Peatoimetaja veerg 02/19 (Triin Loide)

Küünlakuine Reaktor on oma täies ilus lõpuks teie ees! Ma teinekord ikka sõpradele viskan villast, et mulle tundub, et üheksakümmend protsenti oma ajast panen ma Reaktorit üles ja ma hakkan seda varsti ise ka uskuma, sest alles ma istusin siin ja kirjutasin eelmise numbri peatoimetaja veergu, panin Reaktorit üles ja sain kõikidesse oma ajuarteritesse aneurüsmid. Eriti peale seda, kui selgus, et meil õnnestus terve number kuidagi valesti üles panna. Aga telgitagustest ebaõnnestumistest on takkajärgi hea rääkida, kuulajas tekib selline leebe ja armastav üleoleku- ja enesekindlustunne, nii et kuluvad marjaks ära needki. Veebruari kohta väike infokild Wikipediast: "Nimetus "veebruar" on üle võetud roomlaste kalendrist, kus Februarius tähendas puhastuskuud; Februa oli puhastusjumal ning tähendas ka puhastus- ja lepituspüha." Minu jaoks tähendab veebruari lõpp alati millegi lõppu ja uue algust, sest olen veebruari lõpus sündinud. Loodan koos Reaktoriga uue hooga ja puhastunult, lepitunult tulevikku lennata!

Mis meil siis Reaktoris seekord on? Pigem võiks küsida, et mida ei ole. Blankvärsis kirjutatud näidend on ikka puudu, aga muidu... Vastu tulles publiku tungivatele nõudmistele tõlkeulme järgi on meil tõlkejuttusid seekord kolm - Vaughan Stangeri, kes on Reaktorile ennegi oma juttusid pakkunud, "Üks on üks", Vjatseslav Loginovi jutt "Tule tagasi Sorrentosse" (katkend kirjastus Skarabeuse peatseltilmuvast antoloogiast!) ja pisut pikem jutustus "Vesi vanavara vastu", mis peaks rahuldama kõigi post-apo/jäätmaa/kõduulme esteetika fänne. Ka algupärandit on seekord priskelt - jutte on meil seekord tükki neli, lisaks veel Laura Loolaiu uus järjejutt "Tagalas on alati soe". Kuna Laura on meil nüüd ka toimetuses usinalt ametis kõikvõimalike ülesannetega, mille me tema õlule lükkame, siis ehk võib loota, et selle järjejutu viimase osa märkame õigel ajal üles panna... Ja lõpuks on meil valik Ivar Silla ulmeliste alatoonidega luulet, mis pole küll algupärand, aga kuna autor polnud oma loomingule varem selles võtmes lähenenud, siis tundis ta selle komplekteerimisest suurt rõõmu ja lubas välja anda ka algupärase ulmeluule kogumiku. Jääme ootama!

Mis veel? Absoluutselt kõike on vist arvustatud, alates Rakvere Teatri õudusnäidendist "Verikambi" ja lõpetades Eddie Alcazari transgressiivselt glamuurset filmi nimega „Täiuslik”. Riho ja Aare käisid Alitat vaatamas. Indrek Rüütel luges "Newtoni esimest seadust" ja mina pistsin rinda Helme natsiromaaniga. Käiakse, vaadatakse, arvatakse ja kirjutatakse arvamised ka üles - ulme elab ja hingab! Siinkohal võib lugejatele öelda, et te ei pea meilt sugugi luba küsima, et arvustust kirjutada ja saata - saatke aga! Mida rohkem mõnest värskest teosest või filmist arvamusi kokku koguneb, seda mitmekesisem ja huvitavam pilt avaneb. Ruum meil otsa ei saa ja kultuurikatlasse mahub häid kaalikaid ja ponilihakäntsakaid alati palju. Mitmed sellesse kuusse tulema pidanud arvustused lükkusid kahjuks järgmisesse kuusse, aga eks selle võrra ole märtsis lugemist rohkem.

Sulbi kirjutas vastulause Metsavana pätiromantikale ning kui meil, kõrvalseisjatel, veab, siis nad veavad seda köit veel läbi mitme Reaktori edasi-tagasi. Annan endast parima, et asjasse segada ka näiteks Jüri Kallas ja teised ning vaikselt taustal leeke õhutada. Küllap Estconil peale viiendat õlut kokkuvõtteid tegema hakatakse, et kes kellele ja kes mida ning kellel kus krahv on. Ootan põnevusega!

Mul oli küll plaan oma sünnipäeva-Reaktoriks kirjutada väga põhjalik ülevaade sellest numbrist ja ehk isegi kirjutada pikem tagasivaade Reaktoris veedetud kuudele, aga ma lihtsalt ei jaksa. Lugemist on ja palju ning me anname endast parima, et vähemalt üritada pakkuda midagi igale maitsele. Mõni kuu natuke ühtpidi, mõni kuu natuke teistpidi. Kuigi see kõlab nii suurejooneliselt, "teile pakkuda". Tegelikult meie pakume enamasti üsna vähe, kogu töö teevad ära meie kaasautorid, kes saavad tihtipeale teenimatult vähe tähelepanu ja kiitust. Olgu siis siingi kirjas, et ma hindan iga arvustust, iga illustratsiooni (isegi Skarbi oma...) kõrgelt ja keegi ei jää kahe silma vahele. Ja hoolimata kõigist ulmesõdadest ja pirtsakatest plärtsumistest me siiski kuulame ka kriitikat, teinekord kõrvad longus, teinekord kikkis, aga kuulame ja püüame ka võimalusi mööda arvesse võtta. Aga Reaktor on Reaktor - liigub omatahtsi läbi aegruumi, seda pole mõtet väga üritada muuta ega takistada.

Sellekuine ulmestaar on Ander Skarp, kellest on üsna lühikese aja jooksul saanud üsna tõsiseltvõetav ulmemorsk. Kalveri õnnesoovid läksid muidugi Romerole.

Kirjutage meile, joonistage meile, käige filme vaatamas ja pange oma mõtted paberile.

Ja keegi võiks mulle selle blankvärsis ulmenäidendi ka kirjutada kunagi. See võiks sisaldada näiteks pätist krahvi... Jääme ootama!

Tervitades

Triin & toimetus

Kaanepildi autor on Meelis Krošetskin.

Artikkel: „Jutt sisaldab krahvi!“ ehk Vastuseks Joel Jansi artiklile „Repliik: Pätiromantika kaitseks“ (Raul Sulbi)

Sissejuhatuseks

Põhipealkiri ilmselt valetab, nagu nii suurel osal tänapäeva ajakirjandusest, sest kui ma nüüd Lev Grossmani romaanile «Võlurid» tagasi mõtlen, siis ühtegi krahvi seal vist polnud. Aga eks see raamatuarvustuse vormis arvamusartikli pealkiri viitab ju tegelikult millelegi muule. Ja déjà-vu-tunnet võib kogeda iga Reaktori püsilugeja: miks ilmub nüüd, enam kui kaks aastat pärast raamatu ilmumist eesti keeles selle kohta veel üks arvustus? Ja kas Reaktoris omal ajal juba ei ilmunud selle teose kohta retsensiooni? (Ilmus küll. Mairi Lauriku arvustus 2017. aasta jaanuarikuu numbris.)

Aga käesolev kirjatöö tõukub pigem käesoleva aasta jaanuarikuu Reaktoris ilmunud Joel Jansi artiklist «Pätiromantika kaitseks». Samas olnuks lugejale kaunis tüütu lugeda järjekordset jagelemist, vastulauset vastulausele, kus eelmise esineja väiteid ja seisukohti hakatakse endale mugavalt ehk siis valikuliselt sõna- ja lausehaaval ümber lükkama jms. Mõtlesin, et ehk oleks tulemuslikum ja teistelegi huvitavam, kui ma püüaksin oma seletuse eesti ulmes levinud «prolevaimsuse» kultiveerimise kohta seekord esitatada hoopis raamaturetsensiooni vormis, arvustusena teosele, mil pole puutumust eesti ulmega ega konkreetsete vaidlejate isikute või sõpradega. Arvustusena teosele, mis kannab kõiki neid väärtusi ning esindab neid kirjanduslikke võtteid ja stiile, mis nn. pätiromantikale vastanduvad.

Lev Grossman «Võlurid» (The Magicians; 2010). 480 lk. Inglise keelest tõlkinud Mart Kalvet. Tänapäev. Tallinn 2016.

Intelligentne kirjanik ja intelligentne lugeja

Lugeja tunneb kohe ära, kui loeb sellise kirjaniku lauset, kes on ise suure lugemuse ja laia silmaringiga ning empaatiline inimene. Kirjanduslik ehk literatuurne lause ja stiil on sellised, millest aimdub ja õhkub lugemust, need on täis peidetud, aga ka varjamata viiteid ja vihjeid teiste kirjanike tekstidele, teistele kultuurifenomenidele, kõige laiemalt laiale kultuurilisele silmaringile. Need laused on kirja pandud väga laialdase sõnavaraga keeles.

On väga igav lugeda sellise autori teksti, kelle sõnavara on lugeja omaga võrdne või sellest pisem. Tõelist väljakutset ja põnevust pakub lugejale just selline tekst, mis on sinust targem, lause, millist sa ise ilma vaeva nägemata poleks võimeline moodustama. Kirjandus pole ju vaid kirjeldus seiklusest, kirjeldus toimunust, kirjeldus tegevusest laadis «see on paks ja humoorikas tegelane -> läheb sinna -> kukub auku -> lööb lauluviisi lahti -> pääseb august -> sööb piraka eine -> himustab volüümikat tšikki -> /---------/ -> ratsutab järgmisse seiklusse».

Kirjandus on huvitavalt välja joonistatud keerukad ja vastuolulised tegelased, värvikad ja fantastilised ning argielust vaheldust pakkuvad põnevad maailmad, ootamatud ja keerukad situatsioonid, millest pole kergeid väljapääse ja lahendusi, traagilised ja hullumeelsed moraalsed valikud ning tegelaste arenemine ja kasvamine või eetiline allakäik ja hävimine kogu selles karussellis.

Eriti nauditav on, kui tõlkijal õnnestub selline lugejaile intellektuaalseid väljakutseid pakkuv hõrk lause ja stiil oma keelde ümber panna nii, et kõik kirjeldatud efektid säiliksid. Mart Kalvetil on see Lev Grossmani teose puhul õnnestunud. Seetõttu kipun ma kusjuures arvama, et ilukirjanduse tõlkijad on tihti rikkalikumagi sõnavara ja nõtkema lausetunnetusega kui kirjanikud. Kirjanikuna on Lev Grossman ilmselgelt väga laia silmaringiga, paljulugenud ja intelligentne inimene. Ei pea lisama, et tema lause (ka Kalveti versioonis eestikeelsena) jäljendamine või millegi sarnase loomine käiks enamikele eesti kirjanikest selgelt üle jõu, parodeerida saaks Grossmani romaani atmosfääri, tema karakterite karikatuurseid versioone, aga mitte tema töövahendit, tema lauset, mis baseerub lugemusel, emotsionaalsel intelligentsil ja haritusel.

Keskpärane Fillory, suurepärane võlukool

«Võlureid» on tavakäsitluses enamasti kirjeldatud kui Harry Potteri stiilis koolilugu täiskasvanuile, mis korraga pilab ka Narnia-laadsetes võlumaailmades käimist. Mu meelest pole miski tõest kaugemal, kui siinkohal see anglitsism mulle andestatakse. J. K Rowlingu «Harry Potteri»-raamatusarja lihtsalt ei saa pidada mingiks originaalseks tõmmiste lähtematerjaliks, kuna see ise on juba üsna värvitu tõmmis mitmetest varasematest fantaasiakirjanduse võlukooli-lugudest, alates Ursula K. Le Guini Roke võlurite koolist ja Raudkull Gedist ning lõpetades näidetega, mida iga ulmefänn võib vastavalt oma lugemusele siia ise lisada.

Täiesti ebaoriginaalset tekstimassiivi lihtsalt ei saa lugeda lähtematerjaliks kõigile järgnevaile. Samuti pole «Võlurite» selgete Narnia-viidetega fantaasiamaailm Fillory mingil moel Narnia-lugude pila või paroodia, see ongi lihtsalt väga otsene viide Narniale, pigem kummardus, aga kindlasti mitte ärapanemine. Vahemärkusena tuleb lisada, et kuigi ma olen väga suur ülikooliromaanide austaja, siis alama astme haridusteed kujutavad tekstid mind kuigivõrd ei köida. Harry Potteri seiklused ja sekeldused ei huvita mind miskipärast põrmugi. Küll aga meeldib mulle väga kogu Narnia kontseptsioon, tunnistan, et loojutustamise taseme tõttu pigem värskeimad filmiversioonid (alates 2005) ja mitte niivõrd raamatusari, kuna viimane on eelkõige siiski veidi nooremale lugejale mõeldud.

Ning kummalisel kombel peab rõhutama, et Narnia ei ole lihtsalt väljamõeldud fantaasiamaailm ja seiklused seal, Narnia kui kontseptsioon on eelkõige siiski mõistulugu, sümbolite keel. Õieti ei saagi ma aru, kuidas saab Fillory’t pidada tõsimeeli autori suurimaks võimalikuks saavutuseks originaalse fantaasiamaailma väljamõtlemisel või kuidas saab seda pidada Narnia paroodiaks. Fillory on siin samamoodi sümboli rollis nagu Narnia-maailm C. S. Lewise teostes. Neil on erineva sümboli roll, «Võlurites» on see näiteks ja tõestuseks selle kohta, et idealiseeritud võlumaailmu, kus pole su tavaelu probleeme, ei ole olemas, sa võid fantasykirjanduses isegi reaalselt enda ideaalmaailma põgeneda, aga see ei osutu päris selleks ideaalpildiks, mida sa endale ette kujutasid. See on kinnituseks, et siin või seal pead sa endiselt ise oma probleeme lahendama ja inimeseks olemist õppima. Kui siin nüüd piirduda selle temaatika pealispinna õrna markeerimisega.

Sarja järgmistes osades saab Fillory rohkem leheküljeruumi ja maalitakse põhjalikumalt lahti, aga «Võlurites» jääb nii too maailm kui ka tolle algupärased asukad üsna värvituteks ja igavateks. Eriti kui võrrelda Brakebillsi peatükkidega.

Samas ei peitu selle raamatu kvaliteedid mu meelest üldsegi Fillory väljamõtlemises ja kujutamises, vaid just romaani esimeses pooles kesksel kohal oleva Brakebillsi võlukooli, selle õpetajate ja kasvandike ning koolimiljöö kujutamises. Fillory on fantaasiamaailmana üsna keskpärane, see täidab siin ju pigem sellist kirjandustehnilise «narnia» rolli, ta on vahend, taaskord sümbol, mis ei olegi mõeldudki võistlema liigas, et «kes suudab välja mõtelda lahedama ja värvikama fantaasiamaailma ning mis pööraseid seiklusi siis kõiki seal sees kirjeldada».

Ülikooliromaanid

Vaieldamatult nautisin ma enim romaani esimest osa, mis moodustab teose kogumahust 56% ja lõpeb peategelastele Brakebillsi lõpetamisega ja tavamaailma naasmisega. See on ka enamvähem ainus koht selle teose asjus, kus ma saan nõustuda Joel Jansiga, et tegu on tasakaalust väljas raamatuga – võlukooli on siin liiga vähe, terve triloogia esimene osa pidanuks keskenduma vaid tegelaste ülikooliperioodile. See on lihtsalt nii oluline ja formatiivne periood inimese elus ja väljakujunemisel, et väärinuks kindlasti rohkem tähelepanu.

Ma ei ole kindel, kas Grossman Brakebillsi ja selle asukate kirjeldamisel mingeid enda nooruspõlve komplekse ravib, nagu Joel paistab arvavat (mille põhjal, pagan võtaks?), aga mina lugejana vist küll. Ma olen ülikooliromaanide suur fänn, võibolla seepärast, et ei gümnaasiumis ega ülikoolis kogenud ma midagi sellist, mida olin varem raamatuist lugenud, mida ootasin ja eeldasin. Kõik osutus märksa proosalisemaks ja mingeid selliseid kummalisi inimtüüpe ma nois keskkonnis ei kohanud ega ühessegi sellisesse lahedasse kampa ma ei sattunud. Alles üliõpilaskorporatsiooni astudes õnnestus leida see veidi müstiline ja ebamaine keskkond oma teistsuguste ja salajaste ning välismaailma jaoks mõistetamatute reeglitega, veidrad inimtüübid, põnevad inimsuhted ja kummalised läbisaamised.

Grossmani peategelaste ringi suurim pluss on nende inimlikkus, üdini inimlik olemus. Nad ei ole mingid elurõõmsad kerekad duratsellid, õllevahuste vuntsidega igavad ühetaolised tüübid. Nad on tavalised inimesed oma kõhkluste, kahtluste, ebakindluste, eneses kahtlemiste jmt päris elulisega. Erinevalt noist duratsellidest on neil sisemaailm, nad arenevad ja muutuvad romaani kulgedes. Nad on inimestena põnevad, selliseid inimesi tahaks enda ümber asjatama, neil on mingid omad veidrused, nad on igaüks milleski probleemsed, inimestena veel mitte valmis, miski vajab nende friikide juures parandamist, lõpuni tegemist, lahendamist, aga just sellistena ongi nad huvitavad. Nad on intellektuaalsed tüübid, kes samas kahtlevad oma silmaringi, võimete ja teadmiste piisavuses, nad on klassikalised kujunemisromaani kangelased.

Ulme?

«Võlurite» lugemisel ja Brakebillsi maailma sattumisel meenusid mulle esimese asjana kohe kaks võrratut tudengiromaani eelmisest kümnendist (kumbki pole ulme): Donna Tartti «Salajane ajalugu» (ek. 2007)  ja Ian Caldwelli – Dustin Thomasoni «Nelja mõõt» (ek. 2006). Mõlema tegevus toimub Uus-Inglismaa elitaarses ülikoolis, mõlema keskmes on väike tudengitekamp, kellel on mingi oma teema, oma saladus, oma probleem lahendada, mis neid üksteise külge seob ja üksteise veidruste ning omapäradega harjuma ja leppima paneb. Mõlema tegevus toimub kergelt sellises müstilises ja nõiduslikus õhustikus, kuigi tegelikult ju täiesti argises pärismaailmas, aga nad mõlemad suudavad luua ülikooliaja kitsa sõpruskonna mingi sõnulseletamatu omafiilingu. Kõike seda suudab ka Grossman.

Kui hea on see võlukooli-romaan aga ulmena? Ausalt öelda ma ei tea seda ega hooligi sellest. See on teos, mis näitab ilmekalt ära, et ulme ei ole mingi selline püha lehm, mis muudab sita söödavaks ja mille puudumine omakorda tordi või moorprae maitsetuks närimiseks. Selle romaani ulmelisus ei seisne ju Fillory-nimelise keskpärase fantaasiamaailma väljamõtlemises (või täpsemalt, Narnia pealt kopeerimises), vaid ikka neile noortele väljakujunevaile tudengeile võluvõimete andmises ja nende seeläbi muust maailmast eraldamises. See on veidi nagu 1930ndate ulmefändomi sünni aegne salaseltslus, sul oli mingi iseloomulik omadus (ulmehuvi), mis sind ülejäänud klassikaaslastest eristas ja ära eraldas, sul oli üle riigi mingi oma salajane sõpruskond, kus sa oma seda omadust praktiseerida ja arendada said, aga muu maailm seda ei teadnud ega oleks ka mõistnud.

Nii nagu ulme lisamine ei saaks muuta «Krahv Monte Cristot» veelgi paremaks, ei muudaks ulme lisamine mingile totaalsele käkile seda kohe väärtuslikuks. Ega vastupidi. Tõsi, Joelil on oma repliigis õigus, minu ulmehuvi algas laiemast huvist seiklus- ja põnevuskirjanduse vastu, ulme on minu jaoks kogu aeg olnud seikluskirjanduse üks avaldumisvorm, aga kindlasti ei ole ulme minu jaoks kunagi vastandunud kogu muule kirjandusskeenele. Ulme teeb üldjuhul kirjandust paremaks, annab rohkem võimalusi teravdada aktsente, aga ulme puudumine ei muuda kirjandust väärtusetuks või «õige kirjanduse» vastandiks. Ainult ja eranditult ulmet lugev inimene on mu meelest paratamatult veidi piiratud ja reeglina on see enese vabatahtlik tsitadelli sulgemine, oma silmaringile piiritara ümber ehitamine.

Minule meeldib «Võlurid» eelkõige seepärast, et ta kõnetab läbi oma tegevuskoha ja peategelaste karakterite mind kuidagi väga isiklikult ja lähedaselt, need kõik on hästi huvitavad inimesed, keda tahaks ise tunda ja nende väljakujunemises osaline olla, ta näitab inimesi sellises sotsiaalses keskkonnas, mida ma mõistan, mis mindki kõnetab, kogu oma ebakindluste ja sisemiste kõhkluste ning saavutamiste ja tõestamistega. Ta on raamat, mille sa lõpetamise järel uuesti kätte võtad ja otsast algad, kuna tahad seda keskkonda, seda tolmust vanaaegse mööbliga ja käänuliste koridoridega ülikoolihoonet kogu oma atmosfääris uuesti kogeda.

Kus on krahv?

Tegelikult ei ole tähtis, kas «teos sisaldab krahvi», ulmet ei muuda proletaarseks ega pätiromantiliseks pelgalt punkarite ja romantiliste kontrakultuuriliste kriminaalide kangelaserolli asetamine versus kõrgklassi elu kujutamine ja seiklusromaanilikult suured kangelased. Tähtis on, et meile lugusid jutustava kirjaniku mõttemaailm ja silmaring oleks avar, et tema maailmanägemine baseeruks mitmekesisel lugemusel ja inimeste ning maailma läbitunnetusel, et tal oleks selgelt intellektuaalne baas. Et «intelligent», «tudeng» või «akadeemik» poleksid tema jaoks millegi võõra, arusaamatu ja naljaväärse ning nõrga markeerimiseks kasutatavad sõimusõnad nagu sovjeedi blatnoikultuuris, midagi, mis peaks tingimata vastanduma tänavatarkusele.

Praegu jääb kogu meie vaidlusest pigem mulje, et sõnad ’krahv’ ja ’aadlik’ loovad meie vaimusilmas hoopis erinevaid tähendusi. Kui French ja Koulu kirjandustegelastena on ’aadellikud’, siis tekib mul vägisi tunne, et aadlik eksisteerib kellegi peas vaid karikatuurse figuurina, umbes nagu omal ajal matsirahvas ette kujutas mõisnikku elavat: sõna otseses mõttes sularasva söövana ja kahe kasuka vahel magavana. Tõsimeeli kõverpeegellik arusaam millestki võõrast. Enda puuduste/unistuste ülekandmine grotesksete tulemustega. Tunnistan, et minu jaoks on «värvikas häkker» või «hea/romantiline pätt» umbes sama oksüümoronlik fraas, värvikaid häkkereid kujutavad ikka need romantilised küberpunkautorid, kes ise häkkereid ei tunne ja romantilisi pätte kirjeldavad need kirjanikud, kes pole ise tänaval nende käest peksa saanud. Kes on, selle jaoks ei ole päti juures midagi romantilist.

C'est krahv.

Palju õnne, George A. Romero (Kalver Tamm)

Lavastaja ja stsenarist George Andrew Romero sündis 4. veebruaril 1940 New Yorgis leedulannast ema ja hispaania juurtega isa perre. Oma lapsepõlvest meenutab ta ise ühe eredaima mälestusena seika, kuidas ta kord oli videolaenutusse minnes ääretult pettunud, kui selgus, et mingi tont on tema ühe lemmikfilmi „The Tales of Hoffmann“ (1951) juba välja laenutanud. Martin Scorsese olevat see tõbrik olnud.

Pärast kooli lõpu harjutas lühi-ja reklaamfilmidega, pani siis aga üheksa sõbraga pead ja rahad kokku ja lõid oma produktsioonifirma: Image Ten Productions. Teadaolevalt produtseeris nimetatud ettevõtte küll ainult Romero lavastaja-stsenaristi debüütfilmi, aga no kui selle filmi nimi on „Night of the Living Dead“ (1968), siis sada protsenti success rate.

Filmid „Dawn of the Dead“ (1978), „Day of the Dead“ (1985), „Land of the Dead“ (2005), „Diary of the Dead“ (2007), „Survival of the Dead“ (2009) järgnesid ja nii on Romero ära teeninud hüüdnime „Father of the Zombie film“. Kusjuures, esimese kolme filmi juures on mees ise teadlikult vältinud sõna zombie kasutamist. Ja see on tal õnnestunud sedavõrd hästi, et fännid on näinud vaeva ja lugenud kokku, mitu korda sõna zombie neis filmides siis kokku kõlab - täpselt üks. Käisin isegi ja kontrollisin subtiitrite failid üle. Ongi nii. Esimeses filmis on tegemist guulidega, järgnevates püüdis George leiutata ise sõnu elavate laipade nimetamiseks - stenches näiteks.

Ja selles tegutsemises on loogika täiesti olemas. George jaoks on zombie tavaline elav inimene, kes on voodoo rituaali käigus oma peremehe tahte orjaks muudetud. Surnu, kes ellu tagasi ärkab on juba midagi muud.

Ning kuigi oli teatav kiustatus vaadata ja keskenduda just sellele elavate surnutega mitteseotud kraamile, siis võtsin ette ikagi need varasemalt nimetatud kuus. Märgin aga ära, et vaatamisväärset kraami on mehe filmograafias veel tublisti. Dario Argentoga kahasse lavastatud „Two Evil Eyes“ (1990) Poe ainetel, Stephen Kingi  stsenaristidebüüt „Creepshow“ (1982), mis pani aluse telesarjale „Tales from the Darkside“, ennast vampiiriks pidav noormees „Martin“ (1978) ja biorelva kasutamise ideega mängiv „Crazies“ (1973) näidetena. Martin on muuhulgas eriti tähelepanuväärne selles mõttes, et siin teeb Romero esimest korda koostööd Tom Saviniga. Eriefektide meister, kes kindlasti teenitult varasemates õnnitlustes äramärkimist leidnud ja leiab ka edasi. Muuhulgas lavastas Tom Romero koostöös ka filmi „Night of the Living Dead“ (1990), mille tarbeks George ka oma originaalstsenaariumi veidi kõpitses.

Ja olemegi kenasti selle surnute teema juures tagasi. Vaatasin muuhulgas ka ühte intervjuud, kus mehe käest küsiti publiku seast, et kuidas suhtub näiteks telesarja „Living Dead“ või no siis üldisemalt zombiede populaarsusesse kinolinal. Viisaka mehena võttis enda kokku ja hoidus maha sülitamast. „It pisses me off“ oli lõpuks esimene suhteliselt viisakas reaktsioon. Mis George häirib on see, et igasugu tolkamid trügivad tema mänguplatsile, aga nende jaoks on zombied lihtsalt kõndivad lihakehad, keda on tore tükkideks raiuda, õhku lasta või midagi muud vahvat. Ärge nüüd valesti mõistke, Romero filmid on kuhjaga kõike seda toredust täis (tema eriline sümpaatia tundus kuuluvat võttele, kus keegi tegelastest zombiede poolt pooleks kistakse), aga mis teda teistest eristab on tema enda sõnade kohaselt see, et ta tunneb oma ebasurnutele kaasa ja rappimise lõbule peaks lisaks olema ikkagi ka kübeke satiiri või näpuotsaga poliitilisi teemasid. Ning ei ole põhjust vastu vaielda.

Ma kahel põhjusel tegin sellise triki, et vaatasin neid kuut filmi vastupidises järjekorras. Esiteks arvasin, et ehk hakkab sari nii töötama kui hiilgava zombieimpeeriumi mandumise kroonika (kahjuks mitte). Olulisem põhjus oli aga selles, et ega ma nendest selle aastatuhande filmidest väga palju ette ei pidanud. Üks neist on ju ka tol ajahetkel tohutult populaarses käsikaamera formaadis üles võetud. Tahtsin lihtsalt parema kraami lõpetuseks jätta. Ja kuigi ma olen endiselt seisukohal, et parimad neist kuuest on „Dawn ja Day of the Dead“, siis meistrikäsi on ikka meistrikäsi. Jah, see on täiesti kohutav kuidas „Diary of the Deadis“ jätkatakse ka kõige jaburamatel hetkedel filmimist, aga positiivse liigutusena tuleb lõpuks selle eest ka karistus. Ning jah, ma loobusin pingutamast, et „Survival of the Deadi“ tegelaste käitumise loogikast aru saada, aga see „tahame ühte asja, aga lahenduskäik on erinev“ konflikt on mõnusalt päevakajaline. Ja „Dawn of the Dead“ on puhas pidu katku ajal, kus peategelased trallivad iga õige tarbija märjas unenäos mööda mahajäetud kaubamaja ringi. Taustal taaruvad ebasurnud.

Romero poolt välja toodud kaasatunde saamiseks tuleb veidi vaeva näha (mina näiteks lihtsalt mingile nimetule liikuvale lihakehale kaasa tunda ei oska) ja George kavala mehena on nii Land kui ka Day of the Deadis võtnud kätte ja elavale surnule isiksuse ja tunded andnud ja nii elab ka vaataja neile kaasa, mõne elava tegelasega võrreldes rohkemgi, mis omakorda muudab keerulisemaks selle üle rõõmustamise kui järjekordne liikuv laip ootamatult originaalse otsa leiab. Eranditult kõigi nende kuue kohta olen mõne sellise otsa saamise üles saanud tähenda. Langeva sillaga giljotineerimine, ukse vahel kangelast üritavale käele põleva dünamiidipulga pihku pistmine, vikatiga enesetapu teinud amish, veidi klassikalisemad aga samuti elegantselt lahendatud labida või kruvikeerajaga surmamised. Nii et verd ja soolikaid näeb ikkagi ka.

Märkimisväärselt ei karda George ka laste kasutamist. Esimeses, „Night of the Living Dead“ filmis, kusjuures kõige rohkem, mis tol ajal (ja tegelikult siiamaani) on eriline julgustükk. Lapse ekraanil tapmine on üldreeglina tabu ja ega George ka seda ja lapse poolt tapmist otse ekraanil ei näita, aga aju paneb loomulikult üksteisele järgnevad kaadrid omavahel kokku.

Ning siinkohal ongi paras jutulõng kokku tõmmata. Veendun enne magamaminekut, et haamer, naelad ja lauad akende barrikadeerimiseks on ikka kättesaadava koha peal ja soovin George A. Romerole taevastel võtteplatsidel edu ja õnne.

