kuju.

2012 Tatjana Rjabinina lühiromaanis Krossovki dlja Zoluški (Tossud Tuhkatriinule) ostab tibi endale turult tossud, mis hakkavad äkki inimkeeli rääkima. Tuleb välja, et inimene muudeti jooksujalatsiteks. Möödaminnes mainitakse, et onu Tolja on ¾ eestlane ja passi järgigi mitte Anatoli, vaid Toivo.

2012 Vladislav Morozovi romaanis Prinuždenije k voine (Sõtta sundimine) arutleb lausa mitmeis erinevais ajalookäikudes ekslevpeategelane: ... et natsid võisid sellelt Aafrikasse südamesse rajatud kosmodroomilt rahulikult, ütleme näiteks Kuu peale lennata ja avastada sealt mõne iidse inimese-eelse tsivilisatsiooni või nagu öeldi ühes vanas Eesti-Poola filmis "kaugetelt tähtedelt pärit tulnukate" mahajäetud tehnikat?

2013 Fjodor Vihrevi romaanis Tretja sila. Sorvat blitskrig (Kolmas jõud. Välksõja takistamine) kirutakse mitmes kohas eesti SS-roodu julmust -- et on pahad natsid, siis on ülijulmad horvaadid ja siis on veel need eestlased, kes annavad ka inkvisitsiooni piinameetoditele silmad ette.

2013 Haruki Murakami romaanis Värvitu Tazaki Tsukuru ja tema palverännaku aastad / Shikisai o motanai Tazaki Tsukuru to, kare no junrei no toshi sõidab Tazaki oma ammuse sõbranna otsinguil Soome. Seoses nii kauge reisiga pakutakse talle võimalust teha tiir ka Tallinnas ja Peterburis, kuid ta loobub sellest.

2013 Oleg Divovi alternatiivajaloolises jutus Nemtsõ (Sakslased) algavad pärast Hitleri kallaletungi Venemaale viimase suurlinnades pogrommid kohalike saksapäraste nimedega isikute vastu. Igaks juhuks antakse kolki ka eestlastele ja juutidele.

2013 Pavel Dmitrijevi alternatiivajaloolisesromaanis Zerna otoljutsja v puli (Idudest tärkavad kuulid) satub 1960te lõppu XXI sajandi alguse itimees. NSVLiidust saab maailma mikroprotsessorituru liider ja vältimaks kommunistliku suurriigi hilisemat kokkukukkumist, jagatakse Ukraina kolmeks, Baltikumi ja Kaukaasia liiduvabariigid liidetakse aga üheks. Tsiteerides võimumehe mõttekäiku: tulevikus tekkivate eraldumismõtete elluviimiseks peavad nad enne omavahel kokkuleppele jõudma, aga see on puhas fantastika.

2014 Valeri Vorobjovi lühijutus Sving (Sving) peetakse koduloomana sõbralikku sulismadu quetzalcoatlit, kelle hommikuse jalutamistuuri ajal jooksevad imelooma paitama kõik ümberkaudsed marakratid, sealhulgas ka naabermajas elavate eestlaste omad.

2015 W. C. Bauersi kosmoseooperis Unbreakable (Purunematu) tuleb mainimisele XXI sajandi lõpus toimunud see, "mida ajaloolased nimetavad Suureks Maiseks Sõjaks. Kujutage ette strateegilist tuumarelva plahvatamas suurlinnas. Ja veel tosinas. Terved linnad pühiti minema. London, Krakow, Kiiev, Tallinn... lihtsalt haihtunud. Ime, et Euroopa Liit üldse taastati."

2015 Viktor Glumovi katastroofromaanis Živoi (Elus) siirdub seltskond sünnipäeva tähistama hüljatud punkrisse. Sealt välja tulles on maailm täis lõrisevaid mutante. Üheks piduliseks on Andrei Fridrihson, kelle esiisa oli ammu-ammu sunnitud Rootsist Eestisse pagema ja kelle vanavanaisale, kes pärast Stalini-aegset repressioonilainet otsustas jääda Moskvasse elama, kuulus Tallinna kesklinnas kahekordne maja, kus praegu on pank.

2016 Aleksandr Bašibuzuki fantasyromaanis Hroniki Gorana. Proznatšik (Gorani kroonikad. Teadasaaja) on tiraad kroonikast: ...on Rum, ehk Rumi liit. Selle liidu koosseisu kuuluvad Urussi, Traakia ja Daakia vasallhertsogkonnad, nagu ka Liivimaa suurparunkond, ent viimasel pole riiklust ja see on Rumi krooni päruslään. Sinatse parunkonna maadel elavad iidsetest aegadest estutite, latitute ja lietutite hõimud, kes üdini enesekesksete barbaritena keeldusid end Žmuudi ja Perepolje kaitsest; kuid et progressist osa saada, andsid end ise Rumi keisri võimu alla ja oodatult minetasid oma keeled ja kombed.

2016. aastal ilmunud endise NATO Euroopa vägede kõrgema ülemjuhataja asetäitja Richard Shirreffi hoiatusromaan Sõda Venemaaga / War with Russia ekstrapoleerib päevapoliitilist olukorda, kui Venemaa kõigepealt hõivab Ukrainalt maismaaühenduse Krimmiga ja tungib seejärel ka Balti riikidesse. Erinevalt vene autorite sulest pärit tekstidest suudab NATO siin siiski anda vastulöögi, mille tulemusena status quo taastatakse. Kuigi tegevus toimub põhiliselt Läti näitel, on kaadri taga selge, et täpselt sama stsenaarium toimub ka Eestiga.

2017 Alieni filmimaailmas toimuvas ning suuresti filmi Aliens süžeed meenutavas Keith R. A. DeCandido jutus Deep Background (Sügav tagapõhi) ütleb eriüksuslane Dmitri Sandoval, et sündinud Eestis, kuid üles kasvanud Brooklynis.

Alastair Reynoldsi romaanis Pushing Ice (Jäätõukaja) kuulatakse ka kaugetel planeetidel Arvo Pärti, keda nimetataksegi lausa eesti heliloojaks. Tegevus toimub seal kauges tulevikus, mistõttu on tuleb rõõmustada vähemalt ühe eestlase igihaljaks jäämise üle.

Abielupaar Djatšenkode jutus Ulitsa pjati tupikov (Viie tupiku tänav) vihjatakse populaarsele vene anekdoodile eestlaste pikatoimelisuse kohta

Aleks Gromovi ja Olga Šatohhina lühiromaanis Istina v tsifre (Tõde on numbreis) üritavad lõuna-ameeriklased konstrueerida ajalugu, milles tsivilisatsiooni keskpunkt ja häll pole mitte Euroopas, vaid nende maadel. Absurdsuseni viidud tekstis on lause: Argentina igapäevaelu kiirustamata kulgu rikkus Buenos-Airese vallutamine inglaste poolt, kes kasvõi sedaviisi püüdsid karistada ameerika orjakauplejaid nende röövretkede eest Euraasia rannikutele ja Cadizi, Londoni, Le Havre, Stockholmi, Derpti, Marrakeši ja Ofiri paljaksriisumise eest. (Derpti-Tartu siia nimekirja sattumine paneb muidugi natuke imestama...)

Aleksandr Afanasjevi, Vladimir Tšekmajevi, Olga Tonina ja Sergei Aino ühisromaanis Vsporotõi život kubanskoi kreolki (Kubani kreoolitari lõhkilõigatud kõht) on aferisti toimikus paljude teiste kirjete seas järgmised süüdistused:

kahtlustatakse Eesti valitsusele kuuluvate maade müügis (tõestamata);

kahtlustatakse Eestile eraldatud kvoodi arvel 154 000 tonni hiina päritolu moosi tarnimises Euroopa Liitu (tõestamata).

Aleksandr Barenbergi sõjaromaanis Pervõm delom samoletõ. Istrebitel iz buduštšego (Kõigepealt lennukid. Hävitaja tulevikust) satub lendur 1941. aastasse. Tulemusena on NSV Liit sõjaks aegsasti valmis ning natside pealetung peatatakse Peipsi-Tartu-Pärnu joonel ning edasi veereb sõjavanker muidugi kiiresti vastassuunas.

Oles Berdniku romaanis Zvezdnõi korsar (Tähekorsaar) leiab mainimist omaaegne kurikuulsa akadeemiku Gustav Naani seisukoht meie kõrvalmaailmade paljususe kohta.

Aleksandr Brussujevi diloogia Raduga (Vikerkaar) üritab liita Kalevala piibliga. Selles mõttes et Mooses=Väinämöinen ja viimase haud asub Laadoga järvesaarel. Ühes episoodis kurdetakse Paldiskis vene sõjaväelastest tühjaks jäänud elamute saatuse üle.

Aleksandr Buškovi romaanis Tšužije berega (Võõrad kaldad) meenutab maagiamaailmas asuv Mitraki linn peategelasele oma kitsaste ja käänuliste kivisillutisega tänavatega Tallinna vanalinna.

Aleksandr Dostavalovi alternatiivajaloolisesromaanis Po tu storonu (Sealpool) paluvad Eesti-Läti-Leedu end vabatahtlikult NSV Liitu võtta juba 1938. aastal. Palve rahuldatakse 1942, kui NL väed on jõudnud otsapidi juba Hispaaniasse välja.

Aleksandr Frolovi kataklüsmiromaanis Hronika globalnogo breda (Globaalse sonimise kroonika) saabub ülemaailmne looduskatastroof, mille käigus mandrid hakkavad vabalt triivima, Siber satub aastaga lõunapoolusele, merevee tase tõuseb oluliselt ja uputab pool Euroopat ning temperatuur langeb kuni miinus 90°C. Põhja-Ameerikast ja Skandinaaviast ei jää ellu kedagi, aga autor mainib, et Eestist, Lätist ja Leedust jõudsid mõned põgenikud siiski õigel ajal Tšehhi pageda.

Aleksandr Golubevi romaanis Spjaštšaja Krasavitsa (Uinuv Kaunitar) uinub ühel hetkel kuuks ajaks kogu elusloodus. Loo peategelane jääb enam-vähem üksi ellu. Reisi Euroopasse alustab ta Eestist ja Tallinnast, mis mõjub talle nii halvasti, et edaspidi ta suuremaid linnu väldib. Veel üks lõbus lause romaanis: Baarikappi olin varunud esindusliku hulga kõikvõimalikku kangemat joodavat, leidus isegi nii eksootilist kraami nagu seda on eesti viin.

Aleksandr Gorobetsi romaanis Posledni paladin (Viimane paladiin) antakse 2012. aastal tuumalöök Peterburi pihta. Peategelasi iseloomustatakse nii: nad võivad kahekesi pool eesti diviisi mättasse lüüa.

Aleksandr Gromovi romaanis Krõlja tšerepahhi (Kilpkonnatiivad) võtab üks tegelane parvele kaasa puusuusapaari „Estonia“.

Aleksandr Kabakovi lühiromaanis Nevozvraštšenets (Mittenaasja) tabas Venemaad totaalne sotsiaalne kollaps. Selle taustal on natuke kummaline, et peategelane tabab raadiot kruttides fraasi: "... Eestis puhkesid interneeritute laagris rahutused..."

Aleksandr Kommari absurdlühijutus Samõi obõtšnõi den (Kõige tavalisem päev) joovad peategelased paberpakendis eesti piima, mis on ju lihtinimeste igapäevaste kosmoselendude taustal igati väärt tunnustus Eesti põllumajandusele.

Aleksandr Kommari jutus Sindrom (Sündroom) avaldub kogu endise NSVL territooriumil äkitselt massipsühhoos, mis paneb (eriti pärast NL lagunemist sündinud) inimesed käituma sügava stagnaaja loosungite kohaselt. Ühesõnaga, äkki saabus täielik kommunism: inimesed käivad palka saamata tööl ja poes on kõik tasuta. Imestatakse, miks see nähtus toimib ka Eestis, Lätis ja Leedus, kuna sealsed rahvad pole ju venelased.

Aleksandr Rudazovi romaanis Ekipaž (Meeskond) satub mees kaugesse tulevikku kosmoselaeva pardale. Teda asjaga kurssi viies antakse talle ka lühike ajalookursus, mille kohaselt aastal 2536. jagati kogu Päikesesüsteem võrdselt 21 allesjäänud riigi vahel ära. Üheks riigiks oli Skandinaavia, mille moodustasid Taani, Rootsi, Norra, Island, Leedu, Läti ja Eesti. Soome aga oli jäänud Venemaa koosseisu koos Tšehhi, Rumeenia, Bulgaaria ja Mongooliaga.

Aleksandr Salnikovi jutus Lutššaja rabota na Zemlje – rabota na Marse (Parim töökoht Maal on töökoht Marsil) on planeedivälised töökohad rangelt vaid riigitruile kodanikele, mis välistab automaatselt kõik need, kelle vanemate seas on ebasõbralike rahvuste esindajaid. Konkreetne tsitaat: "Siin pole asi isegi mitte selles, et mõned meie riigis on võrdsemad kui teised ja oleks su suguvõsas grusiine, tadžikke või eestlasi, ei muudaks see midagi". Loo peategelase ema on aga kasahh (jutu kontekstis on Kasahstaniga toimunud verine nagelus Baikonuri pärast).

Aleksandr Zoritši ja Sergei Tšeljajevi XXVII sajandil toimuvas romaanis Zvezdoprohodtsõ (Täherändurid) rüüpab inspektor mõnuga oma lemmikjooki – eesti likööri. Samade autorite romaanis Tri kapitana (Kolm kaptenit) täpsustatakse: "Mul on alati kaasas "Vana Tallinn". See sõlmib keelepaelad valla ja samas klaarib ajusid." Siia ei oskagi rohkem lisada kui: „Proosit!“

Aleksandr Varakini lühijutus Robinson Kljujev on põgusalt ulmeajalukku jäädvustatud nõuka-aegne lauaraadio "Estonia".

Aleksandr Varitšenko romaanis Prizrak apokalipsisa (Apokalüpsise viirastus) üritas USA aastal 2015 vallutada Kaliningradi oblastit. Vasturünnakul võtsid venelased ühe soojaga ära ka Baltimaad. Nende korralekutsumine tuumalöögiga ähvardades sai konkreetse vastuse: "Aga palun. Küllap teie ka vastu saate!" ja oligi Baltimaade vabadusega selleks korraks sedasi.

Aleksandr Vladimirovi alternatiivajaloos Prizrak Beloi armii (Valge armee viirastus) jagunes Vene impeerium pärast I maailmasõda kaheks: põhjapoolsemaks NSV Liiduks ja lõunapoolsemaks Vene Impeeriumiks (hiljem Vabariigiks). Neist esimene annekteeris Eesti 1940, kuid lagunes juba 1975 samade tagajärgedega, mis meie reaalsuses.

Aleksei Glušanovski romaani Serdtse vjugi (Tuisusüda) ühe peatüki motoks on anekdoot: "Vastuseks Eesti valitsuse Venemaale esitatud palvele vabastada Eesti territoorium Suure Isamaasõja mälestusmärkidest -- mõeldud on ilmselt pronkssõdurit -- teeb Venemaa valitsus ettepaneku vabastada Suure Isamaasõja mälestusmärgid Eesti territooriumist."

Aleksei Jadovi romaani Infernal Mercenarius (Palgasõdur põrgust) sissejuhatuses antakse ülevaade maailmapoliitikast, kus tuleb välja et aastal 2013 läks 9. mai tähistamine Eestis-Lätis-Leedus ülekäte, millele järgnes genotsiid kohalike venelaste vastu, mistõttu loo peategelaseks oleva vene palgasõduri biograafiasse sigines märge pribalti-raiskade okastraadiga ülespoomise osavuse kohta.

Aleksei Mahrovi ajasõjateemalisesromaanis Kontrudar iz buduštšego (Vastulöök tulevikust) võrreldakse kelneri viivitamist eesti eriüksuse tegutsemisega

Aleksei Maksimuškini romaanis Belõi revanš (Valge revanš) on mitmed liiduvabariigid kokku liidetud. Balti Vabariik ehk siis Pribaltiiskaja Respublika on täielikult isemajandav.

Aleksei Raskopõti teadvuste siirdamise loos Beg s barjerami (Takistusjooks) plaanib just passi saanud ja endale esimese lisateadvuse siirata lasknud bioloogiahuviline nooruk veeta suve Eestis haruldasi sipelgaliike uurides.

Aleksei Štšerbakovi romaanis Interventsija (Interventsioon) on USA viinud oma väed Venemaale sisse. Mingil hetkel hakkab neil vägesid kaotsi minema ja liitlaste suureks hämmastuseks õhivad eestlased kohe üle Narva jõe mineva silla ja asuvad betoonbarrikaade püstitama. Küsimusele – miks? – vastatakse jahmunud ameeriklastele: "Me teame neid venelasi küll..."

Aleksei Volkovi romaanis Tsarstvo svobodõ na krovi. Kontšilos vaše vremja (Vabaduseriik vereloigus. Läbi on teie aeg) lagunes ka Vene impeerium pärast esimest maailmasõda väikesteks riikideks ning Eesti jõudis vabalinn Petrogradiga isegi sõda (paar väiksemat kokkupõrget, enne kui rahu sõlmiti) pidada.

Anatoli Skatško 1930. aastal avaldatud jutus Možet bõt zavtra (Äkki homme) läheb II maailmasõjaks juba 1930. aastal, kui USA ründab Prantsusmaad. Viimane omakorda ässitab Poolat napalmitsepeliinidega ründama Moskvat. Poolakate kõhklemise peale lubatavad pursuid ja imperialistid toetada ka Poola naabreid, et ...Lätile anname... ja Eestit varustame...

Anatoli Spessivtsevi romaanis Volnaja Russ. Getman iz buduštšego (Vabavene. Hetman tulevikust) rajab meie ajast pärit mees XVII sajandi keskel stepis vabade kasakate riigi, mis tulevikuteadmiste toel jõuab üsna kiiresti lõunapoolsete piiride nihutamisega Niiluseni välja. Venemaaga on suhted head, niikaua kui tsaar oma näpud kasakate tegemisest eemale hoiab. Kasakad löövad kaks rootsi armeed puruks, mistõttu Eesti ja Karjala on tsaarile hõlbus saak, Riia ja Liivimaa jäävad aga rootslastele üle noatera alles.

Andrei Balabuhha jutus Malenkii polustanok v notši (Väike tööpink öös) avastatakse, et kestva stressiolukorraga on võimalik elusorganismi võimeid suurendada. Esimesest partiist longstressitud koertest antakse üks Tallinngaasile katsetamiseks, millega firma äärmiselt rahule jääb.

Andrei Iljini romaanis Mjortvõi kontinent (Surnud manner) on lause: pidevalt tõusev vesi muutis Tallinna algul Eesti Veneetsiaks ja lõpuks uputaski ära, kui kogu Baltikum merepõhja kadus. Kitsale maaribale, mis eestlaste maast alles jäi, rajati väikelinn Revel, mille sadamas baseerub Venemaa mereväe Atlandi ookeani eskaader.

Andrei Kaminski tekstis Reihskoldun (Riigimaag) purustas Natsi-Saksamaa liidus inglastega Venemaa kiiresti. Seoses inglastepoolse poliitilise survega moodustas Hitler allutatud maadel hulgaliselt formaalselt iseseisvaid vasallriigikesi, mille hulka kuulub ka Balti Föderatsioon (Läti+Eesti; Leedu on omaette kuningriik).

Andrei Kolganovi romaani Obõtšnaja žizn (Argielu) toimub postapokalüptilises Kaliningradi oblastis, mis on jagunenud mitmeks omavahel võitlevaks riigikeseks. Kontekstiväliselt mainitakse Esimest Balti kodusõda, epiloogis Teist Balti kodusõda, mille käigus üks kohalik mees jõudis lõpuks lahingutega Klaipedast Tallinnani ja läks sealt kuidagi edasi Rootsi.

Andrei Lazartšuki romaanis 78. paragraf (78. paragrahv) trimbatakse „Ballantine“ odavat Eestis valmistatud koopiat, mis on originaalist hõlpsalt eristatav oma sitakarvalise värvuse poolest.

Andrei Ljahhi jutus Sinelnikov na tom svete (Sinelnikov teises ilmas) satub nimitegelane paradiisivõtmisel taevaliku bürokraatia hammasrataste vahele, kuna tema õndsusdokumendid on kaotsi läinud. Eedeni aia väravatetagusele eikellegimaale ootele jäetud Sinelnikov kohtub seal saatusekaaslastega, kelle seas on ka ammusel 1946. aastal Kohtla-Järve lähistel kuuli saanud metsavend Vytautas.

Andrei Martjanovi romaanis Tanets s Haosom (Tants Kaosega) sattutakse alternatiivsesse ajalookäiku, kus II maailmasõda on käinud juba tervelt 34 aastat. Rindejoon jookseb Gauja jõel, Eesti kuulub (lõpuks) venelastele, iseseisvast (!) Lätist on alles vaid mõni ruutkilomeeter Riia linna ja Leningradist on pärast nelja vesinikupommi tabamust järel vaid nn Leningradi meri.

Andrei Mironovi romaanis Sitsilianskoje korolevstvo (Sitsiilia kuningriik) suudavad venelased 1223. aasta Kalka jõel mongolitega kokku leppida ühiselt Euroopa peale edasi liikumise. Vürstide nõupidamisel lepitakse kokku, et esialgu minnakse Poola ja Ungari kallale, aga kindlasti ei lubata katoliiklastel (so Taani kuningas, Liivi Ordu ja rootslased) rohkem eestlaste maale kantse rajada ja sealt õigeusklikele hakata probleeme tekitama ning otsustatakse, et üks vürstidest läheb peagi 40000se väega sinnasuunda.

Andrei Muravjovi romaanis Metš na ladonjah (Mõõk peos) satub X sajandi viiking 1939. aasta Soome. Talvisest metsast üleskorjatud ärakülmanud mees peab vähemalt esialgu kohalikku keelt mõneks eesti murrakuks.

Andrei Plehhanovi deemonitega mehkeldamisega romaanis Bessmertnõi mjatežnik (Surematu mässaja) märgib deemon ära peategelase sõbratari. Külaposija kahtlustavale pilgule, et räägib see piiga kuidagi kummaliselt, rahustatakse ta maha seletusega, et tegelikult Kanadas üleskasvanud tibi on hoopistükkis eestlanna.

Andrej Ziemianski jutus Wanilowe plantacje Wroclawa (Wroclawi vanillaistandused) jääb korrakaitseorganitele silma kummaline mees, kes kipub olema nagu surematu. Ülekuulamisel pillab uurija, et olgu kahtlusalune kasvõi Hondurase, Puerto Rico, Monaco või Eesti spioon, see kõik on ühtviisi ebausutav.

Andrzej Sapkowski romaanis Boży bojownicy (Jumala sõdurid) plaanib üks vähetähtis tegelane minna Salzburgist Uppsalasse läbi Riia, Tartu ja Pärnu.

Ant Skalandise romaanis Kataliz (Katalüüs) jäävad 4 polaaraladele anabioosi katsetama läinud meest kadunuks. Planeeritud paari kuu asemel magavad nad 115 aastat. Ärganult jõuavad nad sealsamas polaaraladel uue Nordi vabalinna, mille kujunduses on lisaks püramiididele, Eiffeli tornile ja teistele üle maailma tuntud arhitektuursete vaatamisväärsuste seas ka Tallinna Mereväravad.

Anton Antonovi romaanis Orlinoje gnezdo (Kotkapesa) õngitsesid häkkerid vene eriteenistuse andmebaasist ülisalajasi materjale. Kuna viimane lülitus tuli Tallinna IP-aadressilt, siis kirjutatakse see muidugi eestlaste kraesse. Tiraad: "Ülem vihkas eestlasi juba noorest peast alates, sellest peale, kui ta leitnandina sellesamas Tallinnas teenis. Vihkas selle eest, et nad elavad paremini kui venelased; selle eest, et oskavad elada; selle eest, et nad ei taha elada nagu teised nõukogude kodanikud, jõu ja võimu ees koogutades."

Anton Medvedevi romaanis 2012. Formula võživanija (Ellujäämise valem) keerleb tegevus ümber ampullide, mis sisaldavad universaalset ravimit. Möödaminnes mainitakse, et esimene patsient, kelle peal seda imeainet edukalt prooviti, jäi kadunuks reisipraami "Estonia" põhjaminekul nii nagu ka seal transporditud ampullid.

Anton Pervušini romaan Zvezda (Täht) räägib ühe nõukogude kosmonaudi eluloo, kus on seik: mees teenis ärevate 1991. aasta jaanuarisündmuste ajal Leedus, kus teletorni ümber toimunud veriste sündmuste tagajärjeks oli 10000 arreteeritut ja 1000 surmaotsust riigireetmise paragrahvi alusel, Lätis suruti rahvaärevus kiirelt maha ja Eestis ei toimunudki üldse midagi.

Anton Ptiburdukovi jutus Pervõi udar (Ennetav löök) toimub Läänemerel 1930te keskel Inglise ja Nõukogude Vene laevastike võitlus viimse veretilgani. Seejuures pääseb vene laevastik Soome lahest välja nii, et eestlased seda ei märkagi, vene õhuvägi aga voorib takistamatult üle Eesti territooriumi. Aga lätlastel läks veel kehvemini – seal võtsid tööliste massid võimu mitmel pool lihtsalt üle.

Aslan Šatajevi jutustuses Pismo iz buduštšego (Kiri tulevikust) avastab mees, et suudab iseenda kehas ajas edasi-tagasi liikuda. Esimene tuleviku muutmise plaan on vältida tšetšeeni-vene sõda, milleks liigub mees ajas tagasi nii kaugele, et saab esimese klassi koolijütsina kirjutada Džohhar Dudajevile Tartusse hoiatava kirja. Tulemus: tahtsime parimat, aga läks veel hullemaks. Ja korduvalt...

Boris Dolingo romaanis Krivõje grani Zemli (Maa kõverad tahud) on tiraad: "Eestlased, lätlased ja leedulased vaatasid ikka Venemaale kui türannile, kes nende väikesed kaitsetud riigikesed alla kugistas. Ja bolševike andetu lahendus Baltikumi taasühendamiseks NSV Liiduga (loe: Vene impeeriumiga) sobingus fašistliku Saksamaaga, andis kohalikele natsionalistidele täieliku vabaduse väita, et nad on liidetud jõuga ja vabatahtlikult pole nad kunagi liitunud."

Bruce Sterlingi lühiromaanis The Littlest Jackal tuuakse Ahvenamaale iseseisvust nõudvaile ekstremistidele prostituute Eestist. Vähemalt öeldakse, et toodi.

Charles L. Harnessi jutus The Chessplayer (Maletaja) annab maleklubis edukalt simultaani rott. Jutust käib läbi nõukogude suurmeistri Kereslovi nimi, mis ilmselgelt on moodustatud paarist Keres+Smõslov.

Christopher Hoare romaanis Deadly Enterprise (Surmav ettevõte) satub kosmoselaevaga Maale tagasi pöörduv seltskond hoopis alternatiivsesse Universumi ja Maale, mille minevik on natuke teistsugune. Kohapeal orienteerudes ilmeb, et Baltimaade kohal asub Thalia riigike, mis loo käigus ikka ja jälle mainimist leiab.

Dmitri Grigorjevi meditsiinilises müstikaromaanis Krov ili 72 tšasa (Veri või 72 tundi) tuleb möödaminnes jutuks Eestiga seotud luureskandaal ja seal vene luuraja vahelejäämine.

Dmitri Jankovski romaanis Mir vetšnogo livnja (Igavese paduvihma maailm) meenutab peategelane, kuidas tema sõjaväeteenistuse ajal üks kaasajateenija, eestlane Alen Tartlain vastiku iseloomuga lipniku paika pani.

Dmitri Jankovski romaanis Rapsodija gneva (Raevu rapsoodia) meenutab peategelasest snaiper, kuidas iga viimane kui tema püssikirbu eest läbi käinud nägu tal meeles on -- nii venelased, pribaltid, tšetšeenid, araablased, sõdurid, autojuhid... Ju siis oli millalgi ja kusagil põhjust pribalte lasta...

Dmitri Kazakovi romaanis Tšornoje znamja (Must lipp) on Esimese maailmasõja võitnud Austria-Ungari. 1922. aastaks on Venemaa patrioodid rahuleppe tingimustest nii häiritud (iseseisev Poola! iseseisev Soome kuningriik! iseseisev Balti (=Liivimaa+Kuramaa+Eesti) hertsogiriik! iseseisev Ukraina hetmaniriik ja Leedu kuningriik! jne jne), et Siberi sügavustest "tõuseb rahva vihaleek" ja aastaga on kõik läinu tagasi võetud ja Austria-Ungari hävitatud.

Dmitri Kostjukovitši jutus Potešnõje voiska (Mänguarmee) keelitatakse Katariina II riigipöördekatsest eluga pääsenud Peeter III pagema kõigepealt Revalisse ja sealt edasi Preisimaale, ent monarh eelistab tagasi pöörduda oma tinasõdurivägede juurde.

Dmitri Medvedevi zombiapokalüpsises Starõi mjortvõi Svet (Vana surnud Maailm) kaeb poolakast peategelane Youtubest esimesi zombirünnakute klippe ning üks esimesi üleslaetuid toimus Tallinnas. Selle järjes Ten nad nebesami (Vari taeva kohal) räägib üks tegelane: "Ma olen eestlastega koos töötanud. Normaalsed mehed, ainult teid (so venelasi) ei salli nad silmaotsaski. Lõunavaheajal pilluvad nooltega teie presidendi pilti." Rammsteini põgenikelaagris vallandunud zombikaosest pääsenu meenutuses on eraldi mainitud eesti perekonda, kelle 3 eelkooliealist rüblikut suutsid laualt isegi leivapuru suhu korjata.

Dmitri Svetlovi romaanis Snaiper razvedotrjadki. Naš tšelovek v TsRU (Luurerühma snaiper. Meie mees CIAs) saadetakse tulevikust pärit diversant natside tagalasse Hitleri punkrit õhku laskma (lasebki – tankiga!!). Rühma radistiks on eestlane Tohver. Huvitav lause: Tohvri šifriraamatud on eesti keeles (vaevalt see nüüd Punaarmees lubatud sai olla – saab õige mees pihta, kes siis teda asendada oskab?).

Dmitri Voldihhini jutus Vse životnõje (Kõik on loomad) kelgib ärimagnaadi tütar: Soomes, Eestis, Lätis, Poolas, Luksemburgis ja Belgias paneb minu isa üksi valitsusi paika, ülejäänud Euroopa riikides teevad seda kontsernid koostöös; vaid Rootsis, Norras ja Valgevenes otsustavad kohalikud veel midagi ise omatahtsi.

Dmitri Voronini romaanis Naslednik Atlantidõ (Atlantise pärija) ütleb uurija kinnipeetule (kes on tegelikult mitusada aastat vana): "...sündinud 1962. aastal Tallinnas. Meil õnnestus Eesti kolleegidega kokkuleppele jõuda – te kahtlemata teate, et praegusel ajal eestlastega milleski kokku leppida on juba iseenesest ime – ja nad kontrollisid paberkandjal (aga teie digiandmed on kõikjal korras!) arhiividokumentidest teie sünniandmeid – neid ei ole!"

Ebamäärases tulevikus toimuva Aleks Dalski romaani Pobeg v nevožmožnoje (Põgenemine võimatusse) vaagitakse Venemaalt välja saamise variante ja üks kõnealune on läbi Eesti demilitariseeritud sektori.

Fjodor Berezini romaanis Vstretšnõi kataklizm (Vastukataklüsm) öeldakse vene sõjalaeva poolt päästetud ameeriklase kohta: "Ega me algul kavatsenudki Admiralile öelda, et sa oled ameeriklane. Oleksid vagusi nurgas konutanud, oleks sind eestlaseks peetud."

Fjodor Sokolovski alternatiivajaloos Rõtsar Šestoper (Rüütel)satub mees maailma, kus Venemaa kohal laiutab Leedu-Novgorodi suurriik, poolakaid on vaid nii külakesejagu kusagil Visla ülemjooksul, eestlasi ja lätlasi pole aga üldse olemaski.

Frederick Pohli romaanis The Siege of Eternity (Igaviku piiramine) käib suur salatsemine mahajäetud kosmosejaamast leitud tulnukate tehnika ümber. Samas on kohal ka eri rassidest ja omavahel vaenutsevad tulnukad. Eesti esindaja nõuab ÜRO peaassambleel, et tulnukate tehnoloogiat ja info jagatakse ka teistega, konkreetne lause: Eesti Vabariik ei luba mitte kunagi seda, et ekspeditsiooni vilju kasutaks vaid mõni üliriik, samas kui väikeriigid osaliste seast välja arvatakse.

Fridrihh Neznanski õhkõrna ulmevarjundiga kriminull Oderžimost (Vaimust vaevatud) keerleb ümber kahe maailma reitingus esikümnesse kuuluva maletaja enesetapu. Seejuures mõlemad mängivad parasjagu matši uue vene maleprogrammi vastu, mille väljatöötajate sekka kuulub hulk sõjaväe taustaga rahvast ning mis kuuldavasti olevat suuteline personaalselt mängija stiiliga kohanduma, vastast psühholoogiliselt murdma või teda isegi ära hüpnotiseerima (mõlemad mehed mängivad kummastavalt väga alla oma tavataseme). Jutuks tuleb ka Eesti suurmeistri Lembit Olli enesetapp ja kui juba Eesti maletajatest juttu, siis loomulikult ei jäeta mainimata ka Paul Kerest.

Galina Gromova zombiapokalüptikas Buhta nadeždõ. Pervõi štorm (Lootuse laht. Esimene torm) jõuavad ellujäänud üllatavale järeldusele, et tundmatu viirusega nakatunud surnud ei kõdune ega mädane, õigemini – kõdunevad küll, aga teevad seda eesti moodi, see tähendab vä-ä-ä-ga a-a-e-e-glaselt.

Galina Ter-Mikaeljani üliteadvusega mehkeldamise romaanis Face-to-face (Näost näkku) on peategelasel Pärnus elav tädi, kelle juurde küllaminek on pidevalt päevakorras.

Gennadi Martšenko kolmeköiteline epopöa Perezagruzka ili Back in the USSR (Taaskäivitus) satub õpetaja 2015. aastast 1975ndasse. Algab tõsine NSVLiidu reformimine, Brežnev paneb 1979. ameti maha, tulevikus eesti fašistidega koostööalti kindral Dudajevi ja muude "lagundajate" nagu Lebedi, Gorbatšovi, Ševardnadze, Jeltsini jt karjäärivõimalused nullitakse eos, moodustatakse sadakond autonoomset rahvuslikku piirkonda, Baltikumis näiteks igasse liiduvabariiki lisaks venelaste omale Leetu poolakate, Lätti latgalite ja liivlaste, Eestisse setude ja rannarootslaste oma; Ukraina ja Gruusia saavad peaaegu et täielikult koosnemagi vaid uutest autonoomsetest piirkondadest.

Georgi Bes saadab romaanis Ja – Gagarin. Zvezdnõje voinõ SSSR (Mina olen Gagarin. NSVL tähesõjad) nimitegelase alternatiivsele Maale. Tekstis on lause: siin, erinevalt tema Maast, ei lõhkenud Donbassis mürsud ja Eestis ei kisatud vene okupatsioonist ega peetud neid (so venelasi) ei neegriteks ega mittekodanikeks.

Georgi Polevoi vampiiriromaanis Nežit. Doktor Smert (Ebasurnud. Doktor Surm) toimub halastamatu võitlus inimeste ja vampiiride vahel. Peterburis tegutsev vampiiribande põgeneb merele Eesti lipu all seilava medlaboriga.

Georgi Stenkini lühiromaanis 100 gram kulturõ, požaluista (100 grammi kultuuri, palun) rajatakse Kaliningradi oblastisse eksperimentaalne linn Lev-grad, kus raha asemel on käibeks kultuur. Kohe algul kohtub peategelane linna toppama jäänud Kaliningradist Tallinna suunduvate turistidega, kelle eestlasest giid haiglasse sattus.

Georgi Turjanski väheldane romaan Marki (Margid) räägib filatelisti margialbumi sees toimuvast võimuvõitlusest, kus natsi-Saksamaa margid ronivad briti markide lehekülgedele. Lõpuks tuleb kollektsionäär ja korjab kõik tülitekitajad eraldi albumisse, lisades sinna ka viimase liitlased nagu Norra, Itaalia ja Eesti-Läti-Leedu margid.

Grant Naylori kosmosekoomikas Red Dwarf (Punane Kääbus) on fraas: „Ta lehitses kosmobussi pardaajakirja "Üles, Üles ja Ära!" Ta silmitses hetke äärmiselt vähelubavate pealkirjadega sisulehekülgi: "Sool - Epikurose nauding", "Eesti klassikalised veinid" ning "Traditsiooniline kangakudumine" olid vaid mõned huvipakkuvamatest artiklitest." Seda Eesti klassikaliste veinide lauset kasutatakse ka samanimelises telesarjas, kus Kass kommenteerib seda nii: Klassikaliste veinide hulka enamasti ei arvata Eesti punast veini, kuigi eesti viinamarjad on kõige mahlakamate ja maitsvamate seas.

Henry Lion Oldie ja Andrei Valentinovi romaanis Aljumen 2. Mehhanizm prostranstva (Ruumimehhanism) tehakse XIX sajandi keskpaiku Moritz Jacobile ettepanek asuda Derpti ülikooli tsiviilarhitektuurikateedri professoriks, ent olude sunnil peab ta selle tagasi lükkama.

Henry Lion Oldie ja Andrei Valentinovi ühisromaanis Nam zdes žit (Meil tuleb siin elada) leiab mainimist parvlaev Estonia põhjaminek, mida jutustaja seostab Nende Teistega.

Henry Lion Oldie romaan Put metša (Mõõga tee) algab (!!!) tsitaadiga eeposest "Kalevipoeg". Kümnekonna värsi pikkune katkend on pärit kohast, kus soome sepa juures otsitakse Kalevipojale panipaigast vägilasemasti mõõka.

Henry Lion Oldie romaanis Svet moi, zerkaltse (Mu valgus, peeglike) on mainitud plaadimängijat Estonia.

Hispaanlase Francesc Mirallesi väga morbiidse noorteromaanisarja Retrum samanimelises avaromaanis armastab peategelane enne gootikažanri avastamist kuulata Arvo Pärdi (tsiteerin: vähetuntud teost) „Für Alina“.

I. D. Bugaijenko ohtraabsurdihuumoriga vürtsitatud kollaažjutt APOCALYPSE RETURN... ili o probuždenii natsionalnogo samosoznanija (... või rahvusliku eneseteadvuse tärkamisest) koosneb mitmest lühikesest killust, milles ühes täidavad soomlased oma igipõlise unistuse ühendada kõigi soomeugri rahvaste põlised maad (sh Eesti) Iso-Suomiks (olgu mainitud, et ülejäänud osa Venemaast vallutavad tšuktšid). Suursoome-doktriini üks klassikuid on karjala ajaloolane ja etnograaf Kuokka Eestomäinen.

Igor Haritševi romaanis Svoja vselennaja (Oma universum) eksleb mees erinevate ajalookäikude vahel ning neist ühes bolševike võimuhaaramispüüdlused edu ei toonud, kuid balti rahvad palusid iseseisvust ja seda neile ka lahkelt ja rahumeelselt võimaldati, ehkki Russo-Balti tehas Riias jäi endiselt Venemaa territooriumiks.

Igor Tšužini romaanis Uiti, tštobõ ne vernutsja (Lahkuda, et mitte naasta) satub tänapäeva mees XVI sajandi Novgorodi. Tsaar Ivan Julma vallutus seisab ees, mistõttu hakkab mees seal kaitsetehnikat juurutama ning kauplema – (tsiteerin:) "Karavan peatus teel Lübeckisse mõnes sadamas, neist esimeseks oli Kolõvan. Kuna ma isegi ei kahtlustanud varem sellise sadamalinna olemasolu Läänemeres, siis ei tundnud ka eriti huvi antud kolkalinnakese vaatamisväärsuste vastu ja lõõgastusin koos meeskonnaga kõrtsis."

Irina Tšernova romaanis Hrani nas puštše vseh petšalei (Hoia meid kõige nukra eest) satub tänapäeva naine keskaegsesse alternatiivmaailma. Seal asuva lossi keldrikäike oskab ta võrrelda vaid Haapsalu lossi omadega.

Ivan Afanasjevi ja Sergei Ždanovi romaanis Tegle (Tegle) hõlmab alternatiivses reaalsuses Rootsi kogu Skandinaavia ja Koola poolsaare ning Lõuna-Baltikumi ehk siis ka Tallinna ja Riia ümbruse.

Ivan Jevgrašini alternatiivajaloos Stalnoi lev. Vostok (Teraslõvi. Ida) satub ajarändur Lev Trotski kehasse. Eesti Vabadussõja algust iseloomustatakse järgmiselt (tsiteerin): Eesti kodanlik valitsus oli kokku saanud märkimisväärse väehulga: 3700 soomlast, üle 5000 valgekraatliku sõduri, 9800 lätlast, 3000 britti, 400 rootslast, 250 taanlast ja 700 baltisakslast; eestlaste endi hulka on raske hinnata, kuid pigem oli see kaduvväike...

Jacek Dukaj väga õblukes alternatiivajaloolises romaanis Xavras Wyzryn (Xavras Wyzryn) on Poola I maailmasõja järel saanud iseseisvust maitsta vaid aasta jagu ning ilmselt on samast ajast venelaste käes ka kogu meie maailma sotsleeri piirkond. 1990te keskel toimuvas sõjakaoses mainitakse, et rootslaste mahitusel kuulutas Eesti isehakanud valitsus end iseseisvaks. Varemalt mainitakse, et siberlaste rahvuse loomise sulatusahju on kadunud juutide, eestlaste, lätlaste, leedulaste, tšetšeenide jt rahvuste jooned.

Jana Zavadskaja romaanis Holodnaja zona (Külm tsoon) on XXI sajandi keskel pärast sajanditagust tuumasõda maailm jagunenud kaheks omavahel vaenutsevaks blokiks – Ülemaailmne Töökommuunide Liit ja Free Trade Area. Teksti lõpuosas mainitakse möödaminnes, et Eesti liideti ühes Läti ja Leeduga lõpuks esimesega, kuid sealsetes metsades käib sestpeale pidev relvastatud võitlus kohalike natsionalistidega.

Jeanette Wintersoni romaanis Kivist jumalad / Stone Gods leiab mainimist seik, et kodu või kontori tarbeks mõeldud kunstiteosed tehakse Eesti tehastes, kus tööstuslikus mahus kopeeritakse muuseumides paiknevaid originaale.

Jeremei Parnovi romaanis Sekta (Sekt) võetakse lennujaamas vahele radioaktiivse ainega tüüp. Aine päritolu osas kahtlustatakse isegi Eestit – et miks mitte, 90ndatel oli Eesti ju värviliste metallide eksporditurul suur tegija vaatamata maardlate täielikule puudumisele.

Jevgeni Filenko romaanis Šestvije dinozavrov (Dinosauruste marss) on arutluskäik: Loodi kimäär, segu Idast ja Läänest. Ilmselt seepärast püüdlemegi väsimatult õpetama ja oma näo järgi ümber sepistama, vägesid sisse viima, internatsionaalset kohust täitma. Ristama usbekki eestlasega... Ja ikkagi me ei mõista ei Lääne vaoshoitud võõristust ega Ida verist fanatismi.

Judd Watsoni romaanis The 39 Keys (39 võtit) sattuvad peategelased ühte bussi Salzburgi muusikalituurile sõitvate eesti tudengitega. Laulujoru on rohkesti...

Juri Burnossovi jutus Tšornõje zvjozdõ, zolotoje nebo (Mustad tähed, kuldne taevas) võetakse XXII sajandil NSVLiidust Marsi separatistide vastu võitlema saadetud mehed kinni ja üritatakse USA heaks värvata. Käsirahaks antud nätsu Orbit hindavad venelased aga märksa kehvemaks kui kodumaist Tallinna Kalevi toodangut.

Juri Ivanovitši ulmelises humoreskis Sokraštšennaja olimpiada (Lühendatud olümpia) teatab Brasiilia nädal enne suurvõistluse algust Rio olümpia ärajätmisest ning asendusüritus viiakse ühe päevaga läbi Sotšis. Eesti jalgpallurid kutsutakse olümpia poolfinaali asendama sealt kiirkorras viljalõikusele kutsutud Moldova koondist. Kiidulaulu eestlaste virtuoossele pallivaldamisele ja sööduoskusele tuleb antud jutu kontekstis muidugi risti vastupidi mõista. Aga mispärast eestlasi slaavlasteks nimetatakse, tekitab hämmingut.

Juri Nikitini romaanis Skelet v skafu (Luukere kapis) tuleb välja, et NSVLiidu lagunemine oli organite eriti salajane ja kaugelenägev operatsioon Euroopa Liidu hävitamiseks, sokutades neile kaela kõik muidu Venemaa arvel parasiteerivad liiduvabariigid ja muud rahvusvahelised ripatsid.

Juri Nikitini romaanis Skifõ (Sküüdid) on tiraad: Ma ei üldse ei mõista ideid nagu "Meie jaoks peab Venemaa olema kõige tähtsam". Iseenesest mõista ei meeldi mulle siin määratlus "meie jaoks". Sest sel juhul oleks isegi eestlastele kõige tähtsam nende täissitutud (поганая) Eesti ja tšetšeenidele nende Itškeeria."