Päeva materjal Wikipedias, jaanuaris 2019 (Taivo Rist)

PÄEVA MATERJAL VIKIPEEDIAS JAANUARIS 2019

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: keratosaurus (8. jaanuar)

Keskmise suurusega lihasööja saurus hilisest juura ajastust. Elas Põhja-Ameerikas ja Pürenee poolsaarel, mis polnud veel Euroopaga ühinenud. Pikkus 5½–7 m, kaal 418–700 kg, kõrgus 1,7–2 m. Jooksis tagajalgadel, käed olid pisikesed ja mõnel liigil koguni nii väikesed, et olid arvatavasti kaotanud haaramise võime. Nimi tuleb kreeka sõnadest "keratos" (sarv) ja "sauros" (sisalik), aga mõnel keratosauruse liigil sarve ei olnud, ainult mingid mügarad ninamikul. Esimesed keratosauruse jäänused avastati 1883 ja avastaja kirjeldas sarve sauruse kõige võimsama relvana. Edaspidi on sarve tähtsust järjest vähendatud, kuni tänapäeval kiputakse arvama, et sarv oli keratosaurusel peamiselt ilu pärast ja sel juhul oli see nähtavasti ilusat värvi. Vikipeedia arutab põhjalikult küsimust, kas keratosaurus ja samal ajal samas kohas elanud kiskja allosaurus omavahel kaklesid ka ja kui ei, siis miks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ceratosaurus

KUU ULMEAJAKIRI: USA ulmeajakirjade ajalugu kuni 1950. aastani (11. jaanuar)

Esimeseks ulmeajakirjaks nimetab artikkel pulpajakirja "Thrill book", mida ilmus 16 numbrit, kõik 1919. aastal. Järgnes mõni aasta pausi, kuni 1923 hakkas ilmuma "Weird Tales" ja 1926 "Amazing Stories", kummagi viimane number ilmus 2014. Kokku on neid ajakirju 50, neist 38 hakkasid ilmuma enne USA astumist maailmasõtta ja ainult 8 elasid maailmasõja üle. Tänapäeval ilmuvaks loetakse neist 50 ajakirjast kõigest kaht: "Astounding Stories" ja "The Magazine of Fantasy & Science Fiction" (kummalgi ilmus viimane number 2017).

https://en.wikipedia.org/wiki/History_of_US_science_fiction_and_fantasy_magazines_to_1950

KUU MAAL: "Nõidade sabat" ehk "Suur sokk" (18. jaanuar)

Francisco Goya 1822. aasta maal. Saatan ilmub sokuna sabatile. Goya oli maalimise ajal 75-aastane, elas üksi ning oli halva tervisega ja suure hingepinge all. See kuulus mustade maalide sarja, kus oli 14 maali, mis valmisid salaja: ta ei rääkinud neist kellelegi ega pealkirjastanud neid. Pealkirjad pandi alles 1860-ndatel. Mustadeks nimetatakse neid kõigepealt sellepärast, et nad olid tumedad ja sageli musta taustaga, teiseks sellepärast, et nad kajastasid kunstniku musta meeleolu ja Napoleoni sõdade järel arenenud pessimistlikku ilmavaadet. Saatan on vaimuliku rõivastuses – see vihjab asjaolule, et pärast Napoleoni sõdu valitsesid Hispaaniat ühiskonna kõige tagurlikumad kihid ja Goya pidas Hispaania kirikut saatana teenistuses olevaks. Mäletate Edgar Allan Poe "Kaevu ja pendlit"? Selle peategelane vaevleb Hispaania inkvisitsiooni küüsis – Hispaania inkvisitsioon hukkas viimase inimese 1826. aastal. "Nõidade sabat" kannab sama meeleolu.

https://en.wikipedia.org/wiki/Witches%27_Sabbath_(The_Great_He-Goat)

KUU FILM: "San Junipero" (20. jaanuar)

Briti ulmesarja "Black mirror" 3. hooaja 4. episood. Toimub California merekuurordis San Juniperos. Selgub, et see on virtuaalreaalsus, kus surnud saavad jätkata igavest elu oma noorpõlve kehas. Stsenaristi sõnul on lool kõige õnnelikum lõpp, mida üldse on võimalik ette kujutada – arusaadavalt keegi ei jää ellu. "San Junipero" nimetati 18 auhinna kandidaadiks, millest võitis pooled, sealhulgas 2 BAFTA auhinda ja 2 "Emmyt", kandideeris ka "Hugole".

https://en.wikipedia.org/wiki/San_Junipero

KUU ARVUTIMÄNG: "Mario & Sonic olümpiamängudel" (22. jaanuar)

Esimene mängude sarjast, kus Mario ja Sonic olümpiamängudel osalevad. Valmis 2007, enne Pekingi olümpiat. Kriitika oli kahetine, aga Nintendo ja Sega ei heitunud ning iga järgmise olümpia eel on valminud uus spordimäng Mario ja Sonicuga. Järgmised ongi paremad olnud. Osa kriitikast lähtub muidugi sellest, et Mario ja Sonic on tuntud platvormmängude poolest, aga olümpiamängudel pole platvormmänge kusagilt võtta. See-eest on peale üksikalade võimalikud ka näiteks 4×100 m teatejooks, 4×100 m teateujumine ja korvpall.

https://en.wikipedia.org/wiki/Mario_%26_Sonic_at_the_Olympic_Games

KUU TEADUS: tuumareaktor ZETA (25. jaanuar)

Kuna meie ajakiri on juba sellise pealkirjaga, siis tutvustan üht esimestest Suurbritannia tuumareaktoritest. See käivitus augustis 1957. Nimi on lühend sõnadest "Zero Energy Thermonuclear Assembly", kusjuures "zero" kajastab seda, kui palju toodetud energiast elektrivõrku läks. Samas propaganda oli kõva, ajalehed kirjutasid ZETA-st ("Meie oma päike") suuremate pealkirjadega kui samal ajal üles lastud sputnikust, aga sputnik polnud ka briti leiutis. Reaktor hoiti töökorras kuni 1968. aasta septembrini ja reaktorihoone lammutati 2005/6. aastal.

https://en.wikipedia.org/wiki/ZETA_(fusion_reactor)

ESIMENE MÜTOLOOGIAPILT: "Püha Antoniuse kiusamine" (5. jaanuar)

Michelangelo varaseim teadaolev maal. Kunstnik oli siis kõigest 12- või 13-aastane. Ja vaat kuidas deemonid vaest püha Antoniust kiusasid! Michelangelo oli ikka tõeline talent.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Michelangelo_Buonarroti_-_The_Torment_of_Saint_Anthony_-_Google_Art_Project.jpg

ESIMENE LOODUSEPILT: lõhe Larseni šelfiliustikus (6. jaanuar)

2016. aastal hakkas Antarktikas asuvast Larseni šelfiliustikust eralduma 6000 km² suurune jääväli. Sihuke see pragu alguses oli, vahel külmus kinni ja siis jälle rebenes. 10. ja 12. juuli vahel 2017 eraldus jääväli lõplikult ja sai maailma kõige suuremaks jäämäeks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:LarsenC_photo_2016315_lrg.jpg

ESIMENE KOSMOSEPILT: Europa (8. jaanuar)

Europa on Jupiteri kuu, mida on hinnatud kõige Maa-sarnasemaks kehaks Päikesesüsteemis (loomulikult pärast Maad). Värvid peaksid vastama sellele, millisena inimsilm Europat tajuks. Selline Europa ongi: pikad sirged praod ja ahelikud kuu pinda katvas jääkoores. Poolused on vasakul ja paremal ning on selgelt sinakamad kui ekvaator; põhjuseks arvatakse olevat jääkristallide suurus. Europa on alati Jupiteri poole ühe küljega ja pildistatud on seda poolkera, mida jupiterlased kunagi ei näe.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:PIA19048_realistic_color_Europa_mosaic_(alt).jpg

TEINE MÜTOLOOGIAPILT: "Peata ratsanik" (10. jaanuar)

John Quidori 1858. aasta maal Washington Irvingi 1820. aasta lühijutu põhjal, mille tegevus olevat toimunud 1790. aastal. http://baas.ulme.ee/?autor=3573&teos=40684 Irving võttis peategelase nime Ichabod Crane tegelikult elanud USA kolonelilt, kes oli igati patriootlik sõjaväelane. Pildil põgeneb Crane valgel hobusel musta hobusega ratsutava peata ratsaniku eest. Aga Mayne Reidi romaaniga "Peata ratsanik" pole siin midagi pistmist.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:John_Quidor_-_The_Headless_Horseman_Pursuing_Ichabod_Crane_-_Google_Art_Project.jpg

KOLMAS MÜTOLOOGIAPILT: "Neitsi ja ükssarvik" (13. jaanuar)

Dominichino maal 1604/5. aastast. Ükssarvikuga on siin Giulia Farnese,kellel oli ükssarvikute vastu tõmme, vähemalt on teda ükssarvikugakujutanud veel Luca Longhi ja Raffael. Kuid ise ta voorusliku neitsi mõõtueriti välja ei andnud: maalimise ajal oli ta 30-aastane, 15 aastat tagasiabiellunud ja 4 aastat tagasi leseks jäänud. 1593 (19-aastaselt) hakkas tapaavsti Aleksander VI armukeseks. Samal aastal nimetas Aleksanderkardinaliks Giulia venna, kes 1634 sai paavstiks Paulus III nime all. 2011.aasta teleseriaalis oli Giulial ühtlasi lesbisuhe paavsti tütre Lucreziaga,vähemalt koos nad elasid. Giuliale sündis tütar Laura, aga pole teada, kasabielust või paavstist. Kohe pärast maali valmimist, 1605. aastal paniGiulia oma tütre Laura mehele (ma saan tüdruku vanuseks pulmade ajal kõigerohkem 11 aastat, see meenutab Veskimehe loomingut) ja Laura päris omaseadusliku isa suguvõsa varanduse.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:DomenichinounicornPalFarnese.jpg

TEINE LOODUSEPILT: vette kukkuva tilga põrge (18. jaanuar)

Kui tilk vette kukub, võivad lennata pritsmed. Siin on üks neist pildilesaadud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Water_drop_001.jpg

ESIMENE VANAFILM: trammisõit San Franciscos Turu tänaval (19. jaanuar)

Tramm sõidab mööda sirget tänavat ja selle ees on filmikaamera, aasta on 1906. Kestus 11½ minutit. Endalegi imestuseks vaatasin igavust tundmatalõpuni. Niimoodi liigeldi linnas enne liikluseeskirjade leiutamist. Kõike kohtas: jalakäijaid, jooksjaid, jalgrattureid, hobuvankreid, tõldu,autosid, tramme ja trolle, ainult mootorrattaid pole. Lähemalt uurides onautosid ainult 4, aga nad tiirutavad ümber trammi, jätmaks muljet, justkuiolnuks San Franciscos tollal palju autosid. See oli mõeldud propagandafilmiks, aga kaks nädalat hiljem tabas San Franciscot maavärin,millega kaasnes tulekahju ja kõik filmitud majad hävisid, erandiks sadamahoone, mis filmi alguses paistab kauguses ja milleni lõpuks välja sõidetakse. (Mõni maja veel taastati.) Ametlikult teatati 375 hukkunust,aga loendati ainult inimesi, hiinlasi põles sisse umbkaudu teist samapalju. Tänavavõrk jäi samaks, viimane kui üks tänav kannab tänapäeval sama nime kui 1906. aastal ja trammgi sõidab veel mööda Turu tänavat, ainultselle sadamapoolne ots on muudetud jalakäijate alaks ja tramm keerab üks kvartal enne sadamahoonet paremale.

https://commons.wikimedia.org/w/index.php?title=File%3AA_Trip_Down_Market_Street_(High_Res).webm

ESIMENE LAEVAPILT: Läti miinitraaleri "Virsaitis" vrakk (28. jaanuar)

"Virsaitis" oli Saksamaal 1916 ehitatud miinitraaler, millest sai Läti laevastiku lipulaev (1921–1940). Ta kuulus 2 korda sakslastele ja 2 korda kommunistidele, aga kõik need 4 perioodi jäid lühikeseks ja 3. detsembril 1941 uppus laev Soome lahes. Eestlased leidsid ta sonariga üles ja pildistasid teda.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Miinitraaleri_%22Virsaitis%22_vrakk.jpg

KUU TAEVAVIDEO: virmalised Rahvusvahelisest Kosmosejaamast nähtuna (30. jaanuar)

Rahvusvahelisest Kosmosejaamast paistavad paljud asjad teisiti ja virmalised sealhulgas. Video kestab ainult 30 sekundit, nii et soovitan. Filmitud lõunapoolkeral.

https://commons.wikimedia.org/w/index.php?title=File%3AAurora_Australis.ogv

KUU LOEND: "Zootoopia" auhindade ja nominatsioonide loend

Pole nagu kõige kuulsam ulmefilm? Aga auhindu ja nominatsioone sai kümnete kaupa (loendasin 66), sealhulgas "Oscari" ja "Kuldgloobuse" parima animatsiooni eest. Kandideeris ka "Grammyle", "Saturnile" ja Teismeliste Valiku auhinnale.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_accolades_received_by_Zootopia

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

TEINE KOSMOSEPILT: Taevane tulevärk, mille NASA avaldas Hubble'i teleskoobi 25. aastapäeva ametliku pildina (1. jaanuar)

Pildil on tähetekkepiirkond Westerlund 2 ja see asub Kiilu tähtkujus. Selle vanus on kõigest paar miljonit aastat ja läbimõõt 6–13 valgusaastat. Seal on 3 tuhat tähte, sealhulgas mõned Linnutee kõige kuumematest, suurematest ja eredamatest tähtedest. Astronoomid uurivad seda hoolega, et saada paremini aru tähtede tekkimisest.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:NASA_Unveils_Celestial_Fireworks_as_Official_Hubble_25th_Anniversary_Image.jpg

TEINE LAEVAPILT: "Krusenstern" (10. jaanuar)

Mäletate purjelaeva "Krusenstern", mille kodusadamaks oli 1981–1991 Tallinn, aga tänapäeval Kaliningrad? Valmis 1926 ja kandis nime "Padua". 1938/9 püstitas tänini püsiva purjelaevade ümbermaailmarekordi marsruudil Hamburg–Tšiili–Austraalia–Hamburg 8 kuu ja 23 päevaga. Osales 3 saksa mängufilmis, neist viimases 1944. aastal. 1946 anti üle NSV Liidule ja aastail 1969–2007 osales ta veel 4 mängufilmis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Kruzenshtern_(ship,_1926)_-_S%C3%A8te_02.jpg

KUU SÜRREALISMIFOTO (16. jaanuar)

Kas see on kubistlik maal? Siiski mitte. Büroohoone fassaad Saksamaal Põhja-Rein-Vestfaalis Münsteris.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:M%C3%BCnster,_Westdeutsche_Lotterie_--_2018_--_0417.jpg

KUU COSPLAY: Ciri (19. jaanuar)

Niimoodi näeb välja Geralti ja Yenneferi kasutütar Ciri, keda kehastab modell Galina Žukovskaja.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Ciri_Cosplay_(The_Witcher_3_Wild_Hunt)_%E2%80%A2_2.jpg

KUU SÜRREALISMIVIDEO: Kolm nanat (5. jaanuar)

Prantsuse skulptor Niki de Saint Phalle (1930–2002) valmistas rõõmsaid sürrealistlikke skulptuure, nimetas neid nanadeks ja andis neile naisenimed. Sophie, Caroline ja Charlotte on paigaldatud lähestikku Saksamaale Hannoveri. Video kestab 65 sekundit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Nanas.webm

TEINE VANAFILM: "Ohutus viimases järjekorras!" (10. jaanuar)

1923. aasta komöödia, mis tegi Harold Lloydist tähe. Tänapäevalgi mõnus vaadata. Kestab 1 tunni ja 13 minutit. Pealkiri "Safety last!" on mitmetähenduslik, aga kui filmi läbi vaatasin, siis tundus mulle kõige õigemana just sedasi tõlkida, sest Lloyd vilistab igasugustele ohutusnõuetele nii pruudiga läbikäimisel kui pilvelõhkuja otsa ronimisel ning kõik lõpeb hästi ainult seetõttu, et tegu on komöödiaga.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Safety_Last_(1923).webm

KUU LOODUSEFILM: Pöörlev jääketas (17. jaanuar)

Walesi elanikud teatasid, et neil esineb huvitav loodusnähtus: jões tiirlevad 30 cm läbimõõduga jääkettad. Seepeale avastati Vana-Vigalast 20-meetrise läbimõõduga ketas. Vaevalt jõudsid eestlased arvama hakata, et nende käes võiks olla maailmarekord, kui ameeriklased leidsid Maine'is 91-meetrise läbimõõduga pöörleva jääketta. Aga video on Eestist, pikkus 2 minutit. Kui te pole Vana-Vigala jääkettast varem kuulnud, siis vaadake tingimata!

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Vana-vigala_spinning_ice_disk.webm

KOLMAS VANAFILM: "Meie külalislahkus" (26. jaanuar)

1923. aasta komöödia, mis tegi Buster Keatonist tähe. Tänapäevalgi mõnus vaadata. Kestab 1 tunni ja 14 minutit. Busteri kehastatud Willie McKay armuobjekti mängib Natalie Talmadge, kes oli päriselus tema naine, üheaastast Williet filmi alguses mängib nende vanem poeg ja koht leidub ka Busteri isale. Natalie oli võtete ajal teist korda rase ja teda tuli ettevaatlikult filmida, et see väga välja ei paistaks. See jäi naisele ja tema pojale viimaseks filmirolliks. Buster oli raudteefänn ja lasi filmi jaoks ehitada mitu miili raudteed. Dublante ei kasutanud ta kunagi ja tegi kõik trikid ise, sealjuures oleks ta kärestikus äärepealt ära uppunud, kui kinnitusnöör purunes ja ta kõrgelt vette pudenes. Nagu Keatoni 16 lühifilmis, mängis seekordki põhipahalast Joe Roberts, kes aga sai võtete ajal rabanduse (on ka näha, et mõnes stseenis ei tundu ta päris adekvaatsena) ja mõni kuu hiljem järgmise ning suri. Indias on 21. sajandil sellest filmist tehtud kuus remeiki: kannada, telugu, hindi, bengali, tamili ja malajalami keeles.

https://en.wikipedia.org/wiki/Our_Hospitality

Segavereline koomiksimaailm: Zombie Ranch (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Veebruarinumbris heidame pilgu veebikoomiksile Zombie Ranch (“zombirantšo”).

Zombie Ranch on abikaasade Clint ja Dawn Wolf’i ühislooming ning ilmub kolmapäeviti juba 2009 sügisest. Uus lugeja saab sisukorraga tutvuda siin: www.zombieranchcomic.com/archive/.

Tegevus toimub, üllatus-üllatus, zombirantšos! Maailmast on üle käinud täpsustamata parameetritega sõjad ja taudid ning need üle elanud rahvas on asunud materiaalsete kitsikuste kiuste üles ehitama uut, paremat, turvalisemat, absurdsemat ühiskonda. Siis sünnib õitsengule lennutav avastus: neist, kes taudi üle EI elanud ja oma eksistentsi punasilmsete zombidena jätkavad,  on võimalik kasulikke aineid välja nõristada. Määnduvast zombi-ihust saab väärtuslik farmakoloogiline ressurss, mis annab abi armuasjades, noorendab närtsinud palgeid, ning küllap peksab lapsigi, kui tarvis. Protsessi täpse olemuse kohta küll loengut pidama ei hakata (pisut taustajuttu leiab siit), aga maailmasisesed telereklaamid ja muud vinjetikesed kiidavad ohtralt rohelise ainesega rikastatud möginaid.

Faas 1 - katk, faas 2 - …, faas 3 - kasum!

Niisiis, zombisid on kasulik koguda, karjatada ja edasi müüa. Just sellega tegeleb Suzie Zane, nooruke rantšo-omanik, kes peab kindla käega majandama nii okserohelist kahejalgset “karja” kui oma tööjõudu. (Sest nagu iga kollektiivi puhul, on ka siin esindatud mitmesugused iseloomuomadused ja kompetentsitasemed.)

Aga lugu ei piirdu rantšo igapäevaelu lahtirullumisega - seda ka filmitakse! Kõikjal lendavad ringi kaameradroonid, sest Suzie sõlmis lisasissetuleku huvides lepingu Suure ja Kahtlase telekompaniiga rantšoelust tõsielusarja tootmiseks. (“Zombie Ranch” on ühtlasi ka selle sari-sarjas produktsiooni pealkiri.) Võttedroonide kohalolu selgitab ka rantšeerode mõnevõrra ülesvuntsitud riietuse, teadlikult loobitud repliigid ja aeg-ajalt tööohutust eirava teatraalse käitumise.

Vahvad farmerid tööhoos.

Kui lugejale (ja kaamera-operaatoritele) on pisut farmi eluolu tavapärast kulgemist näidatud, juhtub jõle tööõnnetus. Zeke, üks “karjustest” saab zombilt pureda ja nakatub rohetaudi. Elusast peast zombistumine on aeglane, piinarikas ja vältimatu ning sellest säästmiseks tehakse poisile hädatapp ja korraldatakse mälestustalitus (hauakivikeste tihe külv tseremoonia-pildil lubab arvata, et juhtum pole esimene taoline). Siis naaseb Zeke rantšo igapäevaellu - nüüd juba “karja” liikmena. (Esmaste tegelaste kohta saab kiirülevaate sellelt lehelt.)

Zeke-vanapoiss, elu läheb edasi!

Normaalne töökulg saab esialgu taastatud, aga rahu pole kauaks. Kõigepealt toob rantšosse võõraid tuuli üksildane mootorrattur Rosa. Tema huvi on lihtne: kütus paaki, tsikkel uuesti teele ja aidaa-päikeseloojangu-poole. Et teda paremini jutule võetaks, haarab Rosa teelt kaasa mahajäetud autos marineerinud zombi. See on viga - zombide keskel üles kasvanud Suzie arvab kohe, et isendi paiknemise asjaolud on hämarad. Mahajäetud autovrakki uurima minnes leitaksegi selle juurest atribuutikat, mis ei jäta kahtlust - vennikese on “aeglase surma” küüsi määranud mägedes pesitsev metsik kultistide jõuk, kellel paistavad olevat rantšoga omad sotid. Esialgu hoiduvad kultistid vagaselt öö varju, aga ebaõnne-idu on külvatud.

Mustangiromantika!

Teise hädakäki paneb küpsema telejaam ise - zombiroaks langenud sulaspoisi kodustele  edastatakse sündmuskohal tehtud salvestus. Kuri matriarh Muriel näeb ekraanilt pojukese korinaid ja temas kerkib õigustatud viha Suzie ja ta meeskonna vastu. Kui kohalik šerif mamma kättemaksunõudmistele ei allu (ilmselge äpardus, zombid - juhtub), otsustab too ise õigluse maksma panna. Peagi rühib Oklahoma kolkaklanni esindus tossavate  buldooserite turjal rantšosse, kus peetakse maha mitu raundi tõsist madinat. (Sellest vastasseisust  väljakasvanud kaose ja selle asitõenditega tegelevad koomiksi erinevad tegevusliinid siiamaani.)

Olukord on eskaleerunud.

Lahingulöömise ja sellele järgneva segadustelaine käigus ilmneb üha enam kahtlaseid asjaolusid ja varjatud jõudude tegutsemist. Nimelt, iga kord, kui aus võitlus hakkaks justkui ühele poole saama ja koidaks vähegi rahumeelne lahendus, selgub mõni uus asjaolu või tehniline tõrge, mis niigi kriitilist olukorda veelgi üle vindi keerab. Aina enam kooruvad lahti telekompanii huvid ja mõjutusvahendite ulatus. Esiteks sekkub telerahvas muidugi  (tõsielusarjade  parimate tootmispraktikate kohaselt) igal võimalikul moel kaudselt sündmuste kulgu. Kuid lugejaga jagatakse ka märksa pahelisemaid võtteid, millega ohuolukordi fabritseeritakse ja vaibuvaid tülisid üles õhutatakse.

Järelmontaaži pole vajagi.

Lisaks tavapärasele telereaalsuse fabritseerimisega seotud intriigidele vihjatakse, et telekompanii saladuslikul juhtfiguuril näikse olevat kogu Zane’ide suguvõsaga kurjad plaanid.

(Meie farmerite õnneks töötavad telejaama olmeülesannetes täiesti tavalised inimesed, kes tukuvad tööpostil, eksivad, munevad, käivad kohvitamas…) Pikaajalisi plaane näikse hauduvat ka teine ettearvamatu vastasjõud - mägedes elutsev kultistide jõuk. Varjatud huvisid ja strateegiaid võib süžeeliinide vahel veelgi peidus olla, sest kuigi mitmed  sündmused ja nende tagamaad on nüüdseks lugejani toodud, kahtlustan, et autorid pole sugugi veel kõiki kaarte avanud.

Hämarad lood.

Regulaarselt lugejalt eeldab Zombie Ranch kannatlikku meelt, sest “praegu” kulgev tegevusliin on raamjutustuseks mitmesugustele lisapõigetele. Põhipeatükkide vahele sobituvad “vahemängudena” telejaama teiste sarjade-saadete killukesed, mille põhjal saab teha järeldusi zombirantšo maailma kohta üldisemalt. Kuid lisaks meelelahutuslikele kõrvalepõigetele esitatakse ka loo terviku seisukohalt tähtsaid tagasivaateid, mis mõnda sündmust hoopis ootamatust küljest avavad, ning minevikus tehtud valikuid, millel on “praegusele” kaugeleulatuvad mõjud.

Petlikult lihtsa ja pealtnäha minimalistliku loo allhoovused ja varjatud ühenduspunktid paiknevad  sügaval “pealisjutustuse” all. Seejuures poetatakse lugejale mitmesugust esialgu garneeringuna näivat teavet, mis neile seostele vihjab (tihti tekib lugedes tunne “oot, siin oli nüüd midagi mäda”, lappad sisukorras mõned aastad tagasi ja seal ta ongi: salakaval teabepudemeke kahtlusi külvamas).

Niisiis sobib Zombie Ranch kõige rohkem lugejale, kes hindab mitmekihilisi lugusid ja jaksab aegamisi väljajoonistuvad seosed ära oodata, ning kellele teeb rõõmu varjatud tähtsusega detailide tagaajamine. (Selline tähelepanu saab kuhjaga tasutud - näiteks alles nüüd, praeguse postituse jaoks koomiksit üle lugedes hakkas mulle esimestes peatükkides silma “Tšehhovi vallikraav”.) Muidugi peab see lugeja rõõmu tundma ka kõveras võtmes esitatud kauboi-troopidest, samuti tuleb tekstiosa nautimisel kasuks ladus inglise keel. Koomiksil on muide ka oma lehekülg TVtropes’i põhjatutes sügavustes.

Zombie Ranch on saadaval ka trükikujul: esimesed 13 numbrit saab paberkujul soetada siit poest, lisaks pakutakse esimest lugu Amazonis.

Artikkel: Mängurikirjandusest (Agur Tänav)

Mängurikirjandust, ehk siis romaane, mille tegelased seiklevad ringi mingis mängus, on kirjutatud juba ammu ja päris palju. Minu enda eredaim mälestus sellest oli siiani Sergei Lukjanenko “Peegelduste labürint”. Hiljuti tegi suure tähelennu Ernest Cline´i “Valmistub esimene mängija”. Arvestades aina suurenevat inimeste hulka, kes mängivad ja fännavad erinevaid rollimänge, oli üsna ootuspärane, et varem või hiljem murrab rollimäng end kirjandusse ja nüüd viimaks ongi mängurikirjandus surunud end eraldi toolile teiste ulmekirjanduse alamžanrite seas.

LitRPG ehk Literary Role Playing Game on kirjandusžanr, mis seob kokku küberpungi ja klassikalise arvutirollimängu. Arvutimäng, mida peategelane selles loos mängib, on tegevuspaigana olulisel kohal ja pidevalt esitatakse peategelase mänguavatari kohta selliseid numbrilisi näitajaid nagu tugevus, tarkus, intelligents, õnn, mana hulk jne. See eristab LitRPG-d muudest arvutimänge või mängusarnaseid maailmu sisaldavatest lugudest. Samuti teavad vähemalt mõned tegelased, et nad mängivad mängu või on mängusarnases maailmas. Näiteks Sõrmuste Isand on J.R.R.Tolkieni fantaasiaromaan, kuid raamat inimestest, kes loovad omale avatarid ja seiklevad J.R.R.Tolkieni loodud maailma alusel tehtud mängus, on LitRPG-romaan.

Jaapanis murdis LitRPG massidesse noorteromaanisarja Sword Art Online väljatulekuga 2009 aastal, mida võibki Wikipedia andmetel pidada žanri hüppelise tõusu aastaks. Online fanfiction “Harry Potter and Natural 20” tõi LitRPG 2012 aastal ka lääne lugejate teadvusse.

Sword Art Online esimese osa kaanepilt

Kuigi senised üllitised ei eristanud ennast ametlikult muust küberpungi-alasest kirjandusest, siis sisulise poole pealt kasutasid nad loo jutustamiseks aga juba hoopis teist arsenali, kui senised virtuaalmaailmades seiklemise lood. Iga uus romaan aitas žanri parameetreid defineerida, kuid puudus veel nimi, mille järgi sellist kirjandust eristada. Kuigi LitRPG sünnimaaks oli Taiwan ning üles kasvatajaks Jaapan, siis nime sellele kirjanduslikule ilmingule andsid hoopis Venemaa kirjastused. 2012. aastal hakkas Venemaa suurim kirjastus EKSMO plaanima uut mitmeautorilist sarja, mis koondaks endasse tõusutrendi näitavat mängurikirjandust. Vene LitRPG isaks peetav Vassili Mahanenko väitel loodi sõna 2013. aastal ajurünnaku käigus tema, EKSMO teadusulme toimetaja Dmitri Malkini ja veel ühe LitRPG autori Alex Bobli poolt. Alates 2014. aastast on kirjastus EKSMO korraldanud LitRPG võistlusi ja avaldanud nende võidulugusid. Nüüdseks on ka Amazon-i online pood loonud LitRPG romaanide eristamiseks omaette kategooria.

Pean ütlema, et esialgu võõristasin ma kummalist žanrinime ja romaanide sisukirjeldused ei avaldanud ka tihti väga suurt muljet. Romaane lehitsedes hakkasid silma terved tulbad statistikat ja kuigi RPG on mu suur lemmik, tundus imelik lugeda raamatut, mille tegelaste põhiline siht on leveldada end üles. Kuid viimaks, olles ühel päeval uue ja huvitava ulme otsingul, proovisin leige huviga üht säärast mänguriraamatut lugeda. See oli suurepärane. Ma ei ole suur numbritulpade lugemise huviline ja lasin statistikutest tavaliselt vaid kiirelt pilguga üle, kuid kogu muu majandamine seal - vana mänguri süda läks soojaks elades kaasa tegelaste questide täitmisele ja mängumaailmas ellu jäämise püüetele. Lugedes haaras mind iga uue romaani ajal vastupandamatu soov tormata arvuti või playstationi taha ja hakata ka ise taas impeeriume looma või dungeone puhastama. Ja need romaanid ei piirdu ainult mõõga ja maagiaga, olemas on ka kosmoses või muus fantastilises paigas ja ajas toimuva tegevusega lugusid. On rõõm tõdeda, et ulmekirjanduse žanr areneb koos reaalse maailma arengutega aina edasi uute tulevike poole. Kiirustage head ulmelugejad - teie ees on avanenud uus vaimustav võimalus end verivärske ulmežanri abil viia teise aega ja ruumi ning mängida mänge viisil, mis praegu veel reaalses elus ei ole kahjuks võimalik.

Reaktori top 10: Kümme parimat ulmemärulit (Jaagup Mahkra)

Mulle meeldib hirmsasti igasugu edetabeleid koostada ja mõelda, et teistele meeldib neid lugeda. Siin on üks ja võimalik, et see ei jää viimaseks. Ulmemäruliks antud nimekirja kontekstis pean actionirohkeid lääne science fiction-filme, mis ei ole superkangelase- ega hiidkoletisefilmid, ega fantasy-sse kalduvad kosmoseooperid nagu „Star Wars”, ega animatsioonid. Ma ei pea välistatud kategooriaid alaväärtuslikeks, vaid pigem väärivad need omaette käsitlust, mille ma jätan endast targemate inimeste hooleks. Märulid aga on minu niiöelda eriala, ja neist ma kirjutan. Et mitte pikemalt möliseda, siis siin on nimekiri filme, millest enamikke Te ilmselt näinud olete.

10. Matrix (1999)

Epohhiloov ja mis kõik veel, aga jääb kümnendale kohale. Esiteks ei suuda ma “Matrixi” visuaalsesse kultuuri kuidagi sisse elada. Jah, see on kahtlemata stiilne, aga jääb mulle kaugeks. Madinad ja toona uudne bullet-time olid muidugi ägedad ja kui mitte liiga pingsalt halba graafikat otsida, võib neid isegi tänapäeval vaadata, aga efektid on siiski aegunud, mis on märulifilmi puhul halb. See-eest ei saa midagi halba öelda tegelaste ja neid kehastavate näitlejate kohta ja kui kasutada aegunud idioomi, siis mitmetega neist läheks heameelega luurele. Neoga võibolla mitte - liiga pussy - aga Morpheuse või agent Smithiga küll.

9. Blade Runner 2049 (2017)

Esimene “Blade Runner” polnud märul, aga järge võib selleks pidada küll. Filmiajaloos on mitmeid näiteid järgedest, mis actioniga ära labastatakse, aga “Blade Runner 2049” ei ole seda, vaid on minu arvates veidi tuimast originaalist isegi parem (ja ei jää mitte viimaseks sääraseks näiteks siin nimekirjas). See on säilitanud algteose atmosfääri, mis oli tolle peamine müügiartikkel, ja mitmes vallas lausa edasi arenenud. Aastakümneid hiljem klassikale järgede väntamine ei ole ALATI halb!

8. The Road Warrior (1981)

Kui esimene Mad Max oli igav ja kolmas oli liiga üle võlli, siis vahepealne tabas täpselt naelapea pihta, mis tähendab, et nii märulit, postapokalüptilisust kui puhast jaburust oli parajal määral. Vaatasin seda hiljaaegu ja ei suutnud imestada, kuidas nii sürr film võib nii hästi töötada. Pahalaste kamp on küll üks värvikamaid, mida minu silmad näinud (Vernon Wells on igas filmis vaimustavalt totter!), ja pahalaste lihtsõdureid kutsutakse smegmahulludeks. Kui keegi hüüaks mulle, et smegmahullud tulevad, siis ma ei jääks arutlema, kuidas kurat “smegmahull”üldse sõna on, vaid kulutaks oma viimase kütuse ja kuulid ära, et põgenema saada!

7. Outlander (2008)

Ehk vähimtuntud teos minu tabelis. “Predator” kohtub “13. sõdalase” või “Beowulfiga”. Inimene kusagil kosmoses asetsevast arenenud ühiskonnast kukub viikingiaegsele Maale ja toob sinna kogemata kaasa ka võimsa poolintelligentse tulnuka. Iseenesestmõistetavalt peab ta olukorra likvideerima, ja selle käigus ka kohaliku printsessi südame võitma. Mõeldud-tehtud. Peaosas Jim Caviziel, üks mu lemmikuid, ja märkimisväärne on ka kaht vasarat viibutava Gunnari osa täitev Ron Perlman, kellega lihtsalt ei saa ükski režissöör mööda panna. “Outlander” on sedasorti film, mille puhul sa lihtsalt pead imetlema julgust teha midagi niivõrd pealtnäha totrat ja B-filmilikku - ja teha seda hästi!

6. Starship Troopers (1997)

Minuteada on publik siiani kahevahel, kas see on militarismi ülistamine või kriitika, aga kahtlemata on see hea film. Raamatut lugesin ma ammu ja see ei meeldinud mulle ja ma ei mäleta, kuidas film sellega suhestus. Aga see polegi oluline. Tähtis on, et tulevikusõjas on võetud aluseks märulifilmidest tuttav lahingutaktika ja see töötab… okei, see ei tööta, aga sellegipoolest jäävad inimesed võitluses tulnukatega lõpuks peale. Mulle meeldib, et siin on mitu head näitlejat, kes esitavad ainult mõned üksikud laused, ja ometi on nende mõju ja kohalolu kogu filmi vältel tunda, isegi kui enamus ekraaniajast kulub suhteliselt nõrgale peategelasele. Aga tulistab ta hästi ja ega see polegi parimate peaosatäitjate nimistu.