Ken Kato romaanis A Rage in Heaven on lause: Saksamaa ja Balti Ühendriigid ostavad ära kõik, mida USA laevad Euroopa turule tuua suudavad. Kuna romaani tegevus toimub täielikult Maa-välisena, kusjuures kogu kosmos on sarnaselt kella sihverplaadile jagatud Maalt vaadatuna 12 sektoriks, millest vaid 2 sektorit kuuluvad proportsionaalselt Euroopa riikidele, siis (tõlgendades lauset kuidas tahes; kas nii, et Balti Ühendriigid on eraldi ja Saksamaa eraldi või siis mõlemad koos) igal juhul on Baltikumil enda käsutuses mõni kosmosekoloonia.

Konstantin Mzareulovi fantasyromaanis Zatšarovannõi mir (Lummatud maailm) on fraas: Nad ju tahtsid vanu kombeid taaselustada! Ärkan öösel, vaatan – vanad tared, bastionid ja raveliinid kangastuvad nagu iidse šahhi ajal. Niisuguse jubedusi manasid välja – just nagu kannibalid Saaremaalt!

Konstantin Mzareulovi jutustuses Variantõ bez võbora (Valikuta variandid) vaagivad teadlased pooltsada ajaloo varianti, mis kõik lõpevad NSVLiidu verise kokkukukkumisega. Lõpuks valitakse käikulaskmiseks halvimaist parim ehk siis meie reaalne ajalooversioon. Eestist niipalju, et ajaloovariandis, kus Hitler vallutab 1940. aastal Inglismaa, on führeril plaanis kogu Koola poolsaar anda Soomele ja Balti riikidest teha Reichi protektoraadid.

Konstantin Volkovi romaanis Zvezda utrennaja (Hommikutäht) saadavad huvilised Veenusele suunduvale ekspeditsioonile kirju ja Tallinnast saabunud kirjast tehakse ka natuke pikemalt juttu.

Kristina Juraši naistefantasys Selfi na fone drakona (Endlipilt draakoni taustal) on fraas: ...arvuti töötas eesti laisklooma kiirusega...

Leonid Platovi jutustuses Strana semi trav (Seitsme rohu maa) tabatakse 1950ndatel Taimõril raadiot kruttides Tartu poistekoori kontsert.

Lev Portnoi romaanis Hroniki pohoždenii (Jalutuskäikude kroonikad) tuleb välja, et 1796. aastal on Tsaari-Venemaa Justiitskolleegiumi Liivimaa, Eestimaa ja Soomemaa asjade õukonnanõunik vampiir!

Ljubov ja Jevgeni Lukinite romaanis Alaja aura protopartorga (Protopartorgi helepunane aura) armastab majavaim Eestist imporditud ploome.

Lui Brinjoni pseudonüümi kasutava vene kirjaniku müstilises thrilleris Pjatõi uroven (Viies tase) hakkavad sündmused arenema peale seda, kui FBI avastab üht mõrva uurides, et viimase paari aastaga on hukkunu suguvõsa süstemaatiliselt hävitatud. Suguvõsa ellujäänud liikmetest elab üks mees Eestis, ent ka tema notitakse maha enne, kui pädevad organid jõuavad temaga kontakti võtta.

Lynn Scholesi ja Joe Moore romaanis The Last Secret (Viimane saladus) avastatakse iidne jumalik saladus, mille tagajärjel maailmas hüppeliselt suureneb enesetappude arv – eriti rängalt Eestis, Lätis, Leedus ja Venemaal - lausa 500%.

Maks Olini jutus Ieroglif Kalvina (Kalvini hieroglüüf)on kosmoselaeva psühhoterapeudiks (tsiteerin:) naljakas lühike mees eesti perekonnanimega *.

Marcus Sedgwicki romaanis A love like blood (Armastus nagu veri) tegeldakse usinalt verejoomisega ning üks peakurjami kasutatavatest aliastest on Eesti markkrahv Anton Verovkin.

Margarita Poljakova romaanis Gertsog vseja Kurljandii (Kogu Kuramaa hertsog) satub tänapäeva mees XVII sajandi teise poolde Kuramaa hertsogi alaealise troonipärija kehasse. Kuniks poisike meheks sirgub ja võimu endale saab, on Kuramaast troonipärija tulevikuteadmiste toel saanud Euroopa teaduskeskus ning Rootsi-Taani-Venemaa vahelistes sõdades õnnestub Kuramaal endale napsata ka pool Saaremaad ning Riia linn ja selle ümbrus.

Maria Semjonova ja Andrei Konstantinovi viikingiajastul toimivas romaanis Metš mjortvõhh (Surnute mõõk) on kolmandajärguline tegelane hüüdnimega Põsk (tsiteerin: Пыск, то есть Морда). Tõenäoliselt ei ole mõeldud siiski mitte eestlast, vaid mõne teise soomeugri rahva liiget, kuid kindlasti mitte merjalasi, keda selgelt eristatakse. Korra leiab teksist ka sõna кунингас.

Maria Simonova romaanis Professija: smertnik (Elukutse: surmamineja) käivituvad sündmused sellest, et peategelase naine jätab ta maha ja sõidab Tallinnasse keskaegset Eesti eksootikat nautima. Enesetapumõtetega mees aga trehvab 600 miljonit aastat vana subjektiga, kes talle tööd pakub.

Mersi Šelli jutus Idealnoje kafe (Ideaalkohvik) tuuakse ideaallinna kirjelduse juures näiteks üks koht Piiteris, üks Moskvas, üks Barcelonas, ja neljanda näite juures algab lause: "Tallinnas on selleks... Aga mis ma ikka sellest nii pikalt." – No vaat! Ja me ei saagi nüüd teada, kuskohas Tallinnas see ideaalne paik asub...

Mersi Šelli küberpunkromaanis 2048 on ühes kohas fraas: ... modelleerija-lingvist Tartu-2st avastas...

Michael K. Iwoleit annab jutus Die letzten Tage der Ewigkeit (Igaviku viimased päevad) üpris korraliku ülevaate Maa ajaloost ca 2000-2040 aastani, mille kohaselt 2003. aastal ühinevad Eesti-Läti-Leedu ühtseks riigiks.

Michael Moorcocki alternatiivajaloolisesromaanis The Steel Tsar (Terastsaar)on lause: Ma oletasin, et jutt käib erinevat sorti slavofiilidest – ühed, kes suhtusid eitavalt Kerenski poolt läbiviidavasse europiseerimisse, ja teised "natsionalistid", kes nad nõudsid iseseisvust kõigile Vene riiki moodustavatele territooriumitele nagu Böömimaa, Poola, Soome, Leedu, Eesti, Bulgaaria jne.

Mihhail Bulgakovi romaanis Meister ja Margarita / Master i Margarita jääb pärast Wolandi etteastet varieteest raha panka viiv raamatupidaja hätta, kui rublade asemel hakkab kotist pakkide viisi välja tulema kanada dollareid, inglise naelu, hollandi kuldnaid, läti latte ja eesti kroone...

Mihhail Haritonovi eriti bisarne töötlus Buratino seiklustest Sunduk mertvetsa (Surnud mehe aardekirst) toimub postapokalüptilises küborgimaailmas ning sisaldab lauset: Tema Hiilgus Toraboramaa kuningas eelistas kõigil juhtudel suhelda alamatega telefoni kaudu; see reegel töötas tõrgeteta alates homokaustist – kui eesti "surnud käe" süsteemi lahingarvutid puistasid planeedi üle Eheda Pipraga, mis hävitas viimasedki Homo Sapiens Sapiensi populatsioonid.

Mihhail Lantsovi romaanis Maršal Stalina (Stalini marssal) ärkab 1993. aastal surnud vene kindral 1937. aastal marssal Tuhhatševski kehas. Pärast Stalini soosingusse naasmist järgneb kiirelt Vene impeeriumi maade taasliitmine, Eestis-Lätis-Leedus toimub see rahumeelselt, 1939. detsembri rahvahääletuse üsna oodatud tulemuste põhjal.

Mihhail Poljakovi tuumasõjajärgset maailma kirjeldav romaan Da notš prostojat (Öö vastu pidada) läheb pärast USA elimineerimist Euraasia mandril kõikide sõjaks kõikide vastu. Eesti puudutab lause: Poola hakkas silma heitma oma valduste laiendamisele Läänemere idakalda suunal, mispeale Rootsi-Taani-Soome moodustasid oma liidu ja Saksamaa vallutas Danzigi.

Neil Gaimani jutusKeepsakes And Treasures: a Love Story iseloomustatakse saladuslikku rahvast shahinaisid nii: nad räägivad keeles, millel on ühiseid jooni nii aramea kui soomeugri keeltega; see on keel, milles võinuks rääkida Kristus, kui ta otsustanuks oma sõnumit kuulutada muinaseestlastele.

Nelli Larina lühiutoopias Devuška iz Siela (Neiu Sielast) toob poolbioonilist unelmalinna külastav turist-ajakirjanik arhitektuuriimet teiste maailmalinnadega võrreldes eraldi välja ka Tallinna nurgatagused.

Nik Gorkavõi romaanis Teorija katastrofõ (Katastroofiteooria) on lause: XX sajandi esimesel poolel võeti Inglismaal, Skandinaaviamaades, Eestis ja enamikus USA osariikides kasutusele eugeenilised seadused, mis lubasid inimesi kuritegelike kalduvuste eest steriliseerida.

Nikolai Gornovi jutustuses Trafik (Liiklus) on peategelaseks Siberist pärit lätlanna Ilona Rainis, kes on lõpetanud Tartu Ülikooli bioloogina.

Nikolai Nesterovi romaanis Kolhoz – delo dobrovolnoje (Kolhoos on vabatahtlik) satub peategelane iseenda paarkümmend aastat nooremasse kehasse. Õndsal 1984. aastal pakub Kalevi näts teisele üsna jubedaid kogemusi.

Nikolai Polunini romaanis Haron (Charon) läheneb maailma lõpp ja Rooma mütoloogias surnud hingede manalasse ülevedaja saabub isiklikult meie maailma. Sellega kaasnevate kummaliste ja kummituslike sündmuste seas on ka kurva saatusega reisiparvlaeva Estonia pinnaletulek.

Oleg Bõstrovi jutu Pojedinok (Kahevõitlus) taustainfo kohaselt lõppes revolutsioon Venemaal tänu Soome vägede abile bolševike kaotusega. Selle tulemusena said Eestimaa, Liivimaa ja Kuramaa kubermangud iseseisvuse Balti Vabariikide Liidu koosseisus Soome protektoraadi all. Selle edasiarenduses romaanis Grenader (Grenader) aga on mainitud, et päev pärast sõjategevuse lõppu (nüüd juba lühikeses II maailmasõjas) teatas Soome Põhjala Alliansi moodustamisest, kuhu peale Balti Vabariikide Liidu ja Soome kuulusid ka Rootsi ja Norra. Ühesõnaga, Euroopas tekkis uus suurriik!

Oleg Gerantidi romaanis Prevoshodjaštšimi silami (Ülekaalukate jõududega) ründas Stalin Hitlerit 15. juunil 1941. Sõda lõppes pool aastat hiljem Saksamaa täieliku purustamisega. Üheks eriti oluliseks kahjuriks natside jaoks osutus kaugest Siberi külast pärit (tsiteerin: недочеловек в квадрате – teisejärguline inimene ruudus) eskadrillikomandör Endel Puusepp), kes hävitas ühe õnnestunud reidi käigus kogu saksa sõjakeemiatööstuse ning kelle raevunud Hitler kuulutas personaalseks Reichivaenlaseks.

Oleg Izmerovi romaanis Zadanije imperii (Impeeriumi ülesanne)seiklevad paralleelmaailma asukad meie omas, eesmärgiga muidugi Vene impeeriumit taas suureks kokku panna. Peategelasele meenub keskustelus vene kodanike elu ja heaolu heaks palju teinud meeste veristeks timukateks ristimise teemal kohe kohtuprotsess Arnold Meri üle. Paralleeltulevikus on kosmosepüstoli väljatöötajaks keegi Tallinna leiutaja Lepp.

Oleg Jegorovi pinevikus Vepr (Kult) terroriseerib maakolgast aastakümneid inimsööjast kult, kellele valgete kindrali Roman Ungern-Sternbergi ihuloomatohter olla inimmõistuse siiranud.

Oleg Rõbatšenko alternatiivset teise maailmasõja käiku kirjeldava romaani Bitva russkihh titanov (Vene titaanide heitlus) saab Hitler oma kättemaksurelva, milleks on kasutuskõlblik lendav taldrik, 1945. aastaks valmis. Stalin oli sunnitud rahu paluma, loovutades Ukraina, Baltimaad, Odessa, Moldaavia ja osa Valgevenest ja Poolast.

Oleg Severjuhhini jutustuses Utro 2020. goda (2020 aasta hommik) ärkab aastaid koomas olnud poeet aastas 2020, milles ta leiab palju kummalist. Nii näiteks tegi Eesti Venemaale ettepaneku välja osta nii mälestusmärk nõukogude sõdurile (ilmselt on mõeldud pronkssõdur Aljošat) kui langenute nimetahvlid.

Oleg Severjuhhini lühiromaanis Termidor 1920. goda (1920. aasta termidoor) käratab uurimise all olev Stalin Koltšakile: "Kas tohib Venemaa mahajäänud ääremaadel, isegi Liivi- ja Eestimaal, referendumit läbi viia? See näitab Venemaa nõrkust ja vaid laisk jätab seal valetamata. Venemaa peab kas ise lahkuma või rabama rusikaga nii, et sealsete lapselapsedki veel tunnetaksid, kuidas püstijäänud seinad värisevad. Ning need, kes vastu punnivad, tuleb toimetada Jakuutiasse või Kolõmale, et nad mõistaksid, millega lõpeb Venemaa mitteaustamine."

Olga Larionova jutustuses Skazka korolei (Kuningate muinasjutt) leiab Moskva äärelinna korteriperemees ootamatult toast eest tundmatu kaunitari, keda korteriperemees peab esmapilgul lätlannaks või eestlannaks, kuna need ju on sellised nägusad linalakad.

Olga Tonina ja Aleksandr Avramenko romaanis Tovarištš Imperator (Seltsimees keiser) jõuab maailm 1975. aastal tuumasõjani, kuid kogu Murmanski lähiümbrus kukub vahetult enne baasist lõhkepeade väljatulistamist aastasse 1913. Järgneb muidugi ülemaailmane kaos, sest kõik tuumaraketid jõudsid tolles ajas ka sihtmärkideni. Tekstis sisaldub lõik: "... lätlaste, leedukate ja eestlaste jäänused peaksid venelasi kätel kandma selle eest, et need organiseerisid maailma esimesed rahvusvahelised mängud jääl, vastaseks Liivi Ordu. Loomulikult lõppes mäng külaliste hävitava lüüasaamisega, mis säilitas balti hõimud kui inimliigi (autoritel pole leedulaste ajaloost ilmselt halli aimugi...). Aga tuli välja, et tänamatuid poleks pidanud päästma. Läti tšekistide kangelasteod 1917ndal Kesk-Venemaal või Leedu ja Eesti vabatahtlike SS-laste vägiteod NSV Liidus tõestasid, et vürst Aleksander eksis." Mainimist leiab ka baaside lepinguni viinud Poola allveelaeva Orzel juhtum 1939. aastal Tallinnas sadamas.

Orson Scott Cardi jutus Elephants from Poznan (Elevandid Poznanist) tulevad elevantide hordid Aafrikast (tsiteerin:) /....ja seisavad pasundades Eesti ja Pommerimaa kallastel.../.

Pavel Alaškini romaanis Vremeni.net (tõlkimatu IT-alane sõnademäng, ligikaudu Aega.pole) on lõik: "Ta kadus 1989. aastal ja puudus 11 aastat. Me mõtlesime talle välja sellise legendi, et ta sattus asustamata saarele. Läänemeres Eesti ranniku lähedal on selliseid. Hüpoteetiliselt võib inimene jääda seal, teatud asjaoludel muidugi, märkamatuks kümnekonnaks aastaks". (!?)

Pavel Burkinifantasyromaanis Polnotš Mira (Maailma kesköö) peab meie maailma mees päästma maagiamaailma. Tolle ajalooga tutvumisel avastab mees juhtumi, kus kuulsaks kangelaseks ja riigipäästjaks peetav valitseja oli tegelikult nahahoidja, kes tegeliku sangari pärast võimule saamist täielikult maha salgas ja tema teod enda arvele kirjutas. Mehe kommentaar: "Tuleb tuttav ette: Stalin viskas Jaapanile tuumapommi; sõja võitsid ameeriklased, juudid ja poolakad; venelased tegelesid sõja ajal ainult rahvaste küüditamisega. Eestis on see "ajalugu" juba kinnistunud, nagu avastas anonüümseks jääda soovinud akadeemik avalikustatud saladokumentidele viidates..."

Pavel Molitvini romaanis Prokljatõi gorod (Neetud linn) on mutantidest kubisevas ja vee alla vajuvas Peterburis üks tegelane ainus ellujäänu Eesti ja Pihkva Vabariigi vaheliste nii tavaliste piirikonfliktide käigus koos elanikega ära põletatud vene külakesest. Üks lõbus lause veel: Tallinn – milleks nii tillukese riigi pealinnale nii palju topelttähti?

Peter Dickinsoni kriminulli The Lively Dead (Ergas surnu) (1975) võiks ulmežanri tuua seik, et loos räägitakse ohtralt väikseimast Balti riigist Liivimaast ning hulk tegelasigi on rahvuselt liivlased. Eesti kohta on napilt, kuid see-eest Lätist-Leedust mitte sõnagi.

Peter G. Tsourase alternatiivset II maailmasõja käiku käsitleva (pigem essee- kui ilukirjandusliku) kogumiku Third Reich Victorious: Alternate Decisions of World War II (Võidukas Kolmas Riik: Teise maailmasõja alternatiivsed lahendused) edeneb Gilberto Villahermosa poolt kirjutatud peatükis The Storm and the Whirlwind: Zhukov Strikes First (Torm ja tuulispask: Žukov ründab esimesena) natside pealetung nagu õlitatult ning 1941. aasta augusti algul, kui ära on võetud juba ka Leningrad ja Stalingrad, palub Stalin alandavalt rahu ükskõik millistel tingimustel. Tsiteerin: ühe suletõmbega loobus NSV Liit Läti, Leedu ja Eesti NSVdest, nagu ka Valgevenest ja Ukrainast, mis kõik muutusid Reichi asumaadeks, mida hakatakse halastamatult ekspluateerima odava tööjõu, toiduainete ja tooraine allikatena.

Philip K. Dicki romaanis The Zap Gun (Vaimurelv) mainib tegelane Markison, et tal on vend Eestis.

Ralf Petersi romaanis Red Army (Punaarmee) leiab 1989. aastal aset kolmepäevane sõda NATO ja NSV Liidu vägede vahel Saksamaa pärast. Statistina leiab mainimist sotsmaa poolel võitlev tankipataljoni ülem – nägus nimetu eestlane.

Roger MacBride Alleni kosmoseooperis The Torch of Honor (Autõrvik) avastati kiire moodus maailmaruumi ekspluateerimiseks, kuid üleüldine kosmosevõidujooks kurnab riike sedavõrd, et need lähevad üksteise järel pankrotti ja nende asutatud kolooniad hävivad. Lõpuks istusid 2030. aastal suurriikide ja elujõulisemate kolooniate esindajad ühise laua taha ja (tsiteerin:) sundisid kõikvõimalike moodustega vähearvulisi ja vaeseid rahvaid nagu Eesti Vabariiki (romaan ilmus muide 1985. aastal), Tšaadi föderaalprotektoraati, Uruguaid, kolooniaid nagu Uus-Antarktis ja Ülem-Albaania – endiga ühinema. Kuna romaani üheks tegevuspaigaks on Soome kosmosekoloonia, siis on palju sõnu täiesti mokkamööda ka eestlasele.

Roman Podolnõi sporditeemalises ulmejutus Prõžok v võssatu (Kõrgushüpe) mainib naine jutu sees, et kunagi toimus Tallinnas NL poolfinaal vehklemises ja tema kavaler jõudis seal finaali välja, kuna tahtis veel üht õhtut temaga veeta.

Ron Hubbardi romaanis Lõplik pimestus / The Final Blackout on fraas: "Briti ekspeditsioonikorpus tõi endaga kaasa palju rahvaid ja rahvusi. Nende ridade täiendused Arhangelskist, Süüriast, Hispaaniast, Poolast, Eestist ja Türgist voolasid Inglismaale kogu suve."

Rootslase Dan Sehlbergi romaanis Mona (Mona) tuleb peategelastepaari igapäevajutu vahel repliik: "Kuidas rabi otsimine edeneb?" - "New Yorki kandidaat ei taha tulla. Homme kohtume kandidaadiga Eestist."

Ruslan Galejevi romaanis Radio Hospis (Raadiojaam Hospis) mainitakse ühe löömingu tunnistajaks olnud pribalt Urmast.

Ruslan Melnikovi postapokalüptikas Berseker Skvernõ (Halva berserk) on tuumasõja tagajärjel maailm langenud tagasi keskaega. Inkvisitsiooni palgasõdurite seas on ka eestlasi.

Sei Alek leiutas kosmoseooper-reality-show'st rääkivas romaanis Kurs vtorženija (Sissetungisuund)tõlkimatueufemismi "эстонский праздник Облoмайтис" (otsetõlkena: eesti pidupäev Oblomaitis; võib-olla on tuletatud kirjandusklassikasse kuuluva raamatutegelase Oblomovi nimest?), mis võiks tähendada enam-vähem "vot sulle säh!".

Sergei Arsenjevi romaanis Studentka, komsomolka, sportsmenka (Tudeng, komnoor, sportlane) ärkab 2043. aastal vaeses Moskoovia riigikeses viletsuses virelenud meespensionär (tema senise elukäigu kirjeldamisel mainitakse ka Balti Vabariigi külastamist) ühel päeval 1961. aastal vastsündinud tüdrukuna. Sihikindlalt NL lagunemise vältimise elueesmärgiks võtnud tüdruk jõuab osaleda ka Tallinnas toimunud filmivõtetel.

Sergei Budantsev romaanis Eskadrilja vsemirnoi kommunõ (Ülemaailse kommuuni eskadrill) toimus II maailmasõda juba aastatel 1934-36 ning (tsiteerin:) NSV Liidu õhulaevastik mängis olulist rolli maailmarevolutsiooni lõõmama löönud leegis juba mitu kuud enne Eesti ja Läti langemist.

Sergei Izvolski toob Strugatskide Väljasõit rohelusse maailmas toimuvas romaanis Zolotoi šar (Kuldkera) ära terve anekdoodi: Läheb eestlane mööda raudtee, näeb – dresiin tuleb vastu. Küsib, et kas Tallinn on kaugel. "Ei ole, " vastatakse. Eestlane kobib dresiini peale. Mõne aja pärast küsib ta uuesti, et kas Tallinn on veel kaugel. "Juba on."

Sergei ja Aleksandr Abramovite jutustuses Tetradi professora Merlja (Professor Merle päevikud) võetakse ühe absoluutse mäluga patsiendi kontrollimiseks suvalisest kohast lahti Malaja Sovetskaja Entsiklopedia ja – palun väga – subjekt laob kõhklemata ja peast: teine märksõna leheküljel 433 – Kunda kultuur...

Sergei Kim'i romaanis Devjatõi leegion (Üheksas leegion) ründab Venemaad maagiline alternatiivmaailm, kuhu kunagi eksis kadumaläinud Vana-Rooma üheksas leegion. Tekstis heidetakse nalja Rootsi ja Eesti pidevate kurtmiste üle Venemaa lennukite piiririkkumiste kohta, mis kõik osutuvad olematuteks.

Sergei Kim'i romaanis Štormovõje straži (Tormivahid) on lause: Euraasia Liidu Ülemnõukogu istungil Leningradis tegi Eesti esindaja ettepaneku antud ühenduse nime muutmise osas – uus nimetus võiks olla Vabade Suveräänsete Vabariikide Liit (lühend vene keeles CCCP).

Sergei Korotkovi romaanis O vozvraštšeni zabõt (Naasmine unustada) satub väesalk 2006. aasta Tšetšeenia mägedest 2016. aasta Tšernobõli Tsooni. Humoorikas lause: Kohalolijate pilgud liikusid eesti kilpkonna kiirusel.

Sergei Kuprijanovi romaanis Tjomnõi vetrõ imperii (Impeeriumi tumedad tuuled) mainitakse vana radioolat "Estonia".

Sergei Malitski romaanis Karantin (Karantiin) semmib peategelane tibiga, kes ütleb end olema liivlanna. Isegi oma keelt õpetab teisele. Kui aga mees üritab keelemeestelt uurida, kas ka eestlased võiks sellest liivi keelest aru saada, ilmneb, et talle õpetatu pole isegi mitte soomeugri päritolu. Siis pole ka imestada, kui liivlanna osutub tegelikult tulnukaks.

Sergei Mihhailovi kosmoseooperis Ohhotniki za Mrakom (Pimedusekütid) on maailm ühinenud, kuid rahvuslik enesemääramine on endiselt au sees. Kosmilise eliitüksuse ridadesse kuuluva tosinkonna rahvusliku aluse seas on ka eestlaste kosmoseristleja uhke nimega "Iseseisev Baltikum". Paraku on just nendel mootoritega probleeme, mistõttu jäävad nad aktsiooni käigus teistest maha.

Sergei Sudatovi 2071. aastal toimuva romaanis Planeta Zemlja (Planeet Maa) on lause: Buss saabus Tallinnasse mööda maanteed, mis oli osa kogu Venemaad läbivast megaprojektist MosKam ehk magistraal Moskva äärelinnadest Kamtšatkani - (ei tea, mis suunast Tallinn küll sinna vahele mahub?)

Sergei Švedovi jutustuses Voina voinoi, a detjam kašu (Sõda sõjaks, aga lastel on putru vaja) ronib pärast viieaastast redutamist varjendist välja üks kindral ja hakkab tuumasõjajärgses maailmas õpetusi jagama. Nagu näiteks nii: Eesti, Läti ja Leedu olid põlised Polotski, Novgorodi ja Pihkva vürstiriikide alad; Põhjala ristisõjad jahvatasid balti slaavlased ära, osa neist muutus soomlaste mõju tõttu eestlasteks (!?).

Sergei Tšeljajevi fantasytriloogia Kljutši Korostelja (Jan Räägu võtmed) – Kljutš ot dereva (Puuvõti), Kljutš ot snega (Lumevõti), Kljutš ot snov (Unedevõti) – tegevus võiks toimuda millalgi eelviikingiaegse Läänemere lõunakaldal, tegelasteks on poolakate ja leedulaste hõimud, nende vastu möllab rootsi nekromant ilmselgelt ugri päritolu (tšuudid-saamid-olmid-ilmid-laadod) käsilastega. Seejuures tšuudid ei ole siin kindlasti eestlased, sest viimaseid mainitakse eraldi, tõsi küll – vaid paar korda ja sedagi äärmiselt põgusalt, kuid minevikus toimunud legendaarses lahingus lõid nemadki kaasa heade poolel, erinevalt vastaspoolel võidelnud tšuudidest.

Sergei Volkovi romaanis Pastõri. Tšornõje babotški (Karjased. Mustad liblikad) on kuripaha haaremis ka üks eesti piiga Tiivi.

Sergei Volkovi romaanis Segodnja voina (Täna on sõda) on Euroliit lagunenud ja Balti riikides valitseb täieliku finants- ja ökonoomilise krahhi ning vaesumise taustal täielik diktatuur.

Sue Townsend lahkab romaanis Queen Camilla humoorikalt olukorda, kus Inglismaal kehtestati vabariik ning monarhipere paigutati ümber agulisse, samas ilmub ootamatult välja uus troonipärija – Charlesi ja Camilla noorepõlveseikluse tagajärjel sündinud ja toona lapsendada antud nohik. Teda meediakäraks ette valmistav Rip Spitzenberger mainib möödaminnes oma tagasihoidlikku eesti päritolu.

Svjatoslav Loginovi jutus Jabloko ot jablonki (Ubin õunapuust) loetletakse hulgaliselt õunasorte ning teiste seas mainitud ka Suisleppa.

Šamil Idiatullini romaanis Tatarski udar (Tatari rünnak) jõuab maailm Kolmanda maailmasõja lävele pärast Tatarstani iseseisvaks kuulutamist. Kaasanis arreteeritud eesti spioon on saanud üle Venemaa tuntud anekdoodikangelaseks.

Theodore Sturgeoni jutus The Comedian's Children (Komödiandi lapsed) üks ohvritest – keegi Koska – on põgenenud kohast nimega Esthonia.

Zotovi romaanis Ad i rai (Põrgu ja taevas) mainitakse endist Tallinna restorani Balthazar.

Zotovi romaanis Asmodei pictures võrdleb deemon kristlase lõpmatut rahulikku kannatust eesti temperamendiga.

Zotovi romaanis Skazotšnik (Muinasjutuvestja)on fraas: kõik demiurgid nõuavad auavaldusi, aga sellel on kama kaks. Äkki on ta konkreetselt eesti demiurg?

Vadim Denissovi romaanis Strategija. Ekspansija (Strateegia. Ekspansioon) on fraas: Ma ei usu ei "rahulike Euroopa maade" kavatsusi ja tänulikkust. Seda näitasid /järgneb loetelu – kes kõik aegade jooksul Venemaa kallale on kippunud/ 70000 eesti natsi...

Vadim Košelevi romaanis Katorga (Sunnitöö) on inimkond levinud tähtedele, kuid Maa langes tulnukate rünnaku alla ja nüüd kasutatakse tühermaad vaid sunnitöölaagrina. Kohalik vang-kuninganna plaanib ekspeditsiooni Eesti aladele.

Vadim Šefneri jutustus Latšuga dolžnika (Võlglase hütt) toimub 2148. aastal, kui peategelane otsustab kandeerida täheekspeditsiooni koosseisu. Kosmiliste Uuringute Kirdevalitsuse hoones kuuleb ta teiste seas räägitavat ka eesti keelt. Väljaõppe viimaseks faasiks asub meeskond Tallinnas Vaiksele ookeanile suunduva mahakantud kruiisilaeva peale.

Valentin Holmogorovi romaanis Tšužije miraži (Võõrad miraažid) on tegelane Edgar defineeritud kui pooleldi lätlane, pooleldi eestlane.

Valeri Beloussovi jutus Ratsuhha (Rats) mainitakse 2061. aastal NSVLiidus tudengite vahelises dialoogis, et Tallinna Viru ajakirjas on sellised modellid (või kleidid või lõiked)

Valeri Bõkovi romaanis Galaktika (Galaktika) jääb silma uudistest välja rebitud nupuke: "Eesti peaminister teatas, et ta loodab, et NATO suudab kaitsta isegi marslaste rünnaku korral."

Valeri Bõkovi romaanis Inžener (Insener) lagundavad USA ja EL Venemaad suure hooga. Mingil hetkel muutub Peterburi Venemaa enklaaviks, mis pärast kõigest kolmenädalast vee ja elektri puudumist otsustas saada Eesti osaks, ehkki keegi teda ei pommitanud ja ladudes oli varusid küll.

Vandana Singhi jutus Entanglement (Sissemässimine) mainitakse Eestist pärit balletitantsijat, kes silmas Laptevite meres illegaalset naftauurimislaeva.

Vardi Solarsteini pseudonüümi kasutav autor on jutus Giperborejets (Hüperborealane) kirjeldanud maailma tuumasõja eelõhtul. Üleüldises segaduses üritab Läti Venemaalt tagasi võtta *, järgneb vene raketilöök Riia pihta ja USA sõjakuulutus Venemaale. Väikeste (ja sedakorda tõesti vähese hulga ja mitte üleüldiste arsenalivarude) raketilöökide järel on sõda viie päevaga läbi. Kontekstiväliselt mainitakse, kuidas Eestis maetakse kättesaadud natsionaliste... elusalt ja buldooserite abil.

Vassili Golovatšovi jutus Nikogo nad nami (Meid ei käsuta mitte keegi) kemplevad maise ülemvõimu pärast kaks tulnukrassi, kellele vene eriüksus kaikaid kodarasse püüab loopida. Üks neist rassidest haaras pärast Nõukogude Liidu lagunemist ohjad sealt irdunud riikide – ka Eesti Vabariigi – võimustruktuurides. Kaadritaguse statistina, kes juba enne loo pihtahakkamist maha lüüakse, mainitakse tolle eriüksuse liiget, lätlast Urmas Kestudis't Jutt on tervikuna jõudnud ka romaani Trien (Kolmenni) proloogiks.

Vassili Golovatšovi romaanis Rekvijem mašine vremeni (Reekviem ajamasinale) on peategelane jõudnud kunagi töötada Saaremaa polügoonil kosmoseaparaatide avariisüsteemide katsepiloodina.

Vassili Golovatšovi romaanis Vek voli ne vidat (Sada aastat pole priiust näha) tuleb kultuurihüperboolide üle arutamisel juttu sitateemalisest lastekirjandusest, mistõttu mainimist leiab ka Andrus Kivirähu raamat Kaka ja kevad.

Vassili Koželjanko alternatiivajaloos Defile v Moskve (Paraad Moskvas)kuulutas Ukraina end 1941. aasta juuli alguses iseseisvaks ja asus koheselt NSV Liidu vastu võitlema. Tulemusena lõppes sõda juba sama oktoobris Saksamaa täieliku triumfiga. Järgnenud territooriumite ümberjagamises andis Hitler Eestimaa tänuks abi eest Soomele, Läti ja Leedu jäid Saksamaale, aga Ukraina hakkas laiuma Balti merest kuni Kaspiani.

Vassili Sahharovi postapokalütilises romaanis Dalni pohhod (Kauge reis) toimub tegevus aastal 2065 umbes poolsada aastat pärast tuumasõda. Ümber Läänemere tiiru tegev lõuna poolt pärit peategelane paneb kirja: "Eestis, Lätis, Leedus ja Kaliningradi oblastis kestab kaoseajastu ikka veel. Kohalike järeltulijatel on mõningane tööstus ja paar aurulaeva ja nad suudaksid areneda. Kuid nad on hõivatud ainult iga-aastaste poola ratsaväe rüüsteretkede tõrjumisega". Samas on näiteks Loksa asula täitsa alles.

Vassili Zvjagintsevi romaanis Fazovõi perehod -1. Debjut (Faasinihe. Avang) on fraas „Kas lollitad või pidurdad nagu eestlane.“

Vendade Strugatskite romaanis Miljard aastat enne maailma lõppu / Za milliard let do kontsa sveta ütleb üks teadlane teisele: "Me oleme ju kohtunud. Kas mäletate? Eesti, matemaatilise lingvistika kool... soome saun ja õlu..."

Victor Contoski maleteemalises ulmejutus Von Goom's Gambit (Von Goomi gambiit) leiab mainimist Paul Kerese avanguteooria käsiraamat.

Viktor Benkovski ja Jelena Hajetskaja romaanis Anahron leiab vene mees garaažist tibitulnuka, keda ta algul peab mõne tšetšeeni-balti gängi liikmeks. Tekst sisaldab kümmekonnal leheküljel keskmise venelase värvikaid arvamusi Eesti kohta.

Viktor Gvori tuumasõjajärgset maailma kujutavas romaanis Poražajuštšii faktor. Te kto võžil (Hävitusfaktor. Need, kes jäid ellu) käratab hävitavat raketilööki kaugemalt näinud major lipnikule: "Mida sa pidurdad hullemini kui eestlane? Võta varustus ja varjume."

Viktor Popovtševi romaanis Trans (Trans) on selline muhe ütelus: "Too mulle leiba hapukoorega, mulle on alati meeldinud eesti köögi lihtsus." Hiljem kiidetakse Tallinna parima pagari Sookmani küpsiseid.

Viktor Zaitsevi romaanis Drang nach Osten po-russki (Tung itta vene moodi) satuvad Siberis hulk turiste äkki XVI sajandisse. Oma edasise elu plaanide tegemisel on tiraad: "Sel kümnendil kaotab Venemaa kuulsa Liivi sõja, loovutades Rzeczpospolitale kõik vallutatud alad Baltikumis, kaasa arvatud kindlused ... /-sealhulgas/ Jurjevi. Nimel Jurjev geograaf peatus, meenutades, et selle põlise vene linna nimeks XXI sajandil on Derpt. Selle koha peal ärkas lihtne automehaanik Volodja üles ja küsis, et kas ei saaks eestlasi juba eos maha suruda, et need maha löömata jäänud fašistid ei himustaks vene maid." Hiljem võtab seltskond oma valdusse tulevase Königsbergi ja pillab seejuures lause: ...igasugu preislased, kuralased, lätlased ja eestlased kütavad merevaiguga ahjusid... (!?!)

William Gibsoni romaanis Idoru (Idoru) on lõik:

"Tallinnas," ütles ta, "meie varsti ehitab suur kaubanduskeskus, mugav tõkkepuuga linnajagu pluss maailmatasemel farmaatsiatehas. Ebaõiglaselt meie ei saa tootmiseks uusimat tehnoloogiat, aga meie tahab 100% kaasaegset tööstust."

"Rez," ütles kirvega mees, "lase olla. See jõmakas tahab koos semudega Eestisse narkotsitehast ehitada, selleks tal seda vaja ongi."

Vitali Deržanopolski alternatiivajaloos Psarnja. Pervaja krov (Koeratall. Esimene veri) on natsid vallutanud kogu maailma ja siseprobleemidega tegeleb kõnekeeli Koeratalliks hüütav organ. Sinna värvatav Wilhelm Grabb on pärit Eestist ja mäletab veel nõukogude metsikusi 1940. aastal, millest on abi, kui kõnealune paralleelmaailm avab läbipääsu meie omasse.

Vitali Gavrjajevi romaanis Otnõne ja – strannik (Nüüdsest olen ma rändur) tuleb taas teemaks "põliste vene alade taasliitmine emamaaga", sedakorda Peeter I ajal ja ajaeksiku abiga.

Vitali Sertakovi postapokalüptikas Kuznets iz preizpodnei (Manalasepp) kantakse Venemaad valitsevale karmi käega tüübile hüüdnimega Sepp ette, et Eesti ja Läti üritavad piiriposte nihutada.

Vjatšeslav Hvatovi postapokalüptikaparoodias Zakorjutška (Konks) on lause: Veel on jobud, kes ettevalmistava suurtükitule ja käsitsivõitluse vahepeal kaevavad oma sugupuudes, kuid Kostik kahtles tugevalt, kas nende kolme eestlase armastus nende kahe usbeki vastu vajab mingisuguse Rahvusvahelise Armastuse Õhutamise Komitee järelvalvet.

Vjatšeslav Hvatovi romaanis Vtorženije (Sissetung) on Venemaa okupeeritud NATO poolt. Üks kohalik mees lausub teisele: "Meid pole siin tööjõuna vaja. Kidurad, põdurad, õgivad palju, tööd teha ei oska. Tuuakse tadžikid töötajaiks, kaukaaslased ülevaatajaiks, arvutite klahve vajutama aga poolakad või eestlased."

Vjatšeslav Mironovi vene paatosest nõretavas romaanis Voina 2017. Mõ ne rabõ! (2017 aasta sõda. Me pole orjad!) jääb meelde ennekõike fakt, et kuuendaks leheküljeks olid fašistlikud sabarakud Eesti-Läti-Leedu jõudnud okupeerida Leningradi, Pihkva ja Kaliningradi oblasti...

Vlad Silini jutus Viltigai Veld (Viltigai Veld) on tulnukad vallutanud Maa. Nende koduplaneedile saadikuks määratud läti arhitekt tuletab seal koduplaneedist meelde muude muljetavaldanud paikade seas ka Tallinna keskaegse õhustikuga restorani.

Vladimir Dobrjakovi romaanis Glubokaja razvedka (Süvaluure) on lause : /Kronoagentide/ lingvistikakursuse lõpuks valdasid nad vabalt enimlevinud Maa keeli inglise ja vene keelest hindi ja jaapani keeleni; lingvistiline ettevalmistus aitas üsna kiiresti aru saada ka vähem levinud keeltest nagu eesti, mongoolia, taani ja teised keeled (mis kena järjekord...)

Vladimir Ivenini ja Jelena Kozina humoorikas põrguseikluses Grešniki (Patused) on fraas: elu hakkas veerema nagu hästi tuunitud luksusauto Moskva-Tallinna maanteel... (millal see siis nüüd veel rajati?)

Vladimir Peremolotovi romaanis Zvezdolet Iosif Stalin (Tähelaev Jossif Stalin) ehitatakse esimene Maa tehiskaaslane juba 1920te lõpus ja varustatakse insener Garini hüpeboloidi analoogiga. Kosmosejaam kaaperdatakse valgekaartlaste poolt ning maailma riike üritatakse bolševike vastu sõtta sundida, kasutades väljapressimiseks hüperboloidi võimalusi. Tingimuseks on, et Vene impeerium taastatakse 1914. aasta piirides. Eesti ajalehed avaldasid see peale artiklitevalangu, kus (tsiteerin:) valjult ja paatoslikult räägiti tsiviliseeritud maailma auvõlast vene rahva ees ja ridade vahel tagasihoidlikest territoriaalsetest pretensioonidest ja ajaloolise õigluse taastamisest. Järgnesid provokatsioonid riigipiiridel.

Vladimir Poljakovi arvutimängu sees toimuvas romaanis Tehnomag (Tehnomaag) saadab peategelane teisi pikalt fraasiga: "Minge te kõik pimedasse eesti metsa! Miks eesti? Aga sellepärast, et sealt pole keegi kiiresti välja tulnud!" Ja teises kohas: "Mingu nad eesti külasse pakse liblikaid püüdma!" Selle järjes Teni Skarlaiga (Arvutimäng) on fraas: ...poolhaldjas pidurdas endiselt, liikudes vaid kübekese kiiremini kui rase eesti kilpkonn...

Vladimir Vassiljev mainib romaanis Vremja inversi (Pöördeline aeg) Eesti sumoässa Barutot -- tõsi küll, ilma nimeta, kuid arusaadavalt on tegu temaga.

Vladimir Vassiljevi ja Aleksandr Gromovi romaanis Antarktida online (Antarktika online) nihkub lõunamanner ootamatult ekvaatorile. Kummalise nähtuse avastavad esimestena ümbermaailmapurjetamisvõistlusest osavõtjad. Regati liidrikohal on tol hetkel Säärelt Saaremaal pärit eestlaste jaht.

Vladimir Vassiljevi jutus Zabõtaja doroga (Unustatud tee) otsitakse taga Ivan Julma poolt oma kaaperlaeva meeskonnale antud bütsantsi sõrmuseid, mis täieliku komplektina peaks avama müstilise unustatud tee kuhugi. Üks meeskonnaliige oli toona eestlane Leosk Tit. Sõrmust on tema perekonnas põlvest põlve edasi antud ja kollektsionäär sattus suguvõsa viimase liikmega (kel muide ka nimeks Leosk Tit!) ühes kroonut teenima. Hiljem aitas Tallinna sadamas töötav sama eestlane leida ka viimase kadunud sõrmuse.

Vladislav Žerebjovi zombiapokalüpsises Ja – obõtšnõi (Mina olen tavaline) tabab maailma epideemia, mis muudab nakatunud verejanulisteks lõrisevateks tapamasinateks. Vene teleuudiste esimeses uudistesaates teatab diktor: "... 95% Eesti ja Leedu elanikkonnast on zombistunud, epideemia levib kiiresti ka Saksamaal..."

Vladlen Bagrjantsevi kosmoseooperis Fašistõ v kosmose (Fašistid kosmoses) on Saturni süsteem täielikult NSV Liidu mõjuterritoorium (NSV tegemine hääletati maha, kuid Vene NSFVsse kuulub ta ikka). Kohalik baas Saturni kuul Titaanil uhkeldab: Võtame näiteks lennukikandja "Nõukogude Eesti". Nii suursugust ja tõeliselt titaanlikku laeva (metaaniväljasurvega 1,5 miljonit tonni) lihtsalt pole võimalik Maal ehitada, aga Titaani 0,14 g juures on hoopis teine lugu! – Kõnealune alus hävib Centaurilt pärit fašistide rünnakus kiirelt ja jäägitult.

Juhuslik (?) kokkulangemine

Andrew Aamesi noortekas Cheerleader Brawl. Stones rules! leiavad 5 teismelist öiselt rannalt alasti neiu, kes väidab end olema teiselt planeedilt. Tõepoolest üliinimlike võimeid omav neiu söödetakse muule rahvale ette liivlannana.

Igor Abakumovi romaani Moderator realnosti (Reaalsuse moderaator) sisu vastab täielikult pealkirjale. Sündmused käivituvad Kiievis asuvast kohvikust "Tallinn".

Daniel Abraham fantasyromaani Dragon's Path (Loherada) ühes lõigus leiab mainimist teatritükis ilusa naise poolt kehastamist nõudev Lady Kaunitar roll.

Leonid Alehhini kosmoseooperis Serdtse Tšornogo Lda (Musta Jää Süda) on tegelaste seas planeedil Tart elav rass omanimetusega 'tartu' ehk siis eestipäraselt pesuehtsad tartlased.

Isaac Asimovi jutus The Monkey's Finger (Ahvi näpp) peategelane on ulmekirjanik Marmaduke Tallinn.

Paolo Bacigalupi jutustuses Liiva ja räbu rahvas / The People of Sand and Slag on peategelase eesnimeks Jaak, mitte Jack nagu võiks eeldada.