5. Stargate (1994)

Kadunud Roger Ebert võis seda põlata, aga mina mitte - see on minu armastatud 80s action-kino viimane hingetõmme. Ehkki aasta oli hiline, oli enamus žanri elemente veel elus. Muidugi pani see aluse oivalisele telesarjale, aga see pole peamine - “Stargate” toimib ka eraldiseisva filmina. Kurt Russell läheb läbi portaali teise maailma, mis pole Ameerika, ja sinna juhtuvad ka mingid õlised tüübid, kes kannavad vaaraode aegadest muutumatuna püsinud ilgelt lahedaid riideid, ainult et neil on energiarelvad ja siis nad tulistavad üksteist ja mängib dramaatiline muusika ja oi pekki! Enamvähem “Rambo III”, ainult et teisel planeedil ja parem.

– Siia tõmbame mõttelise joone, kuna neli järelejäänud filmi on eelnevatest pika puuga ees ja tegelikult oleks võinud selle neliku täiesti suvaliselt järjestada ja ikka tulemusega rahule jääda. –

4. Predator (1987)

Tõupuhta 80s actioni lipulaev võib olla “Commando”, aga seal pole ulmet, niisiis räägime paremuselt teisest ehk “Predator”’ist. Kümned õlitatud musklimehed teistes filmides elasid ja surid, et “Predator” saaks olemas olla. Kari hambuni relvastatud California kubernere ja kulturiste, kes ei ole kindlasti mitte geid, lähevad vihmametsa, imetlevad üksteise lihakehi, saadavad one-linerite saatel sittakanti hispaania keelt kõnelevaid vähem musklis inimesi teise ilma, ning ainult kosmosetulnukas (kes pidi algselt olema Van Damme) suudab neid peatada. Või noh, peaaegu suudab. Ma usun, et vaene Kiskja ei suutnud ka seda macho bullshiti uskuda, enne kui oli liiga hilja. Kui jutt käib märulitest, siis lõpus on alati ainult Arnold, aamen.

3. Aliens (1986)

Põhimõtteliselt ei tekitaks mulle mingeid süümepiinu koostada kõigi aegade parimate filmide edetabel ja panna see seal esimeseks. See ei ole mu absoluutne lemmikfilm - see au kuulub igavesti ühele teisele linateosele (küsige minult selle kohta, ma võin rääkida!) - aga see on absoluutselt veatu film. Kõik siin on vastupandamatult oivaline - see on otsast lõpuni põnev, õudne (jah, mitte nii õudne kui esimene “Alien”, aga too on hoopis teistsugune film ka), parimate CGI-eelsete efektidega ja fantastilise näitlejatekaadriga (Bill Paxton, Lance Henriksen jne.). Te kuulsite seda siin esimesena – Aliens on maailma parim film… aga mitte parim ulmemärul.

2. Fury Road (2015)

See on võibolla isegi “Commando”’st tõelisem märul, sest siin ei toimu sisuliselt mitte midagi peale märuli. Vahepeal räägitakse juttu või tehakse midagi muud ka, aga see on ainult selleks, et kangelased saaksid relvi laadida ja vaatajad hinge tõmmata. Ja hingetõmbeaega on vaja, kuna kogu film on üks pikk tagaajamine. No okei, tagaajamine lõpeb kahe kolmandiku peal, aga siis ajavad nad taga vastassuunas. Neil oli kasutada kogu postapokalüptiline maailm, aga nad kihutasid sellise pasaga, et see sai otsa. See on lihtsalt nii äkšn. Ahjah, mingid tüübid väidavad, et see pole õige Mad Max, kuna Max pole peategelane ega Mel Gibson, ja nad olid vanasse Maxi nii kiindunud, et… hui te olite. Max on alati olnud ühemõõtmeline tegelaskuju ja see, et ta siin filmis peaosalise kohalt minema puksiti, oli ootamatu, ent õnnestunud võte. Mis muide töötas. Minu lemmikstseen on, kus Max ütleb, et oodake, ma lähen ajan Bullet Farmeriga asja joonde… ja ta tuleb tagasi, asi joonde aetud. Meile ei näidata, mis juhtus, ja see on suurepärane. Parim stseen märulifilmis ei sisalda mitte mingit märulit. Geniaalne!

1. Terminator 2 (1991)

Ma ju ütlesin, et lõpus saab olla ainult Arnold – ja T-800 on roll, mida ta sündis mängima. Minu isiklik lemmik siin tabelis võib olla “Aliens”, aga parim ulmemärul – ja ilmselt esimene film, mis inimestele selle sõnaga seoses pähe kargab – ei saa olla miski muu. See oli oma aja kõige suuremaeelarvelisem film, ja on näha, kuhu see raha läks. Mis puutub arvutiga loodud eriefektidesse, siis minu poolest olekski võidud 1991. aastasse jääda, kuna toona olid ka praktilised efektid enam-vähem oma kõrgeimal tasemel, ja need täiendasid teineteist. Ma ei pane seda filmi tabelis esikohale muidugi ainult efektide pärast, sest see on ka kõigis teistes olulistes kategooriates tipptasemel film. Te olete kõik seda näinud ja mõned isegi paar aastat tagasi 3D-s, kus see absoluutselt ületas veerand sajandit uuemaid filme. See on lihtsalt nii hea. Ainult nooruke Edward Furlong võib olla kohati tüütu, aga kaugeltki mitte kõige tüütum lapstegelane filmide ajaloos.

Rohkem või vähem napilt jäid välja:

Death Race 2000 (1975)

Escape from New York (1981)

Robocop (1987)

Serenity (2005)

Dredd (2012)

Riddick (2013)

Edge of Tomorrow (2014)

War for the Planet of the Apes (2017)

Raamatuarvustus: Haakrist ja ajarelv (Triin Loide)

Lühidalt raamatu sisust – aastal 2053, enam kui sajand peale Natsi-Saksamaa ja teiste Teljeriikide võitu Liitlaste üle, on mitte ainult planeet Maa, vaid terve päikesesüsteem nende vahel ära jagatud. Teadus on hoogsalt arenenud - ruumilaevad, kvantarvutid, baasid Kuul, Marsil, Titaanil... Kapten von Angerapp istub ülekuulamisel ja annab ikka veel toimunust loksunult üksikasjalikku ülevaadet oma laevas aset leidnud anomaaliast – ühtäkki jäi fusioonmootor seisma, laeva juhtiv väidetavalt muukimatu astrolaabkera hakkas aiateibaid näitama korralike germaaniameelsete planeedinimede asemel ning kõige seletamatum on see, et sidekanalitest kostis raevukas arupärimine USS Obama pardalt, et kes te kurat olete ja mida te tahate?! Ameeriklased – kosmoses?! Von Angerappi meelest on see jube.

Siis aga nõksab kõik tagasi paika ja von Angerapp sõidab oma pisut ärahirmutatud meeskonnaga tagasi kodu poole. Ülekuulamisel selgub, et see pole mitte ainus omasugune juhtum viimastel aastatel ning Natsi-Saksamaa erinevad bürokraatlikud harud hakkavad uurima võimalikku aegruumi manipuleerimist – kes, kus, kuidas ja miks.

Siis liigub kaamera Natsi-Saksamaa valduses olevasse endisesse USAsse, kus kolm noort ja vihast teadlast pisikeses autos üle preeria kihutavad...

***

Raamatu tagakaanel lubab Hvostov „põnevikku, mida kord lugema hakates on raske käest panna“, raamatu esitlusel lubati hoogsat ja sisutihedat raamatut, kus „naistel pole küll mitte midagi lugeda!“ ning ka raamatu esimesed kuusteist ja pool lehekülge olid väga paljulubavad. Sukeldusin suure põnevusega tulevikunatside ülereglementeeritud ja pealtnäha igavasse, hallikaspruuni ja musta maailma. Edasi käis teose vedru aga üllatavalt kiiresti maha ning ma tahaks küll arvata, et selles pole süüdi kahetsusväärne tõsiasi, et mul õnnestus naisena sündida, aga mine sa tea.

Kõva kaks kolmandikku raamatust ei juhtu nimelt suurt mitte midagi – tegelased peamiselt istuvad, vestlevad, higistavad, söövad-joovad ja vestlevad üksteisega, esitades hulgaliselt küsimusi, millele lugeja juba vastust teab. Võimalik, et see oli autori katse edasi anda bürokraatiasse uppunud riigikorra elanike igapäevast tuima ja mõttetut elu. Aru on vaja anda aruandest, millest sai antud aru aruandes... Teatud piires see õnnestuski – pidev saksakeelsete aunimetuste ja ametkondade nimetamine muutus tõesti üsna kiiresti mingisuguseks halliks ja ärritavaks taustaks. Aga kõigist vestlustest puudus pinge.

Tahaksin siinkohal tõmmata lugeja tähelepanu „Vääritute tõbraste“ geniaalsele algusstseenile – Hans Landa teeb piipu, vestleb, joob piima. Aga pinge on esimestest sekunditest laes, sest me teame, mis selle laia õlise naeratuse ja püüdliku inglise keele taga peitub. Aga „Haakristis ja ajarelvas“ me tegelikult ei tea, sest kuigi autor visandab maailma kohati üsna hästi, siis me ei tea, mis „kaalul on“. Kohati tundub, et tegelased on natsid ainult moe pärast, möödaminnes, mis on muidugi võimas kommentaar omaette inimeste harjumisvõimele. Autoritaarne, inimvaenulik riigikord muutub tülikaks pisiasjaks, millele suuremat tähelepanu ei pöörata, ja askeldatakse oma elu edasi elada, käiakse lastega jalkamatšidel ja ollakse autofännid. Kas von Angerappi ähvardab näiteks esimeses avavestluses mingi reaalne hädaoht? Siin-seal visatakse tekstis viiteid hukkamistele, asundustele ja nii edasi, aga need on tõesti möödaminnes, mingit gravitatsiooni neis lausetes ei tundu olevat, pigem lihavõttemunad natside pärisajaloole. Lugeja, kes teab, et natsid hakkasid esimesena „ahju ajama“ omaenda väeteid ja sobimatuid, noogutab rõõmsalt ja heakskiitvalt; kes ei tea, see kehitab õlgu ja sedastab, et küll need natsid on ikka võikad elukad, liigutakse edasi.

Lugejal puudub ka vist igasugune pinge tegevuse kulu ja arengu osas – kui välja jätta raamatu esimene osa, siis nämmutatakse kogu tegevus pudiks ja topitakse lugejale suhu. Raamatu lõpp räägitakse juba tagakaanel süüdimatult ette ära – natsid võidavad. See võtab juba kõvasti lugemisel hoogu maha, aga see võib olla isiklik eelistus – mulle ei meeldi kriminaalromaane lugedes näiteks lõppu ette teada. Siiski, sellest saaks tegelikult mööda hiilida. Ma olen paljusid eluloofilme või ajaloolisi filme, mille lõppu ja tegevust ma ju ette tean. Olen neid nautinud väga nautinud hea näitlejatöö või ootamatute, originaalsete vaatenurkade, kaameratöö, muusika, detailide, hea dialoogi tõttu. Raamatus annaks seda efekti luua samuti oskuslike dialoogide, andekate süžeepööretega või mingisuguse twistiga – natsid võidavad, aga MISMOODI nad võidavad, seda sa ei aimanudki! „Haakristis ja ajarelvas“ kahjuks minu hinnangul nii ei läinud – tegevus kulges saksa täpsusega oma ettenäidatud rada mööda lõpuni. Isegi paar lahtijäetud niidotsa olid kuidagi ärritavalt korrektselt oma kohal.

Ka see, et kes ja mis neid aegruumi häireid põhjustab, ei tehta mitte mingit saladust – kamp noori teadlaseid USAs ja üks vanamees preerias, seltsiks koerake Towser. Eesmärgiks aktiveerida mõni muu ajaliin peale selle, mis neil reaalsuseks on. Kui natside võidutõenäosus oli 1/50, siis peaks ju iga teine ajaliin ometigi parem olema...? Lugeja saab nende tegevustele ka kohe algusest peale kaasa elada, pigem sellise kärsitusega – ebaõnnestuge juba ometi, me teame, et teil see asi ei õnnestu!

Boonuspunktid Towseri ja preeria eest, aga kuna me teadsime algusest peale jooksvalt, et kes ja mis ja kuidas, siis muutub kogu see natside jälgede ajamine üsna mõttetuks sisutäiteks. Me teame lõppu üldjoontes ette, me teame kes on aegruumi häirete taga ja miks ja kuidas, nii et järgmised 100-120 lehekülge tuleb lugejal lihtsalt mehaaniliselt läbi lugeda. Tegelikult võib üsna vabalt suurema osa sellest tekstist vahele jätta – kui lõpetada lugemine leheküljel 38 ja jätkata leheküljel 127, siis ei jää vahelt mitte ainsatki tegevustiku mõistmiseks olulist kildu puudu.

Mul on hea meel, et ma käisin raamatu Solarise Apollos toimunud esitlusel, sest kuigi ma enamasti ei huvitu väga sellest, mida autorid ise oma motiivide, eesmärkide ja püüdluste kohta ütlevad – tekst kõneleb iseenda eest - , siis „Haakristi ja ajarelva“ puhul aitas see asja lõdvemalt ja vabamalt võtta ja andis vajaliku võtme kätte. Helme kinnitas, et teos ei ole kuidagi mõeldud antud teemas rohkem süvitsi minema kui C-kategooria filmid zombie-Hitleri rünnakust või viiekümnendate USA koomiksid. „Kui juba midagi sellist kirjutada, siis minna täiesti üle võlli!“ ütles Helme ja ma soovitaksin tal raamatu järjes seda mõtet palju tugevamalt järgida. „Haakristis ja ajarelvas“ oli paar momenti, mis olid lausa filmi „Iron Sky“ väärilised – KKK muutumine USA vabadusvõitlejate ühinguks... Pisarsilmi Klani rinnamärki suudlevad ja üksteist emblevad inimesed... Esimest korda mustanahalist inimest nägev ehmunud vabadusvõitleja –„Neeger!“ –; ehmumine, sest endastmõistetavalt 50ndatel Natsi-Saksamaa koosseisu läinud USAs jäi kogu sellesisuline sotsiaalne areng ja progress olemata... Paljud sellised väikesed detailid, mis on paljulubavad, aga Helme võiks selle kõigega tõesti täie pasaga „üle võlli“ minna, rohkem eestlaslikku musta huumorit välja paista lasta ja siis oleks kogu teosel teine vunk.

Lugesin tänusõnadest, et raamatut on erinevate nurkade alt toimetanud kokku viis inimest ja ma ei kujuta ausalt öeldes ettegi, et milline see algne mustand siis olla võis. Ütleksin, et raamatus on kõige enam puudu karmist toimetajakäest – ideid on ju mitmeid ja isegi väga, väga häid, ajaloolasest Helme on Natsi-Saksamaa nüansse minu harimatu ja ebapädeva hinnangu hästi ära tabanud, tulevikuprojektsioon on asine, kohati kisub tekst lausa kurvaks ja filosoofiliseks (biooniline naine Incerta mõtlemas sellele, mis tähendab olla naine või veel enam - ema), Helme oskab kirjutada ka lisaks kõigele muule... Aga see kõik sumbub kuidagi ära, sest romaan ei suuda minu arvates otsustada mis ta olla tahab – räme ja ennast mitte hetkekski tõsiseltvõttev pastišš natsimütoloogia ja selle popkultuuris avaldumisest, meie oma „Iron Sky“, või hoopis täiesti tõsiseltvõetav alternatiivajalooline käsitlus globaalsest Teljeriikide maailmast. Hetkel pole teos justkui kumbagi ja sellest on kahju, sest mõlemas suunas oleks lootust saada väga hea romaan.

Ehk on selle kõige taga liigne kiirustamine? Kolme nädalaga paberile saanud (lühi)romaan vajanuks ehk pikemat settimist, paar lisakuud sahtlipõhjas settimist ja siis kriitilist ülelugemist. Rangelt üle prillide vaatav toimetaja, kes tahaks teada, et mitmes kord see nüüd on viimase 10 lehekülje jooksul, kui inimesed näppe keerutades kohvi joovad või kes soovitaks siit-sealt lühemaks tõmmata teksti ja siit-sealt juurde kirjutada, rohkem näidata, vähem lobiseda, tagakaanelt spoilerid maha kriipsutada ja raamatus tekstilõike kas või natuke ümber tõsta, et mingisugustki pinget kruviks. Kurval kombel hakkab isegi raamatu lõpus olev katkend raamatule kirjutatavast järjest pihta samamoodi – kari mehi istub ja vestleb ja joob kohvi. Selline... Kammerlik lähenemine kosmosenatsidele... Samas ei saa eitada, et paljud kirjanikud ei saaks nii head tulemust teksti viimistletuse ja läbimõelduse osas ka peale aastast teksti poleerimist. Raamatu probleemid asuvad mujal, kindlasti ei kahtle keegi, et Helme oskab kirjutada.

Kuna milleks mõelda ise, kui saab ometigi teiste õlgadel seista, siis laenan siinkohal Tõnise eelmise kuu juttude arvustustest ühe fragmendi: "Eh, ühesõnaga, mul on tunne, et loos on mingid süžeepunktid, mis on toredad, aga loos pole mitte ühtki tegelast, kelle käekäik sümpatiseeriks või korda läheks. Niisama on ebameeldivad sündmused seatud ajalisse järjekorda."

Kirja-, lohakus- ja kujundusvigu on raamatus meeldivalt vähe, arvestades raamatupoodides silmatorkavat üldist taset. Ainus "etteheide" kujundusele on mul see, et kui ma raamatut ükskord trollis lugema hakkasin, siis tabasin endalt paari hipsteri etteheitvad pilgud ning surusin raamatu ükskõiksel ilmel kotti peitu tagasi. Mustas mantlis ja tanksaabastes ei maksa seda ehk avalikult lugeda, võib peksa saada.

***

See arvustus on nüüd saanud üsnagi mustades värvides, aga tegelikult on mu hinnang hall nagu Hitleri munder. Samuti sunnib see raamat mind tegema kompromissi ühes oma mineviku väites – ma olen korduvalt tigedalt säutsunud, et ei ole võimalik, et tegu on väga hea ulme, aga mitte väga hea kirjandusega. Helme raamat tõestab, et see on küll võimalik – raamatu ulmelised elemendid olid minu arvates kenasti paigas, sisukad, mõnusad ja läbi mõeldud. Nende elementide ja tekstifragmentide kokkutraageldamine on aga kuidagi ülejala ja vasaku käega tehtud ning vajaks pikemat läbikirjutamist-ülemõtlemist.

Häid elemente on raamatus veel – hoolimata kummalisevõitu väitest, et „naistel pole siit küll midagi lugeda“, on ometigi raamatu kaks vist kõige kompetentsemat tegelast naised, mis tasakaalustab hästi seda, et raamatu minategelane on mees. See võimaldab kõigil lugejatel, nii meestel kui naistel, tegevusega kaasa minna ja leida see avatar tekstist, kelle külge ennast mõtteliselt haakida. Raamat ei pea lugejat ka otseselt lolliks, kuigi „In English, please!“ troop käiakse põhimõtteliselt letti, aga kuna raamat vähemalt autori sõnutsi tahab olla üks paras jant, siis eeldan, et see oli teadlik. Kahjuks ei hakanud keegi pliiatsit läbi kokkuvolditud paberitüki suruma, see oleks selle troobi kenasti kokku sidunud ja šleifigi peale teinud.

Ja hoolimata sellest, et raamatu tagakaanetekst võtab Natsi-Saksamaa võidu suhtes üksmeelselt hukkamõistva hoiaku – ilmselt turunduslikult mõistlik samm - , siis tekst ise igasugustest hinnangutest põhimõtteliselt hoidub. Mis on minu arvates pluss, sest igasugune „Nazis are bad, m’kay!“ mõjuks ärritavalt. Lugeja saab ise oma oma järeldused teha, tekst hoidub moraliseerimistest ja ettekirjutustest, kuidas seda lugema peaks. Samuti on Helme suutnud hoiduda vastasvööndisse kaldumast – kogu see ühel hetkel lahvatanud „Oh sind vaest vääritimõistetud sarimõrvarit!“-temaatika filmides, raamatutes ja sarjades hakkas minu jaoks juba natuke imalaks kiskuma. „Darkly Dreaming Dexter“ ja sellesisuline sari, nutulaul Darth Vaderi ümber, Voldemort „Harry Potteris“, Gollum, Ooperifantoom... Terve rida pahalasi arvutimängudes, kellele tatine nutulaul taha kirjutatud. Ühesõnaga, tekst jääb neutraalseks, ehkki tänu sellele jäävad ka tegelased kahemõõtmelisteks papinukkudeks, ehk ainsa erandina paistabki silma biooniline naine Incerta – ainus tegelane, kellele on mingigi agency, sisu ja mõttemaailm antud.

Kogu see maailm ja temaatika ajas aga hamba piisavalt verele, et kavatsen kindlasti lugeda teose järge; eriti huvitab mind, et mis Incertast edasi saab. Kas teadlikult või poolkogemata on Helme võtnud blondi litsaka natsist supersõduri troobi ja teinud temast „strong female character“-i, kelle eksistents on kommentaar nii naiseks olemisele, inimeseks olemisele kui ka „teistsuguseks“ olemisele korraga.

Oleks selliseid ümberpöördeid ja ootamatuid käsitlusi tekstis ometi rohkem olnud!

Peeter Helme

Toimetanud Lyyli Virkus

Illustreerinud Jüri Saks

Kujundanud Villu Koskaru

Postimehe kirjastus, 2019

Arvustuses kasutatud Jüri Saksa originaalseid illustratsioone autori loal.

Raamatuarvustus: Keha liigub ühtlaselt sirgjooneliselt või seisab paigal, kui talle mõjuv resultantjõud on null (Indrek Rüütel)

Võrdlemisi ohtlik on värskele kirjastajale isand Jansile öelda: „A’ kui ma arvustuse kirjutan, kas siis saab niisama?“ Situatsioon siis veebruari teisel reedel Õlleministeeriumis, kus ma olen kaminaesisel kõval telliskiviserval oma tagumikule tugipinna leidnud, aurav kohvikruus nina all nõudmas pindise apelsinimahla koguse ees esimese lonksu õigust. Mõte oli selles, et vahetaks saatusekaaslasest Reidariga mõned mõtted teemal „kuidas võita jutuvõistlust“ (ei, mitte osaleja, vaid žüriiliikme vaatepunktist), aga kus sa sellega. Isand Jans rakendab kõiki oma maksumaksja kalli raha eest püsti pandud kursuselt pagasiks kaasa saadud ärimehe teadmisi, kutseoskusi ja tiirleb vihurina mööda lärmakat ruumi, pakkudes mõnusa, elektrisinistes toonides pehmete kaantega tulevast kultusromaani, verivärsket kirjastus Lummuri debüüt-trükist, teeneka kodumaise ulmekirjanduse suurkuju Maniakkide Tänava vaat’ et veel trükisooja romaani „Newtoni esimene seadus“, mis suurejoonelise väite kohaselt peaks saama Teaduse kaardiväe nimelise raamatusarja avateoseks.

Mina pole esiteks kolleeg Tänava ei vaimustunud austaja ega tõsine spetsialist. Lugemust on selleks liialt vähe ja mis siin salata, kõik loetugi pole ilmtingimata meeldinud. Igal juhul tekitab tõsist aukartust (ja mis siin salata – ka siirast kadedust) kirjanik Tänava ulmelisena näiv produktiivsus: tuleb jutte, tuleb romaane, sahtel pidavat lausa üle ajama, tuleb artikleid, BAASi andmetel jagub aega lugemisekski ning vestlustest jääb kõrva, et kõige selle kõrvalt rabab inimene veel töödki teha. Eraelust rääkimata... Ilmselge – kes teeb, see jõuab; kui mitte just ilmvõimatu pole tõeks osutunud ja ta on suutnud end paljundada või on tal miski lisa-aja generaator aurumasina pealt kodukeldris käima pandud.

Ausõna – ma arvasin, et ma teen isand Jansile mitte just kõige viisakamat nalja (olgu siis „tõlge“ ka lisatud: „Ma ei kavatse seda raamatut sinult hea raha eest üldse mitte osta!“) ja noh – et kõrtsmik aktsepteerib ka krediitkaarti maksevahendina, siis mul on heal juhul 2,53 EUR metallraha koos ühe Elisabethi portreega vaskmündiga rahakoti vahel ruumi jagamas. Juba n+1 korda luban endale, et seekord ma Õlleministeeriumist raamatuid koju kaasa ei vii. Need jõuetud, katteta lubadused... Enesedistsipliiniga on lood pärast paari pinti apelsinimahla täpselt nii nagu on.

Aga isand Jansil pole mingit naljatuju. „Jaa!“ teatab tema. „Loomulikult! Sobib küll...“ Ja ta loovutab mulle raamatu nii ilmselge heameelega, et minul pole siinkohal „tõlki“ tarvis – on täiesti ilmselge, et ma olen täiesti vabatahtlikult jalutanud lõksu, mille ise nii abivalmilt üles seadsin.

„Sobib kui teen millalgi novembris, eksole?“ ütlen lootusetus hapu nalja meeleolus. Loomulikult mitte, ikka oluliselt varem on tarvis. Kes see siis aastalõpus enam veebruaris ilmunud uudiskirjandust arvustab? Vähemalt mitte uudiskirjandusena...

Antud lubadused seovad.

Võtan romaani järgmisel hommikul kätte, julgustuseks kruusitäie kohvi kõrvale ja... umbes 36 tundi hiljem raamatut sulgedes (ei, ärge muretsege, ausõna ei lugenud ühe jutiga) pean tõdema, et midagi heas mõttes niivõrd üle võlli keeratut pole kohe jupp aega lugenud.

See on ikka täiega sõge raamat! Ise teate, millega riskite. Mina olen teid hoiatanud.

Isandad, matsid, teadlased ja sõdalased

Romaani tegevus toimub 19. sajandil Maavalla nimelises riigis, mis selles alternatiivreaalsuses tänase Eesti kohal eksisteerib. Pahelisest naabritest halvim on Leedu suurvürstiriik, mis ahnelt oma väiksemaid naabreid alla neelata tahab ja nii läheb paratamatult sõjaks. Samal ajal toimub ühes Kolde-nimelises mõisas kibe-käre teaduslik-insener-tehniline-alkeemiline arendustöö kõige hullumeelsemate eesmärkide saavutamiseks. Ilma spoileriteta neid nimetada ei saa, seega jäägu lugejaile avastamise rõõmuks ka midagi.

Jaa – teed raamatu lahti ja esimene lause hakkab pihta sedastusega: „Suurvürst Gintarase kirjutaja, keegi isevärki mees nimega Algirdas, ehitas Tema Hiilguse juuresolekul suure palli...“ Mida värki!? Nagu päriselt, vä...? Ei olegi mingi punkar? Ei olegi mingi paadialune, kuskil Supilinna kloaagis, ei olegi mingi Täionu ekvivalent aurupungi maailmas, vaid on hoopis miski suurvürst? Kas tõesti on Maniakkide Tänav kirjutanud romaani krahvidest ja muidu peenemast soost isikute paleeintriigidest, armukolmnurkadest, õnnetust saatusest, poliitikast ja...

Lühikokkuvõttes: jah, tõesti nii on. Heakene küll, kõik need isandad on sihukesed maavillased Põltsamaal ja Jõgevahes (Jõgeva?) ja muidu külakolka mõisas elutsevad muinas-eestilike nimearetustega tegelinskid. Natuke meenutab see Frenchi ja Koulu kodumaailma, mille nimi oli (üllatus-üllatus!) samuti Maavald. Miskipärast oleksin esimese asjana pakkunud Taaravalda, aga selgub, et see oli hoopis Veskimehel ja sugugi mitte aurupunk, vaid hoopis üks teine tubak.

Pealt... ee... sinikirju, seest siiru-viiruline

„Newtoni esimene seadus“ on päris mitmekihiline romaan. Ühes asjas isand Jans minu meelest eksitas mind, aga olgu pealegi – see pole just kõige räpasem reklaamitrikk. Nimelt ei ole minu meelest emand Svajone sugugi mitte selle romaani peategelane. Ausalt öeldes ma ei oskagi kohe esimese ehmatusega öelda, kes siin peategelane oleks. Tegelikult on justkui mitu üsna võrdset tegevusliini: on Maavalla kuningriigi välisasjade nõunik Süümet oma probleemidega, millest pole ilmtingimata alati esikohal uksele prõmmiv sõda leedukatega. Siis on seal Süümeti poeg Meelend, kes justkui peaks Jõgevahet sõjaks kindlustama, kuid kasutab riigikassast eraldatud fonde hoopis mingi isevärki teadlastekommuuni ja seal toimuva arendustöö rahastamiseks. Noh ja siis see emand Svajone. Isand Jansi rehabiliteerimiseks tuleb nõustuda vähemalt selle väitega, et tegemist on ebatavalise peategelasega. Maniakkide Tänava loomingus ma nii tugev pole teadmaks, kas tõesti taolist rohkem seal ei esine; usaldan asjatundjat ja autori enda järelsõna.

Peategelaste kõrval on trobikond väiksemaid liinikesi-jupikesi ohtralt – võibolla isegi natuke liiga ohtralt, aga olgu.

Võibolla on peategelaseks siin hoopis see napakas-sõge teadlaste kommuun Kolde mõisas ja nende idealistlikud ideed, kuidas rajada see kõikse õigem inimühiskond, uus tsivilisatsioon?

Stiilipunktid

Vahest ehk kõige üllatavam selle teoses juures on romaani stiil – autor on minu meelest vägagi mõnusalt tabanud sellist ehedat 19. sajandi vaimus seiklusjutu stiili. Heameelemuigega leian end meenutamas Stevensoni „Musta noolt“ ja „Aarete saart“ ning trobikonda Verne’i ja Dumas’t ja Doyle’i, mis minu lapsepõlve oluliselt helgemaks muutsid. Kui see ongi aurupunk, siis palun, andke mulle veel ja veel ja... Noh, kuniks tekkib küllastumus.

Teine väga positiivne omadus, millega Tänav on tabanud kümnesse, on see teatav sõge vaimustus, millega ühe leiutise juurest järgmise avastuse rakendamisele tormatakse. Kõik teadlased oleks justkui veidikene hullunud.

Ei, kõik ei ole ideaalne. Mitte et ilmtingimata peakski. Mulle tundub, et autor on jäänud imetlema, nautlema seda matsakat kirjeldamist, mille ta on lehekülgedele valla päästnud. Et kui asjatundjad on võtnud vaevaks kritiseerida värskemat Eesti ulmeloomingut, siis on märgitud, et osa sellest on justkui kesine koolikirjand, mis markeerib tegevusi. Ei tule siingi lehekülgedel tegevusest puudu, kuid ometi kaldub kaalukauss väga tugevalt kirjelduste kasuks. Tänav on selles romaanis jutukas, kallates lugeja üle vohavate kirjeldustega. Vähem on (ja minu meelest võiks olla rohkem) arutlusi toimuva, toimunu, plaanitava ja üleüldse selle maailma asjade ja olude üle. Mis veel kohati riivab ja minu meelest tarbetult lugemist raskendab, on võte, mis tuttav anglo-ulmetekstidest, mis on minu lugemuse peamine osa – dialoogides on kohati sootuks kadunud ütlejad. Mõnigi kord leidsin end näpuga järge tagasi ajamas, et oot – kes nüüd mida ütles.

Nii-ja-naa teema on see, et raamatus puudub (vähemalt mina ei leidnud) see lahknemispunkti küsimus, mis selgitaks, et kuidas selline alternatiivne reaalsus on tekkinud. Kuidas pole neil naabriks suurt Vene riiki (või mingit muud slaavlaste massi)? Mis nipiga on tekkinud trobikond ugri-mugri kuningriigikesi? Leedu Suurvürstiriik ei mõju sealjuures üldsegi veidralt, sest oli tõesti hetk, mil leedukad olidki Siinsenurga-Euroopa suurvõim. Moskva pääses võrdlemisi napilt... Oletan siis omas mõttes, et võibolla seal see lahknemispunkt (või üks paljudest) oligi? Nagu ikka, tahaksin ma veel ja veel sellest maailmast teada – selge tunnusmärk, et asi hakkas huvitama ja nurisen, sest mind on infost ilma jäetud. Mis muidugi on tegelikult OK, sest kirjutatud on ikkagi seiklusromaan, mitte teatmeteos.

Lõpetuseks – kahtlustan, et järjekordne kultusteos on Eesti ulmemaastikule maandunud, või siis selle kohale õhku tõusnud.

Larbiarvustus: Mu janust saab vikerkaar (Agur Tänav)

Küberpunk on olnud üks mu lemmikutest kirjandusžanritest esimesest kogemusest saati. Sealt alates olen raamatute ja filmide vahendusel huviga kübertuleviku maailmades seigelnud. Seega võite ette kujutada mu suurt rõõmu, kui kuulsin välja kuulutatavat küberpungiteemalise larpi. Kõige põnevam oli muidugi oodata, kuidas saavad korraldajad hakkama mängu tehnilise küljega, sest mis on küberpunk ilma virtuaalsuse, arvutite ja onlines sahmimiseta? Ilma küberita on see lihtsalt punk, ei muud. Kuid kuna korraldustoimkonnaks olid inimesed, kes on teada oma sügava huviga nii larpikorralduse teooria kui praktika vastu ja on varem korraldanud terve hulga põnevaid mänge, siis ei saanud kahtlustki olla, et tegemist tuleb kindlasti huvitava ja hästi ette valmistatud mänguga.

Foto: U. Lipso

Mängu sisuks oli õhtu ühes põrandaaluses baaris just valimiste eelõhtul, kui häälte pärast heitlesid omavahel augmenteerimiste pooldajad ja vastased. Veidikese vürtsina oli kübermaailma lisatud ka näpuotsaga hämarates nurgatagustes tegutsevaid vampiire, sest kellele siis vampiirid ei meeldi? Kõik ju teavad, et ainus, mis suudab zombiedest paremini maailmale vürtsi lisada, on vampiirid või küborgid-robotid, ning kübervamppunklarpis olid nii vampiirid, kui androidid täiesti olemas.

Eeltöö mängule oli kaasaegne: googlidokumendid, kodulehed, FB - kõik olid olemas. Mänguõhustikku tekitas ja hoidis ka see, et korraldus järgis, ma nüüd ei teagi kas euroopa või põhjamaade traditsioone või mõlemat, igatahes mängurite privaatsusele pandi keskmisest eesti mängust tublisti enam rõhku. See tähendas, et mänguinfo, mängijate info, koduleht, pildid mängust jne oli varjatud, et ei satuks liiga vabalt võõrastesse kätesse. Kuna ma unustasin mängu kodulehe bookmarkida, siis iga kord, kui oli soov mängu reeglite ja muu kohta infot saada, oli hirmus peavalu sobrada postkastis privaatselt saadetud kirju, et otsida kodulehele viivat linki. Sama teema on ka mängujärgsete piltidega - lingid jäid bookmarkimata ja hiljem arvustusele pilte juurde otsides sobrasin mööda prügikasti ringi. Üleüldse on mul pärast viimaseid mängukogemusi tekkinud tunne, et ma peaksin hakkama ise rohkem pilti tegema, täpsemalt laskma iseendast iseenda aparaadiga pilti teha või kohe kohapeal küsima inimestelt, kas nad on nõus Reaktori jaoks poseerima - ainult et ma ei ole eriti hea fotograaf. Sest järjest keerulisem on kasvõi Reaktoris ilmuvate arvustuste jaoks pilte hankida, ükskõik siis kas autoriõiguste või privaatsuse tõttu. Näiteks eelmise, orkimängu, tagasivaate jaoks mul ei õnnestunudki fotosid saada, kuigi ma igaks juhuks enne mängu küsisin korraldajalt üle, kas pilti tehakse, et ega ma ei pea vahepeal rollist välja minema ja ise tegema hakkama ja sain kinnituse, et spets fotograaf pildistab. Hiljem selgus, et pildistas küll, kuid mitte teistega jagamise jaoks. Ega siin virisemine ei aitagi, tuleb uute oludega kohaneda ja tunnistada, et Eesti larpi muretu lapsepõlv on lõppenud. Samast vallast oli ka mängu sisekorrapunktid selle kohta, et kedagi ei solvataks, ahistataks jne. Eks võib õhata vanade heade aegade järgi, kus kõik see oli ka reeglitesse kirja panemata loomulik ja eelduslik, kuid tundub, et uus aeg nõuab rohkem kirjasõnasse raiutud reegleid.

Foto: U. Lipso

Kui mänguõhtu kätte jõudis ja mäng lahti läks, siis igatahes mu ootused ei saanud sugugi petetud. Mäng oli tõepoolest suurepärane ja ka tehniline pool, mis ju alati ja igal pool alt veab, töötas nagu vaja ning küberit, et meeleollu sisse elada, oli täiesti piisavalt. Paljud mängijad olid oma kostüümidega kõvasti vaeva näinud ja lausa lust oli rahva seas liigelda - kõikjal säravad augmentatsioonid, tehnojubinad, huvitavad aksessuaarid. Vahepeal oligi lihtsalt mõnus baarist üks jook võtta, veidi eemale tõmmata ja lihtsalt rahvast jälgida. Baar töötas nagu kellavärk, teenindus hea, jookide valik mitmekesine, huvitav ning täiesti alkovaba. Ka baari kujundus, sildid ja muu oli hästi tehtud. Ka mängupaik üldiselt oli sobilik ning toetas vajalikku atmosfääri - low life ja high tech piilus igast nurgast vastu. Vana head aasia hõngu, mida juba William Gibson oma lugudes kõrgesti hindas, tõid kenasti esile nii Hiina saatkond, kui paberlambikestega ja idamaa kaupa täis nuudliputka. Nuudlid olid suurepärased ja kriitikana mängukorraldajate suhtes tuleb öelda, et nad soovitasid enne mängule tulemist kodus kõhu täis süüa - ning olleski korraliku mängijana end burksi täis puginud, piirdusingi mängul vaid ühe nuudliroaga ning muu maius jäi minust punnis kõhu tõttu puutumata.

Foto: M. Krošetskin

Mängu kulg ise oli just selline nagu iga mängija endale kujundas - agressiivsemad said kismat, esinejad said esineda, keelepeksjad keelt peksta, vampiirid verd imeda, vabadusvõitlejad androide vabastada, twitteris jagasid tulisemate sündmuste kohta infot uudisnäljas ajakirjanikud ja moetrende loovad meediastaarid. QR-koode lugevate nutiseadmete abil said häkkerid häkkida, tantsijad said tantsida, tossumasin tossas ja DJ lasi tümmi, vahepeal esinesid live-bändid. Nurgakliinik tegi lihunikutööd ja augmenteeris soovijaid, poliitikud tegid propagandat ja... jah, valituks osutusid vaid need, keda valiti (kui just korporatsioonid häältega ei manipuleerinud). Valimisvõitlus kiskus paiguti päris räpaseks ja veriseks, nii virtuaalis, kui reaalis. Hea oli, et kandidaatide häälte arvud jooksid reaalajas seinal, täiesti vabalt oleks võinud sinna joosta veel reklaamvideod, live-intervjuud ja reportaažid - edaspidistele mängudele võiks mõni punt mängijaid vabalt oma telejaamaga tulla, päris huvitav oleks.

Ka eraldi virtuaalruum oli reaalse ruumina olemas, samasugune ruuduline ja infot ning viirusi täis nagu tuntud arvutimängus “Shadowrun”, millest mängukorraldajad tundusid olevat edukalt veidi šnitti võtnud olevat - ei olnud mingit raskust (hiljutise shadowruni-mängu kogemuse baasilt) end 2056 aasta korporatsioonidest valitsetud Hong Kongi Free Enterprise Zone´i kujutleda.

Mulle meeldis mäng väga ja loodan, et edaspidi saab veelgi sellistes maailmades seigelda. Tulevikumaailmas toimuvaid mänge on ka varem olnud ja näha on, et katsetatakse aina enam eri tehnilisi võimalusi ning rõõm on näha, et need toimivad. Kui sääraste mängude traditsioon jätkub, siis usun, et kostüümid ja tehnikapool areneb nii mängijate, kui korraldajate poolt jõudsalt aina edasi, täpselt samamoodi nagu mõõga ja maagia mängudes on tarbe-esemete, relvade ja turviste kvaliteet aina tõusnud. Mängijatel-korraldajatel koguneb aina enam kogemust, silmaringi, tehnilist võimekust ja on julgust uusi süsteeme ja vidinaid katsetada. Tulevikumängude kvaliteedi edenemine tõstab kindlasti ka mõõga ja maagia mängude taset, sest eriefektideks kasutatavat tehnikavärki akumuleerub rohkem ja rohkem levivad ka oskused ja julgus tehnilisi abivahendeid kasutada.

Lõpetuseks soovin jõudu ja jaksu korraldajatele edaspidiseks ja loodan, et ka mängijate seast leidub inspireerunuid, kes soovivad ise mõne säärase mänguga edaspidi kätt proovida. Küberpunkmaailm on seda väärt, et temas seigelda!

Foto: U. Lipso

Filmiarvustus: Eddie Alcazari „Täiuslik” (2018) – killuke glamuurset transgressiooni (Martin Nõmm)

Olen PÖFFil ikkagi selliseid filme vaatama sattunud, mille ajal ei kõnni eriti vaatajaid kinosaalist välja. Igal aastal on mõni selline, mille kohta levivad intrigeerivad kõlakad ja mille kohta infoletis kaebamas käiakse. Eddie Alcazari põnevik nimega „Täiuslik”, üks käputäiest kindla sci-fi märkega filmidest festivalikavas, võis olla üks selliseid, mida ka ise vaatama jõudsin. Saal tühjaks ei jäänud, välja kõndis filmi jooksul siiski oma veerandik, aga seansijärgsed pilgud rahva seas olid üsna jahmunud.

Mulle väga meeldib PÖFFi publik. Kel kiiret pole (eriti mõnele järgnevale seansile jõudmiseks), see ikka jääb istuma ja mõtisklema nähtu üle. Eks muidugi ole õige ka näidata üles lugupidamist kogu filmimeeskonna vastu, kuid festival pakub päris palju sellist, mis lihtsalt vajab korraks istumist ja seedimist enne kui argiellu tagasi minna. Kui pärast mõnda mõtlikku väärtfilmi kangastub selles istumises rahulolu nähtu üle, siis pärast „Täiuslikku” seda mina ei näinud. Pigem oli näha kummastust; koperdasin ka ise lõpuks saalist välja ja küsisin kaasvabatahtliku käest, et mis see kõik just oli.

Lühidalt võib öelda, et film räägib noormehest, kes tapab noore naisterahva. On üsna märgiline, et ohvrist ei kuule enam iialgi, sest järgnev peategelase teekond on üks suur pretensioonikas mõtteharjutus. Tema ema, kaunis ja mõjukas kuulsus, saadab ta seepeale kuhugile paradiisikliinikusse, et pärast sellist viga oma meelt ja füüsist parandada.

Film algab korraks väga argiselt, olenemata just toimunud mõrvast, tekitades eelduse, et nüüd tulebki selline ja selline film. Igasugune ootuspärasus aga kaob kohe ja jääbki kadunuks. Järgneb ülistiliseeritud ja hallutsinatoorne virrvarr, mis on täis mõtisklusi inimolemusest ja täiuslikkuseni püüdlemisest. Eks iga vaataja saab otsustada, kas see kõik, mis toimub, on lihtsalt sama pinnapealsus, mida film kritiseerib, või on sel ka mingi sügavam mõte.

Ei tundu, et film oleks leidnud olulist tähelepanu peavoolumeedias. Vähesed arvustused, mis sellest on, toonitavad sõnumit ilukirurgia ja välise ilu väärtustamise ohtudest. Eks see ole üks kandev teema, kuid pigem näib, et on jäädud pidama filmi pealkirja ja glamuurse fassaadi juurde. Osa filmist tõesti tundub nagu fotosessioon tüünete modellidega paradiisis ja peategelane otsib lahendust oma probleemile moraalselt üsna vale motiiviga – täiustada ennast. Lihtsam on üle tuhiseda filmi häirivamatest osadest, ja härivast mitte kvaliteedi mõttes, vaid body horror-ist sellisel tasemel, mis jääb pikaks ajaks kummitama.

Kuidas noormees end täiustama hakkab, on vaatemäng omaette. Teda juhendab lohutav robothääl, kes ausalt kõlas mõnda aega minu jaoks kui BMO Adventure Time’ist. Talle antakse regulaarselt plastikust mänguasjakarbis tükike uut „iseennast”. Rohkem ma ei seleta, sest mis järgnes, pani mind mitmeks minutiks suu ammuli vaatama ja ma ei mäleta korda, mil ma viimati oleks niimoodi filmi vaadanud, isegi PÖFFil. Võin vaid öelda, et selle kõige eesmärk on tegelasel tappa oma loomalik id, ürgne instinkt Freudi käsitluse järgi, mille on noormehele pärandanud tema eelajaloolised esivanemad ja mis kannustab teda tapma. Võitlused selle ürgsusega on ka filmi kõige häirivamates stseenides, kuni lõpuni välja.

Raske on leida võrdlusmomenti teiste filmidega või intertekstuaalsust, siiani ei oska ma öelda, kas tegemist oli ka hea filmiga. Tundub, et see oligi vist kogu selle mõtteharjutuse mõte – pakkuda kummastavapanevat kaunishäirivat elamust. Küll aga oli privileeg näha seda filmi kinolinal, mis ilmselt kogu selle elamuse veelgi sügavamale ajusoppi puuris. Kui peaks olema julgust seda filmi näha, soovitan luua võimalikult sarnased tingimused kinosaaliga.

Filmiarvustus: Alita: Sõjaingel (2019) (Aarne Kolk)

Kõigepealt siis sissejuhatus.

Kõik algas sellest, et pidin lunastama enda sünnipäevaks saadud Apollo kinkekaardi ja kuna ma olen üsna ulmefänn, siis otsustasin ma need kaks asja üksteisega ühildada. Kinkekaardist jätkus raha, et osta üks kaardimäng (Port Royal - aga kuna see pole ulmeline, siis pikemalt sellel ei peatu) ning allesjäänud osaga teadsin ma otsekohe, et ostan endale pileti Alita kinoseansile.

Ootasin siis paar kuud esilinastust. Võibolla oli ka eellinastus, aga ma tõtt-öelda ei saa aru, et mis teema nende eel- ja esilinastustega on. Minu arusaama järgi tähendab esilinastus ikka seda linastuskorda, kui film esimest korda linastub, kui toimub eellinastus, siis sel juhul linastub film esimest korda ja ta peaks kutsutama esilinastuseks. Uhh!

Kui Alita siis eel/esilinastus, avastasin, et ta on 3D. Et siis kolmemõõtmeline. Et siis, ma pean panema oma prillidele peale veel ühed prillid. Nagu Zorro. Ei-ei, mitte see mõõgaga vehkiv ja hobusega neidusid päästev, vaid meie kodumaine kunagine Wremja staarkangelane Jan Uuspõllu kehastuses – nimelt tema kandis topeltprille ja tundub, et nautis ka seda. 3D formaat võib olla tõesti väga põnev ja puha, aga kui sa kannad igapäevaselt prille ja et näha pilti teravalt, ei tahaks siiski neist loobuda ka 3D puhul. Mina ei taha olla Wremja Zorro. Olen elus vaid kolmel korral käinud 3D filmi vaatamas - esimene oli Tron: Legacy (2010, kolmemõõtmelised subtiitrid - vau, kui äge, loomulikult ma tahan ruumilisi subtiitreid!), teine oli Passengers (2016, polnud võimalik ära oodata 2D tulekut) ja kolmas oli Dr Strange (2016, sama põhjus, mis eelmisel). Nende kolme näite puhul võin öelda, et kuigi 3D oli uudne ja põnev, ei omanud ta filmielamuse saamisel küll suurt rolli. Võtke või Interstellar (2014), suurepärane film, puudus täielik vajadus 3D järele.

Seega, mossitasin veidi ja ootasin, millal suurem Alita 3D laine läbi saab ja tulevad ka 2D formaadis seansid. Õnneks ei pidanud kaua ootama, kellaaegade valikust võiks ka pikalt rääkida, aga ütlen vaid, et seanss algas neljapäeval kell 22:10.

Kuna olin pileti varakult ostnud, siis sain väga hea koha kaheksandal real keskel (Solarises näiteks tunned head kohad koheselt ära, sest nad on istumisega juba nii ära vajunud, aga õnneks on minu lähedal uuem kino) ja kuna viis minutit enne filmi algust polnud mu kõrval kedagi, siis arvasin, et saan mõnusalt enda kohal laiutada. Selgus, et minusuguseid hiliseid hulle oli siiski veel, seega istusid inimesed mõlemale poole mind ja laiutamisest võis suu mõnusasti puhtaks pühkida.

Mainin juurde, et ma olin just taastumas hirmsast köhast ja nohust, seetõttu varustasin ennast igaks juhuks kolme taskurätiku pakiga, neljanda panin veel pükste taskusse. Üllataval kombel polnud mul terve filmi (kaks tundi ja kaks minutit) vaatamise jooksul kordagi vajadust nina nuusata. Küll aga oli filmis üsnagi südantliigutavaid hästi vaikseid momente, kus ka terve saal oli hästi hiirvaikne, välja arvatud üks elamuserikkuja, kes otsustas alati just nendel hetkedel hakata köhima - see olin mina. Vastik, vastik köha! Kuid! Sel hetkel, kui minu kõrval istujad tulid, sain aru, miks ei olnud neil probleem sellisel kellaajal kohale patseerida, nad olid enda õhtusöögid kaasa võtnud. Tean, et igaühel on enda nägemus ja arvamus söömisest kinos, kuid kuna siin kirjutan hetkel mina, avaldan ma enda arvamust ja minu seisukoht on, et söömine ja filmi vaatamine ei peaks kokku kuuluma. Meenub paari nädala tagune seik nukuteatris, kus mõned tahtsid võileibadega etendusele minna, aga piletikontrollijad ütlesid neile viisakalt, et see ei ole päris korrektne - no tõepoolest! Kui söömine välja arvata, siis olid saalis olijad tegelikult üksteise suhtes lugupidavad, välja arvatud siis eespool mainitud köhija. Seega võime nüüd siirduda filmi põgusale analüüsimisele. Valmis? Kus sa ikka pääsed...

Maailm on jagunenud pärast suurt sõda kaheks, vaesemad elavad maapealses lagunema kippuvas linnas nimega Scrap Iron City, rikkamad aga linna kohal kõrgusel hõljuvas linnas nimega Zalem. Seda nähes meenus mulle üks sarnane film…hmmm...see, kus mängis Matt Damon... Hmm... Ahjaa (ma pidin korraks ikkagi interneedumist otsima), Elysium (2013). Asenda Elysiumi keskealine peategelane noor tšikiga ja veel mõned nipet näpet ning voila!, Alita ongi sündinud! Päris nii drastiline asi muidugi pole, aga saan kõikidest ulmeloojatest aru, pagana raske on ikka midagi originaalset ja erakordset luua. Aga jätkakem.

Filmi vaatama minnes olin ennast põhjalikult teosega kurssi viinud - see tähendab, et ma olin kaks treilerit ära vaadanud ja rohkem ei teadnud ma Alitast midagi. Treilerid jutustasid paraku 80% filmi sisust ära. Samas ongi see selline film, kus ülemäära sügavat mõtet otsida pole vaja, pead ennast lihtsalt toolil mõnusalt istuma seadma ning laskma filmil end kaasa viia. Film räägib siis sellest, kuidas on toimunud mingi suur sõda ja 300 aastat pärast seda leiab küborgeid parandav spetsialist Ido prügimäelt ühe uneseisundis, kuid täiesti elusa ja toimiva küborgi või siis selle, mis tast järgi on jäänud - pea ja ülemine osa torsost. Nunuh, 300 aastat prügimäel ja endiselt (kuigi osalisena) elus ja terve, mõtlesin ma. Olgu. Ido teeb selle küborgi terveks ja paneb talle nimeks Alita, ta-daa! Alita ei mäleta endast mitte midagi, kuid ta avastab, kuidas olukorda parandada - tuleb koguaeg kellelegi (õnneks siiski pahadele) pasunasse anda (ärge teie seda küll jumala eest proovige, halvimal juhul võite saada veelgi sügavama mäluaugu) ja mälu hakkab nagu niuhti vaikselt taastuma. Pole midagi öelda, kontseptsioon oli minu hinnangul huvitav, peaasi, et mõni arstipaberitega isik ei otsustaks seda ravimeetodina päris elus hakata juurutama.

Selgub (ka treileris), et Alita on väga (loe: kõige) erilisem küborg maailmas, sest tal on suured silmad. Mitte siiski päris, suured silmad on tal tõepoolest, aga tegelikult on põhjus milleski muus, mine ja vaata ise.

Visuaalne tase oli väga hea, aga see film tundus olemuselt kuidagi kergelt veider, ma ei saanud sellest päris aru, kuid filmielamust ta siiski ka ei rikkunud. Filmis oli kõige populaarsem mäng Rollerball, mis sisaldas endast ümmarguse rauakolaka kättesaamist ja toppimises mingisse auku, püüdes samal ajal kõigest väest ellu jääda, oli segu ameerika jalgpallist, korvpallist ja filmist The Running Man (1987). Jäsemeid lendas ohtralt.

Mõne tegelase surm filmis oli nagu... Täiesti mõttetu, ühe surm minu arvates eriti võigas (silmad ujusid purgis ja puha), võib-olla ta ei olnudki filmi mõttes surnud, aga mulje jäi küll selline. Siinkohal ei hakka ma üles lugema neid filme, kus täiesti surnud tegelased järjes ellu ärkavad. Üldiselt, pärast filmivaatamist uurisin veidi Alita kohta ja siis, alles siis ma sain teada, et Alita film põhineb 1993. aasta jaapani anime multikal Battle Angel (OVA). See fakt lõi kõik mu ajus olevad pusletükid koheselt õigesse kohta. Muidugi, kui teha niiöelda uusversioon millestki üsna vanast (minu jaoks on 1993. aasta anime vana), siis võibki selline retro-futuristlik tulemus tulla, vähemalt pärast seda tõdemust mu mulje filmist koheselt  tõusis. Vaatasin SinuTorus multika ära ja pean filmitegijate kiituseks välja tooma, et nad on väga hästi tabanud ära anime sisu ja olustiku ning on püüdnud jääda võimalikult truuks sellele. See mulle tõtt-öelda isegi meeldis, ei meeldinud aga lõpp, mis jättis liiga palju lahtiseid otsi, selline järje tulemise maik jäi igatahes suhu.

Kokkuvõttes: Vanale animele põhinev sisutruu silmakomm näpuotsatäie müstikaga.

Hinnang: Neli rollerballi viiest (4/5).

Filmiarvustus: Alita: Sõjaingel ehk vahelduseks ka üks õnnestunud adaptsioon (Riho Välk)

Kui keegi oleks mulle öelnud, et nüüdseks juba 30 aastat vanast jõhkrast ja räpasest küberpunk mangast tehakse täiesti korralik live-action, siis ma ei oleks seda uskunud. Kui keegi oleks aga väitnud, et seda teevad ameeriklased, oleks ma nad välja naernud. Miks? Puhtast varasemast kogemusest. Jaapanlased ei suuda millegipärast omaenda mangasid ja animet kuigi tõsiselt võtta, ning kõik live action adaptsioonid on tihti ikka väga üle võlli pingutatud või lihtsalt magedad. Siiski kogu oma halbuses ei ole need võrreldavad sellega, mis juhtub kui lääne produtsendid tulevad ideele võtta mõni manga või anime ning sellest siis korralik ameerikalik kinohitt teha. Valem tundub seljuhul universaalne olevat - esiteks tuleb originaalist võimalikult vähe alles jätta ning siis tuleb kõik augud burgerikastme ja vabadusekotkastega täita. Samuti tuleb veenduda, et sisu oleks võimalikult lihtsalt arusaadav ega kurnaks ehtsa ameeriklase ausast tööst kurnatud ajurakkusid. Loodan, et see kirjeldus rõhutab, kui eriline on Alita live action film.

90ndatel oli maailmas, aga eelkõige Jaapanis küberpunk väga kuum teema, erinevaid düstoopilisi tulevikuversioone vorbiti kõikvõimalikus formaadis alates mangade joonistamisest kuni PC-98 mängudeni. Isegi selle ülekülluse keskel oli Alita midagi erilist - küberneetikat, kriminulli ja düstoopiat jagus kõikjale, kuid vähesed jõudsid sellisele tasemele. Alita maailm koosneb õhus rippuvast müstilisest Tipharese/Zalemi linnast ning selle all olevast Prahilinnast, mis siis Tipharesest pudenevast rämpsust elatub. Suuremat kuritegevust hoiavad ohjes hunter-warriorid, lihtsamalt öeldes aga tavalised pearahakütid, ning elusalt kinnipüüdmine ja rehabiliteerimine ei ole kellegi jaoks prioriteet. Inimelu väärtus on kaduvväike. Eriti värvikaks muudab tänavapildi ja ühiskonna üsna väheste probleemidega töötav küberneetika. Üleni lihast ja verest inimesed on küborgidega võrreldes aeglased ja õrnad, ning üsna tavaline on, et kui inimene saab tõsisemalt viga, siis selle asemel, et teda põhjalikult kokku lappida, lüüakse tal kolju lõhki nagu munakoor ja aju tõstetakse ümber küberneetilisse kehasse. Skaala kahe äärmusliku otsa vahele jääb muidugi väga kirev poolküberneetiline seltskond, tundub, et liha ja terase liitmine on Alita maailmas lihtsam kui tänapäeval keskmise luumurru parandamine. Mu isiklikuks lemmikuks olid kõikvõimalikud kodanikud, kellel olid jalgade asemel tankiroomikud.

Meie lugu algab kõigis kolmes iteratsioonis sellega, et doktor Ido Daisuke (filmis Dyson) korjab Tipharese all olevast prügihunnikust kõigepealt tühja raudkolba, urgitseb sellest silmamuna välja, pistab kotti ning märkab günoidi pead ja torsot, mis on hämmastaval kombel ühes tükis prügilasse jõudnud. Veel suuremaks üllatuseks on aga, et see õnnetu jäänus sisaldab veel täiesti töökorras aju. Leidmisrõõm on selgelt tuntav nii paberilt, arvutiekraanilt kui ka kinolinalt.

Rohkem ei tahaks detailsesse sisukirjeldusse isegi laskuda, las jääda kõik keerdkäigud ja arengud vaatajale avastamiseks. Film ise põhineb üsna täpselt 1993. OVAl (OVA – originaal video animation ehk lihtsalt öeldes, otse meediakandjale salvestatud filmist lühem video), mis omakorda põhineb kahel esimesel mangaköitel, kuid on sellest veidi erinev, sisaldab üht uut tähtsat tegelast ja lõpeb veidi teisiti, kuid üldjoontes on kõigi kolme sisu üsna sama. Kahe tunni sisse on pakitud korralik tegelase areng, meelega eriti juustuseks tehtud romanss, muhedad linnakaadrid ning lõpuks muidugi ka ohtralt actionit. Lisakompvekina ehitati üsna ladusalt sisse ka järgmine looliin, ehk siis Motorball, küborgide kaklus-võidusõit, mis tegelikult peaks aset leidma paar kuud pärast filmi lõpustseeni.

Kõik, kes on Alita treilerit näinud, on teadlikud CGI punnsilmsuse probleemist. See on ja jääb peamiseks väga küsitavaks valikuks Alita filmi juures, sest tegelikult ei olnud seda ju vaja. Küll aga tuleb nentida, et kui treilerites oli see lausa ekstreemselt võõristav, siis vähemalt mulle, kes ma olen animet tuhandete tundide kaupa vaadanud, tundus filmis kõik täiesti loomulik. Lisaks kasutati kõige jubedamaid punnsilmasid Alita esimese küborgkeha juures, mis pidigi teda naiivse teismelisena näitama, hilisemas, karmimas võitluskehas tundus kõik õigemate proportsioonidega. Ma usun, et seda ei kasutatud anime-stiili rõhutamiseks, vaid silla loomiseks kõikide teiste CGI tegelastega, keda, nagu varem mainisin, esines igas kujus, suuruses ja küberneetika astmes. Hea näide küborgide kapriisidest oleks tegelane Zapan, kes vaatamata üleni küberneetilisele kehale oli ikka veel hoolitsetud näoga, ning selle kriimustamise peale endast väga välja läks.

Kõige rohkem väärib kiitmist siiski see, kui palju eeltööd olid Cameron ja Rodriguez teinud. Originaalmaterjalist oli võetud täiesti tühiseid detaile, mis valmistasid uskumatut äratundmisrõõmu, näiteks muster Alita esimese küborgkeha käsivartel. Minu tipphetkeks oleks lõpukaader, kuidas Alita lõikab oma küünarnukimõõgaga läbi langeva pisara. See on pea üks-ühele võetud 1998. aasta kolmeminutlisest 3D CGI klipist, mille olemasolu ei tea tõenäoliselt paljud fännidki.

Aga ei ole head ilma halvata. Kellegil kuskil tuli meelde, et tegemist on USA adaptsiooniga, ning kõik ei saa ikkagi ladusalt minna. Tegelane Chiren, keda mangas üldse ei olnud ning kellel oli OVAs ainult väike roll mängida, tehti filmi jaoks Ido eksnaiseks, neile kleebiti külge ratastoolis tütreke, kelle tõttu nad olid Tipharese taevalinnast põgenenud, kuid siis tappis narkohullunud küborg ja Ido patsient selle tütrekese väga õnnetul kombel… Kinosaal ohkas sünkroonis selle täiesti ebavajaliku tunneteportsu üle, mida mitte keegi peale selle sissekirjutaja ei vajanud. See, et film ei suutnud ära otsustada, millal kasutada manga originaalnimesid (Tiphares ja Alita) ja OVA tõlgetes kasutatuid (Zalem ja Gally), on juba juuksekarva lõhkiajamise tasemel kriitika.

Lõpetuseks jään ootama, et ähvardused tehakse tõeks ning tuleb veel paar filmi, sest materjali on veel kümnekonna jagu.

9/10 Adaptsioon

8/10 Hollywoodi action

Teatriarvustus: Verikambi (Agur Tänav)

Veebruaris esietendus Rakvere Teatris ulmelise sisuga õudusnäidend “Verikambi”. Kirjanik Reeli Reinausi gootiliku noorteka tõi lavale Jaanika Juhanson, kelle lavastatud on ka näiteks säärased ulmelistel lugudel põhinevad näidendid nagu Indrek Hargla “Roos ja lumekristall” (2014) ja küberpungiversioon Vanemast Eddast “Nornide mängud” (2016).

Reeli Reinaus on kirjutanud peamiselt laste- ja noorteraamatuid. Autor on õppinud nii teoloogiat kui ka folkloori ja käsitleb oma teostes sageli eesti rahvaluule ja -usundiga seotud nähtusi. “Verikambis” tegevus ei ole otseselt rahvaluulega seotud, kuid “sealpoolse” tagune (j)õud mõjutab sündmusi hoogsalt sünge ja verise lõpplahenduse poole.

Lugu saab alguse, kui neli noort eksivad metsa ja otsustavad veeta öö vanas mahajäetud veskiveskis. Sellest ööst saab alguse tumedate sündmuste pööris, mis noored endasse tõmbab ning nende elusid jäädavalt muudab.

Positiivne emotsioon sai alguse juba fuajeest, kui sain kätte etenduse kava, mis seekord oli lahendatud noorteajakirja võtmes. Kolmekümnel leheküljel anti edasi nii infot etenduse kohta, kui oli ka sellega vaid kergelt haakuvaid tavapäraseid ajakirjaosiseid nagu test, poster, retsept jne. Oli nii lugemist, kui lehitsemist ja istekohal etendust oodates möödus aeg kiirelt. Ning siis - etendus.

Peab ütlema, et etendus tekitas minus palju erinevaid emotsioone, rõõmu, üllatust, kahtlevaid mõhinaid, huvi ja mõnikord ka peavangutusi. Kuid kõik, isegi need, mis panid kulme kibrutama ja näppu tõstma, et nii, oodake ainult, kui ma arvuti taha saan, siis ma kohe ütlen - on nüüd, selleks hetkeks, kui ma arvustust kirjutan, tegelikult positiivse alatooniga. Eks hea etenduse üks märke on see, et ta annab sulle emotsioone seinast seina ega jäta ükskõikseks. Emotsioone sain ma aga kõvasti ja arutamist kaasas olnud kaasaga jagus nii vaheajaks, kui ka peale etendust veel tükiks ajaks. Just see, et arutamist jagus veel hiljemakski paneb mind tahtma võrrelda etendust puäntillismiga - maalikunsti tehnikaga, milles pilt luuakse pintsliotsaga punktitades, nii et lähedalt vaadates on see lihtsalt hunnik värvilisi täppa. Lähedalt vaadates on imelik, kuid eemale minnes sulavad need punktid kokku ja tekib täiesti kena teos. Samasugune tunne oli mul ka “Verikambit” vaadates. Kogu etenduse aja oli nii palju erinevaid punkte, mis kõik tekitasid erinevaid, vastukäivaid emotsioone, kuid hiljem, peale etendust koju sõites settis see kõik kokku ja ma arvan, et alles siis sain ma lõpliku tunde kätte. See oli tunne, et mul on hea meel, et ma käisin ja nägin ja sain sellest osa.