Eugene Byrne jutus Bagged'n'Tagged saab ärimees maruvihaseks, kui ta naine kulutab krediitkaardilt 70 Eek’u raamatupoes nende juurde majutatud vangile ulmekaid ostes.

Djatšenkote romaani Šram (Arm) peategelane kannab nime Egert Soll, kelle nimekaim on igale eestlasele tuttav filmi Nukitsamees nimitegelase kehastajana.

Djatšenkod on romaanis Peštšera (Koobas) ringimöllavale monstrumile andnud liiginimeks "saag", mis kirillitsas näeb üsna kummaline välja (сааг).

Vassili Gor'i fantasyromaanis Prokljatije korolja (Kuninganeedus) on tegelane err (see on tiitel) Urmas.

Karen Gammonsi romaanis Prince Andy and the Misfits: Epidemic in the dark Land on üheks tegelaseks haldjakuninganna Estonia.

Ralph F. Halse romaanis Artefact War (Muististe sõda) eksisteerib Emakest-Maad austav Viro preesterkond.

Jules Hancocki fantasyromaanis Realm's End (Unistuste lõpp) on tegelane nimega Reval.

Abielupaar Hohlbeinide romaanis Die Heldenmutter (Kangelaste ema) on tegelaseks võlur nimega Dago.

Polina Kopõlova naistefantasys Letopissi Svjatõhh zemel (Pühamaade kroonikad) võib ühe tegelase nime transkribreerida kui prints Ösel.

Irina Kotova fantasyromaanis Korolevskaja krov (Kuninglik veri) teeb pisirolli timukas nimega Tartu.

Vjatšeslav Kumini kosmoseooperis Voltšja staja (Hundikari) peaks peaosaliste sõdurite kompanii peagi ümber paigutatama planeet Tartule, aga kosmoses läheb enne suuremaks sõjaks.

Jamie McGraw’ romaanis Origin of the succubus (Sukkubuste eellane) figureerib paladiin nimega Tartu.

Anna Nikitskaja fantaasiaromaanis Svitki Norgstona. Iskušenije magiei (Norgstoni pärgamendid. Maagiakiusatus) leiab peategelane ühes pikas stseenis abi druiid Urmaselt.

Vladimir Peremolotovi fantasyromaanis Doletet i vernutsja (Lennata kohale ja naasta) tehakse maatasa linn nimega Saar.

Vladimir Pokrovski jutustuses Parikmahherskije rebjata (Juuksurid) tegeldakse kauge planeedi Tallin terraformimisega.

Dmitri Rezajevi romaanis Skvažina No 9 (Puurauk number 9) tegeldakse ühes peatükis väga suurte psiivõimetega kloun-ekstsentriku Urmas Daggi värbamisega.

Inga Rodionova romaanis Lesnitšije (Metsavahid) kaitsevad ühed tulnukad Maa peal kohalikku vähearenenud tsivilisatsiooni teiste pahade tulnukate röövretkede eest. Miskipärast on ühe "metsavahi" nimi Urmas.

John Schettleri alternatiivmilitaarepopöas Kirov Saga hakkab 2024. aastal vette lastud ristleja "Kirov" visklema erinevates II maailmasõja aastates ning alltsüklis Altered States abistab teda õhulaev "Narva".

2232. aastal toimuvas Renee Sebastiani aurupunki zombindusega ristavasromaanis Tesla's revenge (Tesla kättemaks) esineb sõna "estonians" lugematu arv kordi, kuid tegu on puhta pettusega – nii nimetatakse hoopis Theodore Estoni rajatud usulahu liikmeid.

Michael A Stackpole fantasyromaanis Fortress Draconis (Lohekindlus) leiab mainimist muistne Estoni impeerium (originaalis: Estoni empire), mis vähemalt venekeelses tõlkes on omandanud vägagi kummastava varjundi – Эстонская империя! Täpselt sama saab öelda ka Stephen Goldini ja E. E. "Doc" Smithi romaani Imperial Stars (Impeeriumi tähed) kohta, kus üheks tegevuskohaks on planeet Eston.

Oksana Streltsova humoristlikus romaanis Veselje v Tartare (Jant põrgupõhjas) saab lause sekka öelda haldjas Tallinn

Allen Summersi romaanis Doorway to Tapa (Tapa lävepakk) on Tapa muinasjutuliste elukatega täidetud planeet.

Sheri S Tepperi romaanis Wizard Eleven (Võlur üksteist)(ja ka mõnes teises True Game sarja teoses) on mainitud aborigeenset rahvast eestid (originaalis: eesties), keda iseloomustatakse järgmiselt: rahvas, keda mõni ütleb olema endassesulgunud ja tõrjuva, teised jälle sõbraliku ja abivalmi; nähakse tavaliselt ainult üksikindiviide, keel arusaamatu, kombed tundmatud

Harry Turtledove jutt None so Blind (Nii pimedad) on tavaline fantasy-draakoniküttimise quest. Ebatavaline on aga see, et tegelaste nimed on soomepärased, barbarite omad leedupärased ning ekspeditsiooniga kaasasolevate teadmameeste nimed Uluots ja Piip on kahtlaselt EW riigimeeste omade moodi.

Jael Wye mitmesaja aasta pärast toimuvas romaanis A ladder of the Red Star (Punase tähe redel) on peategelase nimeks Jacques Tallinn.

Ja lõpetuseks üks raamatukaas, millel pole muidugi mitte mingit seost samanimelise Eesti linnaga:

Eesti ja ulmefilmindus (Rauno Pärnits)

Eesti osa muu maailma ulmefilmiskeneel on sarnaselt muule ulmevaldkondadele iseenesest mõista samuti üpris tagasihoidlik. Kodumaise filmiulme üleslugemiseks piisab sõrmedest-varvastest, aga kui kaasata piiritaguseid rahvuskaaslasi – eriti neid, kel eesti juured vaid sugupuudest ilmnevad –, on pilt märksa kirevam. Kui paljukest noil viimastel veel Eestiga üldse pistmist juhtub olema, on aga omaette küsimus. Aga eks šoti jalgpalli rahvuskoondissegi saab ju pääseda ka siis, kui kasvõi üks vanavanem rahvuselt šotlane on olnud, nii et asi seegi.

Eestimaal filmitud ulmekaid võib kahe käe sõrmedel üles lugeda. Seejuures lõviosa neistki on üles võetud piiritaguste tegijate poolt. Alustades vanematest – nõukogude kinos ulmefilme just ülearu palju ei valminud. Seega pole ka imestada, et sellest ajast on pärit vaid üks film, aga see-eest missugune ulmeklassika – Andrei Tarkovski film ”Stalker” (1972), mis võeti üles suuresti päris Tallinna kesklinnas. Lisaks Stalkerile on suuremas osas Eestis üles võetud veel üks Vene ulmefilm, Nikolai Gogoli jutustuse Vii ainetel valminud Oleg Fessenko õudukas ”Vedma” (2006), kus kõrvalosades näeb Ita Everit vana nõiana ja Lembit Ulfsakit šerifina ning statistidena lööb kaasa veel oma paarkümmend eesti näitlejat. Muu maailma kaubamärki kandvatest linateostest on Eestis filmitud lühike rootsi muinasjutufilm ”Drömspel: Dream Game” (2016), kus poisiklutt peab füüsiliselt arvutimängust läbi ronima. Kaasa lööb seal ka Egon Nuter. Veel on võtted Eestis toimunud ukrainlaste muinasjutufilmi ”Prykolna Kazka” (2008) jaoks, kus Merle Palmistel on kuninganna roll, ning enamuses on Maarjamaal filmitud reaalsetel sündmustel põhinev soomlaste õudusfilm ”Bodom” (2016). Eestis, konkreetselt Viljandis, on üles võetud ka briti spioonitriller ”Third Falcon” (2013), millele annab mikroskoopilise ulmelise varjundi annab järjekordne vene vägede invasiooni oht. Viimases lööb kaasa hulgaliselt eesti nimedega näitlejaid.

Merle Palmiste ukrainlaste muinasjutufilmis Prykolna kazka

Kui näitlejaist rääkida, siis Eesti kodumaiste näitlejate osakaal muu maailma ulmefilminduses on loomulikult samuti äärmiselt marginaalne. Erandiks olid vaid 1970ndad. Neil aastail valmisid kõigepealt Andrei Tarkovski ”Solaris” (1972), kus tegi hiilgerolli Jüri Järvet. Eriti hea aasta oli aga 1979, mil linastusid Tallinnfilmi logo kandev, kuid siiski vennasrahvaste abiga üles võetud Grigori Kromanovi "Hukkunud alpinisti hotell" (1979) ja poolaka Marek Piestraki "Navigaator Pirx" (1978). Piestrak on teinud koostöös eestlastega veel kaks filmi: "Madude oru needus" (1988) ja "Saatana pisar" (1993). Kõigis mainitud Piestraki filmides on linale pääsenud ka päris arvestatav kogus eesti näitlejaid. Seejuures võib päris üllatavaks lugeda, et muidu nii kidura ulmesaagikoguse juures on aastal 1979 lisaks eelpool mainitutele veel valminud Aino Kallase jutustusel Sudenmorsian põhinev telelavastus "Legend Hundimõrsjast" ja Tallinnfilmis ääri-veeri ulme alla mahtuva Per Wahlöö samanimelise romaani ainetel valminud telefilmi "31. korruse hukk" esimene osa.

Aga kui võtta aluseks pjedestaalijaotus, siis esimene eestlane nõukogude ulmefilmis peaks olema Peeter Kard ühe peaosalisena 1963. aasta filmis "Metšte navstretšu". Tõsi, tiitritest me nime Kard ei leia, sest toona kandis ta veel nime Peeter Šmakov. Teise koha saaks Bruno O’Ya (toona veel Oja) kapten Janseni rolli eest kultuslikus linateoses "Giperboloid inženera Garina" (1965) ja kolmas olekski juba Jüri Järvet (kellel kummalise kokkusattumuse kohaselt see pole ka mitte sünnijärgne nimi) "Solarises".

Nii üllatav kui see ka ei ole, on tegelikult päris mitmete 1980ndate aastate eesti tippnäitlejate filmograafiais ka mittekodumaist päritolu ulmefilmirolle.

Lembit Ulfsaki paljudest filmirollidest oleks lisaks "Vedma'le" sobilik mainida veel kaht osatäitmist muinasjutulistes fantaasiafilmides: Mister A roll venelaste telesarjas "Meri Poppins, do svidanja" (1983) ja Hans Christian Anderseni kehastamine poolaka Krzysztof Gradowski filmis "Akademia pana Kleksa" (1984).

Bruno O'ya ulmefilmograafias on lisaks Insener Garini hüperboloidile veel hiljem Poola kolinult roll sealses fantaasiafilmis "Pan Kleks w kosmosie" (1988) ja ka tšehhide tehtud filmis "Poslední propadne peklu" (1982).

Elle Kullil on roll Ray Bradbury Marsi kroonikate allikatel vändatud vene filmis "Trinadtsatõi apostol" (1987) ja veel ka soomlaste eepilises filmis "Jadesoturi (Jade Warrior)" (2006), mis siinkandis rohkem tuntud kui "Igavese armastuse sõdalane".

Mikk Mikiveri tähtaasta ulmemaailmas oli 1987, mil teda sai näha nii filmis "Trinadtsatõi apostol" kui ka Isaaci Asimovi romaani Igaviku lõpp ainetel vändatud linateoses "Konets vetšnosti".

Sulev Luik sattus kehastama piiskop Albertit 1989. aasta ajarännufilmis "Pohhištšenije tšarodeja".

Ita Ever sattus mittekodumaisesse ulmefilmi 1990. aastal, kui Uzbekfilm väntas linateose nimega "Sputnik planetõ Uran", kus kaastegevad olid veel ka Evald Hermaküla, Villem Indrikson, Gunnar Kilgas ja Mari Lill.

Peeter Jakobi kehastas igikeltsast välja sulanud jõuluvana õõvastavat prototüüpi soomlase Jalmari Helanderi komöödiathrilleris "Rare Exports" ehk maakeeli "Kaotatud kaup ehk jaht jõuluvanale" (2010).

Rain Tolk on osalenud soomlaste õudusfilmis "Sauna" (2008).

Tambet Tuisk oli peaosas Eesti-Laose-Prantsuse õudussugemetega draamas "Kallis õeke" (2017).

Eesti slacklainerid Jaan Roose ja Tauri Vahesaar tegutsesid peaosaliste dublant-kaskadööridena filmis "Assassin Creed" (2016). Nende osavust saab näha pikas episoodis, mis algab inkvisitsiooni tuleriidalt põgenemisega ja kulgeb üle katuste.

Filmimaailm teatavasti ei koosne vaid kaamera ette jäävatest inimestest. Ka kaamera taga on kodu-eestlastel skoor täiesti olemas. Andres Puustusmaa on Venemaal olnud lavastajaks filmile "Mõ iz buduštšego 2" (2010), kus kaks noort vene ajaloolast sattuvad ajas 60 aastat tagasi 1944. aastasse.

Karen Burns (Kangro) on tegutsenud mitme Hollywoodi filmi juures kaadritaguse koordinaatorina. Elades tol hetkel mehe töökoha tõttu Araabia Ühendemiraatides, otsis ta tegevust ning tänu filmialasele haridusele korjas kohalik filmiprodutsent ta üles. Tema enda sõnul "oli tema ülesandeks tuua filmimine Emiraatidesse ja see seal ka ära teha, mis hõlmas kõike alates lepingutest kuni relvade tarnimiseni". Ulme alla mahuvad tema kaastööga filmidest "Star Wars: The Force Awakening" (2015) ja õudukas "Deliver Us from Evil" (2014).

Eesti firma Digital Sputnik on välja töötanud erilise LED-lampidega valgustussüsteemi, mis võimaldab operaatoritel juba võtteplatsil valguse värvi endale nii sobivaks sättida, et järeltöötluseks jääb vähem tööd. Peale selle saavad operaatorid nutitelefonist valgusti värvide soojust juhtida, nii selle töö jaoks pole enam lisainimest vaja. Nende valgustitega on üles võetud näiteks "Star Wars: Rogue One" (kuuldavasti olla vastutav tegelane üldse keeldunud projektiga ühinemast, kui talle eestlaste valgustust ei võimaldata), aga ka üks Kariibi mere piraatide film.

Vennad Kaur ja Kaspar Kallas arendasid 2010. aastal koos USA kaameratootja Silicon Imagingiga välja maailma teadaolevalt esimese stereoskoopilise ehk kolmemõõtmelist pilti salvestava videokaamera.. Eesti päritolu 3D-kaamerakomplekti soetasid toona endale kiiresti paljud maailma tuntuimad filmitegijad, teiste seas ka James Cameron, kellest sai esimene Hollywoodi 3D filmibuumi ärakasutaja.

Eestis sündinud Jaan Kristjan Utno pere kolis USAsse, kui ta oli kaheaastane. Vahepeal ka tagasi Eestis Balti Filmi- ja Meediakoolis õppimas käinud noor filmitegija on taas Ameerikas ja teeb seal oma esimesi lühifilme, mille seas ka paar ulme alla liigituvad.

Kui nüüd hakata vaatama neid, keda elukäik on kodumaalt piiri taha kandnud, siis on pilt veidi rõõmustavam, kuigi ka Hollywoodi kaamerate ees ei ole Maarjamaal sündinud eestlastel väga säravaid saavutusi ette näidata. Aktivasse tuleb kanda vaid üks peaosa õudusfilmis ning näpuotsaga statistirolle muudes ulmekates. Selles osas teevad vaid eesti juurtega näitlejad päriseestlastele pika puuga ära.

Aga alustama peab seda alljaotust eestlastest ulmesse kõige mitmekülgsema jälje jätjast, kelleks on helilooja Arvo Pärt, õigemini tema muusika. Noore heliloojana kirjutas Pärt palju muusikat Tallinnfilmi multifilmidele (sealhulgas näiteks "Aatomiku" ja "Operaator Kõpsi" filmid), ka Marek Piestraki film "Navigaator Pirx" saab uhkeldada tema taustamuusikaga. Stagnaajal Eestist lahkuma sunnitud ja seetõttu Austria passi saanud Pärdi loodud muusika elab suuresti omatahtsi - filme, kus tema loodud muusikat kuulda saab, on sadades. Nende seas on loomulikult ka mõned ulmežanrisse kuuluvad linateosed. Teiste seas kasutavad eestlase loodud viise näiteks filmi "Tasujad: Ultroni ajastu" lõpustseen ja Alfonso Cuaroni filmi "Gravitatsioon" treiler. Ka on mitmes ulmeromaanis kirja pandud Pärdi muusika nautimine. Tema poeg Michael Pärt oli kaastegev Peter Jacksoni kassahiti "Kääbik: Ootamatu teekond" helikeele loomise juures.

Filmis "Jesse James meets Frankenstein's daughter" (1966) naispeaosalist kehastanud Narda Onyx jõudis lapstäht olla juba sõjaeelses Eestis. Kodanikunimega Gladys Kivi (hiljem mehe järgi ka Viirand) (1934-1991) pages sõja eest 1944. aastal ühes ema ja vanavanematega Rootsi ning jõudis lõpuks Kanadasse välja. 1950-60tel jõudis ta kaasa teha ca 70 telefilmis ning sai ka Hollywoodis mõned osatäitmised. Pärast Frankensteini-filmi loobus ta kinolinal ülesastumisest.

Juhan Treisalt (1898-1980) lahkus Eestist Esimese maailmasõja ajal. USAsse jõudnult sai transkribeerimissegaduse tõttu uueks nimeks Ivan Triesault, mille all tegutses aastakümneid USA lavalaudadel, ning lõpuks alates 1940te keskelt tegi ka Hollywoodis korralikku karjääri, mille sekka jäi päris paras ports ulmelisi rolle seriaalides nagu "Voyage to the Bottom of the Sea" (1964–1968), "One Step Beyond" (1959–1961) ja nii "Batmani" seriaalis (1966-68) kui esimeses täispikas nahkhiiremehefilmis (1966), aga ka filmides "The Mummy's Ghost" (1944), "Journey to the Center of the Earth" (1959) ja "The Amazing Transparent Man" (1960)

Triesault hullu teadlasena filmis Amazing transparent man

Triesault Batmanis

Laulja Tarmo Urbi poeg Johann Urb on saanud Hollywoodis hulgaliselt pisirolle, mille seast ulme all liigituvad vene miljardäri lennuki piloodi osa Roland Emmerichi filmis "2012"; päästerühma juhi Leon S. Kennedy roll filmis "Resident Evil: Retribution" ning osatäitmised seriaalides "Knight Rider" (2008) ja "Eastwick" (2009).

Johann Urb filmis "2012" ning "Resident Evil"

Aastaid maailma moelavadel keerelnud Diana Lotus (Sillaots) on pärast modellikarjääri lõpetamist saanud mitmeid filmirolle, millest ulme alla mahub Yanna roll filmis "The Zombinator" (2012).

Veel üks filmimaailmaga sina peal olev eksmodell Daria Vyaersi (Darja Väärsi) on sündinud Tartus, kuid üles kasvanud juba laias maailmas. Temal on ette näidata pisiroll õudusfilmis "The Profane Exhibit" (2013) ja muusika autorlus õudusfilmis "She Was So Pretty" (2016).

Udo Kasemets (1919-2014) on saanud rolli David Cronenbergi filmis "Crimes of the Future" (1970).

Jude Cristian Kasekamp on saanud pisiosa miniseriaalis "The Witches of Oz" (2011) ja ka selle järjes "Dorothy and the Witches of Oz" (2012).

Pärast Sorbonne'i ülikooli lõpetamisest mehe kodukohta elama siirdunud praegune Eesti aukonsul Rumeenias Ingrid Cristea-Vendelin on igapäevaselt tööl kohalikus filmifirmas ja seetõttu aastaid korraldanud piiritaguse kino võttepäevi Rumeenias. B-kategooria õudukaid on tema filmograafias üle tosina.

1970tel mitmete eesti filmiklassikasse kuuluvate linateoste juures operaatori assistent olnud Rein Liblik lõpetas 1980te alguses Venemaal filmikooli ja jäi pärast seda tööle Moskvasse, kus 1993. aastal tegi müstilise thrilleri "Igrajem zombi, ili žizn posle bitv".

Ito "Bill" Rebane sündis 1937. aastal Lätis eestlasest isa ja läti-baltisaksa parunessi peres, lahkus Eestist 1940te algul Saksamaale ja jõudis lõpuks USAsse. 1970-80tel väntas ta kümmekond odavat B-kategooria õudusfilmi, millest tuntuim on "The Giant Spider Invasion" (1975), mis figureerib isegi 100 kõige tähelepanuväärsema halva filmi nimekirjades. Gleasoni väikelinn Wisconsini osariigis, kus film üles võeti, plaanis mõned aastad tagasi suisa ühele filmis kasutatud monstrumämblikule ausamba püstitada.

Juba XXI sajandil kodumaa tolmu jalgelt pühkinud ja laias maailmas läbilööki üritavatest eesti näitlejatest on pisirolle Hollywoodis pälvinud Brad Jurjens alias Priit Jürjens (Scarecrow (2002)) ja Marko Leht koomiksimärulis "Wonder Woman" (2017). Neist tunduvalt edukam on olnud Anita Smirnova. Korea ja vene verd omav neiu peab end siiski eestlannaks, ent karjääri teeb ta hoopis Hiina filmitööstuses. Viimase paari-kolme aastaga üle paarikümnes Hiina filmis-seriaalis kaasa löönud piiga viimased kolm veel linastumata kaastööd kannavad ka žanrimäärangut sci-fi (pealkirjad tõlgituna inglise keelde): "Infected", "Eastern Battlefield" ja "The Classification of Spirit". Ja kuna ta on üks väheseid välismaalasi, kes hiinakeelse stsenaariumiga ümber oskab käia, siis tööpuudust talle sealmail küll niipea ei paista saabuvat.

Siinkohal oleks õige hetk natuke peatuda ka ka Eestis sündinud mitte-eestlaste ulmefilmialastel tegemistel.

Pea 60 aasta pikkuse filmikarjääriga saksa näitleja Elsa Wagner (1881-1975) sündis Tallinnas (muideks, Loewenschede torn Tallinna vanalinnas kuulus ta pere koduvalduste hulka), õppis Peterburis ja teatrilavale astus sajandivahetusel juba Berliinis. 1960. aastal oli ta kandvas kõrvalosas mitmeid auhindu saanud saksa kummituskomöödias "Das Spukschloß im Spessart".

Nikita Knatz (1940-2010) on sündinud Tallinnas. Tema on olnud osaline tosinajao Hollywoodi ulmefilmi visuaalse kuju andmise tiimis. Loetelu ehivad sellised pealkirjad nagu "Return of the living Dead II", "Hellboy", "Predator", "Blade II" ja "Dragonheart".

Taani filmiprodutsent Sonja Vesterholt sündis Tallinnas 1945. aastal. Vesterholt on ulmemaailmaga seotud eelkõige vene ulmefilminduse pioneerist Pavel Kljušantsevist vändatud dokumentaali "The Star Dreamer" (2002) tõttu. Ka isfdb-i kirje on ta saanud tänu artiklile sama mehe kohta.

Nõukogude, vene ja aastast 1992 tšehhi näitleja Lilian (ka Lilja ja Liliyan) Malkina on sündinud 1938. aastal Tallinnas ja seal ka üles kasvanud, töötanud 1960-1964 Vene Draamateatris näitlejana ning meenutab Tallinnat siiani hea sõnaga. Tema karjaari üks tipphetki nõukogude kinos oli röövel Frida osa Aleksandr Beljajevi teose põhjal vändatud muusikalis "Ostrov pogibšihh koroblei" (1987), ka on ta filmograafias osa saksa õudussarjas "Geisterjäger John Sinclair" (2000) ja tšehhi nähtamatute sarjas "Neviditelni" (2014).

Kümnetest Virumaal sündinud vene näitlejatest on ehk kõige tuntumate ulmerollidega maha saanud Natalja Saiko – naispeaosa filmis "Lunnaja raduga" (1983) ja kolmikrolliga (kinotäht Angelica Gay, laulja Monika Braun ja sünteetiline naine Eva) filmis "Zaveštšanije professora Douelja" (1984). Ülejäänutest võiks mainida Aleksandr Sirinit rolli eest Strugatskite romaani "Obitajemõi ostrov" (2009) filmiversioonis ja Sergei Paršini osalemist filmides nagu "Ostrov pogibšihh korablei" (1987), "Zerkalo dlja geroja" (1988) ja "Ekstrasens" (1992)

Ja kui lõpuks veel ka eesti juuri omavaist Hollywoodi staaridest rääkida, siis esimest põlve piiri taga sündinuist on Hollywoodis kõige nimekam eestlane mitte näitleja, vaid kaamera taga tegutsev operaator Alar Kivilo, kelle käsi on üles võtnud ka hulgaliselt fantastika valdkonda liigituvaid linateoseid nagu "Starship Invasions" (1977), "The Olden Days Coat" (1981), "Da" (1988), "Frequency" (2000), "The Lake House" (2006), "Fallen" (2016), aga ka mitmeid telefilme ja -seriaale nagu "984: Prisoner of the Future" (1982), "The Invaders" (1995, kaks avaseeriat), "NYPD 2069" (2004) ning isegi ühe dokumentaalfilmi "Vincent Price's Dracula" (1982).

Mena Suvari isa on sõja ajal ookeani taha jõudnud eestlane. Mena saab uhkeldada lausa mitme peaosaga õudusfilmides – deemonkütt Maria Abascal õudusdraamaseriaalis "South of Hell" (2015); Sarah Bowman George G. Romero remake'is kultuslikust zombifilmist "Day of the Dead" (2008) ja samuti on ta üks peaosaline Travis Oatesi kummituslikus linateoses "Don't Blink" (2014). Tema filmograafiast leiab ka vähemaid osatäitmisi ulmeseriaalides nagu "American Horror Story" ja Aerith Gainsborough tegelaskujule hääle andmine arvutimängudes "Kingdom Hearts II" ja "Final Fantasy VII Advent Children".

Mary Tamm (1950-2012) sündis Inglismaal eesti sõjapõgenike perre. Tema kõige ulmelisem roll on briti telesarjas "Dr Who" (1978-79) sarja nimitegelase assistent Romana.

Kanadas sündinud Mihkel Harilaid lõi Torontos 1994. aastal filmikompanii Black Walk Corporation, mille presidendiks on ta tänase päevani. Sadu muusikavideoid tootnud firma on alates 2000te algusest teinud ka mitmeid ulmefilme nagu "Phil the Alien", "Medium Raw: Night of the Wolf", "Dark Rising: Warrior of Worlds". Eriti tasub ära märkida vampiirikomöödiat "Suck", kus kaasa löövad ka mitmed rokilegendid. Harilaid on lisaks produtsenditööle kirjatud ka ühe stsenaariumi "Dark Rising" sarjale.

Rockilegend Alice Cooper vampiirina filmis "Suck"

Šoti näitleja Enn Reitel sündis 1950. aastal eesti-saksa päritolu sõjapõgenike perekonda. Väidetavalt on näitlejanimi tegeliku nime anagramm. Ise ekraanile vähe sattunud mees on keskendunud rohkem helindamisele ning on andnud hääle lausa rohkem kui sajale animafilmile ja videomängule, mille seast tuntumad filmide poole pealt on ehk David Bowiega muinasjutufilm "Labyrinth" (1986) ja Tim Burtoni animatsioon "The Corpse Bride".

Itaalia filmistaari Ornella Muti ema on Võrumaalt pärit baltisaksa skulptor Renate Krause ning tema ulmerollide loend piirdub vampiirifilmiga "Leonor" (1975) ja koomiksi "Flash Gordon" ekraniseeringuga (1980).

Tiiu Loigu on esimese põlve ameeriklane, kes lisaks näitlemisele on tegevust leidnud ka kaamera taga. Ulmega seostub tema puhul nii kaamera ees kui taga muinasjutufilm "A Mermaid's tale" (2016).

Kirju esivanemate rahvustepaketiga kanadalase Nelson Leisi isa on eestlane. Tema ulmeliste pisirollide nimistu on juba õige pikk, pea kaks tosinat, mille seas ehk mainemakad on osalused seriaalides "The Supernatural" ja "The Fringe".

Torontos sündinud Katriina Isberg on samuti esimese põlve väliseestlane. Temal on ulmevallast ette näidata rollid filmides "Haven" (2012), "Darknet" (2014), "The One That Got Away" (2015) ja "Lost Girl" (2013).

Kanada filmi- ja telenäitleja Alison Pilli isa on eestlasest ettevõtja. Alisoni filmograafiast leiab pisirollid ulmefilmis "Snowpiercer" (2013) ja ulmeseriaalides "PSI Factor: Chronicles of the Paranormal" ja "Poltergeist: The Legacy".

Pärast sõda Austraaliasse jõudnud eestlaste lapselaps Anna Torv on tuntud eelkõige Olivia Dunhami rolliga ulmeseriaalis "The Fringe" ("Ülisalajane") (2008-2013), mille eest pälvinud neli korda ka ulmefilmiauhinna Saturn Award. Peale selle on ta andnud hääle arvutimängu "Heavenly Sword" peaosalisele Narikole nii mängus (2007) kui ka mängu põhjal tehtud filmis (2014). Pisiosa veel ka filmis "Frankenstein" (2007).

Oma filmikarjääri alguses oleva lätlanna Kristine Kenina ema on eestlane. Võitluskunstidega tegeleva mõõgapiiga esimene ulmeline roll on osa iiri muistendikangelase elust rääkivas filmis "Cu Chulainn" (2017).

Kanadalanna Rebecca Marshallil on eesti-ukraina-inglise taust ja temal on väikseid rolle õudus- ja ulmefilmides kokku üle tosina: seriaalid "Supernatural" (2005-), "The Good Witch" (2012) ja "The Threshold" (2006), aga ka filmid nagu "The Saw VII" (2010) ja "Repo! The genetic opera" (2008) jt.

Kultusliku Baywatchi seriaaliga filmimaailma orbiidile tõusnud Erika Eleniakis voolav kübeke eesti veri pärineb juba kaugemaist eesti esivanemaist. Tema filmograafias on samuti mitmeid rolle ulmekates: peaosaline Aurora Ash Darrell Roodti kosmoseooperis "Dracula 3000" (2004); peaosa Bryni kehastaja Robert Lee katastrooffilmis "Absolute Zero" (2006); noore piigana näeb teda isegi Steven Spielbergi ulmeklassikas "E.T. - Extraterrestial" (1982) ning samuti on osalenued ulmeseriaalides nagu "Fantasy Island" (1999) ja "After Shock" (1999).

Hollywood pole maailmas ainus filmimeka. Teise ilmakaarde vaadates ei tohi ära unustada kaht eesti juurtega Juliat, kes on tänapäeva Vene filmimaailma ühed hinnatumad näitlejannad. Julia Aug on oma nime võlgu vanaisale - Stalini repressioonide ohvriks langenud Venemaa eestlasest kommunistile. Narvas üles kasvanud näitlejanna esimeseks filmirolliks oli Kir Bulõtševi samanimelise jutustuse ainetel vändatud "Pohhištšenije tšarodeja" (1989) ning teine ulmeline roll on tal vampiirifilmis "Vurdalaki" (2016). Julia Peresild on aga oma eestipärase nime võlgu vanavanaisale, keda elutee – seda siis veel tsaariajal – Venemaale viis. Peresild on kuuldavasti spetsiaalselt temale kirjutatud rollis kohe-kohe linale jõudvas Sergei Lukjanenko romaani "Tšernovik" ekraniseeringus.

Ja olgu mainitud, et ka Tarkovski filmi Stalker naispeaosatäitja Alissa Freindlihh jõudis pärast sõda noore tüdrukuna mitu aastat elada päris Tallinna kesklinnas.

Filmijutu lõpetuseks on sobilik rääkida ka ühest teatrirollist. Lavastaja Adolf Šapiro kutsus Elmo Nüganeni kehastama peaosalist 2007. aasta lõpus Moskva teatris Et Cetera lavale toodud Ray Bradbury samanimelise romaani ainetel loodud näidendisse "451° Fahrenheit". Suure menuga tükk jookseb teatris tänini, mistõttu Nüganen lendab ikka veel korra kuus Moskva vahet.

Peale eesti näitlejate on vahel ka Eesti ise sattunud nii filmilinale kui ka telepurki. Neid sattumisi on küll samuti vähe ja kontekstigi napilt, aga antud teema raames loetleda tasub neidki.

Filmis "Encino koopamees" / "Encino man" (1992) üritatakse Californias maast välja sulanud ja ellu ärganud koopainimest tutvustada kui Eestist pärit vahetusõpilast.

Näostki näha, et eestlane... Brendan Fraser koopamehena

Mihhail Poretšenkovi põnevik "Den D" (2008) on puhtal kujul Arnold Schwarzeneggeri kassahiti Commando ümbertöötlus vene moodi. Mis tähendab seda, et Kesk-Ameerika väikeriigis möllamise asemel toimub pahalaste nottimine Eestis. Vladivostokis puhkav vene eriüksuslane peab pahalase poolt röövitud tütre tagasisaamiseks mõrvama Eesti presidendi. Iseasi, kas see nüüd on päriselt ulme... aga vähemalt kohalikus kontekstis tundub üpris jabura fantaasiana küll.

Jaume Collet-Serra õudusfilmis "Orb" / "Orphan" (2009) lapsendab ameerika pere 9-aastase tüdrukese, kellel ilmnevad tapakalduvused. Lõpuks pere teiste laste pärast hirmu tundev pereema uurib lõpuks välja, et tüdruk on tegelikult 33-aastane haruldase hormonaalhäirega naine, kes on ka pikalt viibinud ravil Eestis Saarna Instituudi nime kandvas hullumajas ja sealt põgenenult tapnud oma paarkümmend inimest. Filmis kuuleb ka eesti keelt.

Hoolikalt teksti kuulavale vaatajale jääb kõrva, et David Cronenbergi filmis "The Brood" (1979) kõlab lause. "We're spending our time checking out an Estonian musician."

Seriaali "True Blood" kolmandal hooajal on mitmes osas tegelane eestlanna Yvetta, kes on postitantsija vampiiride ööklubis Fangtasia. Räägib ta küll miskipärast vene keelt.

Seriaalis "Troonide mäng" / "Game of Thrones" räägitava dothraki keele loomisel on ühe allikana kasutatud ka eesti keelt. Kes üritab kuulmise järgi tuttavaid sõnu tabada, saab kõvasti petta, sest tegu on puht grammatiliste vormide laenamisega, konkreetselt laadivahelduse (nagu näiteks sõnas idu-eo) kohaldamine dothraki keele verbidele.

Seriaali "Star Trek. Deep Space Nine" ühes osas /4x10 Homefront/ näeme kosmosejaama sideseansi ajal Maa peal toimuva konverentsiga taamale väga kenasti platseerunud sini-must-valget lippu. Tõenäoliselt ei ole trikolooril Eesti riigisümboliga vähimatki pistmist, vaid tegu on lihtsalt ilusa värvigamma pärast valitud plaguga.

Seriaali "Stargate: Atlantis" ühes neljanda hooaja osas leiab kaadri, kus hoitakse käes mitut rahatähte, mis tunduvad vägagi Eesti sajakroonise moodi. Teadjad inimesed oskavad aga öelda, et tegu olla hoopis Kanada viiedollarilisega. Töntsima silmanägemisega rahvast sellega muidugi ei veena...

Eesti raha või Kanada raha?

Kui briti pilasari "Blackadder" ka alternatiivajaloo alla liigitub, siis kolmanda hooaja avaosas on üks tegelane nimega Jeremy of Estonia.

Libahundiseriaali "Bitten" osas /1x03 Trespass/ jääb kaadrisse kahtlane tüüp, kes üritab ühele peaosalistest külje alla ujuda jutuga, et ta on avastanud Eesti kõige paremini hoitud saladuse - Viljandy pereviina retsepti - ja küll see võiks Ameerikale hea maitsta. Miskipärast käib selle Viljandiga kaasas määratlus Balkan...

USA Indiana osariigi väikelinnas toimuva mitteulmelise komöödiasarja "Parks and Recreation" osas /6x13/on kaader linnavaatega, mis tallinnlastele kindlasti natuke tuttav tundub.

Postapokalüptilises pinevikuseriaalis "Wayward Pines" võib terav silm mitmel puhul märgata seinal rippumas üht vene maalikunstniku Aivazovski taiest, mil nimeks Port Reval (1844).

Jaapani animesarja "Code Geass: Akito the Exiled" (2012) esimesed minutid mööduvad Euroopa Liidu ja Püha Briti Impeeriumi mechade vahelises lahingus Narva ümbruse metsades, kus armutu heitlus käib sõna otseses mõttes viimase liikuva metallijupini. Alternatiivses ajaloos 2017. aasta detsembris toimuvas vanarauastamisamokis on Narva tõesti ainult kohamääratlus – aga seejuures väga oluline kohamääratlus, millest ka hiljem juttu tuleb.

Ammusel 1966. aastal tehti Hollywoodis ka film "Death Curse of Tartu", millel Emajõe Ateenaga pole mitte midagi ühist – Tartu nime kannab üks indiaani šamaan, kelle vaim asub sõjateele elavate vastu.

Eesti digiulmemaailmas (Rauno Pärnits)

Digimaailm on küll ulmevaldkondadest kõige noorem, samas võib enamiku arvutimängude kohta leida ulmelisi aspekte. Kõiksugu kosmoseseiklused, kollitapmised, väljamõeldud maailmad jms tüüpiline ulmebutafooria on arvutimängude maailmas pigem reegel kui haruldus.

Alustaks ülevaadet küll mitte ulmelise, vaid reaalse, kuid see-eest põneva seigaga: Eesti oli kolmas riik maailmas, kes tegi endale ametliku virtuaalse saatkonna. Juhtus see aastal 2007 arvutimängus Second Life. Ametliku diplomaatilise esinduse iga jäi küll üsna lühikeseks – vaid neli aastat -, aga see ei vähenda sugugi sündmuse märkimisväärsust ning ajaloo annaalidesse jääb see fakt igaveseks.

Virtuaalne saatkonnahoone Second Life’s.

Kindlasti seostub ulmega ka fakt, et praeguse aja üks enamteenivaid arvutimängureid maailmas on Tartust pärit Clement Ivanov alias Puppey, kelle teenitud pärisraha saab kodumaine kõmujanune meedia kokku lugeda juba seitsmekohaliste arvudega. Tema mänguks on DOTA 2 – strateegiamäng, kus üks meeskond üritab maagiliste võimetega kangelaste abil kaitsetorne ja kollide hävitades purustada vastaste tsitadelli.

Kodumaiste mängutegijate lipulaev võiks olla stuudio ZA/UM, kes sõlmis ülemaailmselt populaarse arvutimängude müügiplatvormi Humble Bundle'iga arendatava rollimängu No Truce with the Furies investeerimis- ja kirjastamislepingu, mis viib mängu vähemalt kümne miljoni huviliseni.

Mängu tegevus peaks toimuma samas maailmas mis Robert Kurvitza romaanis Püha ja õudne lõhn. Žanri poolest on tegemist rolli-mõistatusmänguga, kus kogu ettetulev võitlus toimub dialoogivalikute kaudu. Esimese tutvustava videolõigu leiab siit:

Maarjamaad ennast on arvutis tunduvalt keerukam märgatavaks teha. Kõige lihtsam on võtta mõni pseudoajaloosimulaator nagu näiteks Sid Meieri Civilization ja kasutada vaikimisi olemasolevaid maakaarte, äärmisel juhul – maastikuehitamise lisafunktsiooni olemasolu korral – joonistada ise Eesti/Läänemere ümbruse/Euroopa kaart ja püüda selle abil mängureeglite kohaselt näiteks kasvõi Torgu kuningriigist teha maailma naba.

Teine loogiline koht Eesti kohtamiseks oleks ajaloosimulaatorid. Näiteks 1066. aastaga alustav Crusader Kings ehk maakeeli Läänemere Isandad, kus on küll võimalik Eesti riigi eest mängida, aga selleks tuleb natuke pettust teha – kõigepealt Maarjamaa vallutada, elanikud ristida - paganatel paraku ei ole isegi virtuaalmaailmas tulevikku – ja alles siis saab rahulikult eesti asja ajama hakata. Ja miks mitte ei või jõuda välja kuhugi sinnamaale:

Ka Teise maailmasõja simulaatoris Hearts of Iron IV on võimalik Eesti riigi eest mängida (ka mängu varasemates versioonides on see võimalik, kuid veel keerulisem). Aastaid 1936-1947 virtuaalselt teisendavas mängus on võimalik juhtida paljusid maailma riike, ent nagu netifoorumite kommentaarides võib leida, on Eesti eest edukalt mängimine küllaltki keeruline ja pigem hardcore-mängurite pärusmaa.

Kui nüüd aga tõsiselt arvutimängude maailma süüvida, siis esimene oluline Eesti jäädvustamine arvutimängudes on tõenäoliselt esimene Command&Conquer strateegiamängude sarjast (Tiberian Dawn, 1995), kus Globaalkaitse vägedel tuleb hakata territooriume tagasi vallutama tulnuktehnoloogiat valdavate terroristide käest. Mängu esimesed kaks levelit paigutuvad legendi kohaselt Pärnusse, kuhu kõigepealt tuleb luua sillapea ja seejärel seda laiendada. Reaalse Pärnuga pole siin muidugi mitte midagi ühist peale mereranna, kui sedagi.

Järgmine võiks olla aastal 2002 ilmavalgust näinud Project IGI, kus esimestel levelitel saab tulistada pahasid Eesti sõjaväelasi, kes hoiavad kusagil lennuväljal vangis tuumateadmistega subjekti, keda headel ameeriklastel muidugi kohe ja isiklikult on vaja kätte saada. Anonüümne sõjaväebaas ei asu seejuures üldsegi mitte Eestile iseloomulikul maastikul.

Alternatiivsel Pürenee poolsaarel toimuvas arvutimängus Jagged alliance 2 on süsteemi poolt pakutavate palgasõdurite nimekirjas ka kaks eestlast: Janno „Brain“ Allik ja Lennart „Scream“ Vilde. Neist ühel on legendi kohaselt selja taga ka Siberis käik.

Arvutimängu Tom Clancy: Ghost Recon legend ütleb, et kahes episoodis nimedega Paper Angel ja Zebra Straw tungivad Vene väed Balti riikidesse.

Call of Duty 4: Modern Warfare üksikmängu teine missioon viib peategelase Eesti päritolu laeva pardale tuumarelva neutraliseerima. Laeva nimeks on Väljakutse. Miskipärast peremehetseb seal aga kamp Vene terroriste.

Arvutimängu Deus Ex: Mankind Divided on ära peidetud üks mail, kus keegi Karl Sigmund soovis oma kirjasõbra Vadim Orlovi Tallinnasse kutsuda ning talle kohalikku köögikultuuri tutvustada.

Vene salamõrtsukatest rääkiva mängu Assassin's Creed Chronicles: Russia ühes stseenis kuulutatakse ühe Venemaa linna tänavatel, et Ukraina on välja kuulutanud iseseisvuse ning Eesti kavatseb teha täpselt sedasama.

Arvutimängus Splinter Cell: Blacklist viib salaagent Sam Fisheri üks koostöömissioonidest tema ja ta kaaslase missioonile ei kuhugi mujale kui Saaremaale Pihtlasse, kus häkkerid on kuritegevusega ülekäte läinud.

Mängus Star Trek: Bridge Crew näevad vahel vilksatamas üht tuttava nimega kosmosesõidukit – fregatt-tähelaeva USS Tallinn. Sama alus ka varem kosmost reisinud – 2001. aastal ilmunud mängus Star Trek: Armada II oli Eesti pealinna nime kandva laeva jaoks esimene kord maailmaruumi künda.

2017. aasta augustis rahvani jõudnud I maailmasõja kujutava sõjamängu Battlefront 1 täiendus nimega Operation Albion viib sõja Eesti saartele. Saksa vägede dessant oli üks olulisemaid mõjutegureid Eesti iseseisvusmiseni viinud sündmuste ahelas ning igaüks võib mängus ise proovida sõjakäiku teise suunda viia. Paraku taas kord tuleb tõdeda, et virtuaalsel Saaremaal on reaalsega ühist vaid puud ja lumi. Äärmisel juhul ehk meenutab Eestit vaid see alloleval screenshot’il olev majakas, mis on väga sarnane Keri majakaga, too aga asub teatavasti hoopis Eesti teises servas.

Arvutimängus World of Tanks on vene mängurite slängis II maailmasõja aegse saksa rasketanki E-100 hüüdnimeks Estonets – Eestlane – tema iseloomuliku aegluse tõttu.

Ja poollõbusaks teemale joont alla tõmbavaks killuks üks tegelane mängust Battle of Wesnoth, kel juhuse tahtel on nimeks Tallin, mis – arvestades, kui vaevaliselt muu maailma elanikud kõiki neid topelttähti kirjutada armastavad – kõlab peaaegu nagu päris oma ja kodune Kalevite kants.

Eesti kunstnikud maailma ulmes (Rauno Pärnits)

Siinkohal piirdun ma vaid konkreetselt Eesti kunstnike piiritaguste tegemistega ulmežanris; Eestisiseseid seiku ning üksikuid ulmelisi maale, muid kunstiteoseid ja isegi terveid ulmetemaatilisi kunstinäitusi ei käsitle.