Etendus on oma disaini poolest mõeldud kindlasti noortele. Stseenid vahelduvad kiiresti, mingit üleliigset infot ei anta ja paljud olulised aspektid on lipukirjaga: “Kuulake hoolsalt, ma ütlen seda vaid ühe korra.” Stseenide kiire vaheldumine tõi mulle peale etendust meelde püäntillismi, kuid etenduse ajal võrdlesin seda hoopis filmiga “Resident Evil: The Final Chapter”. Ka seal pandi vaataja tähelepanuvõime ja kannatus proovile võimatult kiirete cut-stseenide virrvarriga. Mulle meeldivad kiire süžeega filmid ja raamatud, kuid nii “Resident evil: Viimane peatükk”, kui ka nüüd “Verikambi” balanseerisid minu jaoks juba naudingu ja valu piiril. “Verikambi” puhul oli üheks tulemiks see, et meeleolu stseenide vahel ei jäänud kestma. Õuduse aura oli raske tekkima, kuna vastav atmosfäär hajus iga stseenivahetusega, need vahetusid aga kiiresti. Seda oleks saanud ehk ära hoida, kui noorte armuprobleemid oleksid arenenud samades stseenides koos süngete saladuste lahendamiste omadega, nendega paraleelselt, mitte stseenides vaheldumisi, kuid siis oleks tempo loomulikult langenud ja ma usun, et etenduse kiire tempo oli taotluslik. Minu, 40+ aastates vaataja jaoks oleks tempolangus paarkümmend kilomeetrit tunnis olnud muidugi positiivne, noorte kohta ma ei tea, ei hakka sõna võtma, kuid ma olen kindel, et ka noorte hulgas on neid, kes oleksid hinnanud paari veidi pikemat hingetõmbepausi. Kuid ka sellises kiires tempos suudeti siiski minna tegelastesse sügavuti. Lavastuse tipphetk oli minu jaoks Joonase lein surnud sõbra üle, selles oli meeleolu, sügavust ja süngust ja erinevalt teistest tegelastest kandis Joonas ka hiljem oma taaka stseenist-stseeni edasi. Kaasaelatavalt hea oli jälgida etenduse jooksul Joonase muutust lustlikkusest mornidusse. Teiste tegelaste puhul jäid nende tegemised rohkem, ma ütleksin - tuulepäisteks. Igas uues stseenis tundus neil peas olevat uus mõte, uus emotsioon, tihti ka uus armsam ja nendega voolas eelmisest stseenidest vähe kaasa samu emotsioone. Nende motivatsioon ja omavaheliste suhete muutused jäidki ajuti kergelt seletamatuteks. Siinkohal tahaks rõhutada, et see oli rohkem stsenaristika probleem, mitte kehv näitlejatöö - näitlejad tegelaste taga tegid väga head tööd, lausa kahju, et neil ei olnud võimalust rohkem oma tegelasi avada janeisse süveneda. Siinkohal toon näiteks Kirkest ja tema uneskirjutamistest - vaevalt, et unes oma kätele sõnumite kirjutamine mingi tühi-tähi oleks, kuid seda meenutati vaid põgusalt ja siis, kui kõik juba möödas oli, nagu loetaks vanu ajalehti.

Etenduse peaosatäitjad olid noored näitlejad ja nad mängisid tõepoolest hästi ning näitlejate valik rollidesse oli suurepärane . Neid laval tegutsemas vaadates oli mul hea meel, et vähemalt kaks neist - Laura Niils ja Mihkel Kallaste on külalisnäitlejad ning elavad ja loovad peamiselt Tartus, kus nende tööd on minusugusel tartlasel lihtsam nautimas käia, kui Rakveres. Siinkohal peab ka ütlema, et ka peategelased, keda need näitlejad mängisid ise olid hästi valitud - ükskõik kes neist oleks võinud olla soolopeategelane - ja ikkagi oleks olnud huvitav jälgida, kuidas just tema selle olukorraga tegeleb. Siinkohal mängisid näitlejad ka käsikirja autori üle - Grete Jürgenson oma kõrvalrollides nii Liisa kui Juliana oli niivõrd karismaatiline, et õigustatult tekkis küsimus - miks meile teda nii vähe näidatakse? Ka vanaemal oli taust suurem, kui esialgu paistis ja temagi oleks võinud nii mõneski kohas rohkem pead vangutada. Üldiselt oligi mul tunne, et ma oleks tahtnud rohkem - kõike rohkem, veel rohkem, kuid siis oleks sellest saanud ilmselt mammutetendus. Kuid õnneks on mul võimalus oma isu rohkema järele veel rahuldada ja lähipäevil loen ma läbi ka etenduse aluseks olnud romaani - sealt leian ma ehk kõik pisiasjad, mis etendusse ei jõudnud ja ma usun, et see, kui tegelastena kangastuvad mulle raamatulehekülgedel need noored näitlejad, siis annab see romaanile veel kindlasti oma lisamõõtme. Igatahes, kõik möödus liiga kiiresti, ma tahaks kõike seda veel kord kogeda :)

Vaatajana alles täiesti emotsioonide kütkeis olles, uurisin ka romaani autorilt ja lavastajalt: "Millised tunded neid peale esietendust valdavad?"

Reeli Reinaus: "Loo algse autorina oli huvitav jälgida, kuidas on see lavastajat ja näitlejaid inspireerinud, ning kuidas on saanud raamatust, kus igal tegelasel on läbi loo teatud areng, lavastus, mille puhul tundub tegelastest tähtsam olevat lugu ise – see, kuidas läbi tänapäeva noorte kohtuvad uus ja vana maailm, kuidas läbi oleviku mõtestatakse lahti minevikku ning kuidas me võime olla kindlad, et me kõik omame mingit nähtamatut sidet või seost oma esivanematega. Olgu see siis kas meid füüsiliselt mõjutav DNA, perepärimus, mis annab edasi suguvõsas juhtunud olulisi lugusid või rakumälu, millesse me isegi uskuda ei pruugi. Mulle väga meeldis Jaanika lavastus nii loo, kui kogu üldise terviklahenduse (heli, lavakujundus jne) osas."

Jaanika Juhanson: "Usun, et kõik, mis selles detsembri algusest toimunud intensiivses prooviprotsessis sai lauale toodud, läbi proovitud ja välja filtreeritud, realiseerus esietendusel nii, nagu plaanis oli. Inimkeeli – olen rahul. Loomulikult hakkab nüüd lavastus mängukordadega „kasvama“ - kui näitlejad selle n.ö sisse mängivad ja mängulise vabaduse saavutavad, kui valgus- ja helitehnik (kes on ühtlasi lavastuse vastavate kujunduste loojad) leiavad selles tehniliselt äärmiselt keerukas puzzles kindluse ja rahu ning lavastaja kõigile enam kuklasse ei hinga.

Ausalt öeldes, minu läbiv esikatunne on enamasti nagu väljaväänatud kaltsul või tühjakspigistatud sidrunil – oled endast sel hetkel andnud kõik, mis võimalik ja nüüd tuleb vaid loota, et publik sellega kaasa tuleb. Distants lavastusega ja arusaam, et mis see nüüd siis õige oli, tekib niiehknii alles ajapikku. Praegu on protsessi puutuvad tunded veel liiga verilihal ja haprad. Aga juba praegu võin analüüsivalt öelda, et see oli üks ootamatult oluline teetähis minu teekonnal."

Fotod: K. Sild

Ulmkonnakroonika 02/19

Ulmestaar: Ander Skarp

Triin: "Vali, kas enesetutvustuse kirjutad ise või kirjutame meie. Ei pea pikk olema üldse, ausalt."

Ander: "Triin, ma arvan, et toimetus võiks selle enesetutvustuse mulle ise kirjutada. Aga kui te seda teete, siis ärge seal mainige seda, et ma alles eelmine aasta hakkasin teadlikult ulmet lugema. Et olen nii kohalikus kui ka välismaises ulmes alles poolsüütu ja otsin oma kohta kirjandusmaastikul. Ärge seda kah kirjutage, et mitteulmelise osa oma elust veedan ma arvutite ja igasugu muude tehnikavidinate taga ning kõige ulmelisem asi, mida oma töö juures olen kogenud, on kineskoobiga televiisor, mis ennast automaatselt välja lülitas, kui inimene lähenes talle üle kahe meetri ja kui inimene taganes, lülitas ennast uuesti sisse. Aga igasugust muud asja võib minu kohta kirjutada. Ahjaa, äkki saaks kuidagi mainida ka seda, et selles Reaktoris on minult uus lugu...?"

Triin: "Eee... OK, me sellest siis ei kirjuta, lugu, jah, muidugi... Oot, see on nüüd tutvustus või siirad juhtnöörid?"

Ander: "..."

Triin: "..."

Ander: "See ongi tutvustus. Ma püüdsin nalja teha, vaata."

Triin: "... jah, OK, ee, ma lihtsalt mängisin nalja kaasa muidugi, ma sain aru küll. OK, selge. Millist pilti ma sinust kasutada võin?"

Ander: "Võid sinna panna igas poosis neid mõtlevaid ja juurdlevaid ahve."

Triin: " ...Eks ma siis otsin midagi."

Skarp tundis, et see pilt heliseb tema hinges kuidagi eriliselt vastu.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Hetkel on pooleli päris mitu raamatut ning terve hunnik ootab oma järge. Ma ei ole eriti kiire lugeja, kui just piitsa või präänikuga ei sunnita. Niimoodi tiksub mul juba paar kuud Maniakkide Tänava "Mehitamata inimesed" kusagil poole peal, vene ulmeantoloogia "Diogenese latern" ootab kurbade silmadega ennast taasavama ning nii mõnigi raamat on saanud minult esialgu vaid hindav-kaalutleva esimese peatüki õiguse. Kui sobib, küll siis hiljem loen edasi.

Piitsa ja präänikuga meelitati mind lugema Bacigalupi ja Buckelli "Takerdunud maa" kogumikku. Sellega ma hetkel aktiivselt tegelengi ja tuleb tõdeda, et siin poleks olnud nii radikaalseid meetmeid tarvis. Oleks võinud lihtsalt öelda, et on hea raamat. Ausõna.

Mis liikuvaid pilte puudutab, siis mingi hetk ma avastasin, et tüüpilised komöödiad mind enam ei paelu, seetõttu hakkasin rohkem ka põnevike ja ulme poole nihkuma. Mulle on alati meeldinud seiklusfilmid, kõiksugu aardeküttide sahmerdamised ja müstika iidsete "neetud" aarete ümber. Kahju, et see seikluslikkus on väga harva ulmefilmides esindatud ja kui, siis vaid episooditi. Viimane vaadatud ulmefilm "Prospect" sisu andis lootust, et on võõrad planeedid, peidetud kalliskivid, pahalased, kes üritavad peategelaste avastusele käppa peale panna - reaalsus osutuks igavaks juraks. Paljukiidetud Alita jättis külmaks ja ükskõikseks. Võib-olla seetõttu vaatangi rohkem nö. superkangelaste filme ja sarju, sest nende puhul on täpselt teada, mida oodata, ilma suurte ootuste ja purunevate lootusteta. Küll aga tahaksin soovitada kõikidele ulmikutele filmi Overlord. Kui sa pole seda veel vaadanud, siis vaata KOHE! Minu selle alanud aasta parim filmielamus, kus kõik on perfektselt paigas - muusika, filmikunst, näitlejad, lugu kulgeb dünaamiliselt ja loogiliselt ja pinevus on algustiitritest lõpuni välja.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Minu jaoks on ühe korraliku raamatu loomiseks vaja kolme komponenti - huvitavat lugu, tegelasi, kellega oleks võimalik samastuda ning midagi, mis annab mulle lugejana midagi uut ja huvitavat. Vastavalt parasjagu valitsevale kuuseisule on need kolm komponenti siis pidevas omavahelises suhestumises - kord on oluline rohkem lugu, kord jälle vaja rohkem uusi mõtteid ja huvitavaid vaatenurki. Aga kui üks neist kolmest komponendist täielikult puudub, hakkab terve raamat minu jaoks tugevasti lonkama. Ma olen alati imetlenud neid kirjaseppi, kes suudavad jutustada lugu nii, et sinna kulgemisele vahele pikitud infokillud varasemalt juhtunu või mingi suurema plaani hoomamiseks tunduvad jube hästi integreeritud, nad oleks justkui loo orgaanilised osad, vihjates ning luues fooni, et lugeja ise rohkem juhtmekesi oma peas kokku veaks. Kahjuks on väga palju neid kirjanikke, kes leiavad, et igat asja tuleb eraldi lahti selgitada või kui mitte selgitada, siis toppida dialoogi sisse üldisest kõne kulgemisest täiesti metsapoole hälbivaid repliike. Selliseid tekste on raske lugeda ning sellised jutud jätavad amatöörliku mulje. Ma olen isegi Reaktorisse paar lugu kirjutanud aga minule on sellised eksimused esialgu lubatud, sest ma ju olengi amatöör :D

Mis mind peletab raamatust eemale? Mõttetud stseenid ja mõttetuna tunduvad vahelepõiked, mis loo olemust ei muuda ei paremaks ega halvemaks. Näiteks kuidas suudab üks kirjanik peaaegu perfektselt edastada kahe inimese teineteiseleidmist, vihjates sellele väheste sõnade, teineteisele heidetud pilkude ja vihjamisi öeldud repliikide läbi, sealsamas kõrval aga teine kirjanik võtta sedasama asja kui puht-tehnilist paratamatust, mehaanilist toimingut, mida peab kirjeldama võimalikult koolipoisilikult ja nilbelt. Kui ma tahaks sitta kirjandust ja koolipoisilikke fantaasiaid, ma ostaks pornoajakirja, mitte ei otsiks neid "elamusi" raamatust, mis justkui ulme alla liigitub.

Aga maailm ilma lunastuseta on kurb koht. Isegi ulmemaailmas. See on ka üks põhjustest, miks mulle ei meeldi eriti (tüüpiline) õuduskirjandus ja grimdark fantaasia. Mis on see, mis paneks mind peategelastele kaasa tundma, nendega nende seikluseid jagama, kui ma tean juba ette, et kogu see edasine võimlemine on laiemas plaanis mõttetu. Mulle meeldib Tolkienilik kõrgfantaasia, kus on selgelt välja joonistuvad poolused, mille vahel kirjeldatakse halltoone, mis lisavad hea ja halva võitlusele dünaamilisust ja realismi. Ma usun, et inimestel jääb tänapäeval väheks headusest ja lootusest. Kui ma tahaks halbu väljavaateid, ma ei loeks grimdarki, kui samaväärse "elamuse" saan ma kätte politseiuudiste ja Riigikogu infotunni sümbioosist. Olen tihti mõelnud, miks kunagised hoiatava sisuga muinaslood muundusid läbi aja lastepärasemaks ja lootusrikkusest pakatavaiks? Miks metsikute huntide poolt ära söödud Punamütsike mingist hetkest alates sai jahimehe poolt päästetuks? Miks Anderseni merineitsi muundati võluprintsessiks? Ma usun, et oma südames ihkab igaüks meist seda muinasjutulist lihtsust oma ellu - headus on ilmas ja kurjus on ilmas aga lõpuks ikkagi head võidavad. Võiks ju!

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... )ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

"Kääbik"

Raamat, mis on peaaegu kahes eksemplaris kapsaks loetud. Mõnus lugu, lahedad kangelased, on nii nalja kui kurbust ja kirjaniku suurepärane oskus muuta kurbus millekski, mis on kangelaslikkuse ja edasiliikumise rõõmu sümbioos.

"Sauruste park"

Raamat, mille olen suutnud ühes eksemplaris kapsaks lugeda. Mõnus ja seikluslik tehnopõnevik, mille lugemiselamus oli kordades parem filmielamusest.

"Plutoonia"

Kunagi noorena sai loetud järjest sarnase temaatikaga raamatuid ja nendest jäi Plutoonia kõige parema mälestusega meelde. Teised raamatud valikus olid Verne'i "Teekond maakera südamesse", Doyle'i "Kadunud maailm" ning Burroughs'i "Tarzan Pellucidaris"

Peeter Helme "Haakrist ja ajarelv" esitlus Apollos

Piltide autor on Riho Välk, sest kuigi peatoimetaja oli ka kohal, suutis ta teha ainult koledaid ja fookusest väljas pilte.

Peeter Helme raamatu "Haakrist ja ajarelv" esitlus Tartus

Peeter Helme esitleb 8. märtsil kell 17 Tartu Kaubamaja Apollos romaani „Haakrist ja ajarelv“.  Autoriga vestleb esitlusel ulmekirjanik Veiko Belials.

Esitlusel on raamatut Apollo Klubi liikmena võimalik soetada 10% soodsamalt. Kohtumiseni!

HÕFF on tulemas!

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival tutvustab esimest korda Eestis põhjalikumalt Vene teaduslik-fantastiliste animafilmide režissööri Vladimir Tarassovi loomingut.

Tänavu 80-aastaseks saanud vanameistri käe all valmis 1970.–1980. aastatel hulk linateoseid, mis käsitlesid kosmoseteema kaudu inimese hingeelulisi küsimusi, ühise keele leidmist, inimeseks olemist kõige laiemas mõttes. Tema filmist „Tagasitulek” pärit lause „Ärgake, kosmonaut!” on üks tuntumaid filmitsitaate, mida kasutatakse siiani kõige erinevamates mõtteseostes. Film „Kontakt” sai aga nõnda populaarseks, et selle muusikalist tunnusviisi – Nino Rota kirjutatud „Ristiisa” meloodiat – hakati 1980ndatel Leningradis kasutama diskoõhtutel: kui noormees tahtis tütarlapsega tutvuda, vilistas ta seda ja kui neiu oli nõus, vilistas ta vastu.

Ulmeekspert Jüri Kallase sõnul oli Tarassov kõige järjekindlamaid ulme viljelejaid nõukogude animatsioonis. „Tema filme «Kontakt» ja «Mäekuru» näidatakse Venemaa suurtes telekanalites tänaseni keskeltläbi kaks korda aastas. Uuemal ajal on Tarassov tegutsenud peamiselt õppejõuna Venemaal, kuid ka Iraanis ja Indias, viimases võib teda lugeda suisa kohaliku animatsiooni üheks rajajaks,” ütles ta.

Haapsalus jõuab ekraanile neli Tarassovi filmi: “Marss edasi, aeg!” (1977), „Kontakt” (1978), „Tagasitulek” (1980), ja „Mäekuru” (1988), mis kõik kuuluvad tema tuntumate sekka. Võimalik, et festivali külastab ka eakas maestro ise.

Lisaks jõuab HÕFFil ekraanile Eesti esimene natsizombifilm „Reich of the Dead". 30-minutilises lühimängufilmis võitlevad kaheksa eriülesandega eliitsõdurit II maailmasõja ajal natside välja töötatud ja 70 aastat hiljem ootamatult valla pääsenud viirusega, mille eesmärk on äratada ellu sõjas hukkunud saksa sõdurid ja luua neist elavate surnute superarmee. „Lubame Eesti esimest B-kategooria exploitation-zombifilmi ja loodetavasti ka naeru,” ütles filmi režissöör ja stsenarist Julius Kits, kes koos kaasstsenaristi ja produtsendi Harly Kirspuuga on tuntud Imelike Filmide Festivali ehk IFFi korraldajana. Nulleelarveline linateos on valminud õhinapõhiselt peamiselt sõprade ja tuttavate abiga. Loe lähemalt www.hoff.ee.

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival leiab tänavu aset 25.–28. aprillini.

Festivali pääsmeid saab osta SIIT

Uudiskirjandus 02/19

Takerdunud maa

Paolo Bacigalupi, Tobias S. Buckell

Paolo Bacigalupi ja Tobias S. Buckelli lühiromaanide kogumiku „Takerdunud maa“ (The Tangled Lands; 2018) tegevus toimub fantaasiamaailmas, kus inimestel on keelatud võlukunsti praktiseerida. Iga kord, kui keegi midagi nõiub, paneb see kasvama väga ebameeldiva taime, okasväädi, mille torge võib inimese magama panna nii, et ta sellest enam ei ärka. See taim on juba vallutanud suure osa maailmast, mida nad tunnevad, põhjustades suurt põgenike voolu Khaimi linna, mida siiani on õnnestunud okasväädi eest kaitsta. Ometi on inimestel oma igapäevaste vajaduste ja eriti tervendamise jaoks ikka tarvis mõni loits lausuda, aga kes maagiaga tegelemisega vahele jääb, seda ootab kohtumine timuka kirvega. Kogumiku lood: Paolo Bacigalupi, „Alkeemik“; Tobias S. Buckell, „Hukkajanna“; Paolo Bacigalupi, „Khaimi lapsed“; Tobias S. Buckell, „Sepa tütar“.

Eesti keeles on ilmunud kolm Paolo Bacigalupi (1972) lugu, millest kaks on Stalkeri võitnud. Auhindu on ta saanud rohkelt teisigi, torgates silma selle poolest, et tema saadud auhindade hulk on avaldatud teoste hulgaga võrreldes ebatavaliselt suur. Ta romaan „The Windup Girl“ sai Hugo, Nebula, Locuse jt auhindu, mitmed ta jutud on saanud erinevaid auhindu ja nominatsioone. Tema sõber Tobias S. Buckell (1979) on 2000. aastal debüteerinud ulmekirjanik, kelle kontos on tänaseks kaheksa romaani ja üle 70 lühiproosapala. Lisaks fantaasiamaailmade kujutamisele on ta kirjutanud videomängude romaniseeringuid, kosmose- ja planeediseiklusi ning ökothrillereid ja kliimakatastroofilugusid.

Kirjastus: Fantaasia

Tõlkinud: Martin Kirotar, Maria Reile, Andreas Ardus, Tatjana Peetersoo

Kaanepilt: Meelis Krošetskin

Orpheuse Raamatukogu

Sarja koostaja: Raul Sulbi

296 lk

Maagia

Arvi Nikkarev

Märtsis ilmub müügile Skarabeuse uus raamat. Antoloogias Maagia on neljalt autorilt kuus lühiteost.

"Maagia" on esimene eestikeelne 21. sajandi vene ulme antoloogia.

Oleg Divovilühiromaanis "Reetur" (2000) kandub elfide ja örkide vaheline sõda Irreinilt üle paralleelmaailma, Maale.

Leonid Kaganovi jutus "Mul veab" (2006) on inimesed saanud võimaluse ajas rännata, kuid üksnes „hüpates“ tulevikku.

Maria Galina lühiromaanis "Pööripäev" (2011) on hülged inimeste kõrval teine arukas liik planeedil. Peategelasel, vaesel tütarlapsel, pole kolkalinnakeses mingit tulevikku... Aga kui ta polegi see, kelleks kõik teda peavad?

Svjatoslav Loginovi jutustuse "Roheline kuppel" (2013) tegevus toimub Cultownil. Sel planeedil pole politseid, kuritegevust ega ka valitsust, sest sellel on peremees. Planeet kuulub Joseph Culti gangsterisündikaadile ja seal elavad vanad, pensionile jäänud kurjategijad.

Kirjastus Skarabeus

Tõlkinud ja koostanud Arvi Nikkarev

344 lk

Domineeriv värv. Must

Koidu Ferreira

Paralleelmaailmast tagasi saabudes ootavad Cordeviat ees uued katsumused. Tema organismis leidub ikka veel Clay mürki, Bevis nõuab last ja päevavalgele tulevad nii mõnedki hästi hoitud saladused.

Ilmneb tõsine oht, et naabruses asuva baasi hävitanud teepiad kavatsevad rünnata Nancy baasi. Pääseda olendite eest, kellel on võime erinevateks loomadeks moonduda, on inimestele keeruliseks ülesandeks isegi siis, kui nad on peitunud sügavale maapõue.

Kui Clayl õnnestub ründajate plaanid apanusade abiga nurjata, ihaldab teise karja tulevane alfaisane Larry kättemaksu. Liisiametsa häving põhjustab pöördelisi muutusi ja Cordevia satub peenelt sepitsetud lõksu, kus pannakse proovile tema vastupanu ahvatlustele.

Kas Cordevia ikka tahab võrgutuste küüsist pääseda ja poja juurde jõuda, kui tema peale peetakse jahti ning kogu linn kubiseb ohtlikest mereelukatest? Kas ta suudab endale võita oma territooriumi ja lõpetada Clay armumängu?

“Domineeriv värv. Must” on neljast osast koosneva noortesarja teine osa. Esimene osa “Domineeriv värv. Tumepunane” ilmus kirjastuses Varrak 2017. aasta märtsis ja valiti 2018. aastal Tartus Lapsepõlve kirjandusauhinna nominendiks.

Romaani autor Koidu V. G. Ferreira on sündinud Eestis 1975 ja elab koos portugallasest abikaasa ning tütrega Prantsusmaal.

Kirjastus: Koidev OÜ

Pehmekaaneline, 480 lk

Maapõu (II osa)

Peter V. Brett

Ennemuistsetest aegadest luusisid öös verejanulised deemonid, hõrendades inimkonna laialipillatud riismeiks, keda kaitses pooleldi unustatud võlukunst. Siis kerkis esile kaks sangarit – lähedased kui vennad, aga lahutatud kibeda reetmise tõttu. Arlen Põldaja sai kuulsaks Maalingutega Mehena, temale tätoveeritud vägevad loitsumärgid võimaldasid lüüa deemoneid käsitsivõitluses. Võlujõuliste loitsurelvadega Jardir kuulutas enese Päästjaks, ammutõotatud ühendajaks, et juhtida inimsugu võidule Sharak Ka’s – viimses deemonitevastases sõjas.

Nüüd on Arleni, Jardiri ja Arleni naise Renna pingutused viia sõda deemonite juurde jõudnud haripunkti: algab rännak alla Maapõue, kurjuse lätetele, kus Deemonite Ema sigitab ammendamatut armeed. Nende teejuhiks on Alagai Ka, vangistatud riuklik deemonivürst, kelleta pole rajaleidmise lootust, kuid kelle usaldamine ähvardab minna kalliks maksma. Senikaua on maapinda asunud ründama sülem, ning Leeshal, Ineveral, Ragenil ja teistel tuleb mängu panna kogu oma vaprus üleüldise hävingu vältimiseks, sest saatusliku vastasseisu otsustav lõppjärk on käes.

„Maapõu”, mis ilmub eesti keeles kahes köites, on Peter V. Bretti viieosalise „Deemonite” sarja viimane jagu. Eelmised raamatud olid „Maalingutega mees”, „Kõrbeoda”, „Päise päeva sõda” ja „Pealuutroon”.

Kirjastus: Varrak

Tõlkinud: Lauri Saaber

Pehmekaaneline, 360 lk

Vaimude labürint

Carlos Ruiz Zafon

„Vaimude labürint“ on ohtralt tunnustust pälvinud Hispaania kirjaniku Carlos Ruiz Zafóni tetraloogia „Unustatud raamatute surnuaed“ neljas ja viimane osa. Eelnevalt on romaanisarjas ilmunud „Tuule mäng“, „Ingli vari“ ja „Taeva vang“ (tlk Kai Aareleid).

Salapolitseis töötatud kakskümmend aastat on jätnud Alicia hinge armid ning ta palub oma ülemuselt Leandrolt luba erru minna. Enne aga tuleb tal lahendada viimane juhtum ja leida üles saladuslikul moel kadunud Hispaania kultuuri- ja haridusminister Mauricio Valls. Too oli Teise maailmasõja ajal vanglaülem Montjuïci kindluses, kus kandsid karistust paljud kirjanikud, nende seas lugejale romaanisarja varasematest osadest tuttavad David Martín ja Víctor Mataix. Nende kirjanike otsinguil kohtub Alicia Barcelona vanaraamatukaupmeeste Semperetega, kes, nagu selgub, tundsid kunagi ammu tema vanemaid. Koos elutormidest räsitud politseiniku Vargasega asub Alicia lahendama inimröövide ja mõrvadega pikitud salapärast juhtumit, mille käigus tuleb ilmsiks üha uusi võikaid üksikasju, kõik seotud Franco režiimi korruptsiooni ja kuritöödega.

Kirjastus: Varrak

Tõlkinud: Eva Kolli

Kõvakaaneline, 400 lk

Rooside ja okaste koda 2: Udu ja maru koda

Sarah J. Maas

New York Timesi ja USA Today müüduima kirjaniku Sarah J. Maasi köitev ja hingemattev uus seeria sulandab romantika, seikluse ja haldjatarkuse tema seni kõige unustamatumaks looks.

FEYRE ON SUREMATU.

Olles päästnud armastatud Tamlini nurjatu Haldjakuninganna käest, läheb ta tagasi Kevadkotta, nüüd juba suurhaldja väega. Ent Feyre ei suuda unustada hirmsaid tegusid, mida pani toime Tamlini rahva päästmiseks – ega kokkulepet, mille sõlmis Rhysandiga, kardetud Öökoja vürstiga.

Kui Feyret tõmmatakse üha sügavamale Rhysandi tumedasse poliitika ja kire võrku, kerkib pea kohale sõda. Ja kurjus, mis on märksa suurem kui iga kuninganna, ähvardab hävitada kõike, mille nimel Feyre on võidelnud. Ta peab astuma vastamisi oma minevikuga, leppima oma annetega ja otsustama oma saatuse.

Kirjastus: Pikoprint,

Tõlkinud: Mario Pulver

Pehmekaaneline, 637 lk

Öised valvused

Bonaventura

Bonaventura pseudonüümi taha peitunud Ernst August Friedrich Klingemann (1777–1831) tuvastati „Öiste valvuste“ autorina alles 1987. aastal. Mürgine satiir võimukandjate, kirikumeeste ja õigusemõistjate pihta on kohati nii terav, et pseudonüümi kasutamine võis olla ainus kaitse pihtasaanute õiglase pahameele vastu. Saatuse irooniana on see Klingemanni mahukast loomingust ainus ajale vastu pidanud teos.

Õuduskirjanduse klassikasse kuuluvad „Öised valvused“ esindavad romantilise vaimu ööpoolt, kus kurat on isaks, pruut hullumajast ning hauakaevajad koos ringihulkuvate vaimudega tavalisteks kaaskondlasteks.

Kujunduses on kasutatud Herbert Railtoni ja Bruno Goldschmitti graafikat.

Kirjastus: Ilmamaa

Tõlkinud: Mati Sirkel

Toimetanud: Urmas Tõnisson

Kõvakaaneline, 208 lk.

Reaktori juttudest 02/19 (Tõnis Hallaste)

Parempööre

Joel Jans

Minategelane on ülikooliõpilane, kes kuuleb ühe suurepärase noore naiskunstniku Liidia surmast. Ta otsustab minna tolle pere juurde, osta lahkunu keha (juudilt Aabramilt laenuks saadud rahade eest) ning teha seda, mida kehakaupmehed ja ajulihunikud ikka teevad - kasutavad ära, mis kasutada annab. Naise aju jäänustest saaks luua enamjaolt masinliku kunstigeneraatori. Siis aga juhtub äpardus.

Kui ma esimest korda lugesin, siis jäi kuidagi väga domineerima tunne, et üldjoontes on tekstiidee  mulle sümpaatne (aju kunsti tootva alge taaskasutamine masinlike abivahenditega), aga millegipärast eetilises plaanis muutub tüütult küüniliseks.

Nagu öeldud, tekstiidee on üldjoontes sümpaatne. Kamoon, kunsti ja esteetika küborgiseerimine! Võiks olla huvitavalt paradoksaalne idee (teha masinlikuks midagi nii üdini inimlikku), samas muutub ilmselt aina aktuaalsemaks. Ka meeldis mulle, kuidas protseduur ise sooritati külmalt, kalkuleeritult, emotsionaalse distantsiga - samasugune kalk ja emotsioonitu võinuks olla ka ülejäänud tekst.

Samas on kahju, et autorit ei näi huvitavat küsimus sellest, mille poolest Liidia pildid on paremad kui võiksid olla näiteks täismasinlikud kunstigeneraatorid. Sest selles peitub mingi osa teksti eetilisest hädast. Vastsurnu aju ühendamine klemmidega, et see hakkaks aga pilte vorpima ... Siin on palju eetilisi küsitavusi. Ja neid ei tasu üldse mitte pidada tundlike vingatsite ja progressitakistajate nurinaks, need võivad olla huvitavad küsimused. Tegemist on silmatorkava ja vastiku tembuga, mida võiks õigustada Liidia kunstivõime harukordsus. Kas andel on õigust varalahkunult surra - või kas teistel on õigust enneolematut annet omavoliliselt surnust tagasi tuua?

Aga ei, siin õigustab kõike ja kõiki mingi igavavõitu rahasoov. Isegi mitte põhjendatud vajadus. Mis viib mind küsimuse juurde: kas sellist pätiromantikat ma siis tahangi? Sest selles tekstis saab mingi groteskne tegu võimalikuks ainult seepärast, et kõik tegelased on moraalselt ja rahaliselt laostunud. Ainus, mida andeka naiskunstniku kirjeldamiseks öeldakse, on see, et ega minategelane teda vihanud, ta isegi ei huvitunud sellest naisest (sest naine oli ju inetu).

Eh, ühesõnaga, mul on tunne, et loos on mingid süžeepunktid, mis toredad (üldine sündmustik oma ideelise potentsiaaliga, protseduuristseen toimis, ka vasakukäelisuse puänt toimis, midagi veel...), aga loos pole mitte ühtki tegelast, kelle käekäik sümpatiseeriks või korda läheks. Niisama on ebameeldivad sündmused seatud ajalisse järjekorda.

4/10

Langevas joones tõusvate tähtede poole

Andres Mesikepp

Mees on saabunud uude linna, tema isegi läbini uuena. Ta läheb korterisse, milles kõik on võibolla esimest korda tema oma. Laial aknalaual on ebatavaline masin, mida võhiklik silm oleks pidanud vanaks lampraadioks, esikülge täitva indikaatorsõõriiga ja puha. Mees läidab sigareti. Mõistagi sõrmedega, ilma tikkudeta. Asus jändama aparaadiga, jändaski tükimat aega, kuni lõpuks... muutus kõik.

Teksti esimest korda lugedes ei saanud ma õieti midagi aru. Teksti viimast korda lugedes (sest ta on piisavalt lühike, et seda jõuab päris mitu korda lugeda) tundsin, et siin polegi suurt millelegi sisulisele kaasa elada. Jääb väga lühikeseks ja väga segaseks - mu maitsele jääb tiba liiga palju ridade vahele.