Kõige suurema renomeega eesti kunstnik, keda võib ulmega seostada, on Ülo Sooster. Hiljaaegu ka ISFDBi kantud kunstnikku on loetud 1960te avangardismi klassikuks ja isegi silmapaistvaimaks nõukogudeajal tegutsenud Eesti kunstnikuks üldse. ISFDBi kandmise põhjuseks on tõenäoliselt Venemaal 2016. aastal üllitatud Soosteri raamatuillustratsioonide kogumik.

Aasta sõjaaegses Pallases õppida jõudnud Sooster represseeriti 1949. aastal ning pärast vabanemist 1956. aastal asus elama vangilaagris leitud naise juurde Moskvasse, kuna senisesse kodupaika Hiiumaal teda naasta ei lubatud. Perioodil 1957-70 jõudis ta seal kujundada ca 80 raamatut, millest poolteistkümmend on ulmežanrist, aga ka mitmeid samuti ulmelugusid avaldanud ajakirja Znanije-sila esikaasi. Pärast Hruštšovi karmi kriitika alla sattumist oli ta sunnitud vahel kasutama varjunime J. Smorodin.

Mõned näited Soosteri raamatuillustratsioonidest

Mõned Soosteri tehtud kaanepildid

Praegu Iisraelis elav kunstniku poeg, elukutselt samuti graafik, kunstnik ja lisaks veel ka animaator Tennopent Sooster on samuti kujundanud vähemalt ühe ulmeraamatu:

ISFDB-i on sisestatud ka illustraator Eiko Ojala. Põhjuseks on Austraalia aurupungiautori Richard Harlandi kahe romaani – "Worldshaker" ja "Liberation" illustratsioonid (kuid mitte kaanepildid). Ojala on rahvusvaheliselt vägagi tunnustatud kunstnik, kelle töid on muuhulgas ilmunud ka mitmetes meediaväljaannetes üle maailma, nagu Die Zeit, The Guardian, New York Times, New York Times Magazine, New Yorker, Washington Post, National Geographic Traveler.

Üks näide Ojalale iseloomulikust paberiväljalõiget imiteerivast stiilist veel:

Kolmas ISFDB kirjet omav eesti kunstnik on Kaia Otstak. Kodumaisele ulmelugejale on ta kindlasti tuttav kirjastuse Skarabeus üllitatud "Nekromanteioni" kujundusega, aga rahvusvahelise andmebaasi kanti ta siiski Steve Duffy romaani kaanepildi eest.

SteveDuffy

Multitalendist Viido Polikarpus on ISFDBis nii illustratsioonide kui ka kahasse kirjutatud romaani "Down Town" eest. Saksamaal eesti sõjapõgenike laagris sündinud Polikarpus elas Eesti taasiseseisvumiseni USAs, kuid kolis siis Eestisse ja siingi on aktiivselt paljudel aladel tegutsenud, muuhulgas omanud Tallinna Eesti Maja keldris asuvat restorani. Ta on illustreerinud mitmeid raamatuid, nende sekka ka paar ulmekat.

Mingil moel on ISFDB-s leidnud äramärkimist Joonas Sildre kaanepilt Kirill Jeskovi romaanile "Viimane sõrmusekandja". Miskipärast on kunstniku eesnimi seal küll kirjutatud Jonah.

Kuldar Leement on joonistanud võrguajakirja "Clarkesworld" 11/2014 kaanepildi.

Nime järgi otsustades võib eesti juuri olla ka aktiivsel vene ulmemaastikul tegutsejal Antonin Kallasel, kelle kujundatud ulmeraamatute ja -ajakirja "Polden. XX vek" esikaante üldarv ületab juba saja ühiku piiri.

Antonin Kallase tehtud raamatukaas

Saksamaal Wetzlari väikelinnas asub Euroopa suurim ainult ulmele spetsialiseerunud raamatukogu Phantastische Bibliothek Wetzlar. 2001. aastal õnnestus seal isikunäitus korraldada eesti kunstnik Liina Siibil.

Ja lõpetuseks üks lõbus illustratsioon Igor Šaganovilt Philip K. Dicki romaani "The Game-Players of Titan" (1963) esimesele venekeelsele väljaandele aastal 1990, kus riiulis paistab selgelt maakeelne vinüüliümbris sarjast Eesti orelid...

Kogu kunstipeatüki lõpetuseks sobiks veel ära mainida üks näide mitte visuaalse, vaid helikunsti vallast – tuntud maalikunstnik Kalev Mark Kostabi vend, samuti maalimist harrastanud Paul Indrek Kostabi on ilusa ulmelise nimega kolemuusikaansambli White Zombie asutajaliige.

Eesti ja ulmekoomiksid (Rauno Pärnits)

Ulme väga oluline osa on alati olnud koomiksimaailm. Siinkirjutaja suureks üllatuseks ei ole Eesti/eestlased ka siin päris mainimata jäänud, kuigi koomiksite puhul paistab eriti silma geograafiline aspekt – et on teine midagi... kusagil... ning reaalselt võttes on enamjaolt tegu lihtsalt laestvõetud eksootilise kohanimetusega. Aga on ka erandeid.

Esimene pääsuke Eesti kohta ilmus koomiksitesse 1958. aastal, kui Belgia koomiksikunstniku Hergé loodud "Tintini seikluste" sarjas vihikus "Must last" / "Coke en stock" – nagu ka kümme aastat hiljem ilmunud vihikus "Vol 714 pour Sydney" – on tegelaseks eestlane Piotr Szut, kellest maakeelses tõlkes on saanud Peeter Pähk. Nimemuutmise põhjuseks on asjaolu, et Szut ei olegi mitte moonutatud venekeelne Štšut – Narr –, vaid nime kõlaline sarnasus prantsuse keele sõnaga zut – pähh! Wikipedia andmetel on Szuti minevik maha viksitud omaaegse Eesti lenduri ja metsavenna Remi Milki elukäigu pealt. Eksisteerib ka Szuti biograafia, mille kohaselt ta pärast Eesti taasiseseisvumist 1991. aastal kolis elama *. Eestlasest tegelase sünnis on vägagi tõenäoliselt süüdi Hergé hea tuttav, ajakirjanik Jacques Baruch, kes ääretult suure estofiilina kirjutas nime Sulev Kaja all.

Järgmist Eesti sattumist koomiksitesse tuleb aga väga kaua oodata ja ausalt öeldes on nende koomiksite ulmeline osa ka üpris suure fantaasia juures vaid vaevu aimatav. Aga olgu nad siinkohal siiski ära mainitud.

Seikluskoomiks "Secret Weapons" #5 (1993) keerab seltskond häid ja pisut ebatavaliste võimetega kangelasi tuksi relvaärika sehvti Tallinnas. Ninjade kakelus Tallinna lähedal tollastel segastel aegadel ilmselt ei üllatanukski kedagi.

Animekorüfee Hayao Miyazaki on ka mangade joonistamisega kätt proovinud. Tema 1998. aastal ilmavalgust näinud manga "Carius: Doromamire no Tora" on II maailmasõja-aegse saksa tankikomandöri Otto Cariuse ka eesti keeles ilmunud memuaaride "Tiigrid poris" graafiline väljendus. Ulmeosa piirdub inimeste asemel sigade kujutamisega.

Järgmisena võiks mainida 2004. aastal ilmumist alustanud Belgia, täpsemalt Prantsuse-Belgia koomiksit "Lady S", kus peakangelaseks on Susan FitzRoy. Kireva minevikuga preili õige nimi on tegelikult Shania Ravkin, kes elas oma (rahvuselt juudid) vanematega Eestis, kuni KGB nad tappis. Üldsegi mitte seadusekuulekat elu elanud neiu pääses organite üle noatera põgenema ning tema lapsendas vanemate hea tuttav, USA suursaadik Euroopas. Minevik saab Susani kätte ja teda sunnitakse spioonina tegutsema. Lugu ise on küll täiesti ulmevaba.

2005 samanimelise mangaseeria põhjal tehtud sadade aastate taguses tulevikus toimuva animesarja "Trinity Blood" vampiiriseguses maailmas on vähetähtis tegelane Eulis Ruutel, iseseisva Eesti riigi krahv, keda iseloomustatakse netiavarustes nõnda: kuigi rahvas teda armastas, põgenes arg mees kohe, kui Uus-Vatikan Tallinna vallutas. Anime ja manga pidada mõneti erinema, manga kohta ei õnnestunud tõepärast infot välja kaevata.

Hidekaz Himaruya alustas netikoomiksiga "Hetalia: Axis Powers" aastal 2006, mille põhjal hiljem joonistati nii manga (2008-13) kui ka anime (2014-...), aga valminud on ka arvutimäng, film ja muusikal. Hetalia on koolipoiste maailm, milles iga tegelane vastab ühele maailma riigile. Nende omavahelisi ajaloolisi, poliitilisi, sõjalisi ja majandussuhteid paraja huumoriga kujutavas koomiksis on üheks tegelaseks ka Eesti.

Väidetavalt olla Eduard von Bocki nime kandev Eesti kehastus Himaruyale endale kõige sarnasem. Tähelepanuväärne ja üsnagi lõbus detail koomiksist: ühel kohtumisel jääb von Bock magama ning näeb unes, kuidas jumal täidab tema unistuse ja muudab kõik teisi riike kehastavad poisid tüdrukuteks. Nii sellest episoodist hargnema hakanud Nyotalia nimelisest mangast kui ka Hetaliast endast on joonistatud lõputul hulgal fännikoomikseid, mille hulgas on ka normaalsetele ulmekriteeriumitele vastavaid seeriaid.

Koomiksis "Torch" vol #3 (2010) palgakse Hull Teadlane hävitama Vretiku linna Eestis, milleks subjekt kasutab ümberprogrammeeritud inimtõrvikut. Suures tulemöllus järgneb kohapeal muidugi kaos. Kusjuures hävitustöö on mõeldud kõigest tähelepanu kõrvalejuhtimiseks veealuse torujuhtme sabotaažilt.

Aprillis 2012 ilmunud koomiksis "Blackhawks" vol 6 teevad kaks Mustade Haugaste erirühma liiget informaatorit oodates aega parajaks ja pillavad seejuures sihukese iroonilise lause:

Augustis 2012 ilmunud koomiksis "Avengers vs X-Men" vol #6 teevad superkangelased Helsingist naastes väikese kõrvalepõike ka Eestisse, kus nad päris pigisse jäävad.

2014. aasta juuli-september ilmunud horrorkoomiksi "Baltimore" kolmeosalise minialamsarja "The Witch of Harju" tegevus toimub 1920te alguses väikeses Eesti linnakeses Harjus, kus vampiiriküttide salk jääb kimpu ringikondavate surnute ja verejanuliste kohalike nõidadega. Sellest leiate põhjalikuma ülevaate eraldi artiklis.

Koomiksis "A-Force" on üks tegelane supermaagiliste võimetega Nico Minoru, kes tihtilugu tervendamisloitsu pruugib ning asja paremaks mõjuks proovib seda lausuda erinevates keeles. Väidetavalt seerias aprillis 2016 ilmunud köites vol 2 #2 kasutab ta loitsu käivitamiseks eestikeelset sõna „paranema“.

Koomiksis "Red Agent: The Human Order" #2 (jaanuar 2017) alustab hullunud terrorist oma üleeuroopalist hävitustööd kirikute hävitamisega, teiste seas lendab õhku ka see tuttav vaatega pühakoda:

Koomiksis "Assassin Creed: Uprising" #6 (ilmus augustis 2017) pälvib Hispaania assassiinide rakukese kõrge hinnangu Londonist saabunud Nobby Clarke, kes 1936. aastal oli üksipäini maha tapnud kogu Tallinnas resideeruva Templirüütlite rakukese.

Koomiksis "Doctor Strange" vol 4 #20 (ilmus augustis 2017) pannakse oksjonile Rasputinile kuulunud Xyggondo sau, mis taasavastati Eestist sellisest kummalisest kohast nagu – mida ei julge isegi ära tõlkida – Well of the Rising Pestilence.

Xyggondo sau

Koomiksis "Think Tank" pälvib alates kolmandast seeriast (2016) Eesti rohkesti tähelepanu, kui pärast hulga kõrgete NATO asjapulkade mõrvamist kaugjuhitavate loomade poolt kerkib päevakorda küsimus, et kas Venemaa agressioon Eesti suhtes viib Kolmanda maailmasõjani.

Ulmeline mõtisklus (Taivo Rist)

TÄHISTAGEM EESTI 100. SÜNNIPÄEVA ULMELISE MÕTISKLUSEGA

Eesti tähistas hiljuti 100. sünnipäeva. Kutsun üles mõtlema, mida eestlus meile õigupoolest tähendab, aga ulmelises võtmes.

Kujutlegem, et kandute ajas 80 aastat tagasi, 1938. aastasse. Teil on aega paar aastat, et valmistuda 1940. aasta riigipöördeks, aga võib-olla tahate juba Molotov-Ribbentropi paktiks ja baaside lepinguks valmistuda – aega on sellekski.

Teil on alles kõik teie praegused teadmised. Teil on vajalikud dokumendid, sealhulgas haridust tõendavad dokumendid vastavalt sellele, missugune teaduskraad teil tegelikult on. Need on muidugi võltsitud, aga XXI sajandil osatakse dokumente võltsida sellisel tasemel, et 1938. aasta meetoditega ei ole võimalik seda kindlaks teha. Aga kui te olete lõpetanud viie aasta eest Tartu ülikooli, siis ei saa teile anda dokumente, et olete Tartu Ülikooli 1933. aasta vilistlane, sest niimoodi võiks ju kergesti vahele jääda. Dokumentide järgi olete elanud ja hariduse omandanud kusagil välismaal vastavalt sellele, missuguseid võõrkeeli oskate. Teil on pangas arve ja nii palju raha, et saate normaalselt elada paar kuud, aga väga kokkuhoidlikult kauemgi.

Kas on ravimeid, mida peate sageli võtma? Kui jah, siis on teiega lugu räbal. Need ravimid on eeldatavasti leiutamata. Ostke parim koht surnuaias ja mugav kirst.

Te peate tööle minema. Kas töö, mida praegu teete, on 1938. aastal juba olemas? Vist mitte. Missugust tööd hakkate tegema? Võib-olla otsustate asuda ümberõppele? Kojameheks, koristajaks või kütjaks saate praeguse haridusega vist ikka. Aga võib-olla ärimeheks, siis pole vaja teistest sõltuda?

Kas hakkate hoidma madalat profiili või kuulutate kõigile, et saabusite 2018. aastast? Kas te ei karda, et teid hullumajja pannakse, see on 1938. aastal täiesti olemas ja samas kohas kus tänapäeval? Kas soovite saada Pätsi ja Laidoneri vastuvõtule? Kas tõesti arvate, et nad teid kuulda võtavad? Nad on elukogenud mehed ja ennegi napakaid näinud.

Võtame madalamalt. Võib-olla teate oma vanavanemate kohta, kus nad 1938. aastal elasid. Kas te võtate nendega ühendust ja räägite, milline on nende saatus? Miks te peaksite seda tegema ja miks nad peaksid teid kuulda võtma?

Pildi autor Andre Visnapuu

Võib-olla on ikkagi õigem hakata ulmekirjanikuks ning selle paari aastaga avaldada kasvõi oma kulu ja kirjadega paar raamatut, mis kujutavad Eesti saatust. Või minu pärast kasvõi XXI sajandi igapäevaelu kõige sotsiaalmeedia ja kõigi tehnikavidinatega.

Väga tõenäoliselt ei suuda te takistada maailmasõja puhkemist ega 1940. aasta riigipööret. Kuidas te selleks valmistute? Kas astute sõjaväkke, et 1940. aasta juunis tulistada Vene vägesid, et keegi ei saaks öelda: andsime kodumaa ainsagi pauguta ära? Niisugune tegevus on eluohtlik. Kaevate kaks aastat metsa sisse punkrit? Keldrisse tonni soola, tikke ja küünlaid ikka ostate?

Kas hakkate sõdima maailmasõjas? Missuguses armees? Kas astute Saksa sõjaväkke, et kaitsta seda, mida enam nagunii ei ole, ja teenida füürerit, kes lubanud kõik mittegermaani rahvad maamunalt pühkida? Või Punaarmeesse, et olla võitjate poolel ja pärast sõda tehtud mees? Ja missugusel aastal, kas 1941. või 1944. aastal?

Võib-olla on parem kaks aastat õppida rootsi keelt ja 1940. aasta kevadsuvel sõita Rootsi, et mitte kunagi enam tagasi tulla? Aga kuhu jääb kodumaa-armastus? Võib-olla on parem 1941. aastal sõita Kesk-Aasiasse, asuda tööle raudteel, sest raudteelasi ei mobiliseeritud, ja pärast sõda Eestisse tagasi tulla? Lõppude lõpuks on neutraalseid riike ju rohkemgi, Türgist kuni Tiibetini. Aga kas Indiasse või Austraaliasse ei taha sõja ajaks sõita?

No ja edaspidine elu. Metsavennaks ei taha hakata? Vist mitte. Dissidendiks ja poliitvangiks? Tänan, ei. Mida teha, et küüditamisest pääseda? Aga võib-olla see polegi nii õudne, pärast Stalini surma saab ju koju tagasi. Kas on mõtet oma elu pühendada kommunismi ülesehitamisele, ehkki see on ju täitsa ulmeline ettevõtmine. Kapitalismi ülesehitamine mõnes teises riigis sobib ulmefännile vähem, aga võib-olla pakub muus osas rohkem?

Ülim lootus on näha 50 aasta pärast fosforiidisõda ja laulvat revolutsiooni. Kui te ikka nii vanaks üldse elate. Võib-olla peab sellekski valmistuma ja dokumente koguma. Aga kui olete juba viiekümnene, siis puudub sel vist sügavam mõte. Või ikka on mõtet?

Palun kirjutage oma mõtetest sellel teemal "Reaktori" toimetusele aadressil toimetus@ulmeajakiri.ee.

Meie oma Buffy (Rauno Pärnits)

Baltimore’i koomiksiepopöa loojaks on paljude koomiksite autor Mike Mignola. Aastal 2007 ilmunud graafilise novelli Baltimore, or, The Steadfast Tin Soldier and the Vampire laiendusena kolme aasta pärast ilmuma hakanud koomiks kasvas peagi esialgsest süžeest välja ja oluliselt suuremaks.

Lugu ise on järgmine. Esimese maailmasõja ajal sai lord Baltimore lahingu käigus raskelt haavata. Kaevikus toibudes sattus ta ette laipadest toituvale olendile, kellele ta täägiga näkku haava lõi. Tegu ei olnud aga kaugeltki süütu loomakesega ning haavatud subjekt vallandas kogu inimsoo peale tõsise vampiirineeduse, mistõttu katk, vampiirid ja haudadest tõusvad surnud ei ole enam mitte mingi haruldus. Baltimore, kelle lähedasi needus eriti karmilt tabas, võtab oma eluülesandeks pahalane – kes juhuse tahtel kannab eestlaste jaoks vägagi asjakohast nime Haigus – siit maailmast kõrvaldada. Ja see ei ole muidugi lihtne.

Koomiksisari ei ilmu just väga regulaarselt, see-eest koosneb selgepiirilistest alamsarjadest, millest 2014. aastal ilmunud kolmevihikuline The Witch of Harju pakubki siinkohal eriliselt huvi.

Nimelt jõuab Baltimore oma kaaslastega välja Eestisse. Ehk seepärast, et Mignola vahetas joonistajat ja uus pliiatsiliigutaja oli rootslane. Igatahes pole tegu mitte niisama suvalise kohaga, millele koomiksiautorite käsi on Estonia nimeks pannud, vaid tegu on kahtlemata stiliseeritud Eestiga. Väikelinn Harju vaated ei ole mitte pliiatsist välja imetud, vaid aluseks on võetud autentsed tolleaegsed Eesti linnade vaated, ehkki nende interpreteerimisel on üsna vabalt ringi käidud.

Linnakese elanike seas kohtab näiteks ka eesti nimedega statiste nagu Paavo, Villem ja Kalev. Ja viimase kahtluse peaks peletama järgmine pildike (meenutan, et tegu on ingliskeelse koomiksiga):

Ja see on peaosaline, kelle ümber kõik keerleb:

Antud neiu abikaasa oli temast üle kahe korra vanem karmi olekuga keskealine mees ja üldsegi mitte neiule südame järgi. Oli – sest õnneks või õnnetuseks on mees surnud. Õnnetuseks – sest enne matuseid tõusis ta surnuist üles. Sofia jõudis peiedelt plagama pista, teistel aga nii hästi ei läinud.

Sofia sattub põgenemisteel kokku Baltimore’i salgaga ning nood peletavad verejanulise kalmulise eemale, ehkki vaid ajutiselt ja kandes ka ise kaotusi. Aga manalasel on hammas verel ning selge siht silme ees. Suurte raskustega õnnestub vampiiriküttidel subjekt lõplikult rahustada, aga – oh õnnetust! – sellega jõuavad nad sõna otseses mõttes vihma käest räästa alla, sest nüüd tuleb neil puid-maid hakata jagama kohaliku nõia Juta endaga.

Kuna koomiksisari jätkub, siis lõpeb kõik nii, nagu võite arvata – et head saavad palka ja pahad malka. Aga see selleks. Hoopis märkimisväärsem on Sofia edasine käekäik. Esimesest ehmatusest üle saanud, läheneb neiu edaspidi libasurnutele vägagi konkreetselt:

ning lõpuks lausa liitub vampiiriküttidega!

Olgu etteruttavalt öeldud, et Sofia ei võetud kaasa mitte ainult kohatäiteks ega ilusate silmade pärast ning tema edasistest võitlustest aimusaamiseks peab lugema sarja kõiki järgmisi – neid on hetkel neljas eraldi alamsarjas kokku juba 17! – osi. Aga need on juba hoopis teised lood. Nii et taas kord tuleb tõdeda, et kange eesti naine on ka koomiksitegelaste maailmas eesti meestele koha kätte näidanud.

„Eestid, mida ei olnud“ ehk 12 lugu olemata minevikust (Jakob Rosin)

Võtsin tegelikult raamatu pihku kõheldes, sest ajalooteemad pole mulle kunagi ülemäära huvi pakkunud. Ja ehkki lugemise ajal sai mõnes kohas see huvipuudus karistuseks, sain raamatut suhteliselt hästi nautida ka ilma suurte ajalooteadmisteta.

1. Jaagup Mahkra - Tarvaste tulek

Lugu kõneleb ammu aega tagasi toimunud teadusrevolutsioonist, üsna etteaimatavat ja klassikalist rada pidi. Rahomeel tunneb huvi taimede ja põllusaaduste kasvatamise vastu ja kipub üldse metsast pidevalt lagedale. Sinna aga ei taha tulla teised inimesed, kes peategelase toimetamisi imelikuks peavad, kuniks häda käes…

Lugu on hea lugeda, hoolimata esmapilgul veidi kuivast teemast. Leidub nii kakelunge kui ka klassikalisi hetki stiilis „Ahaa! seda ma arvasin!”. Olemas on nii külatargad kui ka metsas elavad indiviidid, kes arvavad, et põllu pidamine on mingi modernne jura. Samas kulges algus veidi aeglaselt ja jõudsin paar korda hajameelseks muutuda, siiski päästis südamlikult ühtne lõpp olukorra ja muutis selle üheks paremaks looks kogumikus.

2. Indrek Hargla - Clemens Fellinus, Rex Estonicum

Tsistertslaste kloostrist Saksamaalt tuuakse Eestisse keegi vastumeelne munk, kes kloostris tuntud oma laiskuse poolest. Läti Hendriku palvel peab ta asuma eestlasi ristiusu osas harima, kuna nendega sõdimine on osutunud saarlaste vihase tapluse tõttu ääretult keerukaks. Munk aga, kes ise väikse vaeslapsena Saaremaalt pärit, mäletab veel eesti keelt ja suudab seega ehk eestlasi jumalasse pöörata.

Minu jaoks jäi lugu tsipa vähe nauditavaks, ehk arvatavasti kahel põhjusel, nimelt on minu ajalooteadmised suure unevajaduse tõttu kooliajast auklikud ja seega on ka huvi mõnevõrra väike. Tunnen aga, et loo täielikuks nautimiseks võiks midagi siiski teada.

Samas deemonitega võitlemise stseen oli päris äge...

3. Heinrich Weinberg - Vabavalla kaotamine

Ses loos näidatakse eestlaseid positsioonis, kus nad tavaliselt lugudes ei viibi - eksisteerivad kõrged emandad, teenrid, uhked lossid, kus emandad ja isandad oma asju ajavad, saateks lossi all kohe-kohe toimuma hakkav Maapäev, kus valitakse Eestimaale uus pealik ja ehk päris kuningaski.

Eesti kui kuningriik selle loo lugemise ajal kerkib tõepoolest silme ette ühes toretseva ja uhke riigipea, linnuste ja mõningase taplemisegagi. Samas on see lugu, mis jäi liiga lühikeseks. Kirja on ta pandud nõnna hästi, et haaras kaasa, ja siis prauhti sai läbi. Tegu pole ülemäära tõsise jutuga, samas on tegevus hoogne ja kaasahaarav. Siit võiks ju tulla raamatki.

4. Meelis Friedenthal - Kasuksepp

Selles loos saavad deemonid, puhastustuli ja muu üleloomulik läbi kiriku reaalsuseks, kuna see on sõlminud põrgusigitistega kokkuleppeid, et need maa peal inimesi kimbutamas ei käi. Lihtrahvale kiriku vassimine ei sobi ning nii tõmmataksegi hundinahad selga ja minnakse libahundina põrgusse deemoneid raiuma.

Lugu on hea ja hoogne, tihedalt detailirohke ja kirev. Nagu selgus, on ka see lugu põhinemas 16. sajandi reaalsetel sündmustel, arvatavasti siiski originaalis puudusid päriselt hambaid laksutavad libahundid, kuid raha riisus kirik ju indulgentside eest siiski.

5. Mairi Laurik - Jumala armulikkus

Maailm on täis draakoneid, jumalaid, koletisi... ja neid viimaseid ongi vaja toita. Inimestega. Ehkki inimesed ise on osalt sellega päri - siiski jumalad on nii ju öelnud -, ei ole sellega sugugi nõus mõnede toiduks langenute lähedased.

Mul tekkis mitu korda seda lugu lugedes paralleel Saladusliku Tsaari maailmaga, kus lapsi viidi ja viidi, aga keegi (maal elavatest) täpselt ei teadnud, kuhu, miks ja üldse...

6. Mann Loper - See linn on meile kalliks maksma läinud

Tartu linna tulevad vallutama Vene väed, kellega tartlased siis omal kombel sõdima asuvad. Üks minu lemmikuid selles kogumikus. Vahepeal oli kerge hirm, et lugu läheb liigseks õhkamiseks ja pöördub hoopis armastuslooks, aga siis valati jälle paar karmimat nõiasõna ja võeti ette järgmine pealetungiv jõuk.

7. Mart Sander - Saatan Robert

Ühte Tallinna teatrisse saabub uus direktor, temaga ühes külmus ja õõv teatriliste südames. Lisaks plaanib direktor tuua lavale etenduse, mis sinna kohe üldse sobida ei tohiks... Teatrirahva seas hakkavad levima lood koerakoonlastest, deemonitest ja teistest tontidest.

Sandri teos on tõepoolest meisterlik ja säärastest nüanssidest kokku pandud, mida arvatavasti kohe ka esimesel lugemisel ei tabanud. Pean uuesti lugema. Tunnetuslikult ja kirjastiililt suurepärane lugu.

8. Maniakkide Tänav - Kolmanda Reichi triumf!

Natsid on võitnud kõike ja kõiki ja võimutsevad. Koonduslaagrites istuvad alamad ja kirjutavad konsoolide taga koodi, kuul möllavad robotid, kes joonistavad sinna haakristi. Ja siis saab ühel koodikirjutajal mõõt täis...

Lugu on mõnus ja hoogne, lisaks pole siin liigselt rõhutud eeldusele, et lugeja on ajalooliselt pädev. Millegipärast paelusid mind tolles loos just eriti tegelaste sisemonoloogid ja arutlused toimuva üle.

Ootamatu lõpplahendus andis lugemisele veelgi nauditavust juurde.

9. Mihkel Seeder - Ernst Meele Eesti

Kui Konstantin Päts poleks esimese vabariigi aegu riigi juhtimist enda kätte võtnud, vaid seda oleks teinud hoopis Artur Sirk, kelle ideoloogia võtaks üle pärast ENSVLi lagunemist Ernst Meel, oleks Eesti säärane, nagu ses loos kirjeldatud. Või õigupoolest kõnes, sest lugu on kirja pandud surma-aastapäeva kõne vormis ning loost kõlab läbi tugev poliitiline mõte. Kahjuks kippus minule tekst kuivaks jääma, mida ei päästnud isegi veidi hoogustuv lõpp. Oleksin soovinud mingitki tegevust ja veidi selgitust ka selle kohta, miks härra Meelest üldse kõnelda on vaja. Kahjuks üks halvemaid lugusid selles loomingus, kuid järsku asjatundjaile põnev...

10. Veiko Belials, J.J.Metsavana - Piisab, kui seinale kritseldad B

Lugu koosneb vaadetest bonapartistide argipäeva, kes enda poliitilisi mõtteid valjuhäälselt ja suurte tegudega kinnitavad. Üldiselt paistab see seltskond olevat üsnagi enesekindel ja vastutustundetu, tehakse ja öeldakse seda, mis pähe tuleb, ja esimesena ikkagi kallaletung millelegi või kellelegi. Samas ei saa öelda, et lugu kuri oleks, ta on pigem lõbus ja kerge. Seega ka taas üks lemmikuid, loost õhkub seda kambavaimu ja ühise eesmärgi poole püüdlemist, mis tekib seltskonnas, kel kõigil on üks ja konkreetne soov midagi ära teha. No ja Šveijki alternatiivversioon tõmbas isegi itsituse korraks käima. Nalja saab ka, läbi tehakse isegi alternatiivne versioon pronksööst, mis kulgeb küll veidi valutumalt kui meie versioon.

11. Siim Veskimees - Valendab üksik prooton

Eesti, Soome, Läti ja Skandinaavia on ühendatud ühtseks Põhjamaade Konföderatsiooniks, kus on kõik ilus, kena ja hästi. Järsku hakkavad aga osad inimesed mäletama sündmusi alternatiivsest universumist, kus kõik riigid on eraldi ja hingitsevad vaikses viletsuses.

Veidi liiga radikaalne jutt minu jaoks. Natuke palju oli rõhutud ideedele ja vihkamisele/vastumeelsusele, kuivõrd ulmet oli jutus vähevõitu.

12. Krafinna – Elu jõud

Mõtlesin mitu korda lugemise ajal, et nüüd võiks hakata koostama kogumikku: „Eestid, mis tulevad” ehk põrutame teises suunas tulevikku ja vaatame, mis meist saab. Krafinna tegigi algust ning viis loo tegevuse tulevikku, kus probleemid rahvastiku vähenemisest, vananemisest ja mandumisest on endiselt olemas. Kuniks järsku hakkavad üht teatud mängu mänginud inimesed saama kolmikuid.

Lugu lõpetab kogumiku oma tulevikku vaatava pilguga just õigel kohal. Samas jäi minu maitse jaoks lugu veidi lühikeseks - natukene tahaks selle tiheda teksti vahele puhuda õhku ja lasta lugejal korraks loetu üle mõelda.

Kas esimene korralik eesti autori fantasyromaan? (Rauno Pärnits)

Toona Philadelphias elanud Jaan Kangilaski (tegu ei ole mitte tuntud Eesti filosoofiga, vaid tema piiritaguse nimekaimuga) avaldas 1977. aastal kirjastuses Ballantine Books fantasyromaani „The Seeking Sword” ning kolm aastat hiljem sellele ka järje pealkirjaga „Hands of Glory”.

Neist esimeses, kus tegevus toimub 1970te algul, ei paista ausalt öelda ligikaudu esimene kolmandik teksti ulmet mitte kuskilt – tegu on pigem korraliku kriminulliga, kus ühele mehele torkas silma mõnede julmade mõrvade juures korduv motiiv: ohver ja mõrvar ei tundnud teineteist üldse; mõrv sooritati vanamoelise mõõgaga ja mõrtsukas ise ei mäleta teost suurt midagi, kuid on täiesti veendunud, et tegutses kõigi hüvanguks.

Mees uurib ja uurib, kaevab välja üha vanemaid analoogseid juh tumeid erinevatest USA osariikide politseikroonikaist, lõpuks üha vanemaid trükiseid pidi lõpuks lausa inkunaabliteni ja otsapidi mitu sajandit varasemasse Euroopasse jõudes leiab uurija eest ikka sama kuriteomustri. Esialgu mõrvade taga kuritegelikku salaseltsi ja vandenõulasi silmas pidanud mees kaevab aga veel edasi ja jõuab lõpuks mütoloogiliste neetud mõõkadeni, teiste seas tulevad kõneks ka soomeugri eepostes kirjeldatavad Kalevipoja mõõk ja Ilmarise mõõk. Umbes poole peal kõnnib viimane mõõgamõrvar aga uurijale koju, viskab mõõga kergendustundega talle pihku ning tapariist tervitab meest sedasi: „Tervitus, Hõimlane!“

Järgmine pool romaani ongi sisuliselt mõõga eluloo ümberjutustus. Mõõk on vana, väga vana – ca 5000 aastat -- ning iseloomuga ja eneseteadlik, samuti võimeline ümbritsevat tajuma. Ja samas äärmiselt põikpäine ning võimeline oma kandjat tegudele sundima. Tema motivatsioon taandub – üllatus, üllatus! – kättemaksule. Nimelt ammu-ammu elas Balti mere ääres hõim, kes kutsus end Inimesteks. Mingil hetkel tulid nende maadele Need Teised. Ruumi oli, elasid omaette, kombed olid viimastel Inimeste jaoks küll üpris veidrad – sõid teised rohtu ja jahil käimise asemel pidasid loomi kodus, seepärast oli Inimestel komme neid Sitajalgadeks kutsuda. Aga siis tulid veel ühed Teised, lõid Inimeste hõimu mehed maha, naistega tehti... nagu seda ikka tol ajal tehti. Toona lõigi tapatalgutest eluga pääsenud Inimeste hõimu Teadmamees mõõga. Ja edaspidistel sajanditel käis kõik lihtsalt – niipea kui mõõk tajus läheduses inimest, kelles voolas mõrvarhõimu verd rohkem kui Inimeste hõimu oma, otsis terariist sobiva mõjutatava subjekti, kes esimese aega viitmata loojakarja läkitas.

Loo lõpp keskendub mõõgast lahtisaamisele, mis ei ole teps mitte kerge, sest aegade jooksul on muistset terariista nii maha maetud kui ka merre visatud, teda on põletatud ja temast vaime välja aetud. Selle kõige peale mõõk vaid muigab, et Need Teised ei tea ju õigetest tegudest midagi.

Kui „The Seeking Sword” on natuke kuivavõitu kirja pandud, siis „Hands of Glory” selle puuduse all ei kannata ja on oluliselt lõbusamalt loetav. Sisuliselt on tegu episoodiga kõnealuse mõõga elust, konkreetselt 1560. aasta paiku Eestimaal. Sisu võib piltlikult kokku võtta nii: mõõk varastab oma pideva sapise kommenteerimisega sõu täielikult ära. Kindlasti on eestlasel seda huvitavam lugeda kui keskmisel mitte-eestlasel. Võib-olla seepärast ka sarja esimene raamat sai endale kordustrüki, see köide aga enam mitte. Päris kahju, et sari edasi ei ole läinud, ehkki toonastes Välis-Eesti ajalehtedes võis leida märke, et ka sarja kolmas osa on kirjutamisel.

Poolakas Eestis kolli tegemas (Kalver Tamm)

Eesti filmiajaloos väga palju täispikki ühte või teist nurkapidi ulmežanrisse liigituvaid filme ei ole. Eesti filmi andmebaasi põhjal on kas „ulmefilm“, „õudusfilm“ ja „üleloomulik film“ täpselt kuus Eesti linateost.

Neist kuuest kaks, „Navigaator Pirxi“ (1978) ja „Saatana pisara“ (1992), on lavastanud poolakas Marek Piestrak ning lisaks ka seiklusfilmiks liigitatud „Madude oru needuse“ (1987), milles aga samuti mõningad üleloomulikud õuduselemendid täitsa olemas. Nii et Eesti Vabariik 100. ja Marek Piestrak läheneva 80. sünnipäeva puhul paras aeg mehe töödega natuke lähemalt tuttavaks saada.

Ülemäära produktiivne pole Marek olnud, nimetatud kolmele lisaks valisin vaatamiseks „Emahundi“ (1982) ja „Emahundi tagasituleku“ (1990). Lisaks neile on ta lavastanud veel mõned telefilmid ja -seriaalid.

Legendaarne „Navigaator Pirx“ ongi mehe esimene täispikk film. Üks tema eelnevatest lühifilmidest põhines Stanislaw Lemi lühijutul ja ka Pirxi stsenaariumi kirjutas ta Lemi juttude põhjal valmis. Saatis selle vanameistrile hindamiseks ja sai tagasi kümmekond lehekülge märkusi ja parandusettepanekuid. Võimaluste piires võttis Marek neid ettepanekuid arvesse, põhiline, mis ka tema enda visiooni osas takistuseks osutus, oli finantsvõimekus. Lisaks puudus Poola kineastidel ka tehniline võimekus kombineeritud võtete sooritamiseks. Erinevail põhjustel valiti koostööpartneriks Nõukogude Liit (viisaastakuplaan vajas täitmist, Lem oli populaarne, kogemus muinasjutufilmidega) ja pärast seda, kui grusiinid Marekile muljet avaldada ei suutnud, löödigi käed Tallinnfilmiga, kes siis omakorda kasutas oma sidemeid Ukraina filmiinimestega (läbi kolme korruse ulatuv kosmoselaev ehitati Kiievisse). Muuhulgas pandi eestlased vastutama ka muusikatausta eest ja sedasi sattus heliriba nokitsema Arvo Pärt. Peaosalisi mängivad küll põhiliselt Poola ja Vene näitlejad, aga üks kosmonautidest on eestlane Tõnu Saar.

Ajaga on loomulikult eriefektide osa filmist koomiliselt vahvaks muutunud, aga kui ma kunagi noorena esimest korda ülekoormuses käte rebenemist nägin, siis jäi sellest tempel mällu igaveseks. Praegu üle vaadates jäin küll hoopis selle üle mõtisklema, et äkki oli Pirx ise vähemalt osaliselt eksperimendi nurjumises süüdi? Ma kujutan ette, et ühes kosmoselaevas on niigi õhkkond õrnalt klaustrofoobiline, nüüd aga lisandus sellele veel ka kapten, kes kõiki kahtlustava pilguga seiras ja vaikselt oma toas viskit timmis. Igatahes Lemile endale olevat ka film meeldinud.

Õudusfilmil „Emahunt“ ja selle järjel „Emahundi tagasitulek“ teadaolevalt Eesti ja eestlastega otsene seos puudub. Esimese filmi tegevus leiab aset 19. sajandi keskpaigas ja teise oma sadakond aastat hiljem ühes Poola mõisas. Esimeses filmis saab tegevuse käivitajaks tõsise oleku ja tõsiste vuntsidega poolakas, kelle ta oma naine surivoodil ära neab, teises aga maale oma tulevasele abikaasale külla sõitnud kunstnik, kes kõigil naissoost majakondsetel hormoonid möllama paneb. Kui esimeses osas näidatakse meile libahunti valmiskujul, siis teises näeme osaliselt ka moondumisprotsessi. Äratuntavalt kummised on nad küll mõlemas filmis, aga esimese atmosfäär ja vilksamisi kaadrisse sattumine ei riku kõheduse tunnet. Teises meenutab liba pigem orangutani ja ilmselt „tänu“ rahalistele piirangutele ei kisu ta mitte oma ohvreid tükkideks, nagu ühest libahundist arvata võiks, vaid ühe näiteks uputab ja teisel ehmatab südame seisma. Kui esimese filmi lõpus saab meeldivalt gore'ises stseenis libahunt endale hõbekuuli otsaette ja sellele järgnenud kalmistustseenis ehmatatakse hauakaevajatel kõhud lahti, siis teise filmi lõpust jäi mulle kõrvu helisema üks koomilisemaid surmaeelseid korinaid libahundifilmide ajaloost.

1987. aastal vägagi edukalt linastunud (väidetavalt 32.3 miljonit vaatajat) „Madude oru needus“ on aga jällegi valminud koostöös Tallinnfilmiga. Mis siis reaalsuses tähendas, et sarnaselt „Navigaator Pirxiga“ olid eestlased tegevad pigem kaadri taga. Taas on kunstnikuna tegev Priit Vaher ja teise režissöörina Airi Kasera. Muusikat teeb seekord aga Sven Grünberg. Välivõtted tehti põhiliselt Vietnamis, Madude oru maa-alune tempel ehitati Kadrioru jäähalli ja sellesama templi üleujutamine korraldati Kiievis.

Filmi tonaalsuse paneb üheselt paika filmi avastseen, kus mina kujutasin elavalt ette, kuidas Marek andis rekvisiitorile kätte karmi käsu leida kõige suurem relv, mis laos olemas on, ja see võsas kükitavale mehele pihku pista. Filmi arenedes tulevad mängu koolitatud maod, imepärane kaadervärk, millega saladokumente leida, ja täiesti abitu naisajakirjanik, kes stseenist stseeni kostüüme järjest napimate vastu vahetas.

Taaskord oli selgelt näha, et tahet oli tegelikult oluliselt rohkem kui võimalusi. Juba mainitud maa-aluses templis näiteks oli madude saal, kus visioonis oli 20 kobrat. Osalt ka ohutuskaalutlustel toodi aga lõpuks kohale 5, lisaks veel Tallinna loomaaiast 16 ohutut ussi ning leiti neile seltsiks sadakond vahtkummist kunstmadu. Kompleksi kõige suurem koll laenati aga ilmselt nukuteatrist.

Huvitava detailina jäi silma Kubricku „Kosmoseodüsseiast“ tuttava välimusega must kuubik. Nimelt Piestrak ise rääkis „Kosmoodüsseiast“ ühes intervjuus „Navigaator Pirxiga“ seoses. Piestraki musta kuubiku idee mugandas ja viis tehniliselt kõrgemale tasemele omakorda mõned aastad hiljem Ridley Scott filmis „Prometheus“.

Mareki vanust arvestades ilmselt viimaseks jäänud koostöö Tallinnfilmiga oli 1992. aasta „Saatana pisar“, mis kardetavasti 30 miljonit vaatajat ei kogunud. Marek ise on öelnud: „Seda mitte eestlaste pärast, tegime nendega head tööd, kuid sotsialistlik riik lõppes ja nii Eestis kui ka Poolas olid tollal raskused ning ma ei ole rahul.“ Filmis ühte peaosalist kehastanud Aarne Üksküla on aga 1994. aastal Jaan Ruusiga rääkides öelnud: „See oli üldse niisugune naljakas stsenaarium, ilmselt Poolas kirjutatud, aga kohendatud Eestimaa oludele. Kuidagi kunstlikult kõlas see kõik. Naljakas oli teda teha ka, Poola režissöörid, Poola operaatorid jne.“ Aga Eesti näitlejaid oli see-eest rohkem kui kõigis eelnevates filmides kokku. Jüri Järvet Aarnele lisaks veel veidi kandvamas osas, aga väikestes toredates kõrvarollides vilksatas mitu tuntud nägu. Minu isiklik lemmik oli Ita Ever lõbumaja maadamina. Kujutlege teda oma stseenis näiteks Metsamoori häälega kärkimas: “Üks on laisk ja teine on loll ja mina pean üksipäini rabama!“

Lõpuni arusaamatuks jäid mulle filmi algustiitrid, kus mingil põhjusel kasutati seal visuaalidena viiteid Draculale ja Frankensteinile ja „Un Chien Andalou”-le. Film ise oli enne Teist maailmasõda Eestis suure kiviga sõrmust jahtivatest kultistidest, kelle toimetamisi karm kaabuga detektiiv nurja ajas. Positiivse poole pealt saab taaskord välja tuua Mareki armastuse gore'i vastu. Mõned jäsemed lendavad juba filmi alguses, aga filmi finaalis toimuv orgiastseen, kus Aarne tõmbab ülle kauni pentagrammiga kaunistatud keebi ja haarab pihku rituaalseks ohvritalituseks tarviliku mõõga, kuulub raudselt Eesti filmi kullafondi. Kindlasti on taaskord heliriba eest osaliselt vastutanud Sven Grünberg.

Puhtalt filmide kvaliteeti hinnates võib muidugi vaielda, kas on ikka Marek Piestrak see kõige õigem mees, kellele sellesinatses erinumbris eraldi artikkel pühendada, aga kui mees on ikka üksipäini vastutav kolmandiku Eesti filminduse ulmežanri alla liigituvate filmide lavastamises, siis tegelikult ei ole siin küsimust. Mulle väga meeldiks, kui Eestil oleks oma Hammer Film Productions või Troma Entertainment, realistina tuleb aga olla õnnelik, et on üksikud entusiastid, kelle tööd ja tegemised loodetavasti mõnd noort talenti inspireerivad. Vaadake neid Mareki filme korra selle pilguga, et kui nüüd võtta neist mingi stseen ja see suurema eelarvega uuesti filmida? Kes on järgmine julge, kes võtab ühe korraliku gore'ise ulmeliste sugemetega üleloomuliku filmi vändata?

Üks täiesti tundmatu eesti ulmeepopöa (Rauno Pärnits)

Kas Gohar Markosjan-Käsper oli eesti kirjanik? Pigem oli, sest kuigi rahvuselt armeenlanna, elas ta ju Eestis, oli Eesti Kirjanike Liidu liige, avaldas maakeeli hulga raamatuid ja jutte ka näiteks ajakirjas Looming, ehkki kirjutas ise küll vene keeles.

Kas ta oli aga ka eesti ulmekirjanik? Polnud ta ju Eesti ulmemaastikul mitte täiesti tundmatu. Ta tõlkis eesti keelde vendi Strugatskeid ja kirjutas ka ise mõned jutud selles žanris. Viimased pole küll ulmeringkondades suuremat vaimustust tekitanud. Aga ta on kirjutanud ka kuuest (6! sic!) köitest koosneva kosmoseooperi-epopöa, kusjuures tal on see õnnestunud kohaliku ulmelugeja jaoks täiesti tähelepandamatult. Õigupoolest on epopöad isegi rohkem kui kuus romaani, sest sarja igas köites peale esimese on lausa kaks iseseisvat ja ka eraldi pealkirjaga lugu, mis, tõsi küll, annavad sel juhul kumbki üpris napilt romaani mahu välja. Peab tunnistama, et Tallinna kirjastuse Solo 2008-2013 üllitatud sarja esikaante põhjal võib vaid iseäranis suure fantaasiaga lugeja aimata kaante vahel peituvat ulmelist sisu.

Epopöa sisu meenutab ülesehituselt seriaali Stargate:SG1 kandvat ideed – et avastasid maalased äkki, et kogu Universum on täis planeete, kus elab homo sapiens sapiens. Ja hakkab siis üleüldine uurimine, et kuidas nii ja kes seda kunagi võis niimoodi korraldada. Erinevalt seriaalist ei ole siin kasutusel silmapilkselt Galaktika teise serva lennutavat imevidinat, tuleb ikka kosmoselaevaga kohale lennata. Tõsi küll, see võtab siin ääretult vähe aega. Õigupoolest on autor kõigist võimalikest tehnilistest nüanssidest suure kaarega mööda käinud ning pööranud tähelepanu vaid sotsiaalsete probleemidele ja inimestevahelistele suhetele.

Kohati ongi lausa häiriv, kuidas humanitaarist autor kirjeldab tekstis midagi, mis reaalteaduste seisukohalt võttes on täiesti ebausutav. Füüsika, astronavigatsioon ja astronoomia ei ole ju sotsioloogia, kus on võimalik suvalisest hägust midagi teist sama hägust kokku jahvatada, ega ka mitte poest saia toomine. Piltlikult öeldes teleri tööpõhimõte ei ole ju see, et vajutad nupule ja juba ta töötabki! Ei ole IMHO võimalik, et kosmoseuurimisega seotud üksusse võetakse paugupealt meeskonda teiselt planeedilt pärit subjekte. Et teised mittekoosseisulised subjektid, kellel õigupoolest ei ole mitte mingit kvalifikatsiooni, käivad niisama üliväikese inimkoosseisuga ekspeditsioonidel kaasas. Heakene küll, see, mis Maal valitseb, on ka paras ideaalkommunism ja mentaalne saiapudi, aga et niiviisi...

Teine asi, mis lugemisel üha rohkem häirima hakkas, oli kirjeldamisviis. Raamatuis ei ole harvad juhused, kus mõni lõik on pikem kui lehekülg. Kohati hakkas mentaliteet meenutama muumilugusid – st isegi kui tegu on väga harvadel juhtudel actioniga, toimub see nagu vati sees. Ja muidugi kõik räägivad ja räägivad ja räägivad... Deus ex machina on ka pigem reegel kui erand. Ja niimoodi köitest köitesse. Need paar tulnukrassi, kellega kohtutakse, on veel hullemad emod ja mömmid kui inimesedki.

Algab lugu sellega, et astrofüüsikud lähevad uurima poolesaja planeediga tähesüsteemi. Miski läheb rikki ning kahekohaline uurimislaev on sunnitud tegema hädamaandumise. Pardalolijate suureks üllatuseks (no näed, ei oldud üldse arvestatud elu eksisteerimise võimalusega selles süsteemis!) on planeet asustatud tavaliste inimestega, kelle kultuur on umbes 1930te tasemel, televisioon on just leiutatud ning Stalini repressioonide analoog just käimas. Kosmosehädalised satuvad kogu kääriva ühiskonnakrempli keskmesse, aga erinevalt paljudest teistest kosmoseseiklustest piirdub peaosaline vaid vaatlemisega. Tema partneri käekäigust ei räägita seejuures praktiliselt üldse. Peaosaline sõbruneb seal mitmete kohalike ühiskonnategelastega ning ka järgmistes osades jälgitakse nende kõigi käekäiku.

Edasi käiakse antud planeedil veel korduvalt vaheldumisi üle Universumi laialipillatud uute inimkonnatükkide avastamisega. Kõik see on kohati ikka nii uimane, et mul oli ausalt öelda suur kergendus, kui autor epopöa lõpuks korralikult kokku tõmbas ja inimkonna levitamises süüdiolevad tulnukad üles leidis.

Kindlasti ei ole tegemist sarjaga, mida tingimata peab lugema. Aga maakeeli on ilmunud ka palju hullemat tõlkekraami.

Raamatuarvustus: Collateral damage (Ove Hillep)

Hakkasin antud raamatut lugema ääretu eelarvamusega – midagi, mida ma tavaliselt ei tee, kuid raamatu temaatika andis alust teost natuke peljata. Tegu on Eesti riigi lähitulevikuga, kus meie suure idanaabri, Venemaa, riiklikus olukorras on toimunud pööre. Lõuna-mägilaste abiga on end riigi etteotsa upitanud tšetseenide liider Islam Kadirkhanov, kukutatud korra riigipea on paguluses ning keegi ei suuda ette näha, mis pöördeid võivad sellised muutused esile tuua.

Teos lahkab peaasjalikult kulisside taga toimuvaid poliitilisi mahhinatsioone, jälgides peategelasest (vist? Neid, keda peategelaseks võiks pidada, on selles raamatus palju ning nad ei ole just väga erinevad) vastse peaministri tegevusi, tema armuelu (küllap autor tundis, et tuima poliitika kõrvale sobivad väga kenasti kirglikud armustseenid) ning aeg-ajalt kiikab ka piiri taga toimuvat.

Aga läheme tagasi eelarvamuste põhjuste juurde, mille peamised tagamaad peituvad raamatu kaanel. Esiti kaanepilt, mis on niivõrd ilmetu, et selle kõrval kahvatuvad ka Eesti kirjastuste (nimesid nimetamata) kõige suuremad prohmakad. On see planeedil kasvav puu/lill/taim? Pomm? Ja miks panna eestikeelsele teosele ingliskeelne pealkiri? Kas autor ei suutnud tõesti antud fraasile leida maakeelset vastet, kuid tingimata oli vaja just seda väljendit kasutada? Ja viimaks muidugi autorinimi... Reaktoris on ilmunud küll üks tõlkelugu, kelle autoriks on Henry Toke Munn, kuid tema oli meie keelenüanssidest teadmatuses vaevlev inglane ning väärib natukenegi mõistmist. Ove M Suur aga on eestlase poolt võetud pseudonüüm... Kui ta raamatut inglise keeles välja annab, kas ta plaanib siis panna raamatu autoriks Ove D Big või? Millegipärast on mul tunne, et antud nimega püüti korvata muid vajakajäämisi. Nii palju küsimusi ning raamat ei vasta kahjuks neist ühelegi.

Vägisi jääb mulje, et autor on püüdnud luua mingit veidrat paroodiat Eesti poliitmaastikust. Või on see hoopis omamoodi huumor, mille nüansid mulle kui poliitiliselt võõrast inimesest täiesti mööda voolab. Igal juhul satub lugeja maailma, kus on EKRE asemel ERKE, Vabaerakonna asemel Vaba Alternatiiv, poliitikute arvates piirdub Eesti Tallinnaga ning kriis eestlaste ja Eestis elavate vene rahvuse esindajatega joonistatakse välja veelgi enam, kui see praegu tundub. Viimasega, kusjuures, saab autor täiesti talutavalt hakkama ning vene taustaga raamatutegelased on usutavad ja ütleks lausa, et kõige huvitavamad.

Ühe süžeeliinina jälgib raamat venekeelse taustaga tsentristist Ilona Toompere tegemisi, kes saadetakse USA diplomaatide õhutusel Pihkvas asuva paleepöördest mõjutamata kindraliga suhteid looma. Kindral ise on muhe tegelane, pahvib vahetpidamata Marlboro sigarette ning üritab Kadirkhanovi vältimatule rünnakule vastata omapoolsete poliitiliste ja sõjaliste mahhinatsioonidega. Võimalik, et autor püüab mängida sarnase šokeeriva ideega, mille esitas Spinrad oma raamatus „Torgi Jack Barronit“, kus must mees saab peaaegu et presidendiks. Siin küll must mees presidendiks ei pürgi, kuid [spoler!] peaaegu peaministriks saab vene rahvusest Ilona Toompere.

Raamatu tegevus karglebki sedasi ühele ja teisele poole piiri, pakkudes lugejale vahelduvalt poliitilisi pöördkäike, kerget madinat nii Peterburis, Pihkva ümbruses kui ka Lõuna-Eestis ning kohati idiootseid olukordi. Pean tunnistama, et raamatu lõpp meenutas kangesti „Võitlustanner Maa“ kolmanda osa diplomaatilisi vangerdusi ja oli vastu kogu ülejäänud raamatu poolt tekitatud ootusi üpriski huvitav. Kardan aga, et mitte nii huvitav, et teist osa kätte võtta. Mingil põhjusel on autor tundnud vajaliku paigutada raamatu keskele ka kaart, kusjuures üpriski kehvake kaart, kus Eestist peale kantud vaid Tallinn ja Tartu ning nende vahel üks õnnetu teeke. Oli seda nüüd tingimata vaja, jääb ilmselt lugejate otsustada ning autori südametunnistusele.

Raamatu teise osa kujundamisel ei ole kirjastus oma möödalaskudest õppust võtnud

„Collateral damage“ on raamat, mis peale vaadates võikski jääda oma ilmetust kujundusest tingituna kuhugi poelettidele, ning kahtlustan, et keegi ei oleks selle poolest vaesemaks jäänud, kui nüüd autor ja TKK kirjastus välja arvata. Kes otsib raamatust kehva poliitseiklust, ei pea pettuma. Kui aga tahta lugeda mõnd mõnusat ulmekat, võib selle raamatu kandidaatide seast kohe välja rookida.

Uudiskirjandus 02/18

Kir Bulõtšov: Kosmoselaevastiku agent

Selles kogumikus seikleb üks kirjaniku meeldejäävamaid kangelasi, Andrei Bruce. Planeedil, mida asustab mitte veel päriselt tsiviliseeritud klanniühiskond, kaob jäljetult kosmosearheoloog Photius van Kuhn. Peagi selgub, et arheoloogi kadumine on vaid üheks lüliks planeetidevahelises vandenõus.

Lühiromaan „Nõiakoobas“ räägib sellest, kuidas planeedil, mida asustavad mongolitelaadsed metsikud barbarite hordid, võetakse vangi arheoloogilise ekspeditsiooni vähesed ellujäänud liikmed, Andrei Bruce nende hulgas. Selgub, et kõrgelt arenenud humanistlikul tsivilisatsioonil pole üldse lihtne jagu saada rämedast barbaarsusest ja moraalitust kurjusest.

Kirjastus Fantaasia

Katharine McGee: Tuhandes korrus

SENINÄGEMATU NEW YORK Taevasse sirutuv tuhandekorruseline pilvelõhkuja. Helklev tulevikukujutelm, kus kõik on võimalik – kui seda vaid piisavalt tahta. TERE TULEMAST 2118. AASTA MANHATTANILE! Ka saja aasta pärast on New York uuenduste ja unistuste linn. Iga sealne elanik januneb millegi järele … ja igaühel on midagi kaotada.

LEDA COLEʾi veatu välispind peidab salajast sõltuvust narkootikumi – mida ta poleks eales tohtinud proovida – ning poisi – kellega ta poleks eales tohtinud end siduda – vastu.

ERIS DODD-RADSONi ilus ja muretu elu variseb kokku, kui südantlõhestav reetmine tema perekonna lõhki ajab.

RYLIN MYERSi töö ühel kõrgemaist korrustest paiskab ta maailma – ja armuloo – kütkeisse, milletaolist poleks ta osanud uneski näha … kuid kas selle uue elu hinnaks osutub tema senine elu?

WATT BAKRADI on tehnikageenius, kes varjab saladust: ta teab kõigi kohta kõike. Ent kui kõrgema korruse tüdruk ta endale nuhiks palkab, avastab Watt end ühtäkki valede keerukast sasipuntrast. Ja kõigi teiste kohal, tuhandendal korrusel, elab

AVERY FULLER – tüdruk, kes on loodud geneetiliselt täiuslikuks; tüdruk, kellel tundub kõik olemas olevat. Ent ometi painab teda see üks asi, mida ta kunagi endale ei saa. Kesk peadpööritavat suurlinna ja tulevikuluksust proovivad viis teismelist maailma tipus oma kohta leida. Aga kui olla nii kõrgel, saab liikuda ainult alla …

Kirjastus Pegasus, tõlkinud Katariina Kirss

Fredrik Backman: Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust

Tavaline romaan isemoodi inimestest. Või vastupidi.

Elsa on seitsmeaastane ja ärritab teisi oma isemoodi olekuga. Vanaema on seitsmekümne seitsme aastane ja ärritab teisi hullude tempudega. Näiteks sellega, et seisab rõdul, hommikumantli hõlmad lahti, ja tulistab ootamatuid külalisi värvikuulipüssist.

Vanaema on Elsa ainuke sõber. Neil on oma salakeel ja muinasjutuvestjate kuningriik Miamas, mis asub Peaaegu-Ärkvel-Maal. Sinna viib vanaema Elsa öösiti seiklema, kui Elsa vanemad lahku lähevad ja kui Elsat koolis kiusatakse. Selle maa elanikud on kõik isemoodi ja seal ei kästa normaalne olla.

Kui vanaema sureb, ei pääse Elsa enam Peaaegu-Ärkvel-Maale, aga see-eest on vanaema korraldanud talle suure seikluse pärismaailmas. Elsa peab kohale viima vanaema kirjad naabritele, kellelt vanaema tahab vabandust paluda. Ülesannet täites õpib Elsa lähemalt tundma joodikut, monstrumit, võitluskoera, vinguviiulit ja teisi majaelanikke ning avastab nii mõndagi üllatavat Miamase ja vanaema kohta.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Ene Mäe

Ville Hytonen: Jumala koerad

Ajalooline romaan viib lugeja 17. sajandi lõpuaastate Lihulasse. Ühes nälja-aastatel tühjaks jäänud osmikus on end sisse seadnud Soomest pagenud sorts Aaprami ja Riiast libahundina välja saadetud ätt Thies. Need kaks veidrat inimeselooma ei taha kellegagi tüli, ent kui hakkab juhtuma hirmsaid asju ja õhus on maailmalõpu märke, langeb külarahva viha vääramatult kahe võõra peale.

Turu Akadeemia üliõpilase Matias Homelini pilgu läbi nähtud pöörane lugu jutustab võõravihast ja ligimesearmastusest ning sellest, kuidas hirm, ebausk ja eelarvamused võivad mõistuse peast viia ja maailmakorra segi lüüa. Omaette lugemisväärsus on raamatu lopsakalt uperpallitav ja ajaloolist atmosfääri loov keel.

„Jumala koerad” on luuletaja ja lastekirjanikuna tuntud Ville Hytöse (s 1982) esimene romaan. Hytönen on ka kirjastuse Savukeidas asutaja ja tegevjuht. Ta elab Tallinnas ning veedab suved Läänemaal.

Kirjastus Koolibri, tõlkinud Kadri Jaanits

Steven Brust "Yendi"

Vlad Taltose seiklused, teine raamat

Sari: Sündmuste horisont

Vlad Taltos on sarkastiline ja paranoiline palgamõrtsukas, kes elab Dragaera-nimelises maailmas, mida asustavad peamiselt pika elueaga võlurid, kes on üsna osavad ka surnute elustamisel. Dragaera maailmas käib pidev vastasseis inimeste ja Dragaera võlurite vahel – inimesed on alla surutud ja põlatud, mistõttu on ka Vlad palgamõrvari karjääri valinud – et tappa dragaeralasi.

Selles loos on Vladil tegemist salakavala võluriga, kes kuulub Yendi Kotta. Yendi ehk liivamao järgi nime saanud koja võlurid on osavad intriigipunujad, kes Vladile ja tema sõpradele päris palju probleeme tekitavad.

Mu vanaisa hoiatas mind Ida vehklemist õpetades, et ma ei laseks end varjudest eksitada. Vastasin: “Noish-pa, Impeeriumi läheduses pole varje...”

“Ma tean, Vladimir, ma tean. Ära lase end varjudest eksitada. Keskendu eesmärgile.”

“Jah, Noish-pa.”

Ma ei tea, miks see mulle just siis pähe tuli.

Jõudsime Malaki ringile ja pöörasime seal paremale. Olin vaenlase territooriumil. See nägi välja täpselt nagu kodu.

Kirjastus Fantaasia. Tõlkinud Eva Luts.

Jules Verne "Back Cupi saare saladus"

sari: Seiklusjutte ajast aega

Jules Verne'i (1828–1905) romaani «Back Cupi saare saladus» (1896) tegi maailmakuulsaks tšehhi režissööri Karel Zemani 1958. aasta film, mis oli novaatorlik eelkõige oma visuaalse poole ehk siis 19. sajandi stiilis joongravüüri tüüpi animatsiooni ning reaalsete näitlejate ühendamise tõttu.

Filmi aluseks olev romaan on kiiretempoline ja pööraste süžeekäikudega ulmeseiklus, millest ei puudu hull teadlane ja tema tohutu hävitusjõuga hirmuäratav relv, piraatide võimas salaorganisatsioon, nende baas vulkaanikraatriga saladusliku saare südames, lahingud allveelaevade vahel ning loo kulminatsiooniks ka suurriikide laevastike rünnak piraatide saarele ja vastasseis superrelvaga.

Käesolev romaan on vahest Jules Verne’i kõige iseloomulikum, kuna siin on üheskoos esindatud kõik need teemad ja tüpaažid, mis tema varasemates (ja kuulsamates) teostes on eraldi olemas: vulkaanid, ülivõimsad kahurid, allveelaevad, aga eelkõige oma identiteeti maailma eest varjav suur üksiklane, olgu siis geniaalne teadlane, piraat või krahvmontecristolik kättemaksja, kelle valduses on inimkonnale tundmatu tehnoloogia.

Prantsuse keelest tõlkinud Martin Kirotar

Illustreerinud Léon Benett

Kirjastus Viiking

Allikas: ulme.ee

Ulmkonnakroonika 02/18

Ulmestaar

Rauno Pärnits on ulmik, maletaja ning mõttesportlane. Reaktor on avaldanud mitmeid tema uurimusi ja ristsõnasid ning mõnda aega tegi ta ka Reaktorisse Kurioosumi veergu, kus ilmusid mitmed huvitavad faktid erinevate ulmeliste teoste ja filmide kohta. Sel kuul otsustas Rauno proovida kätt ka peatoimetajana, et teha kingitus Eesti Vabariigile ning ausalt öeldes ka eesti ulmele. Estconile mees küll veel jõudnud ei ole, kuid igal aastal on osake temast vähemalt kohal olnud – nimelt koostab ka Taivo Ristiga kahasse Estconi viktoriini küsimusi.

1. Mida praegu loed?

Viimati lugesin Jaan Kangilaski diloogiat. Hetkel ei loe midagi. Ja ilmselt veel tükk aega ei taha lugeda ka, kuna antud Reaktori numbris ilmunud kirjanduse loetelu läbihekseldamine (ca pooled tõepoolest lugesin ka) on ausalt öelda ulmest natuke ära tüüdanud. Ju järgmisena tuleb põhitähelepanu Stalkeri-nimekirjas sisalduvale.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Eks ta peab huvitav olema. Eelistan kosmoses toimuvat, aga üldiselt olen kõigesööja (pro: -lugeja). Ainult õudusžanr ja vampiiride armumured panevad õlgu kehitama.

3. Ulme kolm lemmikut?

Lemmikkirjanikke mul tegelikult ei ole. Küll on aga mõned antilemmikud – Stephen King ja Kivisildnik. Kui neid Stalkeri nimekirjadesse ei satuks, käiks neist kauge kaarega mööda. Aga kui välja tuua mõned nimed, keda võiks rahvale soovitada, siis – arvestades, et ma loen peale eesti veel vene, saksa ja inglise keeles – olgu mainitud mõned autorid, kelle tekst pole mulle veel kordagi pettumust valmistanud: Dmitri Lazarev; Oleg Ovtšinnikov; Karlheinz ja Angela Steinmüllerid; Richard A. Lovett ja Alastair Reynolds.

Ulmeühingu koosolek ja Stalkeri muutunud statuut

Veiko Belials

Kuna tänavusel Ulmeühingu aastakoosolekul uuendati Stalkeri statuuti, siis tuleb paari sõnaga selgitada, mis on muutunud.

Peamine uuendus seisneb selles, et ühingu liikmete roll on Stalkeri nimekirjade koostamisel suurenenud. Põhimõtteliselt on nüüd tegu kaheetapilise nominatsiooniga, kus esimeses etapis saadab juhatus liikmetele välja eelnimekirjad, millest ühingu liikmed saavad ära märkida teosed, mida nad soovivad esitada ulmeauhinnale, kinnitades sellega, et teos liigitub žanriulmeks ja on väärt kandideerima.

Niisiis on nüüd oluline põhimõte, et lõppnimekirjad ei peagi olema absoluutselt täielikud ja me ei vaidle enam selle üle, kus on ulme piirid ja kas äkki peaks veel mingi asi nimekirjades olema. Põhimõte on, et teos, mille mina ühingu liikmena soovitan nimekirja jätta, peaks olema eelkõige žanriulme ja ka väärt auhinnale kandideerima. Kuna teose nimekirja jäämise kriteeriumiks on vähemalt kolm soovitajat, siis vääriliste teoste väljajäämine ei tohiks ohustada, keegi on ikka lugenud ja soovitab. Kui palju teoseid ühingu liige selles etapis soovitab, ei ole piiratud. Küll on piiratud see, et üks ühingu liige saab oma eelistused täita ühe korra.

Lõppnimekirjadesse jõuavad teosed, millel on vähemalt kolm ühingu liikmest soovitajat. Ja hääletuse teine etapp käib sama korra järgi, mis alati. Ühing avaldab nimekirja ja kõigil on võimalus hääletada igas kategoorias kolme parema poolt.

Keda huvitab täpsem kord, saab statuuti lugeda ulmeühingu kodulehelt.

PIldistas Jaana Muna

Tartu ulmikute kogunemine

Kuna sel kuul toimus enne ulmikute igakuist kogunemist Eesti Ulmeühingu aastakoosolek, siis oli Õlleministeeriumis rohkelt rahvast. Sai ulmest räägitud, õlut võetud, niisama lobisetud ning uusimaid raamatuid sirvitud-ostetud.

Pildistas Jaana Muna

Tallinna ulmikute kogunemine

Pildistas Riho Välk

Juubeliristsõna (Rauno Pärnits)

Tähistamaks Eesti juubelit, tegin ühe väikese ulmeteemalise ristsõna. Javaskripti versiooni saab mängida siit. Kui mingil põhjusel javaskript ei tööta, saab aga võtta ja välja printida siin asuva pdf faili. Selleks, et java versioon küsimusi näitaks, tuleb ristsõna lahtrite peale klõpsida. Head lahendamist!

Jyrka karvustused 02/18 (Jüri Kallas)

Oeh, toimetus võiks teinekord mõelda juttude järjestuse peale... esimene jutt võiks olla selge ja selline, mis kiirelt käima tõmbaks ning väga pikk ei tohiks ka olla. Olgu, ma saan aru, et ega väga palju võimalusi ju pole, kui kolm juttu ja ilmselt ei tahetud kaks kuud järjest sama autoriga alustada.

Miikael Raun - Pokkeriöö

Viis korda alustasin, aga väga kaugele ei jõudnud – ilmselt on viga minus, aga see lühiromaan ei köitnud mind... kohe üldse ei köitnud. Võimalik, et see tekst on seotud millegagi, millest mu aimu pole, aga ma tõesti ei suuda...

Kuuendal katsel närisin ma end läbi. Tegelikult hakkas kusagilt kolmandast peatükist juba päris looma, hakkas köitma ja mul tekkis isegi arusaam, et see lugu võiks mulle meeldida ning oli kuidagi piinlik olla, et miks ma varasemal viiel korral nii kaugele ei jõudnud... Õnneks või õnnetuseks see meeldiv tunne lahtus... eriti, kui peategelane sohu läks... jutt läks siis samuti sohu... vabandust, et ma siin niimoodi...

Kokkuvõtvalt on mul üsna keeruline selle lühiromaani kohta midagi öelda. Ma ei tea, kas autoril ongi selline kummaline fantaasia, või ta lihtsalt toppis teksti kõik, mis pähe tuli. Ajuti oli päris äge, aga ega ma eriti aru ei saanud, mida autor öelda tahtis, kui üldse tahtis... või mis eesmärgil see tekst kirjutatud sai. 100 000 tähemärki pole ju mingi nali! Kusagil poole lugemise pealt tekkis mul tüütu paralleel multifilmiga „Aeg maha“, kus see õnnetu kass taburetti ja kella tõstab jne. Mingi sihitu rahmeldamine, et kohe tundub, et hakkad millestki aru saama ja leiad asja mõtte, aga siiski ainult tundub.

Kui lõpetada positiivselt, siis noor(?) autor üldiselt oskab, et hoolimata kõigist mu etteheidetest oli üsna mõnus lugeda, kui ritta pandud sõnadest rääkida. Ka olid emotsioonid päris hästi välja mängitud ja kirja pandud.

Kuid see tervik...

6/10

Manfred Kalmsten - Tundmatu surm

Teoreetiliselt pidanuks see jutt mulle meeldima, autor justkui lubaks jne.

Positiivse poole pealt, et meeldis, kuidas autor oli jutu struktuuri läbi mõelnud, tekitades niimoodi üsna lihtsale loole teatava lisaväärtuse ja sundides lugejat tähelepanelikumalt lugema. Ja kuigi lihtne, ei olnud see lugu ju üldse halb.

Mittepositiivsema poole pealt. Nimed muidugi. Ja ega mind tõtt-öelda see lugu niiväga ei köitnud. Maailm justkui oli, aga kõik jupid olid banaalsed... mis on ehk karm hinnang, sest elu ongi banaalne, aga kirjandus võiks olla ikkagi pigem millestki, mis banaalsusest eristub. Midagi justkui oli, aga autorit arvestades ootasin rohkem. Ja see sõna „maantee“ seal tekstis!

Noh, hinne näitab, et halb see polnud, aga hoolimata segiaetud tegevusest oli mul poole loo peal suuresti selge, et kuhu see välja viib... pisut pärast kolme lõket oli selge. Olgu, järsku ma tõesti olen liiga palju lugenud.

8/10

Tormi Ariva - Veni, vidi, vici

Järgmine jutt sellest, kus mingi keskse plaaneedi valitseja Lender Maranthe galaktikalises mastaabis probleeme lahendab. Eelmine jutt oli jaanuarinumbris ning sellega võrreldes tundus siinkarvustatav kuidagi lobedam ja siledam.

Samas, jutu tasakaal on paigast ära. Alguses on pikk jupp sellest, kuidas Lender Maranthe kabinetti kõnnib ja see on suuresti mittevajalik, kuigi jutu kõige paremini tehtud koht... lihtsalt seda on lühikese jutu kohta liiga palju, romaanis oleks see kena stseen, aga jutus..? Ja siis kui selgub, mis lahti, siis läheb taaskord kõnelevate peade dialoogiks. Lugeja saab teada, aga kaasa mõelda pole võimalik, sest varasemalt ei teadnud ta midagi ja kõike, mida tegelased räägivad, seda kõike tuleb võtta puhta kullana. On kriisiolukord, mille Lender Maranthe taaskord lahendab, iseküsimus, kas see on lahendus..?

Ma saan aru, et autoril on suurem pilt silme ees ning ajuti annab Tormi Ariva ka päris häid vihjeid ja esineb mõnusaid ütlemisi. Üldiselt on aga tunne, et nagu oleks mingist raamatust, mis sisaldab selle maailma teemalisi tekste, välja võetud mõned lühemad lood ja siis need lugejale esitatud, sellised lustlikumat sorti vahepalad pikemate vahelt. Midagi justkui on, aga ma poleks nende põhjal kuigi kindel, kas ma tervet raamatut lugeda tahaks, või kas seda üldse kirjutama peaks.

6/10

Järjejuttu loen siis, kui lõpuni ilmub. Tõlge, aga ma saan aru, et pigem siiski maakeelne uusversioon.

Kokkuvõte: Kalmstein läheb kirjandusena kirja, Raun ja Ariva jäävad siiski harjutuslugude tasemele, et midagi on ja midagi lubab, aga terviklikku tulemust pole.

Jaanuari juttudest (Tõnis Hallaste)

Veni, vidi, vici

Tormi Ariva

Valitseja Leander Maranthe tegutseb taas. Pool lugu koosneb sellest, kuidas valitseja kõnnib, silmad kinni, einestusruumist oma kabineti juurde. Teine pool koosneb Maranthe dialoogist Paul Adernakiga, kes pöördub ta poole ühe kohutava piraadiskandaaliga.

Eelmises Reaktori-numbris oli sama autori poolt samade tegelastega poolikuna näiv jutt „Deduktiivne meetod”, seekordne jupp mõjub samavõrd poolikuna – lõpu järele sobiksid kaldkirjas suurte trükitähtedega „To be concluded”. Erinevalt eelmisest jupist („Deduktiivne meetod”) on rõhk selgemini valitseja Leander Maranthe egoismil ja tema meelevaldsusel valitsejana – selle esialgu pooliku jututriloogia peateema hakkab juba aimuma, ent kõik on veel maru poolik. Isegi teise katkendi lisandumisega ei moodusta see tervet juttu – alles kolmanda jupiga saaks sisulises plaanis terve loo kokku, hetkel on tegemist vaid katkenditega.

Nagu öeldud, esimene pool näitab väikest mõttetut egomängukest, mis valitseja teeb. Ta otsustab panna silmad kinni ja kõndida söögisaalist kabinetini. See teekond annab veidi aimu tema ehitise suurusest ja sellest, kuivõrd ta ise käib vaid nende kahe ruumi vahel, tutvumata maailmaga. Idee tundub justkui tore viis näidata, kuivõrd võõrdunud on ta inimestest ja headest valitsemistavadest - muuseas mainitakse, et raamatukogu piirkond on talle võõras, sest ta ei käi seal tihti -, teisalt on see mõneti tobe. Kui ta on vihatud valitseja, kelle toidumaitsjaks olemine on tõenäoliselt riigi ohtlikem amet, siis miks komberdab ta mööda valitsushooneid pimesi ja haavatavalt?

Lisaks tembu ebaloogilisusele tuleb nentida, et see pimesi kõndimine tundub olevat nadi valik jutustaja poolt. Esiteks, need trepid ja koridorid ei anna lugejale enamat kui seda, et valitseja Maranthe suudab seda teekonda pimesi läbida. Kirjeldus jääb puudu, ehitis ei kerki silme ette, on vaid ebamäärased koridorid ja eri astmete arvuga trepid. Kirjelduste abil oleks võimalik asukohti hingestada, anda neile mingigi omapära, aga tundub, et autorile endalegi ei kerki need silme ette – vältimaks sellist tüütut ja aeganõudvat tegevust nagu kirjeldamine, on valitseja silmad kinni.

Nagu oli eelmises katkendis, leidub ka selles liigse seletamise lõike, mis on mu lugemistajus kuulunud halva ulme juurde. Kui ma oma kriitikas eelmisele loole ütlesin, et selline lugejale seletamine eeldab tegelast, kes oleks sama teadmatu kui lugeja, siis siinses loos on selgemini mõista antud, et kohmakas üleselgitamine ongi mõeldud solipsistlikule valitsejale.

Kui öeldakse, et Turg on rünnaku all, tormab Maranthe akna juurde, vaatama sellesama linna turu poole, ent nõunik teeb täpsustuse. „Adernak mõistis oma viga. “Turg on tegelikult nimi, mida kannab suur tehisplaneet Vohelli sektori tipus, peaaegu galaktika keskmes,” asus nõunik selgitama.” Mulle tundub, et see pole jätkuvalt kuigi tõhus, aga vähemalt on see veidi rohkem õigustatud kui enne.

Vestlus Adernakiga on paljastavam kui eelmises, „Deduktiivse meetodi” nime kandvas katkendis. Siin on aru saada valitseja meeleseisundist, nõunik Adernaki püüdlikest katsetest toime tulla valitsejaga ning rahva hukkamõistust, mis on langenud osaks valitseja Maranthe halbadele otsustele. See katkend mõjub läbimõeldumalt kui eelmine – tekst on möödas sissejuhatusest. Seetõttu saab see ka rohkem punkte. Ent tahaks siiski teada, kas see jõuab ka mingi lahenduseni. Justkui on olnud kaks olukorda kahes tekstis – veetragöödia „Deduktiivses meetodis” ja pantvangikriis „Veni, vidi, vicis” –, ent kogu asi on ikkagi liiga poolik. Mõni teine oleks selle visandlikkuse täis kirjutanud omaette toimivaks tekstiks, siinne mõjub siiski teise katkendina mingis suuremas tekstis.

Nagu oleks jupp muinasjutust. Esimene vend läks nõia juurde, vastas tolle küsimusele valesti ja muudeti kiviks. Keskmisel vennal õnnestus vastata õigesti nõia esimesele küsimusele, ent teise küsimusega põrumine muutis temagi kiviks. Kumbki neist situatsioonidest ei anna loo mahtu, need on vaid ühe loo jupitamine. Ma loodan, et selle perekonna kolmas kokkupuude nõiaga muudab loo terviklikuks.

5/10

Pokkeriöö

Miikael Raun

Archibald Sinipirn on tulnud kaugele eemale Tudulinna, et hoiduda kontaktist inimestega. Loo „Pokkeriöö” kestel näidatakse natuke tema veidrat üksildast elu ja tema paari isemoodi kokkupuudet inimestega.

See tekst jätab mõnevõrra kimbatusse, sest žanriliselt on ta mingi omaette asi. Loed nagu mingit jaburusekatsetust, püüdu teha... New Weirdi? Kahtlast pseudomuinasjuttu? Lugedes tuli meelde film „Voices”, milles Ryan Reynolds mängis ontlikku tüüpi, kes tajus maailma ja oma tegusid veidi erinevalt tavainimesest. Too film viis... selleni, milleni viis, käesolev tekst ei viinud aga otseselt kuhugi – lihtsalt lugeja viimiseni ühte isemoodi meeleollu, millest ei püüdnudki teda välja tuua. Ja see on iseenesest õnnestunud temp.

Tekst oli mõnevõrra sihitu, lihtsalt isemoodi sündmuste ja stseenide loeteluna. Siin on kõnelev kass ning kõnelev hiir Chester, kes istuvad ja joovad teed päevad läbi ja justkui filosofeerivad mõttetutel teemadel nagu „kas kartul pole mitte maailma parim toiduaine”. Siin on teekond psühhiaatri juurde – kellega vestlus tundub olevat nagu lühike keskustelu posijaga. On linn keset sood, mis on justkui ära lõigatud ülejäänud inimkonnast, ent looduskeskset kogemust ei saa – seda takistab asjaolu, et linn on asfalteeritud. Samas on see ehitusprojekt poolikuks jäänud, viit linnaosa ühendav tee jäi tegemata. On lühike vestlus kauni naisterahvaga, kes külastab Archibaldi ja kelle abiga olnuks võimalik anda mingi vastus küsimustele: kas Arch on hullumeelne? Küsimus ei saa otsest vastust.

Pean möönma, et teksti algus võttis mul aega. Alustasin vist kolm korda selle lugemist, sest kergelt seosetu algus ei paistnud õieti kuhugi viivat, ei tekitanud minus kui lugejas erilist vaimustust ega pakkunud mulle kui kriitikule mingit haardepunkti. Tundus olevat ebamäärane maailm, mille reegleid autor isegi ei tunne. Pokkeriöö-mõte tundus olevat mingi kaval plaan, ent selleni ei jõuta tekstis – ainus, kes saab petta, on lugeja. Tundub, et pealkirjavalik oli bluff...

Ent mida kaugemale ma jõudsin, seda vähem tundus ta lausa halb. Oli ka huvitavaid lauseid, mis tekitasid tunde, et – midagi selles nagu oleks. Kogu selle jutu suvalisuse kiuste leidus siin midagi omamoodi mõjuvat. Asi algas minu jaoks peategelase habemekartusest, mis tundus olevat naljakas idee ja mille lisandumise või „leidmisega” tundus asi ka autoril paika loksuvat. Kaetofoobia andis ebamäärasele tegelasele Archibaldile (eesti kontekstis tobe ja seosetu, aga siiski kuidagi amelie'liku romantikaga nimi) mingid raamid, mingi motiivi ja liikumissuuna. See õigustas tema minemise psühhiaatri juurde ja ka tema kolimise sinna ebamäärasesse inimtühja linna.

Mulle sümpaatsena näivate asjade juures mainisin, et oli huvitavaid lauseid. Näiteks dialoogis lõpu juures: „Naisega vesteldes märkas Archibald tolle pilgust kiirgavat hullumeelsust. Seda oli tajuda õige õrnalt, kuid ühegi kahtluseta oli see olemas.” Peaaegu suvaline hetk, aga midagi huvitavat on sellises nüansis, mis pingestab edasise vestluse, nii naise sõnad kui ka mehe vastused neile sõnadele. Kui üldiselt tundub tekst suht huupi kirjutatuna, lootes parimat, siis sellised välgatused on sümpaatsed.

Üldiselt tundub tekst olevat üsnagi automaatkirjutuse vili. Ettekavandamata tekst, millest justkui ei kustuta midagi maha, kõike õigustab deviis „veidrus võib kah olla khuul”. Kes olen mina väitma, et sihipärasus ja teadlikult suunatud tekst on õigustatum kui niisama mõtte- ja sõnavaht? „Pisuhännaski” öeldi Ludvig Sanderile, et ta võib kõik kirjapandud mõtteuidud kokku panna ja avaldada modernistliku romaani pähe – seda on ennegi tehtud, pretsedent õigustab. Mõnes kohas veab see teksti alla – algus venib, mingid kohad ei vii kuhugi, ideed ei jõua kuhugi -, teistes kohtades on tajuda, et autorit ei saa päris maha kanda – kui asi toimima hakkas, oli see kohati üsna huvitav, ka on mõned dialoogid päris okeid. Tahaks näha, millega ta hakkama saab, kui ta niisama ei lollita trükimasina taga.

6,5/10

Jäljekütt

Laura Loolaid, David Noë

Kosmosejaama saabub laev Solitaire. Selle piloot Jewel Harper (keda kõik tunnevad ainult tema aliase järgi - Tondihobu) on jäljekütt, kes saabub eduka juhtumi sooritamiselt. Talle tehakse pakkumine erajuhtumi lahendamiseks, mis oleks kordades tulusam kui talle ametlikke kanaleid pidi pakutavad juhtumid. Ainult et kõik teavad: erajuhtumid toovad ainult pahandust. Käesolev pakkumine näib olevat iseäranis raputav. Töö tellija on tema isa... ja sihtmärk – Jewel Harperi vend, kelle olemasolust polnud ta isegi teadlik.

Lugu on ilmunud ingliskeelsena, käesolev on mugandus eesti keelde. Esialgu ei kõlanud see just kuigi paljutõotavalt – selmet kirjutada eesti keeles, otsustab ulmehuvilisest eesti inimene kirjutada oma debüütteose inglise keeles? Selliseid juhtumeid ennegi nähtud, sellest on üsna harva saanud head nahka. Mart Sanderi „Lux Gravis” oli üks positiivne erand. Ja mulle näib, et Laura Loolaiu ja David Noe „Jäljekütt” on teine positiivne näide – mulle jättis käesolev katkend väga positiivse mulje.

Tegelikult on vale taandada seda vaid eestlase debüüdiks. See on kahasse kirjutatud teos, teiseks autoriks on David Noë, keda on varemgi avaldatud. „Jäljeküti” ingliskeelset varianti on isegi Goodreadsis kommenteeritud ja kiitvalt hinnatud. Seal öeldakse selle kohta: „This book is Sci Fi at its best.” Teose kohta on seal suurelt märge „ChaosNova Universumi teos”. Autoreid guugeldades võib leida palju muudki „Jäljeküti” ja ChaosNova Universumi kohta. Näiteks Youtube'i-kanal (https://www.youtube.com/channel/UCr0xIeQjN7fegj40Moa77ow), milles räägitakse teosest ja maailmast – ja paistab, et siin on ka videoseeria selle teksti tekkeprotsessist? „Jäljekütile” on loodud oma Pinteresti-konto (https://www.pinterest.com/KaosnovaWriting/seeker-a-chaosnova-story/), milles on terve hulk tekstitsitaate ilusal taustal. Rääkimata ChaosNova kodukast: http://www.chaosnova.co.uk/. Üldiselt kipub olema nõnda, et algajad autorid lubavad suuri epopöasid ja need lubadused hääbuvad piinliku noorusuljusena, siin on aga tegemist tausta- ja reklaammaterjaliga juba valmis loodud maailmale, millest lühiromaan „Jäljekütt” moodustab vaid killu. Ja jaanuarikuises numbris on ilmunud katkend sellest killust.

See kõik ütleb vähe teose enda kohta, eelkõige aitab see kirjeldada autorite elevust ja uhkust loodu üle – või enesekindlust teose suhtes, mis lubab seda niimoodi pushida. Ja see uhkus või enesekindlus on minu meelest õigustatud. Elevus kumab ka läbi, mitte vaid loo küllaltki optimistlikus ja kiires kulgemises, aga ka kiindumusest maailma vastu, mida lugejana tahaks (vähemalt ülejäänud kolme osa võrra) edasi lugeda, täiendada oma kogemuspilti selle maailma võrra. ChaosNova maailmast on selle teksti võrra jäetud sümpaatne mulje.

Mul oli korraks eelarvamus, et kuna teos on algselt ingliskeelne, oleks ka eestikeelne variant pigem inglise keelest ümberpandud kosmosejutt. Minus oli üsna eelduspärane kartus, et oodata oleks mitut lauskohmakat anglitsismi. Ent pealkirja all on märkus, et tegemist on teose eestikeelse „mugandusega”, mitte tõlkega. Heites korraks pilku peale katkendile, mis kodukal leidub, sain aru, mida silmas peetakse. Vahetatud on nimesid, muudetud on teatud stseenide laadi. Näiteks on ingliskeelses tekstis peategelase aliaseks mitte Tondihobu, vaid Valkyrie. Tehtud muudatuste põhjal näis mulle, et tõepoolest, „muganduse” näol pole tegemist mitte üksnes omavolitseva tõlkega, vaid on püütud muuta teksti nõnda, nagu ta mõjuks algselt eesti keeles kirjutatud tekstina. „Valküür” mõjuks natuke võõralt, laenuliselt, „Tondihobu” on ehk rohkem oma ja hää. Mulle tundub, et on tõlgitud hea eesti keele tunnetusega.

Sisu kohta pole ma midagi öelnud, ka mitte stiili kohta. Sellest kõigest vast teise, kolmanda ja neljanda katkendi kommentaarides. Kokkuvõtete tegemiseks on veel vara, ent esialgu näib, et tegemist on sümpaatse nähtusega meie pisikesel ulmeskenel – uue talendi (või uute talentide) sirgumisega, kel sulg jookseb ning tekst ilmekas. Selles on nooruslikku energiat ja esialgu läheb kõik libedalt, esiti pole midagi laita. Muid eelkokkuvõtteid ei saa selle kohta veel teha.

9/10

Tundmatu surm

Manfred Kalmsten

Lugu algab kuskil keset Aestese linna, eemalolevas kangialuses. Egerin Raudskvard püüab seal tasapisi tagasi teadvusele tulla. Ta meenutab hetki, mis on selleni viinud. Ta käis kuninga palvel (või käsul?) Sehvalki soos üle vaatamas, kas kuuldustel, et saigõnid – sisalikulaadsed humanoidid – on muutunud pärast mitut sajandit aktiivseks, on mingi tõepõhi all. Kuningriigis on midagi mäda ja kui saigõnid jälle elavnevad, tähendab see ohtu neile kõigile.

First things first: tekst on hästi kirjutatud. No lihtsalt on. Ma kuulan omajagu Clarkesworldi ja Lightspeedi lugusid podcastidena – kui uus lugu tuleb, panen taustaks käima ja pesen nõud ära või midagi, ja nood on professionaalsed kirjanikud. Kalmsteni jutt kuulub mu arust kah sarnasesse kategooriasse, selles on mingi üleüldine professionaalsus sees. See ei näi olevat üks näitetekst pooleliolevast kirjanikuks saamise protsessist.