Seda on kirjeldatud kiretult. Mehe minek uude linna, raske raudukse avamine, korterisse minek. Aga mida tähendab, et kõik on võibolla esimest korda tema oma? Ta tegeleb masinaga, saab seadistatud, äkki hüüab kirglikult: “Neetud! Ma tegin seda! Aga vimast korda!” - aga mida? See selgub hiljem. Polegi õieti vahet, sest homme on ta oma sõnul vaba. Ja koht, millega ta juba harjuda jõudis, pidi kaotama palju, võib-olla kõik. Samas pidi saama siin kõik teiseks, saama ka mehe tõeliseks koduks. Seetõttu ta jätkas nüüd masinaga (millega ta ju enne “tegi seda viimast korda”), kuni akna taga valitses pimedus... Ühesõnaga, natuke segane.

Mingis mõttes aimub siin mingi tore fantastilisus. Ühes lõigus antakse edasi palju-palju loo sisust. Mees ise on Sünkronisaator. Kui ta aparaadiga tegutseb, siis hävitab ta terveid paralleelilmu, tühistab võimaluste küllusi, et viia need kooskõlla “ainsa mõeldava maailmaga”. Ja mees ise on nagu maag - ta suudab sõrmedega tuld teha, küllap on tal muidki võimeid. Ehk on tema erilisim erivõime aparaadist paralleelilmade tühistamise väljavõlumine - ehk on selle aparaadi käsitsemises midagi võlujõulist, mida keegi teine ei suudakski ja mille kõrval kõik tema muud võimed on vaid ääremärkus ja dekoratsioon ...

Samas on tekst ikkagi sedavõrd ebamäärane, et kaotas kontakti, vähemalt minu kui lugejaga.

3/10

Punase välja aare

Mihkel Vaher

Õde-vend Vicky ja Remy seilavad maapurjekatel üle punase soolavälja, et leida allalangenud laevu. Vicky on võimeline tajuma vrakkide keskel asuvaid geoode, õigemini nende sees peituvaid vaimolendeid. Vickyl on oma põhjus nende otsimiseks, Remil oma. Geoodide väärtus on tohutu, ent rännakud geoodide juurde sisaldavad omi riske.

Alustuseks ütleks kohe ära, et novelli “Punase välja aare” lugesin enam-vähem nõnda, nagu see oleks ilmunud Clarkesworldis või Lightspeedis. Ja mitte niivõrd sellepärast, et see ei püüdnudki leida konkreetset dialoogipartnerit Eesti ulmelugeja näol (ei tegevus, tegelased, tegevuspaik, sündmused ega seosteruum ei puutunud otseselt praegusesse Eesti ellu). Pigem tekkis mulje sellest, et oli värskena mõjuv maailm, millesse iga mõne aja tagant lisandus toredaid lisaelemente, mis panevad küsima: “Oot, mis on selle taust?” See on huvitav maailm - ja autor kirjutas novelli täitsa mitu uksekest ja aknakest, mida võiks veelgi rohkem lahti paotada. Täitsa huviga kiikaks sisse.

Siinkohal võib loetleda võimalikke inspiratsiooniallikaid. Algul lugema hakates vaatasin, et midagi ikkagi üsna düünilikku. Kõrbes rändamine ning üksi jäänud mees ja naine, kel perekondlikud sidemed. Kohe tuli meelde, et “Düüni” keskel oli kah Jessica ja Paul Atreidese kondamine kesk liivavälju. Aga ei, see on roosakas soolakõrb. Sool on vist tiba liiga raske, et lenduda liivaluideteks. Seega on lage roosakas väli (Star Wars VIII lõpulahing tuli silme ette).

Palju olulisem seos tundus tekkivat Miyazaki teostega. Mitte küll kirjutusstiili või meeleolu poolest (huvitav, milles väljenduks ilukirjanduslik miyazakiism - kas vohavates looduskirjeldustes? Või vastupidi, ülitundlikus ülinappuses, südamlikus lakoonilisuses?), vaid pigem teatavate sisuliste seoste tõttu. Ütled “maapurjekas” ja kohe kerkib silme ette Nausicaä oma tuulelohega. Loed, kuidas vabaneb geoodis peituv kivijumal, ja silme ette tuleb stseen Oscari võitnud filmist “Vaimudest viidud”, kus mudane jõejumal puhastatakse kogu temasse visatud prahist ning ta lendleb vabastatuna taevasse ära. No olgu, jõejumal naeris valjusti, samas kui kivijumal näis vaikivat. Ikkagi.

Aga see, et mulle tundub, et inspiratsiooni on saadud natuke “Düünist”, natuke Miyazakist, ei ole mõeldud asja vähendamisena. Igasugune inspiratsioon on mingil määral taaskasutatud ja need on põnevad inspiallikad. Pealegi, need seosed ise ei tekita seda Clarkesworldi muljet. Toda tekitavad pigem väiksed lisaelemendid, mis autor on loosse pannud ja millega tekitanud suurema narratiivse võimalusterikkuse millessegi, mis võinuks olla ka lihtsalt ühe geoodiretke kirjeldus.

Ma tegelt ei tihkagi siinkohal midagi laituseks öelda. Või vahest ehk seda, et kuidagi jäi tunne, et see oli rohkem maailma tutvustus kui lugu ise - et kuidagi väga turvaline tutvustamise värk. Aga see pole iseenesest halb, ehk ongi nõnda parem. Mis mõtet oleks nt Remi tappa puändi nimel, me ju ei tunnegi teda veel. Tüdrukut tabanud hoog ja maapurjekaga tehtud avarii stseen ei kommunikeerunud väga hästi - ei olnud ei tõvehoo “olen irdu maailmast” ega õnnetuse totaalne siin-ja-praegu-on-kiire-kiire-kiire, vaid oli lihtsalt midagi kolmandat ja veidi ebamäärast. Aga see kõik on ääremärkus - ma oleks maru üllatunud, kui seegi poleks järgmises Tuumahiius kui üks aasta parimaid jutte.

9/10

Jyrka karvustused 02/19 (Jüri Kallas)

Kuud pole vennad, regulaarselt ilmuval ajakirjal kindlasti...

... et kui ma jaanuari juttudega kohe üldse rahul polnud, siis veebruari omadega on pigem vastupidi.

Olgu, jaanuaris oli mul tervis kehv ja võib-olla see jättis oma jälje, aga ma pole tükk aega Reaktori jutte lugenud taolise mõnu ja hooga, kui seekord.

Joel Jans – Parempööre

Kirjanik, keda varem teati kui J. J. Metsavana, on oma veebruarikuu jutus mananud lugeja ette mõnusalt detailse ja samas fragmentaarse maailma, kus kohtuvad aur ja õudus ning esineb vihjeid autori jaoks olulistele teostele.

Algus häälestas küll mingile enam kui sajandivanusele tondijutule, aga õnneks ei lubanud autor mul kaua taolist eksiarvamust kannatada, tekst pööras kiirelt huvitavamaks, sai kiirust ja hoogu ning kahjuks sai ka ehk liigkiirelt otsa.

Jutt «Parempööre» mõjus otsekui mingi pika sarja täienduseks kirjutatud lühilugu. Noh, teate küll, kuidas suures ilmas on, et kuulus autor on kirjutanud mingi romaanitriloogia ja siis pannakse kokku miskit antoloogiat ja lunitakse kuulsalt autorilt kah mingit teksti. Eks kuulus autor teebki, võttes tavaliselt oma kuulsate romaanide maailma ja kirjutab sinna jutu näol ühe väikese episoodi juurde. Ainult, et Joel Jansil neid romaane pole, ongi vaid see väike episood.

Hea episood ja äge maailm, mis võiks vabalt mõne teksti veel külge saada.

Kui midagi ette heita, siis vast seda, et tekstil on teatav kiirustamise maik...

9/10

Andres Mesikepp – Langevas joones tõusvate tähtede poole

Peaaegu debüüt, autor ütles küll, et pole debüüt, aga ma tõesti ei mäleta, kas ma talt midagi ilukirjanduslikku varem lugenud olen...

Jutt hakkas kuidagi mõnusalt peale ja läks veel mõnusamalt edasi. Suur kiitus tekstile, kus dialoogi pole. Selline meelolukas tekst, pigem pilt. Positiivne, et autorit on inspireerinud pisut teised asjad, kui kohalikus ulmes tavaks. Miinuseks, et kui lõpupoole seletama hakati, siis enam nii hea polnud – ei, mitte halb, aga mitte ka enam nii hea.

Täitsa huvitav, et kas Andres Mesikepp lähiajal veel mõne jutu kirjutab-avaldab ning kui ta seda teeb, siis milline see oleks?

8/10

Mihkel Vaher – Punase välja aare

Seekord tõesti debüüt, millele tegi ehk pisikese karuteene asukoht kahe tugeva jutu sabas, aga ainult õige pisikese karuteene...

Jutu plussid on huvitav maailm ja see, et autor seletab mõnusalt vähe, kas tegi ta seda teadlikult või mitte, aga nii on hea.

Jutu miinusteks, aga see, et autor ei suutnud teinekord päris selgelt kõike lugejani tuua, pluss õe-venna nimed, mis minul pidalt segadust tekitasid.

Kusagile plussi ja miinuse vahele jääb toimuv ehk lugu ise. Tänu värvikale maailmale on lugu päris kobe, aga mõjub siiski osana millestki suuremast, ehk algab kusagilt suvaliselt kohalt ja ega õiget lõppu ka eriti pole.

Debüüdi kohta siiski päris hea ja oma hinde auga välja teeninud. Ootaks järgmist teksti.

7/10

Vaatan selle kuu hindeid ja leian, et päris hästi olen andnud. Jah, alati saab viriseda ja vigu leida, aga ma olin lugedes rahul ja nautisin ning miks ma peaks nüüd takkajärgi hakkama kiuslikult norima. Eks neid norijaid on niigi rohkem kui vaja.

Valik ulmelist luulet Ivar Sillalt (Ivar Sild)

Ivar Silla vanemaid luulekogusid saab luulehuviline täiesti legaalselt alla laadida SIIT, autor laeb ise tekste sinna üles.

Kogust "Usk, lootus ja armastus"

x-x-x

eemaldasin spaatliga

ettevaatlikult liha luudelt

hallviltjas mass koorus veel roosatavatelt koigastelt

sääreluudega tagusin vastu Hamleti vammust

mis kobises kui tige pungsilm prill-lõgismadu

kas prill õgis madu

ei tea sest mind oli haaranud juba rütm

värin Strugatskid väsin ahastavad ajastu asjad

ahistavad

raske on olla jumal neile kolpahvkoonudele

Aueli ürgmutukad on rasedad ja põevad artriiti

minu omad on rõõmsamad ja laulavad sürri

suitsutan viirukit

pläkerdan mürri

kui nad ei näe siis suitsetan kanepit

Mooloki kuju ma tegin neile

sest raske on olla jumal

mõtlen järelikult olen

cogito ergo sum

sum sum sum

annab käigu ergu see sum

ajastu ahistavad asjad

Strugatskid lükkasid millenniumi (mitte AD 1999 poisinime)

liig kaugesse tulevikku

läksin ära äärelinna serva

püsti lõin

jurta vigvami tšummi püstkoja telgi

võtsin hulkuvate koerte laipadelt nahad

traageldasin kaasavõetud kapronniidiga kokku

kreeka-rooma päraseks tuunikaks

kreeka-rooma maadlust harrastan naabrilastega

kes peavad mind sõbralikuks kolliks

sest päevalehti nad ei loe

kus on kirjas

Mähe Muuga Merivälja aedlinnas märatseb mõrvar

kolbapurustajad

raske on olla jumal

kuulge Strugatskid

hakkame õige otsast peale

x-x-x

mis ma siin nüüd räägin

igasugu tundehelmikatest

kelle mahlakust kogun

vaatidesse välul ulades

ringeldes siia

või hoopis teisale

ma korjan mõne prossilaadse sarika

iga tipus on mailase nupp

kohe sinine õieke mu kareroosal nahal ärkab

sirutab end viide suunda kroonit lehed

ja näikse rõõmus olevat

kogun seda mahlakust

tsistern tsisterni järel

täitub ja vurab linna

ka linnarahvas tahab puhata

mõned naftastes tunkedes töölised

avavad kriuksudes tsisternikraanid

ja lasevad kelmikad helmikad

purustatud mailaste

ja põdrakondipuruga

rentsleisse voolata

ärkavad inimesed

või kes iganes nad ka pole

hõõruvad imestunult silmi

tänavatest on saanud põlluvaheteed

ja inimestest mutukad rukkipeades

x-x-x

hüpertermilised

asotsiaalid

on täna Rahvusraamatukogus

kookus tuhandepealine vägi

istub lakeerit laudade taga

veerib püüdlikult värsiridu

mõni haige ja haavatud pildike

kriipleb saali kohal

tundide möödudes tekib voog

tõeliselt sulneid

aiamaalõhnu

kibuvitsapõõsaid

elukibestumust

lustilist noorust

reaalseid ja sürreaalseid

pilte voogab nende avat suudest

kuvardudes lubjat laele seinte peale

nõnda lapsepläkerdiseks paberiks

muutub grandioosne paehoone

vesine ja pude

vajub kokku

räpased akvarellinired

teevad Tallinnast kakatoonirohelise

soomaastiku

Kadrioru luigega teletorni tipus

x-x-x

kaanest kaaneni

põhjani

ütles muteerunud

saurustunud

raamatukoi

ja kallas kastitäie köiteid kurku

ENTOMOLOOG PÄRAST ORANŽI SEENE TEKET

MEIE ATMOSFÄÄRSELT VIOLETSESSE TAEVA

vaha ja kumminukkude tühjast

tolmuste klaaside

purunenud mööbli

ja paari tähtsusetu

inimlaibaga poest

ma leidsin su

kui embasid

ja suudlesid tundlikult

oma roheliste tundlatega

väikest

roosat

vahtkummist tiigrit

nüüd oled sa kõige kaunim ritsikas

minu kogus

ja ainuke liikidest

kes muteerunud pole

plagistan oma ruuget nokka

silun tiivasulgi

mille alla peidan tikutopsi

ja asun sööma

kunagi Maad valitsenud

liigiesindaja laipa

mina olen vist viimane elusolend

pärast sinu tapmist

olen veel elav

HOMO ARHEOPTERÜKS

Kogust „Spermaga ja puha“

MOIRA NUTULAUL

kallan kausist kaussi verd

püüan

et ükski piisk kaotsi ei läheks

aga mu valge põll ammuilma pritsmeist paatjaspruun

iga piisk iga värin mu kätes tähendab lõppu

kellelegi humaanidest

nad arvavad et otsustan

et valin kui pikalt keegi elada saab

eks pimedatelgi on lohutust tarvis

kuid mina olen nii tahtetu ja võimetu

keegi ei näe neid pigiseid pisaraid

mis määrinud mu näo

ma olen peaaegu pime kui mutt

aga mu kõrvad kuulevad siiski

ja mu käed tunnevad siiski

mu süda

miks ometi arvatakse et mul südant polegi

seda valu mis lainetab pidevalt humaanist humaani

nii vähe on neil minuteid mil nad on rõõmsad

mõni üksik ka õnnelik

mil märkavad päikest ja kasvavat loodust

harva aimavad sinise mere piiri ja piiritust

vaid ühel korral aastas Morpheus mind aitab

tuues iselaadse une

siis

kallan kausist kaussi ma merd

ja ei pea kartma pritsmete pärast

aga ärgates mu põll

on punapruunim veelgi

Kogust „Taas kasutu“

TEGELIKULT 001

põhjakonnapojapojad mängivad

mustade luikede roos

mustade kurgede soos

lõimivad rahvamustreid

rahvusurkeid aardeid ja oode

püha on perversne silmaklapp

KUUST 004

mätaste vahel hämaruses

öine iil juba tungib peale

rabistab mulluseks muutuvaid vahtralehti

räbustab kukkuvaid

mullaga segi

maa maagiaks

maagiks

mättad on tasa

kõrgemad vähemad

eilsest vihmast niisked ja ligedad

ükski kõrs ei liigahta

kuniks kadakpoolseimas nurgas

kõige taga

kostab sahin

paekildude mulla

mulluste lehtede

niiskusega lige ja segi

kasvab mätas üles

pikkade sirgete

pruunroheliste juuste seest

sirutub armu paluv rahu pakkuv

lubihall lubisoonine

käsi

iidne

huntilus inimene

sügisõhtus ärkaks korraks

olles üks maa ja veega

ühtes õhu ning kuuga

et taas kaduda pärispimedusse

TEGELIKULT 004

loodetuulerannikul on mõned õied

külmakapis leivapurusid

kuskil on saientoloogide saiad ka

ma jalutan põõsaste keskel ja õisi ei näe

ma nuusutan kappi ja universumit

jahutooteid ei saa

võltstegelikkuses

kõik on olemas

universum kelle poole urvitada

leib ja lilled

jalutama ei pea

sirutama ei pea

kummardama ei pea ega nuuskima

räägi mulle palun veel

räägi sest kaunist reaalsusest

kus sinul pole miskit ega teistelgi

UNIVERSUM

rooman üle päikese moosine ja toores

jõuan grillkanana broilerina tuuma

on algamas magnettormid mu ajuhälbes

torm torm magnetiseeriv torm

niiskete linade vahel võitlus

kestnud kauem kui hea ja kuri

kestmist pole olemaski sestap

torm torm magnetiseeriv torm

mähkun kaunina krõbedana lihatuna

kehatuna kui üks inimmull kunagi

sulan tummana tuuma pole mind olnudki

torm torm magnetiseeriv torm

ootan teid külla seal päikese taga

sinna kuhu keegi ei näe ei aima

ei mõika keegi et elan Niburul

torm torm magnetiseerib

magneetiline torm torm

lükkan kõri ja kubeme ümber liibuva lina

väänan välja sest higi ja viskan voodile

astun akna juurde ning haaran trellidest

magnetiseeritud varvad tormis

torm torm magnetiseeriv torm

päike paistab inimesed liiguvad

ümber pelgupaikse kloostri

ilmaelu läheb edasi minutagi

torm torm magnet metalne tolm

Kogust “Pildimasin”

x-x-x

väike teetass tormab ehmunult tuppa

karjub mu peale hädaliselt

ma ei saa muud aru

kui et betoonmajad varisevad

varsti aga mõistan

kuuris puid lõhkudes

vigastas ta lusikaga kõrva

sestap kisabki

ja mu kukrusse poeb

kus ma hoian veel

palavikus mikrolaineahju

x-x-x

need kes üle jäid

olid sõrgadega hobused

nemad kraapisid kuuseokkad välja

järvepõhja mudast

üle jäid ka rohelised hiired

suurte silmade ja kõrvadega

nad sülitasid pohli

ja paiskusid ise kui raketid

selg ees vastu maltsametsa

malts rullus heinarullideks

mis on hea toit merilehmadele

mina olen näkk

kes tähekarjuse eest kuu peal

karjatab tolmumere lehmi

x-x-x

kannikeste voog

ratsutab üle Munamäe

rebib pikali torni

lööb laiali kraaksuvad kuused

ja ontlikud järved

tuleb mu juurde

tantsib

tantsib surmatantsu

ümber minu

elektrooniline võbin

läbistab triibulist ihu

ning siis algab laul

kimäärid kisendavad

lauasahtlites

korraga vaibub tants

vaibub laul

ning siis hakkab sadama

kohinal näritud konte

pealuid ja ribisid

maa muutub valgeks

elevandiluu roosa varjundiga

valgeks

Jutt: Ravitseja (Henri Hundu)

Tõesti kaunis

on maailm. Siis saabus

inimene

Signe vahutas vihast.

Kuramuse kõuts! Nii kui mõni lühem seelik silmapiirile ilmub, nii võetakse saba selga ja ...

Tal ei tulnud oma ajakirjanikukarjääri jooksul just sageli sellistest üritustest loobuda. Hoops tema pidi ju koos Ülemusega VIP-ide peole minema. See oli tema privileeg, kätte võidetud - ja mitte kergelt. Aga nüüd sõidab ta kuhugi pärapõrgusse, sest kallis Ülemus leidis, et nende uuel praktikandil on VIP-ide seas liikumiseks kogemusi vaja.

Raisk.

Signe teadis küll, kus ja kuidas neid kogemusi hiljem veel kinnitatakse.

„Silmad kratsin välja, klammerdan riista reie külge, sõrmed pistan paberhunti,“ ümises Signe kriipsuks tõmmatud huulte vahelt, ise kramplikult autorooli pigistades.

Vastusõitev veok pritsis esiklaasi täis.

„Siga selline, sõita ei oska või!“ karjus Signe täiest kõrist.

Oh ja milliseid vihjeid ta seal peol korjanud oleks. Nii värvikast seltskonnast oleks saanud mitu head lugu. Hoolimata sellest, et teiste väljaannete kolleegid neid tagaselja hiinlasteks ja kollasteks nimetasid, võttis Signe oma tööd tõsiselt. Talle meeldis pisemagi infopudeme peale olukordi ette kujutada ja neid siis värvikalt kokku kirjutada. Neis lugudes ei pruukinudki kõik tõele vastata - aga vaadake missugused müüginumbrid! Inimestele tahtsidki piinlikke fakte oma iidolite kohta. Praegunegi sõit algas vihjest, et kuskil laante ja rabade keskel asuva teadjamehe juures olevat käinud mitmed staarid ja staarikesed. Just paras praktikandile nuhkimiseks - kes käinud ja mis ihuvigadega; kui muud ei saa, siis vusserdaks mõne nõialoo valmis.

Ja siin ta siis nüüd on. Sõidab praktikandi asemel ise kuhugi Kapa-Kohilasse.

Signe oli täiesti kindel, et Ülemus tuleb varsti ta rinnale haavu lakkuma. Küll ta siis veel vaatab, mõtles ta õelalt. Kiiresti tegutsedes jõuab ehk isegi after-party’ks Tallinna tagasi. Maniküüri- ja juuksuriaeg läksid küll vett vedama, aga selles konditsioonis seltskonnale see enam ei loe. Tegelikult oli nii mõnigi talle öelnud, et natuke sakris olek sobib tema maasikablondide juuste ja oravasilmadega. Mõte sellest, mis näo Ülemus teeb, kui ta sisse astub, andis jõudu ning Signe vajutas veelgi raevukamalt gaasipedaalile.

„Kakssada meetri pärast pööre paremale. Jõuate sihtkohta vasakul,“ teatas GPS koolitatud häälel.

Sihtkohaks oli Mustjärv, lähim punkt, mis Signel erinevaid kaarte võrreldes leida õnnestus. Sealt edasi tuli mõnest talust juhatust küsida. Palju neid Antsu-nimelisi, kellel pealinna rahvast külas käib, siin hüljatud maakohas ikka olla saab.

Signe sõitis mööda metsavaheteed aeglaselt edasi. Sadu oli lõppenud. Mustjärve sildi juures tegi ta peatuse ning vahetas kostüümi ja kontsakingad tossude ja teksade vastu, mis pakiruumis alati igaks elujuhtumiks kaasas olid. Kiire pilk peeglisse kinnitas, et tema sarm ei jäänud koos kostüümiga pagasnikusse, pigem vastupidi.

Edasi sõites jälgis ta hoolikalt, kas mõnd eluaset ei paista. GPS näitas ümberringi ainult ühtlast rohelist plärakat, kuid küllaltki sõidukõlbulik tee ja värsked jäljed keerasid vasakule ning pärast mõningast rappumist jõudis Signe hoonetekompleksini. Kinnise värava ja aia taga paistsid maadligi vajunud rehielamu, ait, veel mingi sara ja kaugemal ilmselt saunahoone. Hein oli niidetud, nii et küllap keegi ikka elas siin.

Signe seiskas mootori, võttis käekoti ja kõndis väravani. Käega sääsepilve laiali vehkides vandus ta mõttes, et ei olnud taibanud tõrjevahendite ostmiseks peatust teha. Eemal, värava taga istus suur, hundi moodi koer ja vaatas talle vastu. Kostis puude lõhkumise häält ning linnulaulu. Koer oli täiesti vait, lihtsalt istus ja vaatas.

„Kutsu, kutsu, kus su peremees on?“ küsis Signe võimalikult sõbralikult. Miskipärast kartis ta häält tõsta ja ka kätt väravani sirutada.

Puudelõhkumise hääl vaikis ning nurga tagant ilmus keskmist kasvu halli habemega mees teksades ja luitunud särgis. Mehe habe oli hoolitsetud, nagu ka tumedapoolne juuksepahmak.

Mees astus lähemale ning alles nüüd söandas Signe kõvemat häält teha ja küsida, kas peremees teab, kus Ants elada võib.

Kui mees koeraga kohakuti jõudis, tõusis see ringutades ja tuli peremehega kaasa, saba paigal ja Signet silmist laskmata.

„Mina olen Ants. Mis vaja?“ küsis mees mahlaka baritoniga, vaadates Signele otse ja häbitult silma. Tumedate, sinaka varjundiga silmade otsene pilk ei olnud pealetükkiv, lihtsalt uuriv.

Segaduses ja sellise pilgu all otsustas Signe käiku lasta plaani B ning etendada abivajajat, kes on kuulsusest sõbranna teadjamehe kohta kuulnud.

Mees kuulas selgituse ning hädade loetelu - selg, jalad, valud, magamatus - vaikides ära. Signele kangastus stseen filmist „Mehed ei nuta“, kus Ervin Abel kõiki oma tõbesid selgitab, ning ta püüdis osaliselt suureks puhutud hädade loetelu kiiremini lõpetada.

Ka nüüd ei öelnud mees midagi, vaid pöördus hoopis koera poole: „Koer, mine otsi kõuts üles.“ Ta keeras ümber ning hakkas tagasi maja poole minema. „Eks tulge siis kaasa,“ viskas ta aeglustamata üle õla.

Vaat kus ülbik, mõtles Signe kiiruga väravat avades ning mehele järele minnes. Samas tundis ta kergendust. Alles nüüd adus ta, kui häiriv oli olnud koera üksitine pilk. Kuigi see ei hinnanud otseselt tema kõri, oli selles nii palju vaikset ähvardust.

„Istuge, tulen kohe,“ ütles mees, osutades räästa varjus olevale lauaäärsele toolile, ning kadus ise ukse taha.

Kui Signe ennast toolile sättis, ründas teda taas sääsepilv. Huvitav, et mehega rääkides ei pannud ühtegi neist tüütuist vereimejaist tähele, mõtles ta käekotti lauanurgale paigutades.

Ukse kääksatades naasis Ants, asetas lauale paberilehed ning istus ise teisele toolile. „Andke oma käsi,“ ütles ta ning Signe tegi mis kästud, asetades vasaku käe lauale.

Mees võttis selle pihkude vahele. Ta käed tundusid soojad ja pehmed ning kuidagi turvalised. Signe tõmbus pingule, oodates mingit erilist tunnet või surinat, kas või ebamugavust, kuid midagi ei juhtunud. Mees lihtsalt hoidis ta kätt, pilk kuhugi eemale suunatud. Isegi Ansipiga kätlemine tekitas rohkem emotsioone kui selline käehoidmine. Signe rahunes ning märkas, et sääsed olid jälle kadunud.

Ants lasi ta käe lahti, nõjatus tahapoole ja nentis: „Tavaliselt ma mõrtsukaid ei aita, aga teil veab, tänane klient ütles aja üles. Lugege paberid läbi ja kui olete nõus, siis täitke ära ja kirjutage alla.“

Jutt tulemata jäänud kliendist pani Signe kõrvu kikitama ning mõtlema, kuidas vihjata tänasele Tallinna-üritusele ja kes see klient küll olla võis. Alles siis jõudis esimene mõte hilinemisega  temani. „Mõrtsukas? Mis mõttes? Mida te endale lubate?“ Signe hääl kippus solvumisest ja segadusest kiledaks. Kui poleks olnud lauda nende vahel, oleks Signe mehele korraliku kõrvakiilu virutanud.

Ants ei öelnud midagi, vaatas talle vaid rahulikult  otsa, silmis pigem kurbus kui iroonia või osatamine ja ärategemise soov.

„Ma nõuan selgitust! Mis õigusega te mind niiviisi nimetate? Võhivõõrast inimest tulete solvama. Te ei tunne mind, aga te veel saate tundma! Ma kaeban teid kohtusse!“ ähvardas Signe, kogu päeva jooksul kogunenud ebaõiglus keelelt purskumas.

Tema ja mõrtsukas! Niiviisi ei olnud teda keegi nimetanud. Ta ei olnud kedagi tapnud.

Mees ohkas, võttis paberid ja lausus ümber pöörates: „Olgu. Kaevake. Lähiajal soovitan teil naistearsti külastada. Nägemist.“

„Mida?“ karjatas Signe. See oli juba liig mis liig. Püsti karates püüdis ta meest peatada, kuid komistas lauajala otsa. Järgmisel hetkel leidis ta ennast murult pikali, jalad püsti. „Hea, et mul seelik seljas ei ole,“ käis tobe mõte läbi ta pea.

„Nii palju energiat. Nii valesti kasutatud,“ pomises Ants veelkord Signe poole vaadates ning kadus ukse taha.

Signe ajas end püsti. Keha oli kuidagi nõrk. Endine ägedus oli taandunud ja asendunud jonnakusega. Ta ei lase endaga sellisel moel käituda. Teda küll niiviisi välja ei visata. Kätt hoides midagi diagnoosida, see oli šarlatani tavaline trikk, rahustas ta ennast. Mõrtsukaks nimetamine oli aga midagi muud. Ta tahab vastuseid, enne ta siit ei lahku. Ometi ei julgenud ta uksele prõmmida, veel vähem mehele järgneda. Signe istus uuesti ning hoolimata pingutusest ennast rahulikuks sundida, hakkas nutma. Kõik oli nii valesti. Kõik.

Läbi nuuksete kuuldus mingi hääl.

Signe püüdis pisaraid pühkides pilku selgemaks saada.

„Kurrr,“ kostis nüüd juba palju lähemalt ja suur hallikas kass hüppas kergelt lauale.

Kass tuli päris Signe näo ligi, nuusutas laialivalgunud meigist, pisaraist ja tatist kriimu nägu, taganes siis natuke ja viskas sinnasamma lauale pikali. Õige vaikselt nurrudes hakkas kass andunult esikäppi pesema, koheva saba ots õrnalt võbelemas.

Kõiges selles oli midagi lohutavat ja rahulikku, nii et Signe pisarad said otsa. Ta võttis käekotist pabertaskurätid ja hakkas nagu kasski ennast korrastama. Kui Signe käekotti puudutas, tõstis kass pilgu. See oli kiskja pilk, ja kuigi Signe tundis kanget soovi ilusat karvast olendit sülle haarata, ei julgenud ta isegi kätt paitamiseks sirutada.

Meigijäänuste eemaldamine andis enesekindluse tagasi, nii et Signe ei saanud isegi enam aru, miks ta mehe sõnadele nii ägedalt reageerinud oli. Laual lösutava kassi pilk saatjaks, läks Signe ukse juurde ning koputas.

Ukse avanedes tõmbus Signe tahapoole, püüdis naeratada ja vabandas: „Ma tõesti ei tea, mis mulle sisse läks. Ma palun väga vabandust. Ma reageerisin ilmselt üle.“

Mees ei näidanud mingil moel välja, et vabandus oleks vastu võetud või aktsepteeritud. Tekkinud vaikuses oli jälle kuulda lindude kõõrutamist ning kassmootori taktsageduse vaheldumist.

„Nii?“ küsis Ants mingi huvita.

„Kas te saate mind aidata? Ma küll ei tea, miks te mind sellise terminiga õnnistasite, sest ma ei ole tõesti kellelegi liiga teinud, veel vähem kedagi tapnud, kui just mõned sääsed või muud putukad välja jätta, aga ma olen valmis selle unustama. Ilmselt alustasime kuidagi valesti. Proovime uuesti. Ma palun abi. Ma olen valmis maksma. Ja mitte vähe. Mul on suur tutvusringkond, nii et ma võin teile rohkelt kliente tuua. Kus need paberid jäid?“ Signe püüdis olla ühekorraga nii konkreetne kui ka meelitav.

„Te olete vähemalt kaks aborti teinud. Ma ei nimetaks seda sääse tapmiseks,“ ütles Ants tüdinud häälel, pööras ümber ja läks tagasi tuppa.

Antsu öeldu lõi Signel uuesti jalad alt. Laualt tuge otsides vajus ta toolile. Pisaratega võideldes tundis ta taas tärkavat viha võõra mehe vastu.

Mis õigusega? Ega ta ju ise... Ta ju pidi. Tal ei olnud muud väljapääsu. Ta ei saanud ju ... siis ... Vanad hingehaavad surusid silmist jälle vee välja, kuigi tegelikult ei olnud ta mingi piripill, pigem oli teda ikka preili kadakaks ja tugevaks natuuriks peetud.

Signe sirutas käe koti poole, et sealt veel pabertaskurätte koukida, kui vihane sisin ning kiire käpalöök ta üllatunult tagasi tõmbuma pani.

See oli tema kott!

Laual lebasklevast armsast karvapallist oli korraga saanud selline fuuria, kelle ainus pilk pani judinad mööda selga jooksma. Ehmatusega ununesid nutt ja selle põhjus, nii et kui mees paberitega uuesti välja ilmus, oli Signe juba enam-vähem rahunenud.

Kiirelt silmadega üle teksti libistades otsis Signe kohta, kuhu nime ja allkirja kirjutada, kui üks lauseosa talle silma jäi. “Teenuse osutaja ei vastuta kliendi surma või tervisekahjustuse eest.” Signe vaatas üllatunult Antsu poole, kes ta vastu liibunud kassi kõrva tagant kudistas.

“Kas, ee, see protseduur... on ohtlik?” uuris ta üllatunult.

“Jah,” vastas Ants napisõnaliselt, kuid kas kassi miilustamine või Signe ehmunud olek pani ta ilmselt heldima. “Võib juhtuda, et mõned ei tulegi tagasi ja keha jääb koomasse. Minu klientidel ei ole seda veel olnud, kuid oht on olemas,” lisas ta.

“Tagasi?” uuris Signe, imestades, et ei suuda küsimust korralikumalt formuleerida. Seda ei juhtunud temaga just sageli.

“Kõrgem teadvus suunatakse paralleelmaailma, et ta ei segaks organismi haigusega tegelemast. Mõnikord on sealt väga raske tagasi tulla,” selgitas mees nukra alatooniga.

Signele hakkas tunduma, et ta on ikkagi sattunud mingi külahullu juurde, kuigi mehe olek rääkis selle vastu.

„Paralleelmaailma... See tähendab, te usute, et meiega paralleelselt on veel maailmu?” pigistas ta endast küsimuse, mis ei piirdunud enam ühe sõnaga.

„Paralleelmaailmad on, pole tähtis, kas seda uskuda või mitte,” ütles mees, võttis allkirjastatud paberid ja pöördus minekule.

Ikka veel segaduses Signe vaatas sauna poole suunduvat kolmikut – kõige ees, saba püsti, astus kass, tema järel Ants ja koer. Kui viimane pead pööras ja naise poole tagasi vaatas, andis see Signele tõuke ennast kokku võtta ja kiirel sammul neile järele tõtata.

Madalast uksest pimedasse ruumi astudes ei jõudnud Signe küsimuste esitamiseks veel suudki avada, kui Ants ta nurgas seisva sirmi juurde juhatas ning riided kitli vastu välja käskis vahetada.

“Kõik mis metallist, tuleb kindlasti ära võtta. Rõngad, sõrmused ja muud kulinad ning tehismaterjalist riided.”

Olukord ei tundunud enam kuidagi posija või šarlatani külastamise moodi. Eneselegi üllatuseks allus Signe käsule ja hakkas sirmi taga pluusinööpe lahti tegema. Olgugi et mees ei paistnud perverdi moodi olevat, vaatas Signe uurivalt enda ümber, enne kui rinnahoidja ära võttis.

Pimedas ei oleks kaamerast kasu ja ega ju midagi häbeneda olegi, arvas Signe, kui kitli luust nööpe aukudesse pusis. Oma kolmkümmend-pluss aastate kohta oli ta just parajalt vormikas ja kurvikas sealt, kus oodati kurvi ja sealt kus vormi.

Kass ja Ants olid teise ruumi läinud, koer lamas välisukse juures ning saatis Signet pilguga, kui see kohmetunult samuti teise ruumi madala ukse taha kadus.

Igatahes oma kookonist toob selline riietevahetus ja mahe pimedus küll kenasti välja, mõtles Signe, kujutledes, kuidas ta mõnda tähtsusest puhevil avaliku elu tegelast enne intervjuu tegemist kitlisse pugema sunnib.

Peaaegu itsitades silmitses ta pisikest ruumi, millest suurema osa võttis enda alla suur mustjas suitsuahi. Peale seina ääres oleva lava oli ruumis veel tugitool, kus istus Ants, ning niipalju kui Signe tähele pani, olid mehe silmad kinni.

“Istuge või heitke pikali ja püüdke rahuneda,” ütles Ants vaiksel, kuid resoluutsel toonil.

Signe istus lavale ja ootas, et midagi juhtuks. Midagi ei juhtunud. Korduvalt avas ta suu, et midagi küsida, kuid ei julgenud häältki teha.

Kõval laval oli ebamugav istuda. Signe tõstis jalad üles ning toetas lõua põlvedele. Nii tundis ta ennast natuke turvalisemalt.

Kuigi ruumis ei olnud külm, hakkas tal pikapeale jahe. Signe sai aru, et tal on seljas ainult kittel ja et kõrgel, jalad üleval istuda ei ole vist eriti kombekas. Ta laskus selili lavalaudadele.

Ikka veel ei juhtunud midagi ning Signes hakkas ärritus pead tõstma. Ta kergitas end, et tugitoolis istuva mehe poole pöörduda, kui mingi soojus rindade kohal sundis teda hoopis allapoole vaatama. Seal ei olnud kedagi ega midagi peale tema enda ja kauguses valendavate varvaste. Üks küüs oli oma valge värvi minetanud, nagu ta nördimusega märkas.

Kuigi kedagi läheduses näha ei olnud, tundus talle, nagu mudiks keegi soojade kätega tema rindasid. Vaikselt. Ringikujuliselt. Õrna survega, nibu juurde jõudes seda natu-natuke kruttides ja siis uuesti otsast alustades. Signel tõmbusid põsed kuumaks ning suu kuivas. Vilksti vaatas ta tugitooli poole, kus istus Ants lõdvestunud poosis, ainsaks elumärgiks rahulik hingamine.

Signe tundis, kuidas soojus levis rindadest kõhule ja sealt jalgadele. Keegi oleks nagu õrnalt ta jalalabasid masseerinud, samal ajal reite sisekülgi silitades.

Erutus liikus lainetena Signes edasi ja tagasi.

Ette võeti kõrvad, keegi sosistas midagi kuuma tema rangluu kohal. Rinnanibud, kael, naba – Signe hakkas jõudma ekstaasi, mida ta ei olnud enam ammu tundnud. Juba ammu oli ta märg, ta puusad liikusid tõmblevas rütmis, kõht tõmbus krampi ja lõtvus. Kuid alakehasse ei olnud soojus ja massaaž veel jõudnud - nagu tahetaks teda veel rohkem õrritada.

Soojus levis ülalt alla, varbaotstest juuksejuurteni. Signe hingeldas ning oigas vaikselt. Siis koondus soojus alakehasse, häbeme taha. Tundus, nagu oleks keegi pannud oma käed ta tuharatele, tõstnud puusad ja surunud end vastu tema kutsuvalt avanenud häbememokkasid. Otsekui pulseeriv vaakumpump imes kliitorit, seda ülimalt mõnupunkti.

Signe tõmbus krampi, keha sillana kaardus, kui korraga sai soojusest terav valuhoog alakehas.

Tugitoolist kostis pahane ühmatus metallide ja võõrkehade kohta.

Signe ahhetas ja vajus lavalaudadele lebama. Nii kõrgest mäest kukkumine lõi hinge kinni. Valu alakehast oli kadunud, kuid kadunud oli ka kogu eelnev erutus. Signe oli segaduses, kuid omadega nii läbi, et suutis vaid lamada.

Ikka veel lõdvestunult lebades tundis Signe korraga soojuse naasmist. See ei olnud enam ahne, üksikute kehaosade mõnupunkte irriteeriv soojus; see soojus hõlmas kogu keha ning ühelt poolt uinutas, teisalt pakkus turvalisust ja rahu. Signe uudishimu rauges. Ta lasi ennast tõeliselt lõdvaks ning lubas sel meeldival soojusel end täielikult haarata...

Siis tundis Signe lõhnu. Alguses oli buketis pärnaõit ja kaneeli, hiljem lisandus roosi magusus ning jasmiini hõrk aroom, mis moondus piibelehe ligitõmbavaks hurmaks. Lõhnad olid kõikjal ning vaheldusid kiiresti. Paljudele ei osanud Signe nime anda ja nii mõnigi äratas uduseid assotsiatsioone ning mälestusi.

Lõhnadega koos kandusid temani lood, mis osalt olid ja osalt ei olnud juhtunud.

Emapiim, mida ta ei saa mäletada; esimese suudluse lõhn, mis ikka ja jälle meenub siis, kui ta on sattunud kokku eriti kohmaka meesolendiga. Eetri lõhn, mis meenutab nii Piilupart Donaldi lasteraamatut, kui esimest tõsist purjusolekut. Autoavarii lõhn metalli, vere, värvi, okse ja bensiini seguga, mis teda ikka veel hirmuga täidab. Arstikabineti lõhn - see tool, tundub, et ka plekil arsti kitlil on oma lõhn.

Lõhnad keerlesid Signe ümber, hullutades teda erinevate piltidega.

Ülekaalukas vastvalminud pirukate lõhn pani ta suu vett jooksma nagu kevadise kase, kui Signe ehmatusega märkas, et tal ei olnudki suud. Ta tundis ümbritsevaid lõhnu, aga mitte oma nina. Järsku adus ta, et puuduvad ka teised meeleelundid ja aistingud. Ta ei kuulnud ega näinud midagi. Ta ei kombanud ega maitsnud midagi. Süda ei löönud, kopsud ei täitunud õhuga. Ta ei tundnud endal olevat ei kopse ega südant, rääkimata maksast või põrnast või ussripikust. Puudus keha. Olid vaid lõhnad, väga erinevad lõhnad, mis nüüd muutusid kuidagi ohtlikuks, metalseks, ähvardavaks, matsid teda enda alla, lahustasid teda. Signes tõstis pead paanika, kuid pead tal ka ei olnud. Midagi ei olnud peale lõhnade.

Lõhnad lämmatasid teda. Signe tundis, et veel natuke ja see, mis kunagi oli olnud tema, lahustub järjekordses aroomipilves, saades vaid osaks kirjus lõhnakaardis. Hüsteeriahoog kutsus esile veel hullemad lõhnad. Ta oleks tahtnud karjuda, anuda, isegi võidelda, kuid kuidas sa võitled, kui pole ei keha ega ka seda, kelle või mille vastu võidelda. Olid vaid lõhnad. Nüüd juba ohtlikud ja samas peibutavad.

Siis tekkis lõhnadesse dissonants. Buketti ilmus märja karva lõhn, mis kuidagi kooslusesse ei sobinud. Ja siis kangastus Signele, kuidas teda kui jalgpalli, kui lõhnapalli, kuhugi minema virutatakse. Jõhkralt, resoluutselt.

Kõigepealt tajus Signe valgust ja märja rohu lõhna. Soe valgus tõi esile kollase aasa roheka taeva all ning pisikese künka otsast tuli tema poole kaks last. Käsikäes, poiss ja tüdruk; kolme-nelja aastased ja kenasti riides - valged põlvikud, põlvpüksid-traksid ning helesinine kleidike, kollane tutipael ja puha. Lapsed olid kenasti kammitud, justkui pidupäevaks üles vuntsitud, kriimud pestud, kõrvatagused kontrollitud ja põlvikud otseks seatud.

Signe juurde jõudes küsis poiss: “Kas sina oled meie emme?”

Enne kui Signe ootamatule küsimusele reageerida jõudis, küsis tüdruk: “Aga miks sul käsi ja jalgu ei ole?”

Signe püüdis ennast vaadata, kuid ta ei näinud midagi - ei keha, jalgu ega käsi. Seal, kus oleks pidanud olema rind ja kõht ja keha, oli vaid hämu. Signe oleks karjunud, kuid enne ütles poiss: “Sellest ei ole midagi. Me oskame juba ise kingapaelu siduda. Tahad, ma näitan, ee, emme?”

Signe tundis, kuidas pisarad kurku tõusevad.

Poiss lasi tüdruku käest lahti ning laskus kükakile, kui tüdruk tal õlast haaras ja hüüdis: “Oi, vaata kui ilus kiisu, kiss, kiss.”

Siis tundis Signe, nagu haaranuks keegi temast kinni ja virutanuks ta keereldes kuhugi. Valgus ja lapsed kadusid.

Järsk üleminek, siis oli kõik veel rohkem sassis. Keha ja selle rütmid ning aistingud, need olid olemas. Arusaamatud ja valed, kuid olemas, nagu ta kiiresti kontrollides aru sai. Kuid kõik muu oli vilpastatud.

Sassis ja segamini oli kõik. Just nimelt kõik. Ei saanud aru, mis oli enne ja mis oli pärast ja mis on nüüd, kui midagi üldse. Aeg oli ka segamini. Voolas või tiksus valesti. Aga mitte tagurpidi, sellest oleks lihtne aru saada. Keerad ennast teistpidi ja jälle kõik selge. Aga nüüd, heh, ei olnud asi nii lihtne.

Sündmused olid sassis ja segamini. Kas enne oli seanahavedu või oli enne seagripp? Ei tea. Ja miks üldse siga? Kus ta siia sai? Ilmselt söögiga seotud.

Pühade puhul on viisakas tappa, meenus Signele laul.

Nii, mis meil siis on. Üks siga, laul ja söök. Kui nüüd teha veel üks liitmistehe ja kasutada selleks ühe tegurina veel kesvamärjukest, siis, no siis on ju selge, miks on kõik sassis ja segamini. Muidugi, vaja on veel ühte eeldust. Nimelt see liitmistehe koos eelpool mainitud teguritega peab olema enne segadust. Seega segadus on vastus.

Oot, oot, miskit ikka nagu ei klapi. Midagi jäi kahe silma vahele ja see ilmselt ei ole nina. Või peab uuesti keha inspekteerima ja ennast kükloobiks pidama, kes ma ilmselt ikka ei ole. Puhtalt tõenäosusteooria järgi - silmi oli ju kaks. Nii, miskit oli veel selle seaga.

Ee, õigus, gripp. Ei olnud ainult siga, gripp oli ka. Mis siis nüüd küll saab?

Jälle kõik sassis ja segamini.

Hmm. Aga kui nüüd teha üks lahutustehe, ah?

Tundub ju õiglane?

Liitmine oli, miks ei või siis lahutamist olla? Lahutamises on ka omad plussid. Paneme paika tegurite järjekorra. Senist liitmistehet ei puuduta, see juba peaaegu selgitas olukorra. Teeme juurde veel ühe lahutustehte ja võtame gripi lihtsalt maha.

Kõik ju saavad aru, et kui on üks siga, laul ja söök ning neile liita kesvamärjukest ja sellest kõigest lahutada gripp, siis võib saada tulemuseks, et kõik on sassis ja segamini.

Hurraa!

Huh, see läks küll üle noatera.

Oot, oot, miskit jälle ei klapi. Ma olen ju täpselt alguses tagasi. Ikka sassis ja segaduses. Või ei? Entroopia on vähenenud, tõsi. Ja mul on ju valem. Nii, mis see valem siis annab? See annab põhjusliku ja kõigile arusaadava seose, kuidas ma siia olukorda sattusin. Haa, nüüd tuleb lihtsalt valemit vastupidi rakendada.

Proovime!

Praegusele olukorrale ehk siis, kui kõik on sassis ja segamini, tuleb lisada, ergo liita gripp. Kõlab karmilt ja kurjakuulutavalt.

Aga punnitame edasi.

Lahutame veel maha kesvamärjukese, sea ning söögi ja veel ka laulu ja siis saame... mille? Ee, see peaks ju ilmselge olema. Kohe näha, et vastuseks tuleb...

No mis või kes?

Proovime uuesti. Kõik saavad aru, et vastuseks on...

Kuramus, kõik on vait nagu kult rukkis.

Et siis siga oli kult?

Ei, ei, ei tasu asju veel segasemaks ajada. Kontrollime parem tegurid ja tehted veel kord üle.

Gripp liita. Selge. Valus küll, aga mis teha. Siis tuleb lahutamine ja kesvamärjuke.

Oot, oot, kust ma selle võtan? Maha lahutamiseks peab ta mul olemas olema. Liitmisega võib asju juurde tulla, aga lahutamisega nii ei saa. Kesvamärjukest ei ole, sest siga sõi kesva ära, sealt siis ka see söök.

Ahaa! Vaikselt ikka hakkab looma. Ei tundugi asi enam nii lootusetu. Järjest rohkem tekib seoseid tegurite vahel. See annab võimaluse lihtsustamiseks ehk siis, kui taandame kesvamärjukese ja söögi sea abil ära, mis me saame?

Üks siga ja laul miinus gripp võrdub sassis ja segamini.

Raskem uskuda, aga las ta esialgu olla. Sassis ja segamini miinus, näh sassi läks.

Ei olnud miinus. Sassis ja segamini pluss gripp miinus siga ja laul saame kokku...

Ee, no midagi peab ju saama.

Prooviks veel taandamist. Paneme sea ja laulu ühise nimetaja leidmiseks kokku ja saame seakisa.

Niisiis. Sassis ja segamini pluss gripp miinus seakisa tuleb juba natuke tuttav ette. Kõlab nagu veterinaar.

Seega positsioon on paigas. Lähisuhted patsientidega on tabu, aga see ei ole praegu teema. Siga pole näha, ilmselt sõi kesva ära ja nüüd magab. Vaat kui kenasti juba asjad klapivad, isegi järjekorras ja puha.

Nüüd võiks nime ka selgeks saada. Identiteediks väga vajalik atribuut. Otsimisperioodi ajal saab ennast muidugi lasta doktoriks kutsuda. See on päris meeldiv – doktor who? Ei, mitte siga ega ka laul.

Oi, nimi tuli – Antsuke. Doktor Antsuke.

No anna armu. Kuidas sellega küll elada suudetakse?

Minevikupildid hakkasid ilmuma. Siin on talutööd ja lapsepeks, noh normaalne. Põgenemine suurlinnakooli ja eneseleidmine. Vau, milline arg ja ebakindel olevus üks noor mees ikka on. Ohoo, nüüd tuleb üks naine ka ja muidugi töö ja siis veel töö ja natuke peale seda veel tööd. Igal ajal, igas olukorras. Palun, kas me ei võiks need puhitunud lehmade päästmised ja igasugu seemendamised kuueteistkordse kiirendusega lasta?

Oi, nüüd naine hääbub, mingi haigus vist. Töö ja talu ja matus.

India. Gurud, otsimised, uste avamise katsed. Korduvalt.

Soov kiirenduse järele läks vist täide, enam ei olnud võimalik tekkinud virvarris arusaadavaid pilte eristada.

Järsku selgines vaade. See ei olnud mälupilt. See oli nüüd ja praegu.

Silme ees avanes avar ruum, ilmselt tuba suuremas majas. Näha oli lauda, toole, kappe. Valgus oli hele, kogu sisustus joonistus detailselt välja. Tuba oli ühelt poolt tuttav, kuid samas ka häirivalt vale. Midagi oli teistmoodi, kuid enne kui jõudis kohale, mis üldpilti ei klappinud, toimus liikumine. Tuba ei olnud tühi, seal jutlesid kaks inimest. Mees ja naine.

Tunnete vikerkaar lõõmas erksalt. Nendest liblikatest, mis kõhus möllama lõid, oleks söönuks saanud ninasarvikusuurune lind. Valutorge kõrvades, kui aeg hirmsa pidurikriginaga peatus. Jäid vaid liblikad ja vikerkaar.

Kriipiv valuhüüd tõi Signe tagasi reaalsusse, saunalavale. Ta ei saanud aru, mis valu tegi, sest keha oli mõnusalt pehme ja roidunud.

Uus kiunatus pani Signet pead pöörama. Valus ei olnud temal, vaid kellelgi teisel.

Niipalju kui ta suitsusauna pimeduses eristada suutis, kaklesid tugitooli ees koer ja linnulaadne olevus. Paistis, et koer püüdis lindu peatada, et see tugitoolini ei jõuaks. Koer oli seesama, kes teda väravas vastu võttis, aga lind meenutas musta kukke, kellel olid küünistega jalad ja tiibade all väikesed valged käed. Need hoidsid koera ühest kõrvast, samal ajal kui mustad tiivad hullunult laperdasid ning nokk otsis teed koera silmade poole. Koer püüdis käppade kui hammaste abil temast kinni hoidvat tegelast kätte saada. Koera turjal tasakaalu hoidev kukk ei andnud ennast kätte ja muudkui äsas nokaga koera silmade poole. Üksikud niuksatused ning tiibade sabin välja arvatud, toimus võitlus elu ja surma peale täielikus vaikuses.

Signe püüdis end püsti ajada, et koerale appi tõtata - olgugi ründaja hirmutav ja unenäoline. Jalga liigutades sattus ta millegi karvase vastu, mis ta poolsurnuks ehmatas ning pulgana paigale kangestas.

Kostis pahane kräunatus ja Signe puhkes kergendatult naerma.

Kas aitas naer või kassi kukkumine, kuid must kuke moodi olevus kadus ning koer tõmbus tagasi ukse taha, vaadates korraks Signet, justkui tunnustavalt.

Tasane liikumine tugitoolis pani ta ülestõusmispüüdlusi unustama ning Signe püüdis välja purtsatada küsimustelaviini, mida ta ikka veel segaduses mõistus paaniliselt formuleerida püüdis.

“Kes oli see naine?” Esimene küsimus üllatas Signet ennastki.

“Naine?” Ka Ants kõlas üllatunult. “Tema on minu kunagine… tema, ta lahkumine oli see, mis pani mind loomadega tegelemise asemel esoteerikast abi otsima, Indias ja mujalgi.”

Antsu väsinud bariton rahustas, tekitas usaldusliku õhkkonna. Signe tahtis vaid lebada ja kuulata. Ta sai aru küll, et mees rääkis pikalt üksnes selleks, et teda ei hakataks tüütute küsimustega pommitama.

“Lähimad paralleelmaailmad on tühjad. Muist neist on väga ilusad, muist kõledad, kuid seal ei ole mõistuslikku elu. Mõned arvavad, et need tehti tühjaks inimkonna isoleerimiseks, mõned arvavad, et meie kunagine laienemine tegi nad tühjaks. Aga igatahes on see meid ilmselt päästnud ka sissetungijate hordide eest. Eks neid liikujaid, nii uudishimulikke kui ka kurjemate kavatsustega, ole teisigi. Tavaliselt on energiat vähe ja lähimatest maailmadest kaugemale ei jõuta. Kuid isegi nende nägemine võtab mõne ikka väga kõikuma.” Ants peatus hetkeks, et uurida eesruumist tulnud koera kõrva. „Viimasel ajal on neid sissetungijaid järjest rohkem tekkinud,” nentis ta koerale pai tehes.

Signe jõudis vahele pista: “Mina sattusin lõhnamaailma.” Mälestus nööris ta kõri kinni ning pani kere hirmujudinatest värisema.

“Lõhnamaailmu ei ole ma veel kohanud, milline see oli?” küsis Ants huvitunult.

“See koosnes ainult lõhnadest, ma ei näinud ega kuulnud midagi, aimult erinevad lõhnad olid,” selgitas Signe hirmunud häälega.

“Oma keha kaotades selge mõistuse juurde jääda ei ole kerge. Mõned lähevad sellest lolliks, mõned satuvad nirvaanasse. Vaid lõhnadest koosnevast maailmast kuulen küll esimest korda,” selgitas Ants, mõtles natuke ja jätkas kiiresti. “Selleks, et paralleelmaailma minna, ei piisa tavaliselt vaid ühest inimesest, ühel on liiga vähe energiat. Vähemalt kahte on vaja, üks siis, kes oskab ust avada, ja teine, kelle energiat avamiseks kasutatakse. Sinul on palju energiat, mida saaks palju targemini ära kasutada, kas või selleks, et mingid jälkused meie maailma ei pääseks.”

Signe tõmbas õhku sisse, et protestima hakata - mõte enda ära kasutamisest ei meeldinud talle.

Kuid Ants ei lasknud tal vahele segada. “Energia kättesaamiseks tuleb seda kontsentreerida. Lihtsaimaks viisiks on seksuaalenergia kasutamine, kuid vahel on hirmuenergia palju kasulikum. Ühel hetkel sain aru, et paralleelmaailma külastamise ajal on võimalik inimest aidata tema siinsetes ihuhädades. Nimelt sel ajal, kui nii-öelda vaim ei ole kodus, saab organism rahulikult tegeleda enda parandamisega. Tavaliselt on mõistus see, mis ei lase kehal oma tervenemisega tegeleda. Isegi unes mitte. Muidugi, nii vähese aja jooksul kiireid tulemusi ei saavuta, kuid samas annab see võimaluse programmeerida organismi prioriteete paika panema. Ühesõnaga sellega tegeledes ei õnnestu samal ajal teist pärast nii-öelda uksest sisse lükkamist enam suunata ja kui kellelgi on palju energiat, võib ta hüpata palju kaugematesse maailmadesse.”

“Aga kuidas,” piiksatas Signe, kuid Ants ei teinud küsimust kuulmagi.

“Kassid suudavad vabalt maailmade vahel ringi jõlkuda. Nii et tema on see, kes püüab maailmadesse kadunu kinni ja toob tagasi - muidugi juhul kui ta seda soovib ja siis kui soovib. Sellist vempu ei ole ta mulle senini mänginud.” Häälest kostis, et Ants oli tõsiselt häiritud, kuid ta ei teinud nurgas miilavate silmade suunas ühtegi liigutust.

“See naine,” alustas Signe uuesti, kuid Ants ei lasknud tal ikka jätkata.

“Ma tean, et see tegelikult ei ole tema, aga see on mu ainus võimalus teda veel kord elusana näha,” kostis Ants väsinult.

Signe ei mäletanud, kuidas ta riidesse ja autosse sai. Keha oli roidunud, pea selge ja tühi, maailm ergas, aga mitte pealetükkiv. Ta mäletas Antsu õpetussõnu maarohtude, unerežiimi ja naistearsti külastuse kohta ning tema pakkumist uuesti tagasi tulla. Signe oli lubanud järele mõelda. Ta lihtsalt ei saanud kohe nõusse jääda. Tundmatu meesterahva ükskõik millisest pakkumisest ei võeta kohe kinni – see oli tal kontides. Mis siis, et ta tahtis uuesti tunda seda, mis oli juhtunud laval lebades, mis siis, et ta tahtis uuesti neid lapsi näha .

Vahepeal oli pimedaks läinud - nii pimedaks, kui soojal juuliööl üldse läheb.

Telefonihelin tõi ta tagasi reaalsusse. Ekraan näitas kahtteist vastamata kõnet. Roolil nuppu vajutades ütles Signe “Ma kuulen” nii neutraalse häälega, kui veel suutis.

“Kallis, kus sa küll oled? Ma olen nii mitmeid kordi sulle helistanud. Ma tulen kohe sinu juurde,” kostis Ülemuse vindine hääl.

Muigega suunurgas vastas Signe: “Ma tulen töölt, kuhu sa mind saatsid. Siin ilmselt ei olnud levi.”

“Kallikene ma tahan nii kangesti sind näha, ma nii igatsen sinu järele, millal sa küll jõuad?” palus Ülemus mesimagusa häälega.

Vaata praktikanti, jättiski mehe kuivale, mõtles Signe tunnustavalt.

“Ma alles alustasin sõitu, siit läheb ikka oma...”

Signe vajutas kõne katkestamise nupule. Tal oli muudki teha kui kuulata ühe mehepoja enesehaletsushoogusid. Maailm ootas parandamist. Kõigepealt enda oma, no ja siis, eks näis. Võib juhtuda, et parandamist vajavad mitte ainult üks, vaid mitu maailma.

Jutt: Need on linnud (Margus Makke)

Ma ütlen - need on linnud!

Vaata!

Saad aru – linnud, mitte tolm. Tolmu on seal muidugi ka ja mitte vähe, kuid need suuremad tombud on igal juhul linnud.

Oletan isegi, et tegemist on kajakatega.

Sa ei tea, mis asjad on kajakad?

Haa! Kajakad on linnud, need suured lendajad, kes merede ligiduses kalu püüdsid.

Meri, kalad - sa ei tea sedagi, päris loll oled või?!

Kus sa elanud oled?

Tean, tean - me kõik oleme elanud koobastes peale seda, kui üle kolmekümne aasta tagasi kõik kuradile lendas. Aga, et te kõik olnu nii unustanud olete, selle peale poleks tulnudki.

Oh, jah, no ma proovin sulle, võhikule, siis seletada, mis elajad nood linnud, kalad ja mis asi see merigi on.

No kust ma alustangi siis... Nojah meri, alustame sellega. Meri on nagu... Nagu suur lagendik, mis on terves ulatuses veega kaetud ja see lagendik on nii suur, et selle piire pole võimalik näha.

No, kurat, mis koopad teil on seal, ainult mingid pisikesed urud või? Et sa ei tea, mis asi on lagendik?

No kujuta ette siis koobassaali, mille piire pole silmaga üheski suunas näha.

Kujutad ette?

Ära raputa pead, see pole nii raske. Kui saaksime välja minna, siis sa vist läheksid hulluks. Kuidas sa nii võhik saad olla? Vana sa üldse oled? Välimuse järgi ütleks, et mingi viisteist aastakümmet tuleks ära küll.

Mida kuradit, sa ei tea mis asi on aasta?

Kuidas te üldse aega määrate?

Samm, sada sammu, lõke, kümme lõket ja kausitäis?

Mis kuradi ajaühikud need on?!

No sammudest saan veel aru, aga lõke ja kausitäis - need on ju täitsa ajuvabad...?

Oot-oot, ma proovin aru saada: lõke tähistab teil ajaühikut, mis vastab kümme korda kümme korda kümnele sammule (kuivanud mõdrusetaim põleb tõesti päris kiiresti), seega tuhat sammu ja kausitäis on ajaühik, mil stalaktiidi alla pandud kauss on täis tilkunud ning see saab täis umbes saja viiekümne lõkkega. Aga kui vana sa siis oled, oskad ütelda?

Ah jätame selle. Saan aru, et teil ajaga ei tegeleta ja elate enam-vähem päev korraga.

Ära küsi, mis on päev, sa ei saa nagunii aru. Kus kuradi kohta ma oma seletusega jäingi?

Ah jaa. Jajah, muidugi - piiritu lagendik, mis on veega kaetud. Nii, kalad on need elukad, kes selles vees elavad.

Muidugi ei sure, nad hingavad seda vett.

Kust mina tean, igatahes saavad hakkama ja kusjuures päris hästi. Mäletan, kui papsiga umbes viis aastat tagasi…

No ära hakka, aasta on sinu jaoks ilmatuma palju neid kausitäisi.

…koopaid uurimas käisime, sattusime hirmsalt tolmuse voolava vee juurde, kus neid kalu oli massiliselt. Süüa nad ei kõlvanud, kuna olid liialt tolmu täis, aga sellest samast tolmust sai aru, et nad olid väljast sinna voolavasse vette sattunud, kuna siin õnneks seda kuradima tolmu nii palju pole.

Ja linnud – nojah, nagu ma ütlesin, on elajad, kes saavad õhus sama hästi ringi liikuda kui meie joosta.

Ära küsi, ma ei tea ju, kuidagi nad saavad seal püsida. Äkki lasevad koguaeg kõhutuult välja ja on sealjuures nii kerged, et tõusevad õhku. Oled ehk isegi tähele pannud, kui mutisammalt põletad, siis mingi hetk tõusevad selle osad õhku, kuna muutuvad nii kergeks, et lõkke kuumus tõstab neid üles.

Miks ma arvan, et need seal on kajakad? Ee no ma ei teagi, isa rääkis, et kunagi oli kajakaid palju ja et nad on suured.

Vaata sinna üles, need seal on suured, suuremad kui varblased.

Varblased on, nagu paps rääkis, pisikesed ja kiired röövlid.

Loodan, et neid varblasi kunagi ei kohta. Kardan, nood võivad ohtlikud olla.

Miks ma kardan, kui nood pidid väiksed olema. Saa aru, pisikesed röövlid on kõige ohtlikumad. Mõned aastad tagasi tungis meie laagrisse kari pisikesi väga kurjasid rottideks hüütud õudusi, kes viisid meil minema üle poole toidukraamist ja peale selle ka naabertelgist pisikese Jolle.

Assa, nägid?

Üks oleks peaaegu alla kukkunud seal, aga sai siiski kõva laperdamisega üles tagasi.

Hm, äkki nad siiski ei peeretagi koguaeg. Nägid ju, et vehkis hoopis oma käppadega või mis asjadega.

Põnevad ju.

Oh, ma pean minema. Minu valvekord hakkab. Eks teinekord istume ja räägime edasi!

Jutt: Musta reede söömaaeg (Helina Ravasoo)

Violette istus elutoa tugitoolil ja vingus. Ta teadis, et tegelikult ei tahtnud keegi tema perekonnast kulutada 12 tundi, et jõuda tillukesele planeedi nime vaevalt väärivale räpase atmosfääriga kivitükile, kuhu ema õde ja tema abikaasa neid kutsunud olid. Ema üritas küll igatepidi entusiasmi välja näidata, sest kui isa ja Violette juba lakkamatult vingusid, pidi vähemalt üks neist teesklema, et teda ettevõtmine meeletult huvitab, kuigi tüdruk kahtles selles sügavalt.

„Mida me seal teeme? Seal on umbes kuus hurtsikut, mitte ühtegi kohta kuhu minna – ei kino, teatrit, meelelahutuskeskust, pole isegi ilusat loodust, on tolm ja need kolm taime, mis suudavad selles rõvedas kliimas ellu jääda.”

„Sa pole kunagi eriline looduse vaatleja olnud,” torkas isa, Rüan, tütre vingumisele vahele ja Violette’i meelest oli see täiesti vale aeg seda mainida, neil oli ometi ühine eesmärk, jätta sellele nõmedale kokkusaamisele minemata.