Ja ma ei teagi päris täpselt identifitseerida, mis siin hästi kirjutatud on – millistes tekstielementides see seisneb. Ma kuidagi alati arvanud, et „hästi kirjutamine” on eelkõige see, kui kuskilt poevad läbi mingid poeetilised katkendid, vinged keele- või mõttekonstruktsioonid või muu säärane. Et ühtäkki on tekstis jupp, mis paneb ütlema „vohh”. Siin sellist pole, see läheb sujuvalt, ilma selliste esiletükkivusteta. Aga siiski tekib autoriteetsuse tunne – et lugejana võib end julgelt selle autori hooleks jätta. Küllap see tuleb enesekindlusest. Autori teadmisest, mida ta teeb ja millega ta seda teeb ja kuhu ta jõuab. Võib-olla on see kuidagi ebamäärane kiitus või kommentaar – kuidas sa sellist väidet tekstinäidetega toestad? -, aga selline on mu isiklik taju selle teksti suhtes.

Kalmsteni loodud tekstimaailm on huvitavalt haaramatu. Ühelt poolt jooksevad silme eest läbi viikingid, kuna siin on nimed nagu Raudskvard, kasutatakse raudturviseid ja ogadega vasaraid ja nii edasi. Teisalt on neil kasutuses püssirohi, aga mitte niivõrd, et anda sellele mingit steampunk-elementi. Näiliselt feodaalne alluvussuhe annab varakeskaegse võimusuhete taju. Ja räägitakse viljakast ookeanitagusest maast, millega lisandub hiliskeskaegne Ameerika avastamise järgne situatsioon. Autor nopib elemente siit ja sealt, aga inspiratsiooniallikate rohkus ei muuda olemasolevat segaseks ega sihituks – kõik need elemendid on loo teenistuses, need pole üksnes juhuslikud elemendid, mis pakkusid talle huvi või tundusid ägedad. Need elemendid aitavad moodustada ühest tekstimaailma ja -meeleolu. Põhilisim emotsioon ongi kõledavõitu, külm, kaduv.

Olen siin aina kiitnud ja kiitnud, aga millelegi negatiivsele tahaks kah osutada. Kahjuks ei oska siinkohal midagi paremat öelda kui et: võib-olla tekst polnud päris üleni kaasahaarav. Hoo sissesaamine võttis mul aega, tegin paar katset, enne kui tekstimeeleolu tõmbas endaga kaasa. See pole ka üleni laitus – peab siis iga tekst olema selline, mida võib jupphaaval lugeda juhuslikel hetkedel ootamatult sülle karanud pausihetkedel – bussipeatustes, järjekorras seistes, vetsus istudes? Seega pole tegemist teksti veaga, pigem teksti omadusega. Sellele tuleks varuda hetk, sest see eeldab teadlikku huviga lugemist. See pole n-ö kähkukas, seda pole ka ilmselt lihtne kõigile moosida, aga lugejale, kes on häälestatud hea fantasy lugemise lainele, on sel palju pakkuda.

Ka pole see otseselt „vinge” tekst, mida tuleks kõigile jagama hakata – midagi väga ootamatult uut siin ei tehta, lugejat ei jahmatata ootamatute ideede ega nende ülioriginaalsete lahendustega. See pole rangelt võttes novaatorlik tekst. Aga see on korralik tekst. Vägagi. Seega, kui tahta olla maru kriitiline: „Tundmatu surm” on „lihtsalt” üks suurepäraselt kirjutatud tekst.

9/10

Järjejutt: Jäljekütt. 2. (David Noë, Laura Loolaid)

Tõlge/mugandus ajakirjale “Reaktor”

2. osa (ptk 5-7)

Eelmine osa

---------------------

Peatükk 5. Perekondlikud afäärid

Jewel lisas järjekordse paberilehe põrandal kasvavasse kuhja, lükkas väljakasvanud juuksepusa silmilt ja viskas ümbrusele hindava pilgu.

Hakkab looma.

Tõepoolest, Solitaire’i sisemus oli väljalennust saadik hulga puhtamaks saanud. Ringutades ajas ta end jalule, näpsas välihügieeni laekast mõned udurätikud ja seadis sammud laeva sabaotsa, vaikelukambrite poole. Kohalik mudel polnud küll otseselt ette nähtud väljakäigufunktsioone täitma, aga sellest hoolimata põrmustas kambrite puhastustsükkel pirtsutamata igasuguse orgaanika algosakesteks. Jewel piirdus siiski külastajate kambriga - nii igaks juhuks.

Loomulike vajadustega ühel pool, sättis ta end paberivirnade vahele istuma ja kaevas toiduvarude kontrolliks seljakoti lahti.

Seitse… kaheksa… kaksteist… ei…

Lugemine läks segi ja võõristustunne tungis naha vahele. Hajameelselt toidupakki käes veeretades kuulatas Jewel laevasüsteemide sosinaid. Sellest oli kaua aega möödas, kui ta oli viimati pidanud lennuaega tajuma - niimoodi otseselt. Vägisi tulid meelde ta esimesed pikemad missioonilennud täis sajakordselt käideldud õhku ja hiilivat õõva; suur tühjus laevakere taga ning tema ise mõttetu könn kõiksuse palge ees…

Jewel ajas õlad sirgu.

Aitab.

Seekord on asjad teisiti.

Seekord oli ärkvel- ja kohalolu tema enda vaba valik; seekord oli tal kindel ülesanne täita.

Liistakas kuivatatud bora-liha hambus ja pool tõlvikut kohvimaisi tagataskus, siirdus ta järelejäänud paberite kallale.

Leht lehe haaval libises sisselugemiseks üle taskuterminali, kust Jewel sisu pardaarvutile edasi söötis. Ise viskas ta neile kiirpilgu, säästes mõttejõudu pärastiseks süvajuurdluseks - kahanevate varude juures sai ta endale veel vaid veel paar töösessiooni lubada.

Jewel haukas kohvimaisi ja võttis järgmise lehekülje ette.

***

“Vähemalt tu-du-kap-sel,” porises Jewel end unisena jakikuhilast välja rullides. Kõige rohkem käis talle närvidele, et Pistrikul oli selle koha pealt tegelikult õigus: pärast istmel tukastamist tuli topelt võimelda, et kere Jäljeküti-väärilisse töökorda saada. Näolt higi pühkides kiikas ta ekraanide poole: võrdlusanalüüsid, mis ta enne uinumist oli käima pannud, ketrasid ikka veel, peaarvuti tulutult lähimate andmesõlmedega ühendust püüdmas. Mida kaugemale nad otsesidemullist kiirendasid, seda vaevalisemaks kaugvõrgustike kasutamine muutus; nüüd oldi nii kaugel, et võrgustikust polnud enam abi. Jewel ohkas ja suunas analüüsid kohaliku andmepuhvri peale ümber.

End puhtaks kasinud, valmistas ta endale veidi hüdraatlobi ja võttis juhtpuldi ees positsiooni sisse. Solitaire oli oma töö teinud, nüüd oli aeg inimajud huugama panna.

Juhtumi üksikasjad särasid Jewelile korraga kõigilt ekraanidelt näkku: ühel asitõendite ajaline järjestus, teisel olulised märksõnad; ise näppis ta suurel ekraanil seostevõrgustiku sõlmi. Nimedest, paikadest ja kuupäevadest hakkasid koonduma tähenduskujud, mis vormisid ähmase akna läbi poole põlvkonna, aega enne tema sündimist.

Materjalide põhjal otsustades oli ta vend hoopis teisest puust kui Jewel ise: vaikne ja viisakas, selline, kes niisama naljalt pahandustesse ei satu; Fortune’i peamiseks kireks oli olnud biotehnoloogia ja vee-elustik. Paistis, et kirega käis kaasas tõsisem talent, sest materjalide hulgas leidus põhjalik memo pere ettevõtete laiendamiseks ja uuenduslike akvapoonikatehnoloogiatega turule sisenemiseks. Harperite kaubakoda plaanis uue haru avada niipea, kui Fortune saab piisavalt vanaks, et ametliku partnerina üles astuda.

Nii palju ülesköetud lootusi...

Jewel pigistas hambad kokku ja asus lugema järgmist ajaloopunkti saatusliku peo kohta. Fortune’i kinnivõtmist kajastavad materjalid olid lünklikud ning koosnesid peamiselt julgeolekuteenistuse raportikatketest, millega kõrvu seisid süüdistusi ümberlükkavad viited linna seaduskoodeksile. Ka polnud just kerge sotti saada, mis poisiga edasi oli tehtud: üleandmiste dokumendid algasid ja lõppesid sealsamas julgeolekukeskuses. Kõikide teiste võimalike asukohtade juurde oli lisatud märge [valeandmed] - kõigi, välja arvatud orbitaalvangla, kuhu praegu teel oldi. Ta jõllitas tühja pilguga ekraane, kui järsku saabus arusaamine. Üleviimiste kohta polnud andmeid, sest polnud ka üleviimisi; ta vend oli juba alguses Trelasi süsteemi pärapoolde varjule tassitud.

Jewel tundis, et kananahk hiilib ihule - kas tõesti olid ametlikud korrakaitseagentuurid segatud nii hämaratesse afääridesse? Oma juhtumeid lahendades polnud ta kunagi selle peale tulnud, et ta sihtmärk võiks olla ühtlasi ka süütu ohver. Muidugi, Jäljeküttide liikmena polnud tal tarvis selliste asjade üle muret tunda… või kuidas?

Jewel pigistas silmad kinni ja hõõrus kuumavaid kõrvalesti, püüdes peas sumisevate küsimuste hulgast mõttelõnga kätte saada.

Ühe lennuga oli ta oma pere kohta rohkem teada saanud kui kogu eelneva elu jooksul. Tuli välja, et isegi kasarmuõhkkonnal, mida ta lapsepõlves taluma oli pidanud, olid oma tagamaad. Kuigi hambutu ja lühinägelik, oli ta isa piirangupoliitika eesmärgiks ilmselt teda kaitsta ja oma ettevõtetele pärija kasvatada.

Kuidas paps küll ei taibanud, et tulemus on risti vastupidine?

Muidugi sai ta aru, mis Maxise jaoks kaalul oli - ilmselgelt oli poja kaotus ja päästeplaanide nurjumine ta vanemad lõpuks lahku ajanud. Aga Harperi koja kinnine õhkkond ta enda niisama kindlalt tänavaid avastama sundinud.

Jeweli suunurgad tõusid tahtmatult. Elu tänavatel oli andnud talle asendamatu kogemuse ja nüüd, kui see kogemus oli temast Jäljeküti teinud, oli Maxis see, kes teda appi palus.

Paistab, et mina naeran paremini.

Sissetulev signaal piirkonnamajakalt andis märku, et Solitaire oli hüppekeelutsooni piiridest välja jõudnud. Jewel ajas end ringutades püsti: enne hüppe käivitamist oli paras aeg ka vaikelukamber hakkama panna ja muud süsteemid miinimumile keerata. Kui vähegi võimalik, püüdis ta aegruumihüpete ajaks end vaikelukambrisse sulgeda. Mitte et ta igasuguseid tondijutte uskunud oleks... reaalajas hüppe kaasa tegemine lihtsalt ei istunud talle.

Peatükk 6. Säästupiirivalve

Solitaire pudenes tagasi reaalsusesse juba Trelasi süsteemis, mõnikümmend tuhat kilomeetrit jäätumispiiri taga. Pärast tavapärast pardasüsteemide kontrolli jätkati automaaträndu määratud sihtkoha poole, kuni lõpuks saabus aeg ka Jewel vaikelust välja tuua.

Ta pusis parasjagu oma varustuse kallal, kui peapult teda sissetulevast signaalist teavitas.

--- Valvedroon Nr 617, taotleb otseliini ---

“Ühenda.”

Rida-realt ekraanile ilmuvat teksti saatis odavalt plekine standardkeelt vuristav robothääl.

Alus [SOLITAIRE]… Olete lähenemas piirkonnale [KEELUSEKTOR 9A441]… Mille korrakaitset haldab [HERON PATROL GROUP]… Teatage kavatsus.”

Või et “Heron”... pole olnud au-

Valvedroon plärises uuesti. “Teatage kavatsus.”

Jewel kaalus hetke, kuidas vähema vaevaga asjad aetud saada, ning otsustas lõpuks kõnekäskluste kasuks. “Pearaha… juhtum… juhtumi täitmine.” Ta keel ei jõudnud mõttele veel päriselt järele. “Jäljeküttide agentuuri nimel.” Ta jäi haigutades piiridrooni vastust ootama.

“Nõutav ametlik tuvastus… jätkamiseks kinnitage… staatus agentuuris [JÄLJEKÜTID].”

Jewel pistis ametimärgi keskpuldi pilusse ja sisestas hinge kinni pidades oma kinnituskoodi. Jäljeküttidel olid küll paljude teiste agentuuridega teabevahetussuhted sisse seatud, aga tal oli rutulise teeleasumise käigus muist kodutööd tegemata jäänud. Vähemalt polnud tal vaja Heroni inimestega otse suhelda - valvedroonide parv vahendas kogu automatiseeritud protseduuri… ega esitanud seejuures liigseid küsimusi.

“Tuvastusprotseduur valmis… Tere tulemast [JÄLJEKÜTT TONDIHOBU]... suhe agentuuriga [HERON PATROL] - koostöine; rakendub kohustus järgida regionaalseid seadusi ja piiranguid…

Missioon - tunnistatud kehtivaks… Antud ajutine sisenemisluba perioodiks [KOLMSADA KILOSEKUNDIT]... Tähelepanu! Piirangutsoonis viibimine... üle määratud aja… toob kaasa… sunniviisilise eemaldamise… mille teostab agentuur [HERON PATROL]... Eskordiga seotud kulud peab tasuma agentuur [JÄLJEKÜTID]... Tähelepanu! Rikkumise puhul rakendub trahvipunkt… agentuuridevahelisele koostööindeksile.”

Jewel hingas kergendatult - tavaline värk.

...aga ikkagi võõras marjamaa.

Ta polnud kindel, kui kaugele “koostöine” staatus teda valvuritega läbirääkimisel tegelikult aitab. Parem mõned krediidikiibid käepärast hoida. Jewel hakkas ettevalmistusteks püsti tõusma, kui valvedroon valjult ja hoiatamata juttu jätkas.

“Võtate… täieliku omavastutuse... sisenedes teadlikult tsooni... kus kehtib [PUNANE HÄIRETASE]... KINNITA? / KEELDU?”

Jewel kortsutas kulmu. “Kinnitan…”

“Kinnitatud: omavastutus… antud luba esitada lisateavet [KEELUSEKTOR 9A441] kohta… Ülekannet alga.”

Tulukeste vilkudes võttis keskarvuti saadetise vastu. Ikka veel hämmingus, pakkis Jewel teabepaketi lahti ja suunas peaekraanile. Ülevaade algas raportiga hiljutise vangide mässu kohta; mässust eluga pääsenud valvurid olid jaamast evakueerunud.

Jewel vandus tasakesi.

Nii palju siis koostööst…

Ta sõtkus sõrmenukke, kuni oli enam-vähem maha rahunenud.

Tegelikult...

Tegelikult polnud eesseisva ülesande iseloom muutunud: tal tuli ikkagi oma venna vabaduse üle kaubelda võõrastega, keda ta ei usaldanud.

Jewel luges edasi, uurides erilise hoolega raportiga kaasa olnud Heroni agentuuri juhiseid - ta ei saanud siiani täpselt aru, kuidas valvuritest jagu oli saadud, samuti oli tal vaja teada, mis ohud teda ennast oodata võivad.

Joonistelt paistis vangla nagu hiiglaslik kosmoseredel - rida H-kujulisi mooduleid, igaühel oma kinnine vee- ja süsinikuringe ning kohti pea kolmesajale kurilasele. Joonistele ilmunud viitade kohaselt olid hetkel toimivad ja täidetud ainult mõned “redeli” lülid; funktsioneerivate juppidega samas otsas paiknes ka jaama ainuke sadamamoodul ja hüljatud valvekeskus.

Nonii kullakesed, ja mis teil relvalaos on?

Leidnud valvurijuhendist varustuse nimekirja, ei teadnud Jewel, kas nutta või naerda. Jaamas paiknenud kaitseüksusel olid kasutada vaid lühimaa tõrje - ja šokivahendid; isegi pisivõimsusega plasmapüstolit polnud Heron Patrol oma pupsikutele usaldanud. Samal ajal kehtis vanglas ühtaegu lihtne ja lõplik häireplaan: õhu- temperatuuri- ja külgetõmbekontroll välja lülitada, siseõhk kosmoseavarusse saata ning jaam maha jätta.

Juhend seletas üksikasjalikult, kuidas häiretegevusi teostada, ka seda, kuidas juba käivitatud häire katkestada; kuidas avada ligipääs evakuatsioonikapslitele, kuidas piirivalvedroonidele ja kontrollpostile oma saabumisest teada anda, nii et nad sind põgeniku pähe maha ei laseks. Niisiis, tegelik kinnipidamine saavutati ohtlike olude ja jaama ümbritseva drooniparve abil. Miks lihast ja luust valvureid üleüldse kohapeal hoiti, jäi selgusetuks. Võib-olla oli tegu mingi imeliku lepingupunkti täitmisega, võib-olla treenisid Heroni liikmed valvuriametis oma oskusi või - tõenäolisemalt - kandsid karistust. Viimasel juhul võinuks hästiajastatud mäss kellelegi väga kasulikuks osutuda…

Aitab spekulatsioonidest… vaatame asjaolud uuesti üle…

Tõepoolest, mässu ajal oli häire käivitatud, evakuatsioonikapslid aktiveeritud ja piirivalvedroonidega signaale vahetatud.

Sina Beresheki urruauk…

Vangide olukorda raport ei maininud, aga andurid näitasid, et vangla oli ühes tükis ja ettenähtud orbiidil. Raporti võttis kokku märge, et piirangutsoonis oli “ohtlik tegevus kontrolli all” ja et “olukord ei vaja otsest sekkumist” - mugav sõnakõlks puhuks, kui taheti tegelikku - kasulikku - infot varjata.

Jewel turtsatas ja kontrollis vahelduseks navigatsiooniandmeid. Solitaire oli orbitaalvangla külje alla jõudnud ja ronis nüüd tasahilju selle sadamaotsa poole.

Ega muud, kui valmistugem uuteks ja põnevateks kohtumisteks!

Igaks juhuks luges ta üle kohaliku andmesõlme avalikud teated - ei midagi asjalikku - ning asus siis keeleabi andmebaasi kaasajastama. Tõlkelutikas, lihtne nahaalune kiibike, surises vaikselt, pannes Jeweli muigama. Mõni ime, et austusvääriliste kompaniide ja tootearendajate meelehärmiks kippus rahvasuu kõrvataguseid kiipe ikka ja jälle kõikvõimalike satikatega seostama.

Nii kaua, kui arvutisüsteemid infovahetusega ametis olid, võttis Jewel relvalaeka lahti, et sobiv varustus välja valida.

Kakluskepid - alati kaasa… tulirelvad - kosmoses ei iial… aga midagi võiks- ahaa, just paras.

Ta koukis laekast rahulolevalt Värk-Impulss piinakiirguri ja kinnitas puusale. Laeka seina sisse tagasi lükanud, ronis ta piloodipessa ja lülitas peaekraani välisvaatele.

Oli ka paras aeg - ekraanilt vaatas vastu sadamamooduli välisvärav. Jaam lasi nad tõrkumata sisse ja Solitaire hõljus magnetajamite toel läbi õhulüüside. Kaamerate vaatevälja täitis nüüd pilkane pimedus, mida siin-seal katkestasid sinakad suunatulukesed. Lõpuks said lüüsid otsa ja kaamerate ees avanes tohutu hallikas õõnsus. Jewel uuris pingsalt keskkonnaandurite graafikuid. Ilmselgelt oli keegi hävingukavale piduri peale tõmmanud, sest andurite väitel ootas teda ukse taga inimkõlbulik õhurõhk ja -koostis ning peaaegu-normi-piires kontrollitud külgetõmme. Elumärke andurid lähedusest kinni ei püüdnud.

Jewel keeras Solitaire’i nina lähima dokkimisplatvormi poole ja jätkas käsijuhtimist, kuni parkimisklambrite kõlksatus kinnitas, et maandumine oli õnnestunud.

Peatükk 7. Üks korralik lööming

Pardalt maha astudes tervitas teda kopituse- ja roostemaiguline jahe hingus. Lasknud silmadel hämarusega harjuda, nägi Jewel, et Solitaire seisis maandumisplatvormil keset hiiglaslikku angaari. Selle keskel jooksis selgroona ajahambast puretud käigusild, mille külgharud viisid teiste samasuguste hõljukplatvormideni. Jewel asus ettevaatlike sammudega silda mõõtma, hoidudes eemale selle murenevatest servadest ja põrmuks pudenenud piirdejäänustest.

Tema liikumise peale lõid kõhklevalt helendama angaari seintel jooksvad katkised valgustusribad, mille udujas kuma tegi jalgealuse eristamise veelgi keerukamaks. Tuledest oli siiski veidi kasu: nüüd paistis selgelt kätte eenduv platvorm silla teises otsas.

Korraga kõmas üle angaari nõudlik mehehääl. “Sina seal! Mis sa nuhid?”

Tähendab, vanglas oli ikkagi keegi elus - keegi, kes tal nüüd silma peal hoidis. Jewel seisatas, uurides vaikides ümbrust - siin-seal paistsid seintel võimendid koos kaameratega. Ta jalutas poolvalgustatud platvormile lähemale ja peatus uuesti, käed hooletult seljal. Angaari otsaseina ehtis pirakas kindlustatud luuk, küllap vangla peauks, ning selle kõrval helendas kontrollsüsteemi ekraan. Platvormi külgi palistasid väiksemad luugid, justkui ületurvatud riidekapid, ning iga luugi kohalt jooksis jäme šaht kuhugi angaari kõhualusesse.

No muidugi… valvurite hädaväljapääs…

Ta jätkas jalutuskäiku, ise demonstratiivselt kaameraid eirates.

“Kuule! Nuhk! Mis sa siit tahad?”

Ah et hakkame keema minema, mis?

Jewel kergitas rahulolevalt kulme: tal oli sõnagi raiskamata õnnestunud teiselt poolelt reaktsioon välja meelitada.

Hääl jätkas, seekord juba rahulikumalt. “Õigupoolest pole sel tähtsust. Kes oma nina meie asjadesse topib, on nagunii surmalaps.” Sõnade taustaks kostsid summutatud käsklused ja sammude sahin.

Jewel tõmbus tagasi silla hargnemiskohta ning pidas peaukse ümbrust silmas.

Varsti lendaski luuk kriginal avali ja sellest vudis välja korratu pesakond tunkedes mehi, kõigil midagi relvataolist näpus. Mõned jäid luugi juurde passima, teised, nii kuuepealine punt, sörkisid Jeweli positsiooni suunas. Meeste liigutused olid ebakindlad ja kooskõlastamata; nii mõnelgi nahk kehvast toitumisest lapiline ja ühel oleks võinud särgikrae vahelt ribid kokku lugeda.

Tulge aga.

Ta jälgis nende lähenemist ja patsutas kiirguri kaba.

Aga milleks laenguid raisata?

Jewel uuris hädalist pundart, silmad kissis. Sellest oli tükk aega möödas, kui ta viimati ühest korralikust löömingust osa sai…

Tea, kas maksab…

Kiusatus sai temast võitu.

Jewel võttis asendi sisse ja kakluskepid kätte.

Vangide pundar pahvatas närviliselt naerma. “Loll nuhk, tuleb pulgaga vehkima!”

Jewel hoidis silmad lahti ja moka maas. Kamba ninamees - rohkem nagu ninapoolik, mõtles ta - viibutas tema suunas tüsedat torujuppi. Hambulise toruotsa eest kõrvale põigeldes märkas Jewel ühte rotinäoga isandat enda selja taha hiilimas. Ta kummardus ning suunas kakluskepi ja küünarnuki ühendatud tõusunurga tollele otse makku. Siis viskus ta kummuli ja veeretas end kogu kambast ohutumasse kaugusse.

Kui kaks vaprat välja arvata, ei paistnud tunkedes seltskond üldse niiväga võitlushimuline olevat.

Nad hoidusid kobarasse, kolistasid oma kodukootud arsenali ja saatsid Jeweli suunas meloodilisi sõimuvalanguid - ka neile luges tõlkelutikas peale korrektsed ja sisutühjad standardkeelsed väljendid.

Ninapoolik sülitas põlglikult maas ägiseva kaltsukubu suunas ja alustas koos oma torujupiga uut pealetungi.

Jewel tõstis kakluskepid ja pidas esimese hoobi toore jõuga kinni. Teise eest põikas ta kõrvale, püüdis raugeva jõuga torujupi ristatud keppide vahele ja andis sellele uue hoo, seekord torujupi omaniku vastu.

Näritud toruots maandus lihase nätakaga selle kulmude vahel. Jewel hüppas eemale, ise silmanurgast lünklikku sillaserva piieldes. Vihast ja põrutusest juhm, koperdas mees paar sammu edasi; kui ta järsku raevukat pealejooksu alustas, astus Jewel graatsiliselt kõrvale.

Ninapoolik lendas ulja kaarega üle sillaserva ning varsti kostis kaugelt alt, dokkide kõhualusest tume mütakas.

“TONDIHOBU!”

Mida paganat…?

Jewel pöördus hingeldades luugi poole vaatama.

Äpardunud võitlusgrupp kasutas juhust ja taganes, haarates rotinäo jooksu pealt sleppi. Üleüldises segadikus paistis silma üks vang, kellel ei paistnud taganemine mõttessegi tulevat - ta seisis luugi lävel, valgus selja tagant säramas. See isend oli teistest silmnähtavalt treenitum ja parema toidu peal olnud.

Ja kust ta mu ametinime kuulnud on?

Jewel sundis end rahulikuks - ju oli mõni ta kunagistest juhtumitest kuidagimoodi siia välja jõudnud.

Toimikus polnud selle kohta küll sõnagi...

Kui mees liikuma hakkas, tundis Jewel ta kõnnaku ära. See oli tõesti üks tema linnukesi - täpsemalt, tema kolmas lõpetatud juhtum. “Valen Rix.”

“Mulle öeldi, et üks nuhk on pardal.” Rix loivas kiirustamata lähemale. “Pidin oma silmaga nägema. Oleme vahepeal mõned uued sammud ära õppinud, ah?”

Higiojad otsaesiselt nirisemas, lõõgastas Jewel salamisi seljalihaseid ja võttis hingamisrütmi rahustades luureasendi sisse.

Rix asus mõõdetud kaugusel samuti positsioonile; nüüd nägi Jewel, et ta oli tulnud paljakäsi.

Sa vist arvad, et sa oled must osavam? Arva uuesti!

Rix ajas hambad irvi. “Mina olen vahepeal kõvasti harjutada saanud. Aga sina? Poed muudkui aga oma silgukarpi peitu, ah?” Poole jutu pealt lasi ta rusika lendu.

Jewel oli seda ette aimanud.

Nagu treeningul…

Kõrvale põigates nähvas ta Rixile kakluskepiga kintsu pihta.

Rix sõitis talle vastuseks täie rauaga ribidesse.

Karma… raisk…

Tasakaalu tagasi saanud, juhtis Jewel võitluse silla keskkoha poole, kus tema kergem ja kiirem kogu talle eelise andis. Pärast mõningast vastastikku valusat virvarri õnnestus tal paar tõsisemat kepihoopi sihile saata.

“Su kõrsikud sind ei päästa.” Rix tungis urinal peale. Tema liigutustest kadus igasugune tehnika ja alles jäi vaid meeletus. Raskete hoopide eest taganedes leidis Jewel end ühtäkki maandumisplatvormil; siis lendas ta Rixi lõuahaagist peadpidi vastu Solitaire’i väliskesta. Korraga leidis ta end abituna rusikarahe keskel, siis äsas Rix tal kõrist kinni ja raputas, kuni tal kepid käest pudenesid ja silmavaade tuhmuma hakkas.

Tema uinuva mõistuse tagakambrist tõusis tüütu inisev hääleke. “Jeweeeel… töö on pooleliii… ainult mökud jätavad töö pooleliiii…”

Jewel lõi silmad raevukalt valla. Veremaitsest ürgjõudu ammutades krabas ta kägistavatest käsivartest, toetas jalatallad vastu laevakeret ja virutas Rixile täiest jõust põlvega rindu.

Osalt üllatusest, osalt valust lasi Rix käed lahti ning komberdas paar sammu eemale.

Jewel korjas kakluskepid maast ja sammus marutõbisel ilmel Rixile otse peale. Ehmatusest kaame, hakkas see taganema, ikka kiiremini ja kiiremini, kaitsva peaukse poole.

Paari sammu järel alustas Jewel hoojooksu. Ta hüppas verejanulise möirge saatel õhku, paiskas maandudes Rixi selili ja lajatas kepiotsad sellele raginal meelekohtadesse.

Hingab?

Ei hinga.

Lõtvunud kogu vaadates püüdis ta meenutada teisi elusid, mis tema südametunnistusel olid. See siin tundus kuidagi... teistmoodi. Enda sisse kaedes ei leidnud Jewel varjugi kahetsust; oli ainult sünge rahulolu lõpuleviidud tööst.

Jewel ajas end püsti ja jalutas lähima kaamera vaatevälja. “Kes järgmine on?”

Hääl seina seest ei tundunud kuigi murelik. “Ega sa mõtle üksi terve jaama vastu tulla, nuhikene?”

“Aega mul on.” Jewel põrnitses otse kaamerasse. “Relvi on mul ka. Ma juba tegin ühele teie kõvemale mehele otsa peale. Üks teine on ka seal kuskil… all. Kui ma vastuseid ei saa, siis teen siin veel koristustööd.”

Ruuporist kostis itsitamist. “Muidugi muidugi. Tuled läbi lukkude, ja-jah. Muide, kas teadsid, et su küna on siin lõksus? Me panime platvormidele oma koodid peale. Ilma meie loata ei lenda sa kuhugi. Jääb ainult oodata, kuni sa nälga kõnged.”

“Või siis” - Jewel astus ukse kontrollekraani juurde, - “otsin sind üles ja tulen külla!” Ta lükkas ametimärgi lugejasse. “Sinul on sadamakood, minul on valveteenistuse peakood. Uksed mind ei pea. Ja kui muud üle ei jää, saate veel kord vaakumit nuusutada.” Ta hoidis kätt ekraani kohal valmis. “Või siis - mina saan, mis ma tahan, ja teie võite oma kauni kodu endale hoida.”

Vastust pidi üksjagu kaua ootama. Jewelil oli õige jahe hakanud, kui ruupor ükskord jälle hääle sisse võttis.

“Olgu. Mida sa tahad?”

“Andke Fortune Harper mulle välja.”

“Hahaa, hiljaks jäid, nuhk. See väike värdjas pani jooksu!”

Kurat.

“Hiilis ülestõusu ajal välja ja läinud ta oligi. Kuule-” häälde lisandus pilklik noot. “Mis sa temaga õigupoolest teha kavatsed? Uuesti türmi pista?”

Seda sa vist kuulda tahadki, mis?

Jewel hammustas põske, et pealetikkuvat muiet taltsutada. “Kõik võib olla. Täie kindlusega saan ma öelda seda, et nii kaua, kui mina oma aega siin sinu kolleegide tümitamisele raiskan, jõuab Harper väljas järjest kaugemale.” Ta pidas hetke aru. “Saada mulle vähemalt keegi küsitleda, keegi, kes teda tunneb. Konginaaber, armuke, kolleeg, ükspuha.”

Vangide esindus lasi tal jällegi oodata. Lõpuks kostis kõlaritest dramaatiline ohe. “Vastumeelselt… näitamaks meie suuremeelsust ja head tahet, saadan ma sulle ühe... ülekuulamiseks. Nimi on Lenis Syml. Töötas Harperiga koos akvapoonikalaboratooriumis, võib-olla ta teab midagi.”

Kõik jäi vaikseks. Jewel komberdas Solitaire’i tagasi ja nägi kergendusega, et sadamalukustus pardasüsteemide tööd ei seganud. Ta sättis end ettevaatlikult istuma, tupsutades näolt higi, verd ja tatti. Nüüd, kui adrenaliinilaks oli maha käinud, valutasid kõik ta liikmed üksteise võidu, silme ees tantsisid virmalised ja kõik vermed tulitasid pulsi taktis. Kuigi Jewel oli treenitud teatud hulga häda ja haigusi lihtsalt ära kannatama, oli selge, et seekord ei tohi ta kellegagi tüli norida enne, kui on asjatundlikku arstiabi saanud.

Jutt: Kaks pistet rebase jalga (Mairi Laurik)

2018

“Tulge ometi eest!” turtsus Merike inimeste vahelt läbi trügides. Üks osa temast oli arvestanud asjaoluga, et küllap on vähemasti pooled ERMi töötajad kohal, kui hinnaline leid majja saabub, kuid see, milleks ta valmis polnud, oli ajakirjanduse tähelepanu.

“Proua Remmelgas, kuidas te kommenteerite leidu?” küsis mees temast vasakult.

“Kas vastab tõele, et tegemist on 17. sajandist pärit tikandiga?” uuris keegi paremalt.

“Me ei oska sellele hetkel veel kindlalt vastata,” lausus Merike sügavalt ohates. “Leiukoht ning esmane hinnang näib sellele viitavat, kui täpsemad analüüsid on kõik veel tegemata ning hetkel ei ole võimalik midagi ülemäära suure kindlusega öelda.”

Ta polnud ise veel vaipa näinudki. Ainsad inimesed, kes siiani kõnealuse objektiga kokku olid puutunud, olid kolm ehitajat ning üks arheoloog, kes von Lieveni perekonna kabeli konserveerimistöid alustasid. Kabel ise oli tibatilluke ning korduvalt põhjalikult läbi uuritud ja sellest vaatenurgast lähtuvalt oleks võinud eeldada, et vaiba näiv vanus on sihilikult suureks puhutud. Küllap peab mõni irvhammas hetkel kuskil peenikest naeru. Võimalik, et hauas.

Merike pressis end ajakirjanike vahelt läbi, turvamees paotas ust täpselt nii palju, et Merike läbi pääseks, ning hetk hiljem sumbus ajakirjanike lärm aknataguseks mühaks.

“Vabandust,” pomises turvamees.

“Ehh, pole hullu!” ohkas Merike vastu. “Ma poleks unes ka osanud aimata, et sellest leiust sedavõrd suur uudis saab. Kas meil siis ühtegi piisavalt lolli ütlemisega ministrit hetkel pole, keda hambusse võtta? Teadus ja kultuur ei kipu isegi korralikul hapukurgihooajalgi ajalehte jõudma, aga praegu on kogu meedia meie ukse taga.”

“Siis tuleb meil olla õnnelik, et me praegu sedavõrd suure reklaami saame!” teatas muuseumi pressiesindaja kohuseid täitev Karin lähemale kõpsutades. “Aga tule nüüd! Meil on napid paar tundi pressikonverentsi alguseni ning ma tahaksin, et sa saaksid mingigi pildi sellest, millega meil tegu on.”

“Kohe! Ma viskan ainult mantli seljast.”

Merike kiirustas. Praegu polnud muud teha kui kiirustada, sest kõik tema ning nii mõnegi ta kolleegi mõistuse hääled oli juhtkond eelmisel päeval alla surunud. Ei olnud mõistlik minna avalikkuse ette pildiga esemest, mille kohta keegi veel midagi ei teadnud. Keegi polnud ju õieti selle vanust ja vastupidavustki hinnanud! Tormamisega tehtud tööde puhul võis nii mõneski muuseumi kogudesse kuuluvas esemes näha jäädavaid kahjustusi, mida mitte keegi enam iial heastada ei saanud. Hiiglaslik sinine vaip oleks pidanud esmalt rahuliku uurimise alla jääma, kuid juhtkond oli kahjuks seda meelt, et ajakirjanduse huvi teema vastu tuleb maksimaalselt ära kasutada, ning usaldas esmasel vaatlusel tehtud järeldusi, ehkki üks päev viivitust ei muudaks olukorda kuigivõrd halvemaks.

1661

Hirmust ja häbist Jumala ja Püha Kiriku ees ei lisa ma sellele kirjatööle oma nime. Olgu siinkohal mainitud, et olen Preisimaa aadlipere kuues poeg ning ühe Liivimaa aadliku teise põlve nõbu. Oma senise täiskasvanuea olen veetnud Liivimaal, kuid pärast tänase kirjatöö ülestähendamist annan ma end Kiriku hoole alla.

Mina ja emand Blume (Öie) palume, et see kirjatöö antaks edasi Merikhe Weide (Remmelgas?) kätte päeval, mil leitakse esimene kolmest vaibast – ligikaudu kaks jalga lai ja kümme jalga pikk sinine linnutikand (Ma nägin seda vaipa, mõõtsin oma kämblaga üle). Emand Blume (andku Jumal mulle andeks, et ma teda emandaks nimetan, kuid teisiti ma ei julge) väidab, et see ei saa juhtuma enne kui mitmesaja aasta pärast. Mina panen vaid tema sõnad kirja ning peidan raamatu seejärel mõisa raamatukogu lääneseina kolmandale riiulile. Kuigi seegi on nõidusest osa võtmine ja Jumala soovidele vastu astumine ning selle eest palun mina andestust nii taevastelt kui maapealsetelt.

Ma ei oleks seda tööd iial ette võtta julgenud, kuid lugupidamisest oma nõo suhtes ei jäänud mulle ka võimalust keeldumiseks. Kolm talve tagasi, kui katk siinmail viimati laastetööd tegi, haaras haigus ka Härra kõiki kolme poega. Viimases hädas ja kuuldustele toetudes palus isand mul nõiaga ühendust võtta, et too vähemasti mõne poisi elu säästaks, et mõis pärijata ei jääks.

Emand Blume tuli mõisa ning töötas oma sõnade ja taimedega seitse päeva, enne kui esimesel noorhärral parem hakkas. Järgmise nädala lõpuks olid kõik kolm tõvevoodist püsti tõusnud ning hoolimata kergelt kahvatumast jumest oma igapäevatoimetuste naasnud. Kui Isand nõiale raha pakkus, keeldus too viisakalt ja võttis Isandalt lubaduse, et kui aeg saab õige, leiab isand kellegi, kes tunneb nii eesti keelt kui ka kirjutamise kunsti.

Kui emand Blume viimaks isandale sõna saatis, olin mina mõisas ainus, kes kirjaoskajatest veidi maarahva keelt kõneles ning seda saksa keeles kirja oskas panna. Mul on kohustused oma Isanda ees ning sestap palun ma veel korra vabandust, et end seesuguse nõidusega siduma pean laskma.

2018

Aga vaip oli ilus! Kogu oma enam kui kolme meetri pikkuses oli sinine kangas kaetud tikanditega. Tõsi, hetkel oli sinine sajandite tolmu ja lõngaebemetega kaetud, kuid kui see kord puhastada, võis sellest saada lipusinine pärl muuseumi kogudes.

„Ja see leiti kabeli kõrval olnud hauakambrist?“ ei suutnud Merike imetlust endale hoida. Ta käsi libises mõne sentimeetri jagu vaiba kohal läbi õhu, sõrm aegade mälestustest kihelemas.

„Seitsmeteistkümnenda sajandi omast jah. Seesama kivikamber, mis kuu aega tagasi avati. Aga kui hästi see säilinud on!“

„See, kui hästi asi tegelikult säilinud on, selgub kahjuks alles hiljem,“ vastas Merike kaalutletult. Vilditud villane kangas nägi tugev välja, peaaegu ebaloomulikult tugev, ning selle tikkimiseks kasutatud lõimede erksus paistis silma isegi praegu, kui sajandite tolm oli maha puhumata ja aegade niiskus kuivatamata.

„Varblane,” naeratas Merike väikesele pruunile linnule. Merike polnud veel seitset minutitki hinnalise aardega ühes ruumis viibinud, kuid juba tundis ta, kuidas nähtamatu villane lõng ümber ta piha põimus ning tema olemuse vaibaga ühte sidus. „Luik, hüüp, pääsuke,...” Ta loetles mõttes linde, kelle vaibal ära tundis, ning vandus endamisi oma ornitoloogiaalaste teadmiste puudulikkuse pärast. Kui vaip kord korralikumalt puhastatud saab, tuleb sellele lindude välimääraja ning mõne ornitoloogiga läheneda. Kõik peab kirja saama – kirjeldatud, ümber skitseeritud, fotografeeritud ning tulevaste põlvede tarvis talletatud – valmis tema peas plaan.

„Ma avan kohe uksed!” teatas ülemus Merikese kõrval peatudes. „On sul selle kohta oma arvamus tekkinud?”

„Vara veel,” raputas Merike nõutult pead, „kuid see on lummavalt kaunis.”

“Ilus on ta tõesti, kuid samas ka veider. Ah jaa, pärastlõunal tuleb Mihkel läbi, saate arutada, kuidas vaibal radioaktiivse süsiniku taset määrata saaks.”

„Väga hea, aga mis mõttes vaip veider tundub? Tõsi, see ei ole klassikaline eesti ornamentika, mida me tolle ajastu leidudelt muidu näeme, kuid naturalistlik loodustikand ei olnud ka tol ajal tundmatu. Harv, seda küll, kuid olgem ausad, selliselt säilinud vaip on veelgi haruldasem.”

“Mis teeb leiu tõenäosuse sama suureks kui saja miljoni kroonise lotovõidu.”

“Ja keegi siiski võidab,” naeratas Merike.

“Aga nüüd on aeg!” ohkas ülemus ning kadus, küllap mikrofoni testima ja turvameestele teatama, et võib uksed avada. Merike vedas end vaevaliselt vaibast eemale. See tõmbas teda, kutsus lähemale ja peaaegu sosistas, et teda puhastataks ning kohendataks. Ja siis oli veel teinegi nutt, mis vaikselt Merikese südamesse jõudis - kunagi oli neid vaipu rohkem olnud, kuid ülejäänud olid aastasadade julmuses hävinud või samamoodi vaiksesse varjumisse hääbunud ning neid ei pruugi keegi leida enne, kui hilja.

“Täna, vabariigi sajanda aastapäeva järelkajas, on mul rõõm näidata teile leidu…”

1661

Istu maha ja võta oma kirjaasjad välja. Ma valan senikaua teed. (Ma ei ole päris kindel, kas ma pidin ka need sõnad kirja panema või mitte, kuid kuna lepe nõudis, et ma kogu emand Blume jutu kirja paneksin, siis seda ma ka teen. Küll aga võin ma Jumala palge ees kinnitada, et ma ei joonud sõõmugi sellest joogist, mille emand Blume mu ette asetas. Selle lõhn oli saatanlikult hõrk, kuid ma ei saanud kindel olla, et selle valmistamiseks oli tarvitatud vaid Jumala poolt kiidetud taimi või sisaldas see ketserlikku nõidust ning oleks mindki mässinud veelgi suurema ketserluse sisse. Ma ei ole kindel, kas see oleks võimalik, kuid ma kinnitan veel kord: ma ei joo siin osmikus lonksugi, ei söö palagi. Ma pelgalt kirjutasin üles loo nii, nagu Isanda poegade elu päästmise hinnaks oli öeldud.)

Ma olen vana (alustas emand Blume ning vana näeb ta välja tõepoolest) ning ma tean selle maailma asjadest rohkem, kui sa ette kujutada oskad. Aga alustame parem algusest, sest päev kipub kiiresti kaduma ja meil mõlemal on hulk toimetusi, mis vajavad tegemist. Kunagi kauges tulevikus tuleb päev, mil keisri jutule minnes võib rääkida seda keelt, mida minagi praegu kõnelen. Võib-olla muidugi ei tule ka, sest tuleviku teed on keerulised.

Ma püüan seda keerukust seletada. Kui sa (mina siis, kes ma seda juttu üles tähendan) täna siit uksest väljudes jalaluu murrad, siis lähed sa tuleval kuul kloostrisse. Ma ei soovitaks seda teha. Esiteks on see neetult valus ja teiseks jääd sa ilma võimalusest abielluda ja viis naerusuist last üles kasvatada. Siit neljakümne miili kaugusel on mees, kes kaotas katkule pojad ja otsib maata aadlikku oma ainsale tütrele kaasaks. Teie olete tark mees (ma kinnitan, et kirjutan vaid emand Blume sõnu üles) ning teid võetakse seal avasüli vastu. Muidugi, kui te veel targem olete, võtate te kingituseks kaasa raamatu, mille järgmisel nädalal Saksamaalt saate (ma tõepoolest ootan Descartes’i viimast geomeetria raamatut).

Aga selles raamatus räägitakse ainult ruumist. Ruum on tore, kuid see ei aita teil veel aru saada sellest, millest mina täna räägin. Me nägime, mina ja teised siinkandis olevad teadjad, et selline riik tuleb ning enamikes variatsioonides on teie rahvas meie sõber. Seda on täna küll äärmiselt raske uskuda, kuid tuletage endale meelde, et siia vahele jääb mitmeid sajandeid, halval juhul kuni tuhat aastat ning nende sisse ka hulgaliselt sõdu ja erinevaid riike.

Aga iga tulevik, mida ma näen, kannab endas veidrat pitserit, et see riik ei taha mitte kuidagi püsima jääda. Ma võtsin ühendust kõikidega, kes näevad ja õigeid sõnu teavad, ning niimoodi me leidsimegi lahenduse. On üksainus võimalus ning seegi üsna vähemõistlik, kui ma ise ei tugevda selle võimalusi.

(Siinkohal teen ma väikese pausi. Emand Blume tõusis just lauast ja läks ahju tagant midagi otsima. Ma ei tea, kes on need teised nõiad, kellega emand Blume kokku puutus, kuid see ei ole mingi saladus, et Liivimaal on endiselt hulganisti ketserlikke nõidu, kes metsas ohverdamas käivad ja kuu poole manavad. Siin on veider loomade ja puude kultus veel tugevalt säilinud, kuigi kogu ülejäänud tsiviliseeritud maailm on sedavõrd ebatäiusliku mõttelaadi ammu kõrvale heitnud. On selge, et Pühal Kirikul ning kõikidel ausatel kristlikel kodanikel on veel suur töö teha, et siinne rahvas päriselt aru hakkaks saama, kuivõrd puudulik ning ebasünnis on see tee, mida ka emand Blume kahjuks kõnnib.)

2018

Niipea kui esmased fotod ja uudislõigud tehtud said, lappasid Merike ja Anneliis vaiba kokku. Tõmbekappi seda asetada ei saanud, lihtne kloppimine oleks võinud esemele sootuks haiget teha. Ettevaatlikult rullisid nad vaiba ühe otsa töötoas laua peale lahti.

“Boss ütles, et sellest saab sinu pojekt,” lausus Anneliis vaipa silmitsedes.

“Mhmh,” noogitas Merike vastu. “Oleksid endale tahtnud?”

“Ei-ei! Jumala eest mitte. Esiteks tunned sina tekstiili kõige paremini ning teiseks kulub sul selle puhastamiseks nädalaid, kui mitte kuid.”

“Ja sellegi poolest on see lummavalt ilus,” ümises Merike vastuseks. “Miski selles kutsub mind enda poole.”

“Jajah, seda oli kohe näha!” naeris Anneliis vastu. “Aga ma jätan sind nüüd tegutsema. Näha on, et sa oled mõttes juba pool vaipa ära puhastanud.”

Nende sõnade juures pööras Anneliis ringi ning Merike jäi noore kolleegi selga vaatama, kuni Anneliisi nisukarva pats viimaks seina taha kadus. Tüdrukust võis veel asja saada, nentis Merike endmisi, temas oli seda sädet ja kirglikkust, mida igava ja kauakestva töö tegemine nõuab, kuid püsivus pidi lisanduma aastatega. Küllap lisandub ka, mõistis Merike ning otsis esmased töövahendid.

Enne kui ta arugi sai, oli päev õhtusse jõudnud. Alles siis, kui poeg kella seitsme ajal helistas ja uuris, millel ta koju jõuab, tõmbas Merike pilgu vaibalt eemale. Ta haaras külmikust kaasavõetud ja endiselt söömata olekus oleva lõunasöögi, kuid mõtles siis ümber ja lükkas karbi külmikusse tagasi. Homme tuleb ka kiire päev ning siiski on vaja süüa, tuletas ta endale meelde. Vaiba esimene nurk oli hellalt üle käidud, kuid töö polnud veel kaugeltki lõppenud ning iga järgnev etapp nõudis samavõrra keskendumist. Mõtte taustaks keerutas ta korraks kaela ja liigutas õlgu, et neid sundasendi tardumusest vabastada.

1661

(Mõne minuti pärast tuli emand Blume tagasi ja asetab praegu lauale teki või vaiba, mille sinisele villasele kangale on tikitud linnud. Nüüd jätkan ma juba emand Blume sõnadega ja püüan neid taas saksa keelde panna nii palju ja nii hästi, kui minu kohaliku keele tundmine lubab.)

Mul on siin vaip. Õigupoolest on neid vaipu kolm - sinine, valge ja must - ning kõik kokku moodustavad nad selle tulevikuriigi lipu, kuid mitte ainult!

(Küsisin pooleldi muigega, et miks on valitud just sellised morbiidsed värvid, mitte suursugused punane ja kuldne.)

Värvid valisin loomulikult mina. Põhimõtteliselt oleks võimalik ehitada ka teiste värvidega riiki, kuid see siin on ainus, millele ma oskan püsivuse loitsu juurde manada. Ja seegi on piisavalt keeruline loits, et ma vajasin sinusuguse abi (ma ei kuulnud ta hääles otsest halvustust, kuid sõnad olid seatud sellises järjekorras, et võisid tähendada nii luulelist kõrgust kui ka sülitatud sajatust).

Ma püüan sulle seletada nii, et sa saaksid selle asja enam-vähem õiget pidi kirja. Ma ei usu, et sa suudad sellest aru saada (ma julgen protesteerida), kuid Weide, kes seda kauges tulevikus lugema hakkab, mõistab piisavalt.

Niisiis, ruumi võid sa oma matemaatikaga kirja saada. Ma tean, et on olemas sümboliterivid, millega saab igasugu kujundeid üles tähendada, aga samamoodi moodustab jooni ka inimeste liikumine, sündmuste kasvamine - teekond minevikust tulevikku.

Ma püüan teisiti selgitada. Täna on päikseline ilm ning oras kasvab mühinal. Kui terve suve sobivat ilma antakse, siis kasvab vili ilusaks, talumeestel on jaksu oma maksud ära maksta, teie saate viljamüügist oma kasumi ning järgmisel suvel võetakse kaks tüdrukut mõisa tööle. Üks neist tüdrukutest jääb lapseootele ning tema poeg kaitseb hulk aastaid hiljem oma isa hundirünnaku eest. Kui aga suvi jääb nigelaks, ei võeta tüdrukut järgmisel suvel mõisa ning siis, kui isand hundiga kohtub, pole kedagi, kes teda kaitseks.

(Kas need pole mitte Jumala valikud? Muidugi on! Kui me Jumala meelest oleme väärt elama, siis kutsub ta hundi mujale. Kui me oleme Jumala meelest väärt surema, annab ta selleks vahendid.)

Kõik tegemised, esemed ja mõtted on omavahel seotud. Kõigel on oma niit, mis kulgeb sünnist surmani, ning kõigel on miski, mis on neid sünnitanud. Kui üks kuningas solvab teist, on järgmisel hetkel kümme tuhat noort ja tugevat meest lahingutes surnud. Tulemusena jääb kakskümmend tuhat last sündimata ja kuigi pooled neist saaks enne täisikka jõudmist otsa, elaksid ülejäänud kümme tuhat niisamamoodi kui nende isad.

(Kuid seda solvangut ei saa ju ette näha, sest see on inimese vaba valik, mida ta ütleb või kuidas ta midagi kuuleb! Jumal juhib meid oma tarkuses, kuid pisiasjades on meil ju ometi alati valikuvõimalus. Ma ei hakanud emand Blumele rääkima, et kuningad ei ütle vastutustundetuid solvanguid, ning kui üks sõda on tulemas, siis on see Jumala poolt saadetud ning inimkonnale oluline)

Vaba valik! Muidugi on seal vaba valik, kuid eks ole inimese valikudki üsna tihti ettearvatavad. Võtame näiteks selle mehe, kes jõuab kohe ristteele. Ta on teel paremale, et saada mõisa tallis kätte oma karistus, kuid ta võiks minna ka vasakule. Ta teab, et kui ta pööraks vasakule, langeks karistus tema poja kanda ning poisiohtu nooruk ei pruugi sellest jäädavate vigastusteta välja tulla. Kui mees, kes praegu ristteele jõudis, hoolib oma pojast rohkem kui iseendast, läheb ta paremale, teisel juhul vasakule. Valikuna näib see meile, kuid temal on oma taust ja lugu, oma teekond, mida ta juba aastaid on käinud.

2018

“Merike Remmelgas, eks ole?” hõikas valvelaua tütarlaps, kui Merike paar päeva hiljem taas tööle läks.

“Jah, mis siis?”

“Pool tundi tagasi tõi kuller teile nimelise paki.”

“Mulle?” ei suutnud Merike üllatust varjata. Enda teada ei oodanud ta parasjagu midagi, kuid kui tütarlaps raamatukujulise paki ulatas, kehitas Merike õlgu. Küllap oli tegemist mõne kavala reklaamiga või mõne konverentsi tutvustus- või järelkajapaketiga. “Aitäh!” venitas ta vastu, haaras paki ja läks oma teed.

Inglismaalt? Pakk muutus veelgi intrigeerivamaks. Kiirustades rebis ta ümbriku lahti ja piilus sisse - kaks raamatut, millest kumbki ei paistnud uus olevat. Laua juurde jõudnuna libistas ta pakisisu välja. Esimene raamat oli saksakeelne ja käsikirjaline ning üheks hetkeks siunas Merike, et polnud enne raamatu haaramist kindaid kätte pannud. Tema saksa keele oskus ei olnud piisav enamaks kui keele äratundmiseks, kuid tegemist oli ilmselgelt millegi väga vana ja väärikaga. Raamatut sidus Merikesega peaaegu samasugune lumm nagu puhastamisel olevat vaipa. Neis oli sarnane tunnetus.

Enne teise raamatu avamist märkas Merike ümbrikus olevat kirja. Kirja saatja oli keegi tundmatu briti mõisnik, kes rääkis, et raamatutes on instruktsioon nende edastamiseks teatud juhtudel. Merike muigas. See siin näis olevat tõsisem maagia ja nõiakunst. Algne, saksakeelne eksemplar olla enne teist maailmasõda koos suurema raamatukoguga Briti saartele saadetud ning selle uus haldaja, kirjasaatja vanaisa, tellis kiiresti raamatule tõlke. Kirjasaatja vanaisa olnud veidi omamoodi mees, kes ei võtnud oma raamatute vahele ainsatki, mille lugemiseks tal võimalus puudus, ning nii tekkis teine, uuem raamat, mille ingliskeelset sisu loeti aastate jooksul päris mitmeid kordi.

“See on vanem kui fantaasiakirjandusele esmast kuulsust toonud suurteosed ning võite juba aimata, et maagianäljaste lastena, nagu me toona olime, ahmisime raamatut mitu tiiru lugeda. On see siis fantaasia või teadusulme, see polegi tähtis, kuid meile kõigile kulus pähe palve saata raamat Merike Remmelgasele, kui leitakse sinine tikanditega vaip. Nüüd, mil sarnase vaiba lugu jõudis läbi uudiste ka meieni, meenus raamat mulle taas. Suur oli meie üllatus, kui selgus, et intervjuu oli tehtud just sobiva nimega inimesega.

Ma palun vabandust, kui ma liiga pealetükkiv olen, kuid raamat räägib kolmest vaibast ning kuigi ma suhtusin varasemalt loosse kui ilusasse muinasjuttu, tundub praegu, et siin võib mingi realistlikum alusmotiiv olla. Ma oleksin äärmiselt rõõmus, kui te võtaksite vaevaks ja saadaksite meile teate, kui ka teised vaibad üles leitakse ning teie lipp, esimene omataoline, taas üheks tervikuks õmmeldud saab.”

1661

Ühesõnaga! Seda on võimalik arvestada, milline maailm homme hakkab olema, ning kui kõikide elus ja eluta olendite kulgemine arvesse võtta, võib tulevikust, ka kaugest tulevikust päris palju teada saada. Leida tulevikust keegi, kellele ajas jalutamise loits külge panna, on üsna lihtne. Tuleb vaid maailm paika arvestada ning sellele eelnevalt mingi loitsuga ese sobivasse paika asetada. Muidugi tuleb pärast loitsu lisamist teha kordavarvestus, et maailm loitsuga eseme tõttu valeks ei muutuks ning ese ja inimene ikkagi kohtuvad, kuid nagu ma juba ütlesin, on see kõik veel mõistuspäraselt arvestatav.

Ka see ei ole ülemäära keeruline, kui me paneme inimesele külge teisegi loitsu - sellise, mis toob ta tulevikku tagasi. Loits ise on üsna tavaline ning kõik, kes nõidumises vähegi tasemele on jõudnud, saavad neid ka katsetada. Tõsi, tavaliselt laseme me inimesel end eilsesse või homsesse toimetada, kuid seda seetõttu, et sealt edasi algavad raskused. Ei, tulevikus käimisel ei juhtu mitte midagi - see on korralikult kontrolli all, kuid teistpidi liikumisega on teisiti.

Ütleme, et ma panen sellele vaibale peale loitsu, et Merikhe Weide sellega tulevikust siia tagasi tulla saab. Oma siin olemisega teeb ta maakera raskemaks, muudab asjade olemuse teiseks - ta toob oma kopsudega õhu tulevikust, aine, mis on siin juba olemas, ning ainuüksi sellega muudab ta tulevikku, muudab võimalusi. Mina aga pean praegu siin ja sellele vaibale suutma panna teisegi loitsu - sellise, mis viib ta tagasi tulevikku. Millisesse tulevikku?

(Ma pean tunnistama, et praegu ma tõlgin vaid sõnu. Mul puudub vähimgi arusaam, mida emand Blume mulle rääkis või kuidas seda saksa keeles kirja peaks panema, kuid ma annan endast parina, just nii, nagu ma Isandale lubasin.)

Me istusime kümme aastat ja kaalusime variante. Me otsisime inimest, kes saaks sellega hakkama. Me otsisime inimest, kelle mõlemad olevikud oleksid võimalikult sarnased - samad vanemad, sama abikaasa ja samad lapsed. Me leidsime sellise naise, kelle töögi jääb kenasti muutumatuks, kuid seda vaid juhul, kui ta siin olles kõnnib tolli pealt sama rada, mida me loodame, et ta teeb. Muutus on paratamatu ja päästmatu, kuid teie ei saa sellest arvestusest aru seni, kuni teie teadjad pole kujundite kirjeldamisest kaugemale jõudnud. Kunagi hakkavad su märgiread sisaldama märke ka aja ja esemete kohta, kuid seni pead sa leppima sellega, et loitsulausujad juba teavad seda, mida raamatud veel ei kirjuta ja arvestada ei oska.

Sellele vaibale siin on tikitud kõik linnud, mis selle maa taevas iial lendama hakkavad. Näe, siin nurgas on lind, kes on elutu ja samast materjalist, mis kiriku kroonlühter või teravam nuga, kuid ometi suudab see mingil moel lennata. Selle peale panen ma loitsud.

2018

Merike hõõrus silmi. Ta lasi raamatul sülle kukkuda ja mõtiskles hetkeks vaiba üle, mis teda tööl ootas. Veidral moel tundis Merike vaiba kutset igal õhtul, kui ta töölt lahkunud oli. See side, mis põimis ta südame sinise vildi külge, sundis niigi ületunde tegema ning nüüd istus ta ka kodus poole öö ajal üleval, luges vaiba kohta kirjutatud lugu ning mõtles puhastatud tikandi peale.

Esmapilgul paistis raamat tundmatu noore aadliku fantaasialoona, kuid lugu oli dateeritud aastasse 1661 ning sel ajal ei saanud autoril olla teadmisi mõtete kohta, mis siin esitletud oli. Pealegi oli vaip nii selgelt kirjeldatud, nagu oleks kirjutaja seda oma sõrmede vahel hoidnud. Autori nime polnud kirjas, oli vaid pidev piinlikkustunne, et ta end nõidusega sidunud oli, ning teatud hetkedel oleks Merike soovinud autorile sellesama raamatuga vastu pead anda. Kui ta kirjutas ulmelugu nõidumisest, siis… Jah, aga kui ta kirjutas seda tõepoolest 17. sajandil, olid keerutused jällegi täitsa omal kohal.

Ta kustutas tule ning püüdis mõned tunnid magada. Hommik ei olnud enam kaugel ning hommik ootas teda koos valgete kinnaste, väikese käsitolmuimeja, fotoaparaadi ja pintsettidega. Kui see selg ainult nii hullult ei valutaks.

Hommikul vaatas ta uue pilguga juba puhastatud vaibalapile. Üks osa Merikesest lausa lootis, et leiab sealt mõne algelise lennukikujutuse, kuid seda ei olnud. Ta vaatas vaipa lindude seisukohast ning otsustas, et oli alustanud vaiba vasakust servast, sest olgu, mis oli, kuid linnud ei lennanud, kõht ülespidi.

Lõuna paiku kasvas Merikeses soov vaipa edasi lapata ja selle teist otsa uurida pea talumatuks, kuid toore tahtejõuga hoidis ta end tagasi. Igaks juhuks ei soovinud ta teraslindu leida enne, kui oli raamatu lõpuni lugenud. Mine tea, ehk oli raamatus tõepoolest teadmine, mida ta vajas - olgu see siis loitsu murdmiseks või kasutamiseks, kuid tõenäolisemalt hoopis selleks, et vaipa paremini mõista ning lindude kohta lisateavet saada. Ehk oli seal mõni detailne kirjeldus sees?

Üsna pea seadis ta sammud osakonna juhi juurde ning palus pärastlõuna vabaks. Viimaste päevade ületunnid polnud kellelegi märkamatuks jäänud ning nii sai ta lisaks õhtule ja ööle veel terve pärastlõuna tolle veidra looga tutvumiseks.

1661

Ma toon ta järgmisesse kevadesse, sest see on kõige ohutum aeg, kuid sellegipoolest peab ta meeles pidama, et iga tema liigutus muudab selle, millest ta tuli, olematuks. Tema olemus võib kaasa tuua uskumatuid tagajärgi, näiteks kuninga, kes kannab ainult punaseid sokke näitamaks, et trambib iga päev oma vaenlaste veres. Tema olemine siin võib tappa sinise taeva värvi tulevikuriigi sootuks, samas võib naise siia toomine selle ka pelgalt teistsuguseks, mõnes mõttes ehk isegi ilusamaks muuta.

Ta saabub siia, minu kambri esiosasse. Kui ma jutu lõpetan, kirjuta üles kõik, mida sa siin näed! Püüa mu tuba üles joonistada! (Ma lubasin seda teha.) Ta peab kindlalt meeles pidama, et ükskõik mis mul parajasti laua peal on, peab see sinna ka jääma. Iga ese, mis kukub, muudab tulevikku.

Ma paigutan ühe osa vaibast ahju taha väikekambrisse, kohe lõngakorvi alla. Ta peab kõik need kolm vaipa korralikult üle vaatama, leidma üles viited selle kohta, kust neid vaipu tulevikus leida võib, ning jätma kõik meelde. Ma loodan, et ta võtab kaasa oma kiirjoonistamise masina. Ma lisan selle kindlasti loitsule juurde, et masinat tuua saaks ja et see viiakse ka tagasi nii, et tal on pildid vaibast, kuid mitte millestki muust. Muud peale vaiba ei tohi ta kiirjoonistada, sest see masin võtab päikesetükikesed enda sisse ning võib kaasa tuua pimeduse ja ikalduse mitmeteks aastateks. Isegi vaiba joonistamine toob sinu vanaduspõlve suure nälja, kuid selle elab keel, rahvas ja ka teie sugu siiski üle.

Aga see joon, mida ta järgima peab, on selline: ta saabub siia, kaks jalga uksest seespool…

2018

Ettevaatlikult tõstis Merike vaiba puhastatud osa üle lauaserva maha, et rullida lahti teine serv. Ta naeris oma lapsiku lootuse üle. Ta noomis end muinasjuttudesse uskumise eest, kuid ometi põksus süda ootusärevuses kiiremini, kui ta just kohast, kus oleks pidanud olema lennuk, sajandite tolmu maha puhus.

Ta pettus, kui märkas tavalist tüütut tuvi tolmu alt välja ilmuvat. Jah, muinasjutte polnud, oli reaalsus, kuid ometi oli nii ütlemata meeliülendav neisse vahel uskuda, neist midagi oodata ja loota. Ta naeris mälestuse üle, kuidas ta oma poeg oli oma üheteistkümnenda sünnipäeva järel nõudnud endale postkasti võtit, sest iial ei võinud teada, millal võlurite koolist vastuvõttu kinnitav kiri tuleb.

“Jah, iial ei või teada,” pomises Merike ja puhastas ettevaatlikult veel ühe väikese lapi ning siis järgmise, kuni ta ees avanes Boeing.

“Jess!” röögatas Merike. Ta katsus igaks juhuks fotokat oma rinnal ning asetas esmalt ühe ja seejärel ka teise käe ettevaatlikult lennukile. Kohe hakkab maailm sädelema ja ta maabub suitsuvinesesse taresse, oli ta valmis uskuma.

Hinge kinni hoides ootas ta sekundi, teise ja kümnenda, kuid mitte midagi ei juhtunud. Teist korda ühe päeva jooksul tundis ta lapsikut kaotusvalu muinasjuttude mitteolemise tõttu. Jõuetult vajus ta allapoole, otsides tagumikuga tooli, mis pidi otse ta selja taga asetsema, kuid tooli ei olnud. Ainult üks toolinurk riivas valusalt kintsu, kui ta karmile kivipõrandale istuli kukkus. Pea lõhkus valutada, kuid muinasjutte ei teinud seegi elavaks.

„Vähemalt midagi head,“ pomises ta mõrult laua all roheliste kaantega ulmekat märgates. Raamat, mille Mihkel oli paar päeva varem vaibalt analüüse kogudes kaotanud.

“Kas midagi juhtus?” uuris Urmas, Merikese abikaasa, kui naine õhtul teleka ees mehele kaissu vajus.

“Tegelikult mitte,” raputas Merike pead, “kuid see vaip on mulle rohkem hinge pugenud, kui ma arvasin.”

“Sa oled üle töötanud,” naeris Urmas, kuid tajudes teise suurt lähedusevajadust, sikutas naise tugevamalt enda vastu.

“Ma lihtsalt arvasin, et oleks tore muinasjutte uskuda,” ohkas Merike.

“Seda teed sa nii ehk naa, muidu poleks sa rahvuslikku käsitööd õppima läinud.”

“Ja mis minust siis saama oleks pidanud?” noris Merike vastu. “Raamatupidaja? Või õpetaja?”

“Näähh, õpetajana teeksid sa veel rohkem tööd kui täna ja palk oleks vaid veidi parem.”

Hea oli niiviisi istuda. Oli ju Merikese ja Urmase suhegi algul midagi muinasjutulaadset, millest alles hiljem, pärast laste sündi ning oma maja ostmist, sai argipäev, kus arve ajas arvet taga ning see alatine logistika planeerimine ajas kohati hulluks. Ehk oli lugu enam kui kolmesaja-aastase vaiba maagiast samasugune? Lugu oli ju mõnus ning maagia - noh, sedavõrd hästi säilinud vaip oli juba ise maagia. Kui see tõepoolest seitsmeteistkümnendast sajandist pärines, ja süsinikanalüüs kinnitas arvatavat vanust, oli puhas ime, et see üldse säilinud oli, liiati veel nii hästi - üksikud lõngad oli tikanditest kadunud ning kohati oli villane kangas veidi viledaks kulunud, kuid vaibas polnud ainsatki auku.

Selle mõttega Merike ka uinus.

Unes seisis ta madalas tares, just sellises, millist raamatukeses kirjeldatud oli. Nahkja põisakna taga oli päikseline päev ning uimane valgus langes loiult väiksesse kambrisse. Merike kandis unes samu riideid, mis eelmisel päeval tööl, ning isegi ERMi hea välguga fotokas rippus taas ta kaelas. Ta naeratas ja astus ahju poole.

Kogemata koperdas Merike pingi otsa, mis omakorda laua kõikuma lõi. Paaniliselt hüppas Merike ettepoole, et püüda kinni laualt mahaveerev õun. Ta sai selle õhust kätte ja ohkas kergendatult. Olgugi uni, kuid vana nõia juhtnööre soovis ta ikkagi igaks juhuks täht-tähelt täita.

1661

Ta peab puudutama punast lõngakera, et need õiged lõngad temaga kaasa liiguksid. Oma aega jõudes tuleb aga ette võtta veel vaiba parandamine. Kõik kolm osa peavad saama taas üheks. Ta teab ise, millises järjekorras need kokku tuleb õmmelda, kuid lisaks sellele peab parandama kõik augud, mis aeg on teinud. See töö peab saama tehtud sel ajal, kui riik on täpselt saja-aastane, mitte midagi ei tohi teha varem ning mitte miski ei tohi jääda hilisemaks.

Just selle jaoks vajab ta oma kiirjoonistajat, et iga looma kuju saaks taastatud täpselt nii, nagu see algselt tikiti. Kui ka mõni neist parandamata jääb, ei näe see riik oma kahesajandat juubelit, kuigi võimalus suuremakski vanuseks on olemas. Kõige selle jaoks on tal aega üks päevaosa tosinast ning siis hakkab tööle teine loits, mis viib ta uuesti oma aega. Üks päevaosa tosinast, kas sa panid selle ikka kirja?

Kõik olev jätab enda taha maha kollase joone ning vaikne kollane joon kumab kõige oleva teel. Temal ei ole. Meie ajas tal ei ole, kuigi lõim on siiski olemas. Tal ei ole sündimist siin ega hääbumist meie kalmul. Tilluke, vaevu mõnetolline punane niit jääb temast siia, kuid selles jupist piisab, et kiirata kaugusesse ja muuta tuleva tervik hoopis millekski muuks.

Ta tuleb siia, koperdab, kuid miski ei tohi laualt kukkuda. Esmalt läheb ta ahju taha väikekambrisse ning joonistab seal musta vaiba oma masinasse. Ta puudutab lõngakorvis mu punast lõnga ja tuleb siia tagasi. Ma tean, et ta ei suuda end tagasi hoida ning katsub käega õhku kolde kohal, et saada aimu, millal ma kodust lahkusin. Sellest pole midagi, kuid siis peab ta joonistama sinise, mis on siinsamas, eeskambri laual. Ta võtab kaks ampsu laua peal seisvast õunast ja jääb seisma sama koha peale, millel saabus.

2018

Äratuskella peale ajas Merike end voodist välja. Selle kohta, mitu tundi ta öösel maganud oli, tundis ta end veidralt väsinuna. Peaaegu oleks ta haaranud kraadiklaasi järgi, sest ilmselgelt oli tervisega midagi valesti, kuid ERMi töötoas lebav sinine vaip tõmbas teda igatsuselõngaga lähemale. Merike naeris omaenese fanaatilisuse üle, lasi kaks korda suurema kohvikoguse masinast voolata ning püüdis hommikusöögiga end turgutada.

“Urmas, kas sa viskad mu Ülenurmele ära täna?” küsis ta kahe võileivaampsu vahele.

“Ülenurmele? Miks sa sinna lähed?”

“Tööle?”

Urmas raputas pead, rüüpas suure sõõmu kohvi ja andis sõrmega märku, et ta räägib kohe edasi.

“Oled sa kindel, et sa haige pole?” küsis ta viimaks murelikult. “Kus sa meil siis täna töötad?” lisas ta iroonilise muigega juurde.

“ERMis nagu eilegi,” kehitas Merike õlgu.

“Hmm, see on päris vallatu idee, et ERM Raadi lennuvälja asemel Ülenurme omale oleks ehitatud. Põhimõtteliselt on ju mõlemad Tartu lennuväljad, kuid sellegi poolest!”

Merike tõmbas kohvi kurku, kui ta viimaks aru sai, et muinasjutud olid siiski tõesed, maagia toimis ning ta sattus öösel tagasi seitsmeteistkümnendasse sajandisse. Vähemasti pidi ta siitsaadik olema valmis võimaluseks, et see kõik toimus, toimis ja maailm, mida ta tundma õppis, pole maailm, millesse ta sündis. Kuskil kauges minevikus, aastal 1672, oli ajalugu võtnud teistsuguse pöörde ning olevik pole see, mis ta oleks, kui Merike poleks ajas tagasi käinud.

“Ülenurme?” turtsatas ta tehtud naeratuse saatel. “Kas ma ütlesin tõesti Ülenurme?”

“Just!” kinnitas Urmas.

“Tead, kallis, ma nägin täna öösel unes, et Raadi lennuväljale ehitati korralik lennuterminal, mis võttis lende ära nii Tallinalt kui Riialt. ERM kolis aga Põllumajandusmuuseumi juurde põldude peale, et absoluutselt kõik kiuslikud tuuled selle kallal võtaksid ning autost väljuvaid külastajaid kimbutaksid.”

“Kas nad panid su unenäos ka linnaliinibussi korralikult sinna käima?”

“Iga kahekümne minuti tagant!” teatas Merike uhkelt.

Hetk hiljem suutis ta meest veenda, et too ta tööle ära viiks. Nõid oli kirjutanud, et Merikese isiklik elu jääb samaks, kuid Raadilt ei oskaks ta ERMi mitte kuskilt otsida. Enne lahkumist heitis ta veel korraks pilgu oma laste tubadesse ning hingas kergendunult, kui nägi tuttavaid päid kinniste silmadega koolivaheaega nautivat.

Kui Merike autost välja astus, jäi ta ammulisui tundmatu arhitekti loodud hoonet vaatama. Selline siis oli ERM selles maailmas - betoonist ja klaasist, võttes enda alla suure osa lennuväljast. Hiiglasliku hoone kõrval näis eilne mälestus reisijateterminalist kuidagi väiksena.

Ainult et kuidas ta siia sisenema pidi? Ta kobas käekotis ja leidis sealt valge plastikkaarti, mis ilmselgelt uksekiibina toimis, loodetavasti just siin, ning astus näiliselt julgel sammul hoonele lähemale. Kas ta peaks sisenema külastajatele mõeldud uksest või otsima mõnd kõrvalist sissekäiku? Õnneks võeti talt otsustamisvajadus ära.

“Merike!”

Merike pööras end ümber ja nägi noorukest Anneliisi autost välja astumas. Töö asukoht oli muutunud, kuid vähemasti mõni kolleeg oli siiski sama, hingas Merike kergendunult.

“Ahoi!” hõikas ta tervituseks vastu ja astus kolleegile lähemale. Kui ta end Anneliisi lähedusse hoiab, on võimalik ehk valutumalt vajalikud kohad üle vaadata.

“Sa oled nüüd kaks nädalat selle vaibaga jantinud. Mis sa ise selle seisukorrast arvad?”

“No aga tule ja vaata ise,” püüdis Merike neutraalsena näida. Enda mälestuste kohaselt oli ta vaipa vaid nädala jagu puhastanud, kuid küllap oli seegi siin teistmoodi.

“Hmm, see polegi nii halb mõte! Muidu ma peaaegu ei satugi teie juurde alla. Kogu tamp läheb giidiks olemise peale.”

Merikesel oli suur kiusatus lisada, et Anneliis võiks tallegi ühe giidiga tuuri majas teha, kuid suutis siiski suu kinni hoida. Kõikide eelduste kohaselt pidi ta maja hästi tundma.

“Miks sa sinnapoole lähed?” küsis Anneliis, kui Merike fuajees tähelepanematusest paremale pööras.

“Ahh? Oh, ma niisama, magan vist veel. Kuidagi ei saanud täna öösel normaalselt und ning nüüd on selline imelik olla. Aga mine ees, ma tulen sulle järgi. Sa peaksid ju giidina sellega harjunud olema.”

“Ainult, et kui ma siia majja tööle tulin, tegid just sina mulle tuuri,” itsitas Anneliis. ““Vaata, Anneliis, siin on tualetid ning seal all on riidehoid, mida on ka meil talviste üleriiete ajal mugav kasutada!” või siis “tagumises otsas on kohvik, millest on võimalik täitsa enam-vähem normaalse hinnaga süüa saada.” ja “Mina sinu asemel muretseksin ülimugavad kingad.” Ma mäletan neid kõiki!”

Merike tänas jumalaid noore tüdruku jutukuse eest. Nii sai temagi teada paar olulist fakti, kuid siis jõudsid nad juba ruumi, mis nägi Merikesele tuttava tööruumiga nii sarnane välja.

“Issand!” kiljatasid nad mõlemad nagu ühest suust, kui Anneliis tule süütas.

“Sa oled nii palju ära teha jõudnud,” ahhetas Anneliis.

Merikese kiljatuski oli suunatud vaibale, kuid teisel põhjusel - see oli must, mitte sinine. Must ja kõikide loomadega, kes siinsel mullal kõnnivad.

Kui Anneliis mõni minut hiljem lahkus, asus Merike tööle. Fotokas! Ruum oli veidi testsuguse sisustusega kui see, millega Merike harjunud oli, sestap kulus aparaadi leidmiseks päris mitu sekundit. Kui Merike otsitavat viimaks märkas, nägi ta selle kõrval ka sinise lõnga sisse rullitud värviliste lõngade komplekti. Siniste sõlmede vahel oli paber, millele oli kalligraafilises käekirjas kirjutatud saksakeelsed read. Merike ei vajanud tõlki, teadmaks, mis oli lehele kirjutatud. Ta vaid naeratas ja silitas sõrmedega üle kirja.

Siis meenusid talle pildid, mille ta öösel oli teinud. Kiiresti laadis ta kõik mälukaardil olevad fotod tahvlisse, et neid paremini näha. Täpselt nii, nagu raamatus kirjutati, polnud vaiba tagant näha ainsatki võõrast objekti. Keegi oleks nagu vaipa selgel mustal taustal pildistanud. Nii lähivõtted kui ka kaugemad vaated, kuid piltidelt oli näha vaid vaiba kolme siilu.

Vaikselt ohates kruvis Merike esimese pildi suuremaks ning võrdles seda laual lebava vaibaga - üks rebase käppadest oli ajavoolus veidi kannatada saanud. Merike haaras käsitöölise otsustavusega oranži lõnga järele, kuid peatus siis kiirelt. Ta oli muuseumis! Siin ei tehtud selliseid asju. Sa ei tikkinud midagi üle, vaid andsid parima, et säiliks see, mis veel alles oli. Lõng oli restauraatorite, mitte konserveerijate tööriist. Ta lasi lõngal lauale langeda ja ohkas.

Teiest küljest näris teda hirm riigi säilimise osas. Emand Blume oli kõike nii võimsate hoiatussõnadega pitseerinud ja töötavate loitsudega tõestanud, et Merike oleks olnud loll, kui ta isegi pärast maailma muutumist sellesse tõsiselt poleks suhtunud.

“Siit on ainult kaks pistet kaduma läinud,” argumenteeris ta endale. “See on, nagu polekski midagi muutunud.”

Ja midagi poleks muutnud ka see, kui ta… Ta haaras lõnga, otsis kapist nõela ning tegi ettevaatlikult, pidevalt fotolt kontrollides, kaks vajalikku oranži tikkimispistet.

1661

Aga teie, noorhärra, püüdke täna oma jalgu hoida. Ma olen nõid, aga ma tean rohkem, kui te arvata oskate. Uskuge mind, teid ootab siin, Liivimaal, veel suur tulevik - leiate endale kena naise, saate lapsed ning teie maade talupojad on ka üldjoontes üsna rahul. Teis on seda julgust olla inimene.

Sa sitikas ja silmamunad! Ma pean kiirelt veel ühe loitsu vaibale lisama, ainult et kuidas seda täpsemalt tegema peaks? Teie käest ei ole muidugi mõtet küsida. Ah jaa, ma vist aiman.

Vaata, sellega on see lugu, et ma ei saa päris kindel olla, et alati just sinine vaip esimesena leitakse. Kujuta ette, et reaalsuses, mille ta siin olles loob, leitakse vaibad hiljem või teises järjekorras! Praegu on sinine selline, et Merikhe Weide satuks ajas tagasi iga kord, kui ta vaipa õige koha pealt puudutab, kuid kuna ta juba on siin ja samas kohas, siis on teda taas ainult üks ning…

Ei, ei, ei! Seda ei tohi juhtuda. Õnneks on mul veel veidi aega. Tuleva aasta kevadeks peavad kõik loitsud vaibal peal olema, sest muidu hakkab tema olemus ka mind mõjutama ning kõik võib muutuda kriitiliselt keerulisemaks.

Jah, selle ma panen ka peale. Tuleb veel lõngad kõikide vaipadega siduda, et need kindlasti õigesse aega jõuaksid, ja siis tuleb veel üks asi korda ajada. Või peaksin ma lõngad joonistamismasinaga siduma? Ei, see oleks liiga ohtlik ja keeruline, vaibad on parem lahendus. Nii palju on veel teha ja aega pole enam pea üldse!

Ma arvan, et ma olen oma loo teile edasi ütelnud. Teie katsuge nüüd tervete jalgadega lossi tagasi jõuda ning asetage see raamat sinna kohale, mille ma teile enne ütlesin.

Ah jaa, üks asi on siiski veel! Ma võin teile tüki kasetohtu anda, kui te paberit ei raatsi minu juurde jätta, kuid ma vajan, et kirjutaksite sellele read: “Need lõngad on õigesti loitsitud. Nendega on vaip tikitud ning nendega on ohutu seda vajadusel ka parandada.” (Ma rebisin lause jaoks siitsamast ühe lehe. Kes iial seda lugu tulevikus lugema peaks, see teadku, et üks rebitud lehekonts on siin juba loo kirja panemise ajast saati.)

(Sellega sai minu töö siin otsa. Emand Blume lõpetas rääkimise ning mina joonistasin üles veel tema toa kujunduse. Ma olen maksnud Isanda võla vana nõia ees ning loodetavasti ei too raamatu lossi viimine endaga kaasa mingit kurja. Ma astun veel täna pärastlõunal preestri juurest läbi ning palun tal raamatut püha veega kasta.

Seejärel pean ma oma sammud seadma nii, et mind kloostri rüppe vastu võetaks. Uudishimust, andku Jumal mulle see patt andeks, olen ma veel mõned kuud lossis. Ma tahan teada, kas Descartes'i geomeetria jõuab minuni emand Blume poolt märgitud ajal, ning lisaks sellele on mul veel kohustusi Isanda ees. Ma lubasin, et õpetan ta lastele siinset kohalikku keelt vähemasti paarisaja sõna ulatuses. Ega neil neid eriti rohkem olegi ning õigest kristlikust vaimuerksusest jääb ka kahjuks kõvasti puudu, kuid kohustus on kohustus ning see tuleb lõpuni kanda.)

2018

Järgneva nädalaga juhtus palju asju korraga. Esmalt pidi Merike infarkti saama, kui kohvikus kooki ostes tuvastas oma rahakoti vahelt tundmatud rahatähed. “Euro,” veeris ta nende pealt.

“Kaks eurot ja kolmkümmend senti,” teatas teenindaja ja Merike ohkas kergendunult. Vähemasti oli tal kehtiv raha rahakoti vahel ning see oli juba hea algus isegi siis, kui ta selle raha väärtust ei teadnud ning hinnata ei osanud.

Internetist uudiseid otsides jõudis Merikesele kohale teadmine, et selles uues maailmas peab ta alustama algusest. Jah, ta teadis ka siin, mismoodi puhastada ja konserveerida tekstiilesemeid. Ta oskas ka täna teha vahet Eesti erinevate piirkondade ornamentikal ja tikanditel, kuid ta ei teadnud midagi selle riigi korraldusest, kui isegi raha ta pihkude vahel võõrana tundus. Nii haaras ta raamatukogus esmalt põhikooli ajalooõpikud. Juba neis oli nii palju võõrast ja mõistetamatut - näiteks Põhjasõda oli täiesti uus ja võõrastav ning kuigi Eesti riik näis olevat iseseisvunud üsna samal ajal kui vanas reaalsuses, siis selles maailmas peeti sõda venelastega, astuti sealsest impeeriumist välja.

Merike raputas pead - tõsiasi, et sakslased ei kõndinudki Stockholmi alla ning eestlaste armee ei olnudki merevägi, mis Saaremaa alla üles rivistati, ei tahtnud talle hästi kohale jõuda. Teisalt selgitas see, kuidas oli võimalik, et Venemaa meid hiljem viiekümneks aastaks enda külge neelas.

Kuid ajalugu ei olnud ainus, mis juhtus ja juhtunud oli. Kolmandal päeval, mille Merike teadlikult Raadil töötades veetis, leiti Virumaalt Maarja kabeli varemete lähedusest teinegi osa - valge vaibasiil. Veidral kombel ei kaasnenud leiuga ainsatki meediakajastust ning kui Merike sõpradele rääkis, millise meediakajastuse võiks üks selline seitsmeteistkümnenda sajandi vaibasiil kaasa tuua, naersid teised ta soovmõtlemise üle. Muuseumid olid kohad, kuhu korra paari aasta tagant perega minna, kui oli kultuursem perekond, kuid siiski soovitatavalt tasuta. Muuseumil polnud uudisväärtust hapukurgihooajalgi, muust ajast rääkimata.

Sellegipoolest õnnestus Merikesel paari tuttava kaudu sõna saata, et nad Karksis kabeli lähedal toimuvatel kaevamistel lääne poole hoiaksid. Ja kui välja ilmus sinine vaibasiil, läks lahti tõeline möll. Hommikul tööle tulles pidi ta ajakirjanikest läbi murdma. Lugu vanimast Eesti lipust jõudis kogu maailma meediakanalitesse. Lipp, mis loodi kakssada aastat enne seda, kui sini-must-valge päriselt üliõpilaste poolt kasutusele võeti.

“Mis loitsud su küljes küll on,” vangutas Merike sinist siilu vaadates pead. Ta rääkis ajakirjanikele põgusalt teistest siiludest ning lahkus seejärel pressikonverentsilt. Paar päeva hiljem sai ta Inglismaalt paki, mis sisaldas kahte raamatut ja kirja. Sel korral oli kirja saatja keegi leedi Catherine, kuigi eelmisest korrast mäletas Merike selgelt just meesterahva nime ja olemust.

“Sa saad iga päev suursuguseid pakke?”

Merike pööras end valvelaua ees ümber ning vaatas Mihklit - meest, kes käis nende juures füüsikalisi mõõtmisi tegemas.

„Tere sullegi! Mis mõttes? Ma õieti ei mäletagi, millal ma viimati niimoodi paki sain.“

„Viimased suuremad leiud on ju kõik sinu kui tekstiilikunstniku töölaual lõpetanud ja nüüd nii väärika välimusega raamatud lisaks.“

“Raamatud ongi väärikad. Muide, kas see pakk on ka mulle?” küsis Merike vastu, lõuaga mehe käes olevale raamatule viibates.

Mihkel vaatas hetkeks peos olevat juturaamatut ja raputas siis pead.

“Näähh, ajas reisimise raamatuid ma nii kergelt käest ei anna ning pealegi ei näi see üldse sinu žanrina.”

“Ajas reisimine, njaa…,” vangutas Merike pead. “See on üks keeruline variant. Tulevikku minemine on lihtne, kuigi see ei pruugigi olla see tulevik, mis tuleb, kuid minevikuga on teised lood. Liblika tiivalöök ja tsunaami, või oli see tornaado, ja kõike need teised asjad! Ah, sa tead neist asjust ise paremini. Aga mina isiklikult kardaksin. Kui liblikal on selline jõud, siis milline jõud võiks olla mateeria ajas tagasi viimisel!? Võib juhtuda, et seal olles selgub, et tulevik on hoopis teistsugune ning ajas reisimise masinat, mis sind olevikku tagasi kutsuda saab, ei leiutatagi.”

Nende sõnadega lahkus ta oma tööruumi poole, jättes vaese füüsiku, suu ammuli, järele vaatama.

“Kui mina peaks midagi sellist tegema,” hõikas ta veel hetk hiljem üle õla, “siis punuksin ma täna seosed, mis aitaksid kaugest tulevikust homsesse päeva tagasi tulla, kuid isegi siis tuleks end liblikate eest kaitsta.”

Demonstratiivselt, et Mihkel ei saaks mahti midagi teaduslikult adekvaatset vastata, avas Merike raamatu. Avanes loo lõpp, kuid see, mille Merike teadis loo lõpu olevat, ei lõpetanud veel raamatus olevat teksti. Siinses reaalsuses - olevikus, mille Merikese enese kohmakus loonud oli - oli teksti lõppu lisatud veel üks lõik.

1667

Sellegi poolest nimetasin ma Blumet emandaks ning teen seda ka täna. Suurem osa tema ennustatust läks täide. Ma pole tänaseni kindel, kas ma olin osa suurimast nõidusest, mida Liivimaa näinud on, või olid need Jumala käed, mis mind raskustest läbi juhtisid. Jumal nägi sündinud sõnu kindlasti ning kindlasti on ta oma suursuguses mind toetanud, et ma saaksin selle maailma tarvis endast parima anda.

Ma ei murdnud tol päeval jalaluud. Descartes’i viimane teos jõudis minuni just emand Blume poolt määratud ajal ning just selle lugemisega võlusin ma noore leedi Amelia südame. Descartes ei räägi ajast ega esemetest, mis ajas kulgevad, kuid ma usun, et juba nüüd, pühendanud viimased aastad sügavalt geomeetriale, saan ma natuke paremini aru sellest fantaasiast ja mõtlemisest, mida emand Blume mulle aastate eest selgitas.

Igal juhul, austusest emand Blume vastu, asetan ma selle raamatu nüüd tagasi oma kohale - ehk toob seegi kunagi midagi head kaasa.

Jutt: Teekond tulevikku (Maniakkide Tänav)

1. Hoiatus

“See ongi siis see tulnukate poolt kodustatud peni,” pillas Eston põlastavalt, kui Ahto Jürgeni sisse juhatas. Vanamees arutas parasjagu kaaslastega ümber hololaua mingeid plaane ja heitis sisenejate poole vaid ühe huvitu üle-õla-pilgu. Jürgen skaneeris ruumi kiirelt üle, õhk oli puhas. Tõtt-öelda ei olnud ta sellist vastuvõttu oodanud. Jahedat ehk, kuid mitte avalikult vaenulikku. Ruumis istus nii toolidel kui seadmekorpustel kümmekond morniilmelist meest ja naist. Jürgen nägi oma kergenduseks, et need olid kõik Liidu erinevate üksuste ja osakondade juhid. See tähendas, et ta ei pea oma juttu kaks korda rääkima.

“Huvitav seisukoht, Eston,” ütles Jürgen, “eriti huvitav, kuna sa ise saatsid mu tulnukate sekka.”

Eston pöördus tema poole ja pani oma käteproteesid rinnal risti.

“Ma saatsin su sinna viie aasta eest. Luurama. Kas ma olen kuulnud sinult sellest saadik midagi kasulikku?”

Jürgen vaatas ringi, kuhu ta võiks istuda, kuid ühtegi vaba tooli ei olnud. Niisiis seisis ta sealsamas ukse juures edasi.

“Kas olen?” küsis Eston uuesti.

“Ei,” tunnistas Jürgen.

“Aga Ahto on meile peaaegu iga kuu ja vahepeal ka iga nädal midagi olulist teatanud.”

Ahto naeratas tagasihoidlikult. Ta ei tahtnud mingisse tülli sekkuda. Jürgen oli temaga paar päeva tagasi ootamatult läbi karimite sidevõrgu ühendust võtnud ja nõudnud Estoniga kohtumist. See oli ebatavaline, sest seni oli Jürgen vältinud igasugust kontakti teiste inimestega, ehkki tal oli selleks mitu korda võimalus olnud.

“Ma ei tahtnud end enneaegse ühendusevõtmisega paljastada.”

Eston lõi käega.

“Sinu ainus ülesanne tulnukate koduloomaks minnes oligi meiega pidevalt ühendust võtta. Mis kasu meil sellest suurest jamast sinu neile meeldivaks muutmisest muidu oli?”

Jürgen tõstis käe.

“Oot-oot! Minu ülesanne oli hankida Relvastatu Võitluse Liidule elutähtsat infot.”

“Miks me seda siis sinult ei saanud?”

“Sest siiani mul seda ei olnud.”

“Ja nüüd on?”

“Jah!”

“No lase siis tulla!”

Jürgen vaatas ruumis ringi. Pisikene, eredalt valgustatud tuba oli kuhjas täis relvi ja lahingkostüüme.

“Ülehomme korraldavad karimid ajujahi ja löövad kogu Tartu-aluse tunnelisüsteemi inimestest puhtaks.”

Ruum vakatas.

“See aktsioon, mis te selle tehase vastu nädala eest korraldasite, oli suur viga.”

Eston mühatas ja näitas käega ruumis vedelevat arsenali.

“Selles sa, Jürgen, eksid. See polnud mingi viga, me saime sealt laost terve Liidu jaoks relvi! Kui nad oma nina edaspidi siia alla tunnelitesse pistavad, siis kahetsevad nad seda kibedasti.”

Jürgen raputas pead.

“Mitte halligi nad ei kahetse. Nad uputavad kogu selle maa-aluse süsteemi siin esialgu vedelate kemikaalidega üle - sellistega, mis on neile endile loomulikuks keskkonnaks, meile aga kuradi ebameeldivad. Siis lasevad nad sellesse paar tuhat volti elektrit, mis on inimestele pehmelt öeldes veel ebamugavam variant, kuid nemad kasutavad seda oma politseidroonide pidevaks laadimiseks. Ja siis tulevad laine laine haaval politseidroonid. Minu arvamust mööda ei olegi neid väga palju vaja. Pärast seda, kui osad on uppunud ja ülejäänud ära küpsetatud, polegi neil kellegagi õieti madistada.”

“Neid tunneleid on kolmkümmend kilomeetrit pluss need, mis pole asustatud. Ma tahaks näha, kuidas nad selle siin kõik ära uputavad.”

“Marslaste kadumisest oled kuulnud? Nende tunnelivõrgud olid tuhandeid kilomeetreid pikad. Nad elasidki kogu aeg maa all. Selle süsteemi uputamine on neile korraks nuusata.”

Ruumisistujad vahetasid omavahel pilke.

“Kuskohast sa seda kuulsid?” küsis Eston muutunud häälega.

“Mu peremees oli varem karimite politseijõudude lahingulaeva julgeolekuülem, nüüd, pärast seda, kui te nende relvatehast ründasite, võeti siinne vana julgeolekuülem maha ja minu peremees pandi asemele. Ta on harjunud karmilt tegutsema ja selle varasema nannipunniga, keda te kiusasite, kuidas tahtsite, pole tal midagi ühist.”

Heli tõstis käe: “Eston, ma rääkisin seda sulle juba kahe nädala eest. See kinnitab meie andmeid, et neil on midagi suurt teoksil. Siiani me ainult ei teadnud, et see on meie vastu suunatud. “

Eston noogutas.

“Seda sa ütlesid jah.”

Ta mõtles veidi.

“Tundub, et Jürgen ei valeta, asi on tõsine. Heli, anna punane häire.”

“Stopp!” hüüdis Jürgen. “Ei mingit häiret! Julgeoleku luuredroonid on kogu tunnelisüsteemi juba oma jälgimise alla võtnud. Nii kui te mingi järsu liigutuse teete, võivad nad rünnakut kiirendada. Selle ruumi siin ma kontrollisin üle, siin nende droone veel ei ole.”

Heli, Jürgen nägi nüüd tema RVL-i turbeohvitseri lõkmeid, tõusis ja raputas pead: “Siin ei ole mingeid droone. Me oleks neid näinud...”

Jürgen raputas pead.

“Teil ei ole sellist tehnikat, et neid avastada.”

“Mida me siis teeme, kui me midagi teha ei tohi?”

Jürgen naeratas esimest korda jutuajamise jooksul.

“Mul on plaan. Olen seda juba viimased kaks aastat haudunud ja kuigi see ei ole veel sugugi täiuslik, siis praegu, tundub, on aeg see käiku lasta.”

2. Tegutsemine

Pollutsioonikeskuse automaatpuhastusmasin lähenes Tartule Elva poolt. Eston oli otsustanud, et sealtpoolt, üle minivulkaani, mille karimid olid Elva varemete asemele kergitanud, on kõige ohtum, sest seda marsruuti ei olnud RVL veel kasutanud.

Vulkaanist möödalennul nägi Jürgen, kuidas tulemäe sisemuses töötavad seadmed imesid maapõuest magmat ja suunasid selle Peedu hiigeltehasesse. Teise säärase tehase, mis asus Luunja kandis, olid nad oma eelmise suure rünnaku käigus õhkinud ja, nagu selgus, sellega endale suure häda kaela tõmmanud. Peedu oli Liidul järgmisena nimekirjas, kuid tundus, et nüüd ei jõua nad selle teostamiseni kunagi.

“Siin Peedul tehakse lahingulaevadele kaitsekilpide komponente,” ütles Jürgen enda kõrval istuvale Tarmole. See kergitas üllatunult kulme.

“Kuskohast sina seda tead?”

“Tulnukatega koos elades juhtud ikka üht-teist kuulma.”

“Keegi teine meie omadest ei ole midagi kuulnud.”

“Sest neil ei olnud seda,” ja Jürgen koputas oma näol oleva hingamismaski pihta, mis varjas ta poolt nägu katvat adapterit. “Nad said infot ainult sellest, mida nad nägid. Mina aga saan ühenduda otse karimite seadmetega ja kuulda ka nende avatud sides peetavaid vestlusi.”

Tarmo kohendas end paremini istuma.

“Kuidas sa selle adapteriga hingata ja rääkida saad? Sul on ju suu seda täis?”

“Väike lisakirurgia tegi vajalikesse kohtadesse õhule ja toidule uued sisenemisteed.”

Tarmo võdistas oma lahingskafandris õlgu. See nägi veider välja, sest skafander oli mõeldud kasutamiseks karimitele ja seetõttu võbeles enamus selle pisikesi jäsemevarrukaid tühjana nagu jämedad narmad.

Peedu tehase mustad, laavakivist valmistatud hoonemürakad jäid nende selja taha ja eemalt hakkasid paistma Tartu tulnuklike hoonete siluetid. Jürgen ühendus puhastusmasinat juhtivasse süsteemi ja uuris veel kord selle marsruudikaarti.

“Viies hoone, millest me möödume, on pisisõidukite lennuväli. Selle kohal hüppame välja ja lööme valvurid mättasse.”

“Kas nad häiret ei anna?”

“Annavad, aga praegu puhkab enamus politseijõududest süvaunes. Karimid lähevad alati, kui võimalik, enne suuroperatsioone süvaunne, sest siis võivad nad hiljem peaaegu kolm nädalat järjest ärkvel olla. Sellest väljatulemine võtab tunde.”

“Kuidas kurat sa kõigest nii hästi informeeritud oled?”

“Ma ütlesin, orotroopne adapter. Soovitan seda sullegi.”

Jürgen seadis end masina mootoridetailide vahel mugavamalt istuma ja lausus: “Tulnukate lemmikloom olla on selles mõttes väga kasulik. Eriti siis, kui sinu peremehed juhtuvad olema aktiivsemat sorti, kel pole aega sind kasida. Mul vedas, mu peremees oli pidevalt oma politseitööga rakkes ja tahtis, et tema lemmik saaks ise hakkama tualeti kasutamisega, enese jalutamisega, toitmise ja katmisega. Selline peremees tahab, et lemmikud oleks ligi, kui vaja külaliste ees uhkeldada. Selleks, et loom selle kõigega hakkama saaks, ühendab ta oma lemmikud võrku, et need suudaks kasutada uksi ja kodumasinaid, ja mis meie jaoks kõige olulisem - tõlkurit, et loom mõistaks, mida peremees käsib teha.”

“See adapter näeb suht rõve välja,” tähendas Tarmo.

“Mitte hullem kui Estoni kodukootud käte ja jalgade proteesid. Vot need näevad tõepoolest rõvedad välja.”

Tarmo muigas.

“Ja minu silmaproteesid, samuti rõvedad - ja see kõik sinu sõprade tulnukate töö.”

“Peremeeste, mitte sõprade. See, “ Jürgen osutas oma adapterile, “aitab sul neile tagasi teha.”

“Eks näeme.”

Nende alt libises nüüd läbi trööstitu talvine Eesti maastik. Maal valitses viimased aastakümned igavene talv. Peamiseks põhjuseks kõik need tuhandeid kunstlikud vulkaanid, mis tulnukad olid oma tehaste tarbeks looduslikele lisaks tekitanud ja katkematult töös hoidsid.

Masin mis neid kandis, jõudis Tartusse ja sisenes majadevahelisse lennuruumi. Jürgen piilus välja. Neid ümbritsesid hiiglaslikud laavakivimist munajad hooned, igaüks sadu meetreid kõrge ja lai, kõik kaetud vulkaanilise tuhaga, millest automaadid neid kogu aeg puhastasid. Need suured kivikerad olid kuhjatud monumentaalsetesse kompleksidesse, milles enamik ulatusid pea poole kilomeetri kõrgusele. Sellest mustjast ja hallist massist kerkisid esile kolm hiiglaslikku torujat moodustist, millest ühe poole atmosfääripuhastusmasin suunduski. Masina ülesanne oli mitte vulkaanilise tuhaga võidelda, vaid vähendada tulnukate hoonete seintest väljutatavate gaasiliste jääkainete hulka, mis majade vahel roheliste toksiliste pilvedena hõljus.

“Viis minutit sihtmärgini!” teatas Jürgen. “Edastan kõigile väliskaamerate pildi. Leidke oma sihtmärk ja lukustuge sellele.”

Ründerühm masina detailide vahel elustus, kontrolliti relvi ja varustust, otsiti oma sihtmärke. Viis minutit möödusid kiiresti.

“Minut sihtmärgini!” andis Jürgen teada. Kolmkümmend rünnakrühmlast seadis end hüppeks valmis. “Kolm, kaks, üks, hüpe!”

Kinnitusklambrid vabanesid ja nad langesid alla. Samal hetkel hakkasid kõikjal ümber Jürgeni tööle karmiinpunaseid sähvatusi välja saatvad väljarelvad. Lennuvälja valvavad karimite valvedroonid, mis tiirutasid ümber lennuvälja, väändusid äkki nende ümber tekkivates drekootväljades ja lülitusid arvukate vigastuste tõttu mõne hetkega välja ilma, et suutnuks teha ainsatki lasku. Dessant vihises neist alla langedes mööda ja droonid langesid neile järgi. Oma lahingülikonda juba pidurdusele ümber lülitavad ründajad maandusid pehmelt suure toruja hoone sees asuvale lennuväljale, kus ootasid oma meeskondi tulnukate sajad suborbitaalsed söösturid.

Väljapüsside lasusähvatused ei katkenud hetkekski. Nüüd väändusid nende väljades juba karimid, kes lennuväljal omi asju ajasid, ja ka kõik robotid ning seadmed, mis ründajatele kahtlased tundusid. Niipea, kui lennuväli oli karimitest puhastatud, jagunes rühm kolmeks ja igaüks suundus oma ülesannet täitma. Esimene keldrisse, et võtta maha sealsed valvesüsteemid ja avada hoonesse sissepääs tunnelitest, kus juba ootasid ründajate abijõud. Teise rühma sihtmärgiks olid sideruumid ja kolmas ründas valvekeskust. Vaid mõnes kohas suudeti ründajatele vastupanu organiseerida ja vähem kui poole tunniga oli hoone inimeste kontrolli all.

3. Minek

Jürgen hoidis ust lahti ning viipas kaaslastele kutsuvalt. Tarmo ronis esimesena sisse, Ahto ja Eston silmitsesid aga masinat võõristusega, sulgedes ka ülejäänud rünnakrühmale tee. Sööstur oli karimite tehnoloogia tüüpiline esindaja - pisikestest rohekashallidest metalsetest rombidest koosnev robustse ja tahumatu välimusega hernekauna meenutav hõljuk. Kaun oli Jürgeni orotroopse adapteri puute peale avanenud ja selle seest paistsid nahksed lebamisaugud, kuhu reisijad nagu herned end kerra pidid tõmbama.

“Ja selline ongi su paljukiidetud suborbitaalne sööstur?”

Ahto vaatas abiotsivalt Estoni poole, kes seisis samuti kahtleva näoga tema kõrval.

“See jah. Noh, ronige sisse!” ärgitas Jürgen. “Kuulge, kui te ei suuda isegi söösturisse ronida, mida ma teiega kosmoselaevas peale hakkan?”

Esimesed inimestega koormatud söösturid tõusid juba õhku.

“Mina sinna kosmosesse nii väga ei tahagi,” pomises Ahto. “Ma eelistaksin, et me lööme Maa niisama noist värdjatest puhtaks.”

“Ma ütlesin sulle juba, et selleks ei ole me suutelised,” tunnistas Eston vastumeelselt. “Vähemalt mitte praegu. Inimesi on selleks liiga vähe. Karimeid on kvadriljoneid, inimesi vaid paar närust miljardit, haledad jäänused. Isegi kui karimid ei kasutaks ühtegi oma superrelvadest ega robotitest, lämmataksid nad meid ka lihtsalt rinnaga peale tulles oma massiga ära.”

“Ja milleks me siis üldse siiani jändasime ja omi elusid ohtu seadsime?” kähvas Ahto.

“Selleks, et mitte metslusse langeda, manduda ja välja surra. Teiseks just mõne säärase võimaluse nimel, mille Jürgen meile välja nuhkis.” Eston lükkas Ahto kõrvale: “Mina igatahes ei kavatse meie praegu ainsat võimalust pääseda maha magada.” Ta astus üle äsja tapetud karimi sõlme tõmbunud keha ja seadis väljapüssi kanderežiimi, milles see tõmbus kokku peopesasuuruseks.

Eston urises, selgesti oli kuulda servomootorite undamist ja kunstliigeste naksumist, kui ta oma proteesjalgu ja -käsi nii väikseks üritas põimida, kui võimalik.

“Kuidas sa nii pirts saad olla, ise juba aastaid karimitega koos elanud?” imestas Jürgen. Ahto sülitas lähima karimi surnukehale.

“Mina ei rännanud nendega tähtede vahel nagu sina. Mind hoidsid nad enamuse ajast õues kuudis ja sisse lasti ainult pidude ajal tantsima ja laulma.”

“Tuled või ei tule?” küsis Eston ja Jürgen tõstis jala kauna. Ahto võpatas, mõeldes võimalusele, et ta jäetakse siia maha. Ta heitis pilgu selja taha, kus hiiglaslikus maa-aluses parklas mitu tuhat inimest end samasugustesse kaunadesse toppisid. Söösturite endised omanikud lebasid kõikjal masinate vahel, lülilised jalad laiali, kehad väljarelvadest moondunud. Kirudes ronis ta vastikusilme näol Estoni kõrval olevasse rohelisse õõnsusesse.

Jürgen ohkas seda nähes väsinult ja vajus sisseharjunud liigutusega sujuvalt juhile mõeldud auku. Niipea, kui viimane nende salgast oli sisse roninud, surus ta oma näos oleva seadme vastu söösturi seinas olevat ühendust ja sulges karimikeelset käsklust andes kauna. Ahto karjatas kergelt, kui pealelangeva katte nahkne sisemus ta endasse haaras ja kõikjalt vastu keha liibus.

“Läksime,” ütles Jürgen ja sööstur võttis paigast, saavutades hetkega mitmesajakilomeetrise tunnikiiruse, ning tuhises läbi hiiglasliku, tuumajaama jahutuskorstnat meenutava avause üles, taeva ja seal tupruvate tumedate vulkaanilise tuha pilvede poole.

4. Laevas

Lennu ajal suhtles Jürgen pidevalt tulnukate emalaeva, kelle poole nad teel olid, juhtimiskeskusega. Need olid veendunud, et söösturid, mis kümnekaupa eskadrillidesse võttes tema suunas tõusid, olid mehitatud puhkuselt naasvate karimitest laevnikega. Ahto ja Eston ei saanud aga teha muud kui vaadata läbi pool-läbipaistva lennumasina seina enda all aina allapoole vajuvat Maad. See oli viimase kahekümne aastaga tundmatuseni muutunud. Ahto, kes oli alles viiene, kui karimid Maale saabusid, ei mäletanudki õieti elu sellisena, mil see kunagi oli. Siis, kui planeeti valitsevaks liigiks olid veel inimesed. Seevastu Eston mäletas seda liigagi hästi. Nende korstnataoliste angaaride ja nende külge kleepunud miljonite eri suuruses mullikeste taoliste hoonetega linna asemel laius siin kunagi inimeste Tartu. Nüüd polnud sellest enam alles muud kui vaid mälestus vanemate inimeste juttudes, mida räägiti sügavates tulnukalinna keldrites. Eston silmitses avanevat panoraami aina süveneva kurruga suunurgas. Ainus, mis siin veel ta kunagist kodupaika meenutas, oli Emajõe helkiv lint, mis keerutas tulnukehitiste vahel samamoodi, nagu nood sajajalgsed ise ringi sebisid - ei kunagi kõige otsemat ja lühimat teed, vaid alati siia ja sinnapoole, ajades alati vähemalt kümmet asja korraga. Siis kadus kodulinn Estoni silme eest, sest sööstur kihutas pilvkattesse.

“Relvad valmis, dokkimiseni kaks minutit!”

Keegi ei lausunud sõnagi, kõik jooksutasid oma ajudes olevates implantaatides laeva jooniseid ja lahinguplaane. Nende kaunas oleva grupi ülesanne oli vallutada tormijooksuga siirikulaborid. Sellest kogusest metaniidist, mis nad olid saanud lennuvälja sidekeskuse varudest, jagus vaevu meestele, kes pidid juhtima sööstureid. Lahingulaeva jaoks piisava meeskonna loomiseks pidid nad seda tublisti juurde hankima.

5. Laboreis

“Võtke ritta!” karjus Ahto, seistes suure tulnukmasina otsas. Tema nägu kattis samasugune adapter nagu Jürgenil. “Protseduur on väga lihtne. Tulete siia, surute näo vastu seda avaust, avate suu ja hingate välja. Sissehingamisel neelate siin sees olevat vedelat metaniiti nii palju, kui suudate. Kui enam ei suuda, siis astute kõrvale ja istute. Kuni metaniit teie närvilõpmetega ühendusi loob, võite tunda kerget pearinglust, külmavärinaid ja veidraid maitseid ning lõhnu. See kõik on normaalne. Ainus tingimus - ärge jumala pärast seda välja oksendage!”

“Mis siis juhtub, kui ma selle välja oksendan?” küsis Eston, kes seisis talle kõige lähemal, kohe Ahto osutatud metaniiti täis avause juures.

“Midagi ei juhtu, pead uuesti neelama, aga meil ei ole seda lõputult. Kui liiga palju raiskate, siis peavad viimased ootama, kuni suudame kuskil materjalivarusid täiendada ja seda juurde toota. Teine variant on, et lakud oma ropsi põrandalt üles ja neelad alla.”

“Mine põrgu,” ütles Eston, hingas välja ja torkas pea metaniidiauku. Ta avas suu ning neelas nanomeeritd metaniiti nii palju, kui suutis. Ta tundis, kuidas see tungis talle neelu, makku, kurku, kopsudesse ja sealt edasi kõikjale kehasse, pannes ta üle kere kontrollimatult värisema. Vaevu jalul püsides koperdas Eston masinast eemale. Järjekorras järgmised silmitsesid teda, kes põnevuse, kes õuduse, kes vastikusega. Ta püüdis neile midagi julgustavat öelda, kuid ei suutnud suud liigutada, see oli nagu tsementi valatud.

“Ärge proovige esialgu rääkida,” hüüdis Ahto. “Läheb paar minutit, kuni ühendus on saavutatud ja programmid teie keha iseärasustega adapteeruvad.”

Ta ise oli protseduuri vaid paarkümmend minutit tagasi läbi teinud ja muutused tema sees alles toimusid. Kuid juba suutis ta tajuda laeva sidevõrku ja niipea, kui ta oli oma sõnumi ära karjunud, astus ta kõrvale ja asus ahnelt uurima maailma, mis tema sisemuses praegu üha avanes ja aina laienes.

Eston vaarus eemale. Seal vajus ta seina najale ja tundis mingit vastikut haisu, seejärel lillelõhna, siis surinat sõrmeotstes. Eemal metaniidimasina juures surusid juba aina uued ja uued võitluskaaslased oma päid masinasse.

“Vau,” pomises Eston, kui ta teadvusse tekkis järsku võõraste arvutisüsteemide rigaräga.

6. Juhtimine

Jürgen istus emalaeva kaptenitoolis ja tema kõrval täitsid ümaraid kerakujulisi toole oma istmetesse kägardunud teised laeva alamsüsteemide juhid.

“Tagumised kilbid on kaotanud 40% oma võimsusest,” jooksis teave läbi metaniidiside Jürgeni põhiimplantaadile. Ahtripatareide kogupaugud, mida juhtis Eston oma meestega, tuksusid muu teadmise taustal koos kulutatud ja allesoleva energiahulgaga. Samal ajal jälgis ta nende ees avanevat suurt vikerkaarevärvilist sõõri, mille avamisega Tarmo parasjagu oma abilistega töös oli.

“Värav avaneb, katke seda!” nõudis Heli.

Eston tema kõrval andis mõttes käsu ja hetk hiljem lõhkesid üksteise järel gravitatsioonimiinid, mis laev oli oma teel leivapuruna laiali paisanud. Karimite lahingulaevadele, mis neid jälitasid, ei suutnud need midagi teha. Laevade kaitseväljad summutasid miinide nõrgad laengud, kuid vigastamine ei olnudki eesmärk. Gravitatsioonilise segaduse, mis nüüd pageva laeva ahtris keema lõi, tegelik eesmärk oli varjata seda, mis toimus laeva ees selles vikerkaarevärvilises sõõris. Sealt paistis uus, kauge päike. Vaenlane ei tohtinud näha ei päikest ega sõõrist paistvaid tähti, et neid taevakaartidele paigutades välja peilida põgeneva laeva sihtkohta. Põgenike laev sisenes sõõri, läbis selle ja auk nende selja taga vajus kokku. Nad oli pääsenud. Nad olid kaugel.

7. Kolonistid

Nad tiirlesid Uue Maa ümber statsionaarsel orbiidil. Kõik olid oma uudishimu täis vahtinud, otsides sarnasusi ja erinevusi Vana Maaga. Läbi metaniidiside tajus kogu laeva meeskond, et see hetk, millal nad saavad Maale minna, ei olnud enam kaugel. Siis oligi see käes. Kapten võttis läbi metaniidiside kõigiga korraga ühendust: “Käesolevaga kuulutan ma välja uue inimkonna vaba riigi! Vaba tulnukate rõhumisest! Vaba, ainult inimkonnale kuuluva kodu! Elagu Eesti Vabariik!”

Ovatsioonid peaaegu ummistasid sidevõrgu.

“Raadamismeeskonnad söösturitesse!”

“Esitada valmisolekuettekanded!”

“Virumaa valmis!”

“Tartumaa valmis!”

“Harjumaa valmis!”

Järgemööda jõuti nimekirja lõpuni.

“Start!”

Kaunad langesid Uuele Maale. Jürgen ja Eston jälgisid seda kaptenisillalt.

“Ma ei uskunud, et me sellega hakkama saame,” ütles Eston, “aga sul, Jürgen, oli õigus, unistada tuleb suurelt. Ainult üks asi teeb mulle muret. Millega me ennast siin elatame hakkame? Meil ju puudub kõik, mida ühel lahingulaeval kaasas pole.”

“Siis peame kasutama seda, mis meil on, et hankida seda, mida meil ei ole.”

“Kosmosepiraatlus?”

“On sul paremaid ideid?”

Eston mõtles korraks, kuid raputas siis pead.

“Kui sa ütled, et nii saab, siis mulle sobib.”

Tõlkejutt: Hamster (Timur Maksjutov)

Tõlkis Rauno Pärnits

Laagripagulasel on vähe rõõme. Ja ka need on kuradi sakslaste poolt rangelt sisse viidud graafiku alusel. Iga kuu kahekümnendal – seebi, haisvas sööklas antava kaerahelbepudrutalongide ja kahe preservatiivi saamine. Milleks pagana pärast mulle aegunud saksa preskud? Ja miks kaks? Mitte üks ega kaheksa... Ju mõni morn Saksa teadusgeenius ületas end ja arvutas välja, et pagulasele Venemaalt on ette nähtud kaks rasestumisvastast vahendit 30 päeva jooksul.

Kõik sellepärast, et see tilluke riik oli jäänud deutsch'ide vastutusalasse. Hispaanlased näiteks – positiivsed tüübid, pillanuks ehk härrade laualt oma paarkümmend ja toonuks isegi kere kohale... Ehkki vaevalt. Hispaanlastel pole meie jaoks mahti – vaevu jõuavad permanentseid Maroko dessante tagasi tõrjuda.

Aga igal reedel antakse abiraha 11 uuseurot ja 50 senti. Iseäranis alandavad need kümne- ja kahekümnesendised alumiiniumruudukesed. Mitte midagi nende eest osta pole võimalik, ainult tasulise peldiku sissepääsu eest maksta...

Igal reedel ma lähen Linda juurde õllekasse seda Euroliidu tervitust, neid näruseid kolmekümmet hõberaha maha jooma. Seal lõhnab liisunud õlle järele, pimedas nurgas ootavad lollikesi Mustad Kirurgid ning tarakanid käituvad sama jultunult nagu türklased Münchenis. Kuid ma käin just seal. Mitte odava vodka paroodia pärast, mitte tümja hapukapsa ja kõrbenud viinerirõngaste lõikude pärast, mis tekitaks isegi kõige hoolimatumas sanitaarinspektoris infarkti. Ja kindlasti mitte ka hilisbalzaclikus eas Linda-nimelise linalaka rahnu pärast (eh, taas jäävad preservatiivid kasutamata).

Lihtsalt sellest kõrtsist on hästi näha Too Kallas.

***

"Tere õhtust, Linda."

"Terre sullegi, Maraat. Kas nagu ikka?"

Ma noogutan karvase lõuaga ja silmitsen valgeid käsi, mis vilunult valavad 30-kraadist kohalikku metsakohinat. Seedetrakt nõksatab harjumuspärase spasmi eelaimuses. Protsessi seirab baariletti kaunistavas kolmeliitrises klaaspurgis elav valge hamster. Tavaliselt istub ta flegmaatiliselt, vööni mattunud vaba ajakirjanduse ribade ja omaenda väljaheidete sisse, kuid vahel sööstab ta paigalt ja ründab klaasseina, kiirelt-kiirelt rapsides seda kasutute küünisekestega ning püüdes tülpinud tasandilt üles, õhu ja vabaduse poole ronida.

Ma viskan purki letilt püütud tarakani, kuid hamstrike pöörab solvunult selja. Ilmaasjata, vennas. Selles elus tuleb verist liha hammastega rebida ning kasvatada käppadele iminapad, et mööda klaasi ronida. Muidu kärvadki ajalehesita sisse.

"Kuule, sõber, on asja, hea raha..."

Kulunud pleekinud kamuflaaž, sinine täheke "Moskva kaitsmise eest". Laubale põletatud "gjaur", sülge tilkuv suu kõverdi kõrvuni lõhki lõigatud ja pataljoni välivelskri poolt väriseva käega rohmakalt kinni traageldatud. "Mägilase naeratus", teada värk. Tähendab, Euroliidu poolt väljaostetud sõjavang – sellise omalaadse džigitihuumori igavesi kandjaid on neist pea pooled.

"Neeru ei müü, sõber. Üks ongi alles."

Invaliid tõmbab kuuldavalt sülge tagasi ja pomiseb kurjalt midagi "tagalakontorirottide" kohta. Mina ei ole tagalarott, sõber. Ma lihtsalt ei ole idioot – et neile alla anda.

"Oota, ära mine. Kas kummi on? Ostan."

Vaevatu noogutab ja küsib viis uuseurot kahekümne eest. Lepime kokku viiekümne sendi peale ning ta roomab nurka Kirurgide juurde, irvitades rahulolevalt peast põrunud, kuid helde kaasmaalase üle.

Ma pöördun tolmuse akna poole, pühin harjumuspäraselt kärbselaibad aknalaualt ja vaatan Toda Kallast.

Aeglaselt voolab külm tinane Narva jõgi. Lähedase, kuid absoluutselt kättesaamatu järsaku kohal kõrguvad kõverad mustad ristid, millelt ripnevad sisikonnaräbalad. Ja peened, halli taevast vägistavad minaretid Iban-sarai kohal.

Ma teen grimassi, kuid mitte veel värskest põrandaaluse Musta Kirurgi nüri skalpelli meenutusest. Narkoos oli neil ilmselgelt haltuura, ma oleks peaaegu ära kärvanud. See sõnaühend tekitab assotsiatsioone kõikvõimalikest lauajuppidest kokku klopsitud külalõbumajaga. Iban-sarai, raisk!

Aga eelmises elus Ivangorod Leningradi oblastis.

***

Pildi autor Kirill Garin

Saepuru mekiga Eesti viin ringleb peas, muutes aju mulksuvaks lägaks. Pinnale kerkivad keereldes hägused mälestuskillud. Presidendivalimiste teine voor, Dvortsovaja väljaku miitingute lõbus uljus, isetehtud plakatid, valged lindid ja lipud, tagasiastumised, häälte ülelugemine... Meid – tarku, tugevaid, iseseisvaid – pungil Moskvasse suunduvad rongid... Avarii Nord Streamil, mille ehituse käigus varastati 120 miljardit, gaasitrasside sulgemine Ukraina poolt, Euroopa nafta- ja gaasiembargo Venemaa tarnetele – ja meie kõrvale seisvad võmmid ja sõdurid, kes pool aastat pole saanud "topelt" tasusid.

Valitsuse pagemine lõunasse, nädalaga kogutud Mägiemiraadi Armee. Otse Uurali Vagunitehase tsehhidest täies lahinguvarustuses vihatud Moskva poole veerevad tankid... Maha tapetud Doni-äärne Rostov, põlev Tambov, Metsikute diviisi poolt mõõkadega ära hakitud Volgograd...

Ja minu kaevik Novgorodi all, öised hõiked "Allah akbar!" vaheldumisi läbilõigatud kõridest kostva korinaga... Ja kortsunud kolmnurkadena tühjadele Piiteri tänavatele taevast langevad lendlehed. Aga nendel – TEMA. Valges burkas ja valge papaahaga, lähestikku asuvate silmade terasest vaatega. Kogu Venemaa Imaam Ibragim Suur.

Kunagi amuuri tiigrite kaitsja ja pensionäride lemmik...

***

Piirivalvur niisutas süljega sõrmi ja luges uuseurode hõbedasi kupüüre, ise harjumuspäratu ajutegevuse tõttu laupa kortsudades. Lase käia, Eesti lõust. Seal on kõik täpne nagu apteegis. Võid küsida minu neeru käest, mis lihava ameeriklanna vatsas peesitab praegu kusagil Miami soojal liival. Või kusagil mujal, kus on hea olla. Kus ei lõigata lammaste ja inimeste kõrisid läbi ühesuguse ükskõiksusega ega lööda hamstreid risti. Ja kus ei jagata seepi ja kondoome üleoleva euroopaliku muige saatel.

Piirivalvur kohendas päevinäinud M-16 allavajuvat rihma ja keeras selja. Mina, tasa kirudes ja nägu krimpsutades, libistasin end mööda savist kallakut alla mustava, hallituse järgi haisva vee äärde. Tuulepuhang tollelt kaldalt toob kaasa iiveldamaajavat laibalehka. Võtan seljakotist peotäie pakikesi, rebin esimese lahti ja asun puhuma. Tegevust jätkub kauaks (kogusin kuid!), kuid töö on see-eest viimane.

Iban-sarai kohal itkeb muessin, tõotades allikaveepurkkaeve ja rinnakaid huure. Oodake mind, neiukesed.

Raisk, ilmaasjata valisime valge värvi. Sellega ei saa võita.

***

"Ja nüüd viimased uudised Narva piirilõigult. Järjekordselt rikuti piirirežiimi, nähtavasti ühe vene põgeniku poolt. Tema, nagu ka paljud tema õnnetusekaaslased, ujus öösel üle Narva jõe. Ta saatus oli ette ennustatav, kuid antud banaalne juhtum üllatas ujuvvahendiga, milleks piiririkkuja kasutas tuhandetest täispuhutud preservatiividest kokku seotud parve..."

Kaamera tabas islamikaldal uue risti: sellel ripub verise kotina nülitud kere. Musthabemed vehivad kalašnikovidega ja röögivad midagi kurguhäälselt.

"Linda, vaheta kanalit, jälle näidatakse seda jälkust. Miks venelasi sinna tõmbab? On ju ilmselge, millega see lõpeb."

"Nad igatsevad, Toomas. Tahavad nähtavasti vähemalt surra Tollel Kaldal."

Linda klõpsas puldiga, võttis kliendilt tühja kruusi. Puistas hamstrile sööta, pundunud kätt raskustega läbi purgiava surudes – ja äkki karjatas, heitis purgi minema ja puhus sõrmedele...

Rahulolust urisev hamster triikis iminappadega veriseid kihvakesi.

Tõlkejutt: Eeslinna nukumeister (Vassili Štšepetnjov)

Tõlkis: Rauno Pärnits

1940. aasta detsember osutus Tallinnas harvanähtavalt päikeseliseks – vähemalt kapten Nikolajevi jaoks. Vaatamata sellele, et teenistus nõudis 12, vahel ka 16 tundi ööpäevast, oli Orlovi külakeses sündinud ja üles kasvanud kapten linnast vaimustuses; nii selle kitsukestest kõveratest tänavaist, vanadest majadest, mis nägid välja paremad kui uued, klantsist ja puhtusest kui ka kohvi ja saiakeste lõhnadest. Vähestel vabadel hetkedel mööda linna jalutades tundis ta end rüütlina, kes on vabastanud muinasjuturiigi õela draakoni küüsist.

Moskvast saabuva kõrge ülema tulekuks oli Nikolajev valmistunud nii hästi kui võimalik: viinud tööasjad eeskujulikult korda ning reserveerinud võõrastemajas parima toa. Puudu oli veel vaid kingitus. Loomulikult ei tohiks töösuhteid meeleheaga rikkuda, kuid puhtast südamest tulev isiklik kingitus pole kunagi ega kellelegi kahju teinud. Seda enam, kui kingitus pole mõeldud mitte ülemale endale, vaid tema seitsmeaastasele tütrele, keda ülem üle kõige armastas.

Kingituse valis Nikolajev laitmatu: nuku. Kuid mitte tavalise – papjeemašeest või tselluloidist –, vaid sellise, mis juba iseenesest on kunstiteos ja maksab korralikult. Nukutundjate teada. Aga et ülem laseb kingituse asjatundjatel üle vaadata, selles Nikolajev ei kahelnud.

Nuku – suure, kolmeaastase lapse mõõtu – valmistas vana nukumeister Franz, kes elas Tallinna eeslinnas Kadriorus. Tema, etniline sakslane, ei olnud rutanud Vaterlandi naasma, öeldes, et vaevalt seal praegusel ajal nukkude vastu huvi tuntakse. Nukumeister käis läbi ühest Nikolajevi toimikust ja ta oli jäetud "meelde", ent see-eest ka vabadusse.

Nukk ei olnud mitte ainult rabavalt kaunis – ta oskas öelda "Ah, Mutter!" ja kirjutada sulega paberilehele "Häid jõule!", pärast mida kirjutatu ka nukutopsist liivaga üle riputas. Franz kinnitas, et nukk elab (nii ta ütleski: "Elab") vastava hoolitsuse puhul sada aastat ja kauemgi. Tema enda kollektsioonis oli kunagi olnud isegi reformatsioonisõdadeaegseid nukke, kuid hädavajadus oli sundinud need ära müüma.

Nuku kätte saanud, palus Nikolajev meistril nuku kere avada ja vaatas sisemuse hoolikalt üle: paljugi mis, äkki on seal sees põrgumasin. Ent seal peitusid vaid hammasrattad, vedrud ja muu masinavärk. Rahunenud kapten asetas nuku vutlarisse, mis oli samuti kunstiteos: väljast väärispuit, seest must samet; nurgad, hinged ja käepide aga pronksist. Koju toimetas ta vutlari isiklikult, autos põlvede peal, ei usaldanud autojuhi kanda, vaid tõi ise tuppa, kus paigutas selle kabinetilaua tagusesse nurka. Varemalt oli siin elanud keegi professor-natsionalist ja temast jäänud mööbel oli reaktsiooniline – tugev ja raske, nii et mitte mingi juhuslik äpardus kingitust ei ähvardanud.

Öösel läbi une – kapten magas halvasti ja seetõttu oli tal kombeks saanud õhtu eel võtta hinge alla klaas-kaks viina – kuulis ta kergeid samme, paberikrabinat ja mahakukkunud sulepea klõpsatust. Ta tõusis ja heitis pilgu kabinetti. Laua taga istus nukk! Too heitis kaptenile rahulikult pilgu, tema äärmiselt tõetruult valmistatud klaassilmades süttis punane tuluke ja Nikolajev sukeldus uude unenäkku. Uude – sest hommikul, kui juhtunu talle meenus, jõudis kapten järeldusele, et see kõik oli talle iseenesest mõista vaid kangastunud. Kuidas siis teisiti – nukk oli ju endiselt vutlaris ja toimikud puutumatult kirjutuslaua spetsiaalses seifisahtlis luku taga. Lihtsalt Eesti viin on Vene peale harjumatu, seepärast viirastubki igasugust. Ratsionaalne ja seetõttu õige selgitus.

Juhtkond jäi vastuvõtuga rahule, nagu jäi rahule ka kingitusega.

Teenistus läks oma rada edasi.

Kahe aasta pärst süüdistati Nikolajevi ülemat Saksamaa kasuks spioneerimises. Tõendusmaterjal tundus ümberlükkamatu ja libard sai teenitud karistuse. Karjääri keerdkäigud olid viinud selleni, et Nikolajev pidi süüdistust kontrollima. Tema tähelepanu äratas see, et endist ülemust süüdistati saksa luure residendile erakordselt tähtsate materjalide edastamises. Algul too kategooriliselt eitas oma süüd. Siis esitati talle tõendid: residendile lihtkirjaga saadetud dokumentide koopiad, mis tähelepanelik tsensor oli ära korjanud. Kirjutusmasin, millel koopiad olid trükitud, oli identne ülema koduses kabinetis asunuga – seda kinnitas ekspertiis.

Kuid Nikolajevile pakkus huvi muu: ülemuse tütre Lelja P. tunnistus. Lelja kinnitas, et kirjad oli trükkinud tema nukk, too oli need ka ümbrikuisse pannud ja käskinud tüdrukul need postkasti visata. Tüdruk ei julenud nuku, mida ta nii armastas kui ka pelgas, käsku täitmata jätta.

Loomulikult tema tunnistust arvesse ei võetud: paljugi, mida võib kokku luuletada esimese klassi õpilane.

Kuid Nikolajev (kes tolleks hetkeks oli üle viidud Moskvasse) ei pidanud paljuks külastada lastekodu, kuhu pärast protsessi oli Lelja paigutatud. Too kinnitas oma tunnistust. Tema sõnade kohaselt rääkis nukk täiskasvanute eemalolekul, kõndis tubades ringi, käis isa kabinetis, sirvis pabereid ja tippis kirjutusmasinal. Lelja püüdis sellest vanematele rääkida, kuid nad olid tema juttu väljamõeldiseks pidanud.

Nikolajev püüdis nuku jälgi leida. Nukk, nagu ka kõik muu konfiskeeritud omand, oli laekunud erikauplusse, kust oli selle omandanud Peastaabi vastutav töötaja R. pere kuueaastase tütrele Tatjanale.

Peastaabi liige oli Nikolajevile kättesaamatu, kuid ta suutis kohtuda Tanjaga, kes jalutas lapsehoidjaga puiesteel; kohtuda ja nukkudest rääkida. Pingikesele istunud, ütles ta, et tema tütrel Niinal on nukk, kes oskab öelda "Ema" ja silmi kinni panna.

"Mõtleks vaid," vastas tüdruk. "Aga temal on nukk Marta, kes räägib ja kõnnib ja isegi kirjutab kirju. Temal, Tanjal, aga käseb nukk osta ümbrik ja saata kiri nukkude võlumaale."

Nikolajev ostis isiklikult Tanjale ümbriku.

Edasine oli lihtne: järgmisel päeval võeti postkastist märgistatud ümbrik välja. Kauni käekirjaga kiri andis teada mitmete sugulaste elu-olu kohta, aga neid sugulasi polnud väejuhil kunagi olnudki. Tekkis kahtlus, et tegemist on kodeeritud nimedega. Kontrolliti adressaati – selleks osutus eakas vanu riideid parandav õmblejanna. Ta võeti jälgimise alla. Osutus, et vanaeide juures käib igasugu rahvast, sealhulgas ka Nikolajevi ametkonnale üpris huvipakkuvaid isikuid, samuti peiliti välja eidekese majas tegutsev raadiosaatja, mis eetrisse ilmus ebaregulaarselt ja väga üürikeseks ajaks. Kui mitte tugevdatud vaatlus, olnuks tavavahenditega saatja lokaliseerimine olnud äärmiselt keeruline.

Operatiivmeetodite rakendamise tulemusel paljastati Saksa residentuur, mis kavandas atentaati Ülemjuhatajale.

Pärast terrorirühma liikmete, kaasa arvatud kindral R-i arreteerimist võttis Nikolajev nuku ära ning tegi oskuslikule mehaanikule ja keskaja tundjale muuseumitöötajale ülesandeks seda põhjalikult uurida. Kahjuks sattus asjaolude kokkulangemisel nukku transportinud auto avariisse. Juht ja teda saatnud isik hukkusid.

Kui sündmuskohale saabusid kompetentsed kaastöötajad, nukku autosalongis enam ei olnud. Nähtavasti oli keegi möödakäija tohuvabohus juhust kasutanud ja veokiga kokku põrganud autost nuku ära võtnud.

Edasine tagaotsimine jäi tulemusteta.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 02/18 (Rauno Pärnits)

Eesti ja ulme (Rauno Pärnits)

Eesti maailma ulmes (Rauno Pärnits)

Eesti ja ulmefilmindus (Rauno Pärnits)

Eesti digiulmemaailmas (Rauno Pärnits)

Eesti kunstnikud maailma ulmes (Rauno Pärnits)

Eesti ja ulmekoomiksid (Rauno Pärnits)

Ulmeline mõtisklus (Taivo Rist)

Meie oma Buffy (Rauno Pärnits)

„Eestid, mida ei olnud“ ehk 12 lugu olemata minevikust (Jakob Rosin)

Kas esimene korralik eesti autori fantasyromaan? (Rauno Pärnits)

Poolakas Eestis kolli tegemas (Kalver Tamm)

Üks täiesti tundmatu eesti ulmeepopöa (Rauno Pärnits)

Raamatuarvustus: Collateral damage (Ove Hillep)

Uudiskirjandus 02/18

Ulmkonnakroonika 02/18

Juubeliristsõna (Rauno Pärnits)

Jyrka karvustused 02/18 (Jüri Kallas)

Jaanuari juttudest (Tõnis Hallaste)

Järjejutt: Jäljekütt. 2. (David Noë, Laura Loolaid)

Jutt: Kaks pistet rebase jalga (Mairi Laurik)

Jutt: Teekond tulevikku (Maniakkide Tänav)

Tõlkejutt: Hamster (Timur Maksjutov)

Tõlkejutt: Eeslinna nukumeister (Vassili Štšepetnjov)