„Me ei lähegi sinna selleks, et loodust nautida või meelt lahutada. Me läheme ja imetleme Kaido ja Kaia saavutusi Eesti esimesel koloniaalplaneedil ja siis tähistame koos musta reede püha nagu perekonnale kohane,” ütles ema Sigrid rahuliku häälega. Justkui poleks nad üldse sel teemal juba 20 minutit vaielnud.

„Kõvad kolonistid küll kui planeedile pääseb 12 tunniga. Lihtsalt kari lolle tahtsid tolmu sees istuda ja valitsus tahtis PR projekti – Eesti esimene koloniaalprojekt või asi,” torises isa, võttes teatepulga sujuvalt tütrelt üle. „Ja üldse,” jätkas ta: „Miks me peame tähistama mingit nõmedat Ameerika püha? Tähistaks parem halloweeni või valentinipäeva, noh midagi tõeliselt traditsioonilist ja eestlaslikku.“

Violette otsustas mõneks ajaks virisemise isa hooleks jätta, ta tõusis toolilt ja läks kööki, et midagi head süüa, aga loomulikult ei olnud seal mitte midagi vähegi söödavat, ema oli kõik toiduvalmistamise seaded sättinud nii, et pakuti ainult tervisliku maitsetut pläusti, mis vajalikest ainetest nii pungil, et hea maitse jaoks polnud ruumi. See tõdemus sundis Violette’i vihaselt köögist hõikama: „Ma lähen Kevini juurde.” Kevinil oli kodus alati head toitu.

„Sa ei lähe praegu Tartusse!” käratas Sigrid ja tundus, et nüüd oli ta viimaks närvis: „Ja üldse võiksid sa vähem seal käia.”

„Meie lennuni on veel aega. Ma tulen tund enne koju. Jõuab lõdvalt,” teatas Violette külmalt ja lahkus jättes ema vihaselt mossitama, närviliselt asju pakkima ja isaga vaidlema.

Ema vaatas kurvalt tütrele järele. „Seal ta nüüd läheb,“ sõnas ta abikaasale, justkui sel poleks silmi peas.

„Ja las läheb,” vastas Rüan ükskõikselt.

„Ta sööb ju selle Kevini juures igast rämpsu. Teevad isegi suhkrut.”

Rüanit ei kõigutanud teadmine, et tema tütar tarbib mingi poisi juures keelatud aineid mitte karvavõrdki: „Ah, kes meist poleks suhkurt teinud. Suhkrut, kohvi, isegi seapekki olen praadinud. Minu vanaisa ütles ikka, et õige eestlane sööb seapekki.” See oli üks neist lausetest, mida Rüan oli öelnud nii palju kordi, et kõik, kes teda vähegi tundsid-teadsid, et Rüani arust defineerib õiget eestlast võimekus süüa seapekki, mida ta ometigi elus ise ainult korra maitsnud oli.

„Nii tore!” karjatas Sigrid vihase irooniaga: „Meie tütar läheb ja istub vangis, aga vähemalt on õige eestlane!”

„Mis vangis ta ikka istub – saab trahvi, võetakse mõned privileegid ära. Vangi ei pane teda sellise asja eest keegi. Kui tal vähegi ajusid on, ei juhtu sedagi. Ega nad seda suhkrut avalikus kohas sööma ei hakka,” ütles Rüan, näiliselt naist lepitada püüdes, tegelikult aga teadis ta, et need sõnad ajavad Sigridi ainult rohkem närvi ja seega ei kõhelnud ta lisamast: „Ega ta ei läheks sinna, kui sa lubaksid tal vahetevahel päris toitu süüa. Kartulit ja kurki nagu õige eestlane.”

„Ja seapekki, eks?” pomises Sigrid vihaselt vastu. „See sinu päris toit on nii ebatervislik. Selle seedimiseks läheb väga palju energiat, hirmus palju tuleb süüa, et üldse midagi saaks.”

„Mis Sa ta tervise pärast ikka muretsed. Ta on ju ainult hunnik - .”

Rüan ei jõudnudki oma lausega lõpule, sest Sigrid karjatas: „Ära võta seda teemat praegu üles ja üldse ei tohiks sa seda mitte kunagi üles võtta!” Tema silmis oli tuline viha, segatud kurbuse ja pettumusega.

„Miks? Violette’i pole ju kodus,” ütles mees nii, nagu ta ei saaks päriselt aru, mis tema sõnades halba on, kuigi see polnud neil naisega mitte esimene selleteemaline vestlus.

„Sa tead väga hästi, miks! Meil on mitu head põhjust, miks! Kui sa oleksid oma lihast ja luust lapsi tahtnud, oleksid võinud sellele enne mõelda, kui minuga abiellusid! Sa teadsid ju küll, millised me valikud on, ise veel väitsid, et sellest ei tule kunagi meie vahel tülisid, et armastad tehislast nagu biolooogilist,” ahastas Sigrid, siis talle meenus miski ja ta hüüatas: „Issand jumal, vaata, et sa Kaido ja Kaia lastele midagi sellist ei ütle!”

„Aga miks? Nad ju ise teavad, et nad on robotid. Neil on isegi nimedes numbrid nagu masinale kohane!”

„Issand jumal, selliseid asju ei öelda!” karjatas Sigrid. „Oh, ma oleks pidanud Violette’le ütlema, et seal on temavanuseid lapsi ka. Oleks ehk parema meelega tulla tahtnud.”

„Ega ta viieaastane pole, et teisega mängida tahab,” arvas Rüan.

Tuli välja, et tal oli tuline õigus. Violette ei huvitunud eriti R0b1nist ega Äl1ce’st. Loomulikult ei öelnud ta nende kohta midagi halba. Nad tundusid täitsa normaalsed. Ta ei vaadanud neid sellise avalikult ülemängitud kahtleva pilguga nagu isa. Selline käitumine oli Violette’i meelest liiga lapsik, et kuhugi sobida, aga ta tundis neile teismelistele tehisinimestele kaasa, kui vaatas neid musta reede pidusööki söömas. Violette tabas end arutlemas, kas nad üldse tunnevad maitset. Hetke pärast nahutas ta end sellise rumala mõttesähvatuse pärast. Tehislikud inimesed tundsid maitset samamoodi nagu bioloogilised inimesed. Nii oli kõigis keskkooli materjalides kirjas. Harilik inimene ei suutnud tehislikul ja bioloogilisel inimesel kuidagi vahet teha, kui just lapse vanemad polnud täielikud sadistid ega valinud neile lillasid silmi või rohekashalli nahatooni. Violette’i koolis käis üks selline tüdruk. Tema ema oli vist mingite vanade klassikaliste fantaasialugude uurija või muud sellist ja seepärast oli ta pidanud heaks mõtteks panna oma tütrele nimeks Aredhel ning valida talle heleroosa nahk – mitte beežikas, vaid päriselt roosa. Selline roosa, nagu oleks Aredheli pilt viieaastaste tittede värvimisharjutuse rakenduses, kus valikus on ainult põhilised värvid ja normaalsed nahatoonid olid ära unustatud. Justkui see poleks veel piisavalt jube, olid Aredheli silmad nii sinised, et nendesse vaadates hakkas valus. Ühelgi inimesel polnud selliseid silmi ja siis lõpuks olid veel Aredheli kõrvad, mis olid otsast teravatipulised nagu müütilistel haldjasolenditel. Violette tundis Aredhelile kaasa, vaatamata läätsede kandmisele, täiuslikule meigile ja pikkadele paksudele juustele, teadsid kõik, et Aredhel on tehisinimene. Aredheli ema polnud lubanud tal esimesse klassi minnes meiki ega läätsi kanda ning nüüd polnud ka kogu maailma peitekreemist ja korrigeerivatest protseduuridest enam kasu.

Loomulikult ei näidanud Violette kunagi kaastunnet välja. Aredhel oleks võinud olla klassi kõige lahkem tüdruk, kuid temaga suhtlemine tähendas koheseid kõlakaid ja tagarääkimist. Violette uskus, et ta ei suudaks kunagi sellise räige taagaga õlgadel keskkooli läbida. Jah, ta oli vahest nii kuradi õnnelik, et ta oli päris inimene, see tähendab bioloogiline inimene.

Kuigi tillukesel koloniaalplaneedil polnud kedagi peale tema pere, sugulaste ja 220 teise teadlase ja nende pere, ei julgenud Violette ka siin R0b1ni ja Äl1ce’ga juttu teha. Mida tal õigupoolest olekski neile öelda: „Nii, et teie vanemad keerasid teile ikka täiega, eks?” See oli ainus, mis tal neid vaadates pähe torkas. Millised normaalsed vanemad panevad oma laste nimedesse numbrid? Sama hästi oleks võinud nad saata iga päev kooli riietega, kus oli suurelt kirjas: „Kiusa mind! Ma olen täiega lihtne sihtmärk!”. Isegi isa nimi, kummaline variatsioon nimest Ryan, kuhu siis vägisi eestluse rõhutamiseks ü surutud oli, tundus selle kõrval täiesti ilus nimi.

Musta reede pidusöök oli täitsa hea. See oli ilmselt reisi parim osa. Tegu oli päris toiduga, mis oli pärit siitsamast planeedilt. Igasugune päristoit maitses alati paremini kui löga, mida kodus anti, aga löga oli tervislikum, nii et ema serveeris ainult seda. Violette oleks võinud rahulikult vaikuses süüa ja oodata traditsioonilist kinkide pärast kaklemist, kui ema poleks teda laua alt toginud ja liiga valjult sosistanud, et Violette peaks R0b1ni ja Äl1ce’ga juttu tegema.

„Kuidas siin siis ka kool on?” küsis Violette tuimalt.

Pika hetke jooksul ei vastanud kumbki noor midagi. R0b1n kehitas esmalt õlgu ning vastas siis ema tungiva põrnitsemise peale: „Normaalne.” Äl1ce ei vastanud üldse mitte midagi ja Violette luges sellest välja, et kooliga oli ka täiesti perses. Sellest oli omamoodi kahju. Violette oli mõelnud, et ehk on jubedal koloniaalplaneedil elamise ainuke pluss selles, et teadlaste lapsed on vähe avatumad, kuna nende intellektidest vanemad on neile selgeks teinud, et tehistel ja biodel polegi mingit vahet. Samas Violette’i ema oli ka intellekt ja talle neid samu asju lapsest saati rääkinud. Isa arvas valjuhäälselt teisiti. Ema julgustustest hoolimata hoidis Violette kõigist tehisinimestest kaarega eemale. Kui ta päris sügavale oma hingesoppi vaatas, siis kahtles ta tegelikult, kas tehisinimesed ja bioloogilised inimesed ikka on samasugused. Keegi ju päriselt ei teadnud, kuidas ja mida nad üldse tunnevad? Kas nende valu ja pettumus ja armumine ikka olid sellised, sama päris nagu Violette’i omad? Ta kahtles selles sügavalt. Küllap ka tehised ise kahtlesid. Tema küll kahtleks. Violette hingas kergendatult. Nii tore oli olla päris kindlalt päris õige inimene, teada, et su tunded ja mõtted on päris. Violette oli päris inimene ja tänasest päevast peale oli ta ka päris õige eestlane, sest nad olid Kevini juures suhkruga seapekki söönud. See oli küll räigelt vastik, aga vähemalt oli ta nüüd vähemalt isa silmis päris eestlane.

Jutt: Viin ja margarita (Ander Skarp)

Sügis

Mulle pole kunagi meeldinud molluskite söömine. Neid pistetakse ju pintslisse poolelusana, lürbitakse kaante vahelt justkui mingit jumalate nektarit, urgitsetakse keelega nagu mingit gastronoomilist õudusunenägu. Ei – ma olen rahulik maamees, söön õiged ja maiseid toite ning olen sellega rahul. Isegi liha meeldib mulle korralikult läbiküpsetatuna!

Aga siin ma nüüd istun, selles peenes restoranis, ja mulle tundub, et absoluutselt kõik minu ümber naudivad neid rõvedaid molluskeid, neid peene nimega austreid. Üks eriliselt hiiglasliku vuntsipuhmaga mees näib neid kohe erilise mõnuga luristavat, endal ninaalused karvad limast tilkumas.

Viin oma pilgu eemale ning üritan mõelda ilusaid mõtteid. Võib-olla isegi mitte ilusaid – ükskõik mida. Minu kaaslane hilineb ja seetõttu viipan kelneri poole.

“Ehk saaksite tuua eelroa?”

“Mida härra soovib?” lipitseb kelner:. “Meil on pakkuda auster soolaseenekastes ning auster tindikalaga.”

“Äkki midagi ... Mis poleks merest pärit?”

Kelner vaatab mind nagu pidalitõbist ning teeb seejärel põlgliku näo: “Härra suvatsegu teatavaks võtta, et meie austrid ei ela meres; tegemist on magevee-austritega!”

“Ah soo!” imestan mina sellepeale: “Ma pole veel kunagi kuulnud midagi magevee ...”

Mul ei lasta lauset lõpetada, sest kõrvallauas tõmbab üks peen daam endale austri kurku ning austrikarbi põigiti suhu kinni. Proua kääksub abitult ning vaatab suurte silmadega minu poole, endal suu laiuti lahti ning austrikarbid plõgisemas huulte vahel. Hakkan suure häälega naerma, sest vaatepilt on naljakas. Kurb, aga naljakas samaaegselt.

Pärast daami elu päästmist võtab ninatark kelner kätte ning viskab mind tänavale. Vahet pole. Niikuinii poleks seal miskit süüa saanud, liiati olen enam kui kindel, et minu kaaslane täna välja ei ilmu. Järjekordne korv.

Otsustan minna tänavanurgal asuvasse burgeriputkasse. Ehk saab sealt ausa kõhutäie. On septembri lõpp ning hämarduv linnatänav annab rõskusega märku, et suvi on möödas.

Burgeriputka on suletud. Nimigi muudetud – Red Oyster. Jälle need neetud austrid!

Talv

“Ma ütlen sulle, Jaan, see on täiesti loogiline, et just meie siin katsejänesteks oleme!” Peeter valab endale järjekordse pitsi ja kummutab selle tunduvalt kiiremini kui see oli toimunud eelmise kümnekonna pitsiga.

“Ja mida nad siis meist tahavad?” imestan mina seepeale, segades lusikaga teetassis juba jahtunud vedelikku. Ma isegi ei hakka küsima, kes need salapärased “nemad” on.

“Tont seda teab. Mul on tunne, et nad teevad midagi meie ajuga, pärsivad mõtlemisvõimet või nii. Mina igatahes ei ole nõus neid kaltsiumitablette sööma ja ma ei soovita ka sinul seda teha!”

„Mis te, mehed, jändate,” poriseb üks mees baarileti ääres: „Kas ema siis teile ei õpetanud, et arstirohtu peab ikka võtma? Minule näiteks küll ema õpetas seda ja minu perearst andis korraliku kaltsiumisöömise eest suisa ühe tasuta purgi. Pealekauba.”

Oeh, purjus inimese jauramine. Mõtlen sellele, kui lihtne on inimesi rõõmustada – tekita mingi asja vastu nõudlus ja jaga tasuta näidiseid. Inimesed lähevad liimile nagu kärbsed.

Peeter rühmab käega võõra poole, podiseb midagi stiilis „Ah, ole vait, lammas!”, kummutab järjekordse pitsi ning kugistab kaks austrit peale. Jätan ta sinna baarileti taha edasi istuma. Ehk leiab mõne joomakaaslase, kellega koos vandenõuteooriaid edasi aretada.

Õues on külm ning lumepudrune. Tüüpiline talv, kus külmetab ja sulatab ühe päeva jooksul. Sumpan läbi lumevaalude kodu poole ning mõtlen. Peetril on muidugi ühes asjas õigus – kuidagi imelikult paigast ära on need asjad viimasel ajal. See imelik moehullus pidevalt igal pool austreid vohmida ning nüüd see kaltsiumi manustamine – tablettide, pulbrite, toidulisanditena.

Telefon heliseb – Peeter. Mõtlen pikalt, kas võtta vastu või mitte.

“Hallo, Jaan … Tead, üht ma sulle ütlen – need kurivaimud ei põrka millegi ees tagasi, miski pole neile püha! Nad, nemad … Nad segavad kaltsiumimpulbrit juba ka viina sisse!”

“Millest sa seda järeldad?”

Vastusest ei saa ma enam aru. Mingi seosetu sõnademulin pulbrite ja lahustamiste teemadel. Et pitsi põhi pidi venima nagu tatt.

Mõtlen koduust avades sellele, et puhas kaltsium ei lahustu vedelikes nii kergesti, selleks on tarvis happelist keskkonda, mida viin kindlasti ei ole. Aga ma pole ka eriline keemik, seega mida mina tean. Vangutan kaastundlikult pead ja sulgen ukse enese selja taga. Peeter jääb Peetriks.

Kevad

Haigutan suure suuga ning isegi ei ürita oma igavlemist varjata. Laelambid surisevad ning grafoprojektori valgusvihk võbeleb lendleva tolmu käes. Lektor vahetab slaide ja räägib midagi keemiast. Või bioloogiast? See äkiline arusaamatus näitab ilmekalt, kui põnev mul sellel kursusel on.

„Muide, noored,” teatab lektor reipal häälel: „kas te teate, et tegelikult pole meie jaekaubanduses pakutavad austrid üldsegi mitte austrid, vaid hoopis lihtsad jõe- ja rannakarbid? Austrid on täiesti teine liik ja nad ka maitsevad teisiti!”

„Kaheldav!” kostab kuskilt auditooriumi seast.

Lektor kohendab oma prille, ühmab miskit ja jätkab oma loengut. Räägib pikalt ja laialt karpide kasvatamisest, sellest, kuidas vanasti karpe hinnati nende pärlite tõttu ja kui hinnas need olid ülikute seas. Tänapäeval valmivad aga pärlid hoopis laborites.

Ma haigutan uuesti. Ma ei suuda mõista, mil moel on see bioloogialoeng üldse seotud antropoloogiaga. Teise kursuse antropoloogiatudengina tahaks ma juba veidi spetsiifilisemat lähenemist oma kutsele, ent selle asemel...

„Mis sa arvad, kas inimene on oma harjumuste ori?” küsib lõuna ajal Juhan, kolmanda kursuse rekreatsioonikorraldaja.

„Imelik küsimus – loomulikult on. Kui oled harjunud millegagi, siis on jube raske oma mõtlemist selles osas muuta. Võid ju proovida, aga langed üsna kiiresti tagasi harjumuspärasesse.”

Juhan on lõunast pärit poiss. Tubli ja tõsine vennike. Varasemalt õppis traktoristiks, tegi põllul tööd ja nägi välja nagu noor Herakles, linnaelu on ta aga lodevaks muutnud ning vats kasvab tal suisa silmnähtavalt. Ise süüdistan ma selles neid lollakaid molluskeid, liiga ühekülgseks on inimeste toidusedel muutunud.

„Vaata näiteks ennast!” kostan pärast koogipaberi minema viskamist: „Sa said linnas elades hirmsa harjumuse külge ja nüüd oled sellises seisus, kus on juba raske molluskite õgimisest loobuda. Täpselt sama toimub ümberringi teiste linnaelanikega.”

„Sa oled jah meil see imelik, kes austreid suu sissegi ei võta!” naerab Juhan ning viskab kaks kaltsiumitabletti suhu. „Äkki on sinu pime viha nende niiöelda molluskite vastu hoopis ise harjumuspärane käitumismall ning sina selle ori? Oled sa kunagi sellele niipidi mõelnud?”

„Ära ürita mind analüüsida. Ma ei söönud ka sushit siis, kui see popp oli ning kõik riisi toore kalaga suust sisse ajasid.”

Järgmine loeng on meil ühine ning seetõttu võtame psühholoogiasaalis tagapingis istet.

Veidi aega vaikides istunud, kostan: „Mulle meeldib antropoloogia. Inimesed arvavad, et antropoloogid uurivad kuskil džunglites pärismaalasi, aga tegelikult on antropoloogi tööpõld palju laiem. See aitab mul jälgida ja tundma õppida mistahes inimgruppide olemust, nende käitumisnorme ja nende normide kujunemist. Grupidünaamikat, kui nii võiks öelda.”

„Ja mida sa siis linnaelanike söömisharjumuste kohta oled välja uurinud?” küsib Juhan.

„Mitte midagi meeldivat.”

Suvi

Päike lõõskab ning juba kolm nädalat on olnud täielik põud. Mitte tilkagi vihma. Pool linna on mereranda vajunud, liivapinda pole praktiliselt nähagi.

Istun Peetriga promenaadi äärel ning rüüpan soojaks läinud õlut.

„Ära ole peps,” põrutab Peeter ning rebib pudeli enesele. Võtnud suure sõõmu, vaatab mulle otsa, vaatab randa ning küsib: „Mis sa arvad, kas kaltsiumit manustatakse seetõttu, et inimeste luud ja liigesed seda hiiglaslikku kere üleval suudaks hoida?”

„Ah, sina ja sinu kaltsium jälle! Olen sulle juba varem öelnud, et sellised moeröögatused on eksisteerinud läbi aegade ning inimesed jäävad vahel nendesse lihtsalt kinni ja käituvad massimentaliteeti järgides.”

„Aga sa vaata seda morsamerd,” sosistab Peeter: „Enamus neist olid veel aasta tagasi saledad ja nüüd näevad välja nagu oleks teise elusolendi alla neelanud.”

Ma võin ju vaielda palju jaksan, ent tuleb tunnistada, et ka mina olin seda juba varasemalt märganud. Inimesed on läinud paksuks, söövad ühekülgselt ning tervislike toitumisharjumuste propageerimise asemel kirjutavad perearstid hoopiski toidulisandeid välja.

Võtan telefoni ja otsin internetist artikli austrite kohta. Keegi on kirjutanud, et austreid aetakse pidevalt segi pärlikarpidega. Otsin lisamaterjali ka kaltsiumi kohta. Millegipärast on enamus infot selle mineraali kohta väga üldsõnalised. Enamus tulemustest viitab toidulisandeid tootvate ettevõtete kodulehtedele..

Ilmateate lehele jõudes hüppab ette reklaam, mis tutvustab kõhnumise saladusi. Maovähendusoperatsioon – saa kõhnaks kõigest tunni ajaga!

„Miskit on mäda siin Taani riigis,” mõmiseb Peeter mokaotsast: „See on nagu see marslaste raamat.”

„Mis raamat?”

„No see raamat, kus marslased ründasid, aga keegi vastu ei hakanud, sest marslased pakkusid sinist leiba.”

„Kas sa arvad, et meid ründavad hetkel marslased?”

„Ma ei tea” kostab Peeter. „Ega seal raamatus kah lõpuks päris selge polnud, kes ründas või kas üldse ründas. Igatahes taheti inimeste käest palju maomahla.”

„Aga meie marslased tahavad inimesi mereandidega paksuks sööta!” naeran suure häälega.

„Naera-naera, aga ma ütlen, et see asi ei ole päris õige.” Peeter kallutab pudeli tilgatumaks oma avatud lõugade vahele, tõuseb püsti ning küsib: „Tahad veel üht?”

„Too jah!” kostan ning mõtlen talle järgi vaadates, et kui marslased meist üldse midagi tahaks, siis ehk hoopis meid kui nuumsigu ära süüa.

Jälle sügis

Ilmad on taas jahenenud, üle pika aja sadas lõpuks vihma. Terve suve oli meeletu palavus ja loodus janunes vihma järele. Panen kummikud jalga, vihmakeebi üle õlgade ning sumpan läbi lompide toidupoe poole.

Poes avaneb trööstitu pilt - kogu söödav kraam on paigutatud poe kaugeimasse nurka, eespool leidub vaid mereande ning toidulisandeid, kassade ümbrus kubiseb igasugustest müügimeestest, kes oma tooteid ja teenuseid üritavad pähe määrida.

Leian lihaletist viimase praetüki - üsna niru küll, aga parem ikka kui mittemidagi. Maksnud viimase lihatüki eest hingehinda, üritan ennast läbi murda müügimeeste hordidest.

„Osta üks partii toidulisandeid ning saad oma esimese maovähendusoperatsiooni poole hinnaga!”

„Kaks ühe hinnaga – sulle ja sinu kallimale!”

„Vali MediKeer – meie maovähendusoperatsioon ei jäta koledaid arme!”

„Täida kohe see avaldus ning riik doteerib kaks esimest operatsiooni! Lisaks aastane varu toidulisandeid!”

Saan poest tulema ning otseteed koju. Tänavad on inimestest tühjad.

Kodus siga vaakumpakendist välja võttes jääb pilk peatuma koostisosade nimekirjal. Lisatud erinevaid vitamiine, kaltsiumit ... Siga rändab aknast välja rentslisse. Las kodutud kassid söövad ja lähevad paksuks.

Helistan Peetrile. Kutsub kolm korda ja siis vastab hädine hääl.

„Mis viga, Peeter? Oled haige?” küsin.

„Kuule, vist jah. Kõht jubedalt valutab. Selline tunne nagu hakkaks otsad andma.”

„Sööd siis neist molluskitest...?”

„Aga nad maitsevad nii head,” jõuab Peeter veel öelda ning järgnevad kaks minutit kostub telefonitorus vaid öökimist ja röhkimist. Nagu Peeter oleks terve oma sisikonna välja oksendanud.

Veidi aega vaikinud, kostab Peeter: „Tead, mu kaal on tõusnud peaaegu kolmkümmend kilo. Ja see on toimunud kahe kuu jooksul! Ma ei saa aru. Ma olen olnud nii hoolas ja vältinud seda toidulisandi värki.”

„Asi pole vaid selles,” ütlen.  „Seda kaltsiumit lisatakse ka tavalistesse toiduainetesse. Rääkimata sellest, et sa kahe suupoolega molluskeid õgid.”

„Tead, Jaan...”

„Mida?”

„Ma olen mõelnud, et peaks minema sinna maovähenduse operatsioonile.”

Taas talv

Inimeste käitumine ja käitumisnormide kujunemine. Selle tundma õppimine oli just see, mis mind tõi antropoloogiat, täpsemalt võttes kultuurantropoloogiat, õppima. Nüüd mõtlen aga, et jätan kooli pooleli. See, mida siin koolis õpetatakse, on kõike muud, kui inimkäitumise käsitlemine. Kaugel sellest. Õppeained on väga killustatud ning vahel tundub mulle, et professoritel-lektoritel pole endalgi õrna aimu sellest, mida nad rääkima peavad.

Ma tahaksin rohkem teada saada just kultuurantropoloogiast, ent kuidagi liiga suur võhm kulub bioloogiale ja biogeneetikale. Sotsioloogia kursus suruti üldse kolmandale aastale ning selle asemel täideti kaks semestrit hoopis keemiapraktikumiga.

Istun siin nüüd MediKeeri ooteruumis – kohe peaks tulema praktikajuhendaja ja mind valgete kitlitega teadlaste keskele vedama.

„Sina oled vist Jaan?” küsib minult pikemakasvuline kõhetu mees. Harukordne vaatepilt selles linnas.

„Lihas ja luus,” vastan ja tunnen kohe häbi sellise rumala vastuse tõttu.

Järgnen kõhetule, kes ennast ei tutvustanud ja otsustan teda edaspidi ainult Kõhetuks kutsuda. Vastupidiselt minu kujutelmadele valgetest ruumidest ja valgetest kitlitest, leian ennast ühel hetkel hoopis kuskilt keldrikorruselt koos paari teise noore tüübiga, kes näevad välja nagu mina – praktikandi näoga, milles peegeldumas imestus ja arusaamatuse vari.

„Meie vanemteadur härra Mendelejev tutvustab teile lähemalt teie tänast ülesannet,” kostab Kõhetu ja läinud ta ongi.

„Jah, see ma olen, härra Mendelejev,” köhatab lüheldane kiilaneva pealaega mehike, kes oma välimuse poolest sobiks suurepäraselt teaduri stereotüübiks.

Surisevate lampide valgusvihkudes ning rõskete paekiviseinte vahel teeme me siis teadust. Võtame külmikust eelkasvatatud rakud, süstime neisse mingit tumedat ainet petri tassides ning kui rakusisene reaktsioon on toimunud, süstime saadud tulemi laborihiirtesse.

„Kuna te olete siin vaid praktikal, siis seda te ka tegema peate ja uskuge mind – praktikat meil jätkub!” muheleb Mendelejev: „Aga enamuse küsimuste jaoks puudub teil õigus saada vastuseid. Isegi mina tean vaid oma kitsa uurimisala piires.”

Mendelejev vaatab ringi ning pilgutab siis silma: „Ärisaladus, teate ju isegi.”

„Mis eesmärk sellel barbaarsel moodusel üldse on?” küsib üks tudengeist: „Meil on ju tipptasemel laborid, me saame laborites kasvatada rakke, luua eluks vajalikke tingimusi. Matkida, kui tarvis?”

Mendelejev naerab suure häälega.

„Vaene laps! Kas sa pole kunagi kuulnud, et paljusid asju pole seni suudetud petri tassi peal sünteesida sellisel moel nagu seda saab elusas organismis. Isegi inimese soolestikus võib leiduda veel palju sääraseid bakteriliike, kelle mõju teatud protsessidele pole suudetud in vitro tuvastada, ent mis in vivo toimivad.”

Kahtlemata lähen nüüd koju ja uurin välja, mida need in vitro ja in vivo tähendavad. Mendelejevilt küsida ei julge.

Saabus kevad

Ma pole Peetrit juba mitu kuud näinud. Viimati rääkisime enne aastavahetust. Hullumeelne lasi siiski endale maovähendusoperatsiooni teha. Riigi kulul, nagu ta väitis. Hullumeelne.

Telefon oli ennast ise hääletuks keeranud, seetõttu märkan sissetulevat kõne alles pärast kolme vastamata kõnet. Peeter.

„Tere, vanapoiss!” hõiskan rõõmsalt: „Pole ammu näinud ja rääkinud! Kuidas elad?”

„Oh, mis siin ikka,” vastab Peeter: „Olen kodus veel paar päeva. Pean kosuma ja taastuma, aga pärast seda võiks minna ja ühed õlled teha, mis arvad?”

„Millest sa taastud?”

„Maovähendusoperatsioonist.”

„Ikka veel? See oli ju mitu kuud tagasi.”

„Ei, alles eile.”

Tuleb välja, et Peeter on lasknud enesele poole aasta jooksul teha kaks maovähendusoperatsiooni.

„Idioot!” põrutan Peetrile: „Tulen kohe sinna ja siis annan sulle peksa.”

Peeter on kõige mõistlikum ja kõige ettevaatlikum inimene, keda tean. Et ka tema selle moehullusega kaasa läheb, ei ole just päris õige asi.

Jõuan Peetri koju. Peeter tervitab mind juba uksel ja näitab oma kõhtu: „Näe, siit lõikasid nad esimene kord ja siis õmblesid kinni. Sellest taastumine võttis aega terve nädala, aga vot selle siin tegid nad eile, kõigest tilluke auguke ja juba ülehomme olen triksis-traksis nagu alati!”

„Aga, Peeter,” imestan mina: „miks see viimane auk sul paremal pool on?”

Peeter vahib mulle juhmi näoga otsa ning esiti ei oska me kumbki miskit kosta.

„Äkki mingi uudne lähenemine asjale? Sondiga peensoolde ja sealt makku?”

Pika arutamise ja vaidlemise peale, mille käigus tutvustan Peetrile massipsühhoosi mõistet ning tuletan talle meelde tema enese poolt veel eelmisel aastal jagatud vandenõuteooriaid, saan Peetri lõpuks nõusse, et ta enam neid maovähendusoperatsioone ei laseks teha. Samuti lubab ta süüa vähemalt poole vähem molluskeid ning keskenduda rohkem juurviljadele. Viina ta kah enam ei joo, sest pärast seda, kui Peeter demonstreerib viinas tekkivat kleepjat limast põhjakihti, leiame koos, et vaid importõlut saab juua.

Jõuan koju kesköö paiku. Sulgen välisukse ning istun mõtlikult diivanile. Kas massipsühhoosiga saab selgitada seda, mis on viimase pooleteise aastaga toimunud.?Teen märkmeid ning saan kõne Peetrilt.

„Jaan, kurat! Sa ei usu eladeski, mis praegu just juhtus!” karjub Peeter torusse: „Käisin vetsus ja sittusin välja pärli! Täiesti ehtsa pärli! Kurat võtaks, Jaan, mis toimub?”

Millele järgnes suvi...

Istun kohvikus ja minu vastas, teiselpool lauda, on oma koha sisse võtnud šikis ülikonnas mees. Tema terashallid silmad tungivad minust läbi ning annavad mõista, et valetamisele siin kohtumisel kohta pole.

„Räägi täpselt, kuidas asjalood edasi arenesid!” annab ta külmalt ja resoluutselt käsu.

„Pärast seda, kui Peeter oli oma, khmm, kingituse leidnud, hakkas ta tundma rohkem huvi selle vastu, kas ehk on kõigel sellel ühiskondlikul hullusel mingi ühine seos.”

„Noh, ja kas ta leidis selle?”

„Nii ja naa.”

„Mis mõttes?”

„Ta leidis vastused, ent selleks ajaks, kui ta nendeni jõudis, ei huvitanud see teema teda enam. Ta oli leppinud selle olukorraga ning rahul erinevate meetmetega, mida sääraste juhtumite ärahoidmiseks riigi poolt kasutusele võeti.”

„Jah, see oli sinu poolt tõesti väga väärt siseinfo,” kostab minu vestluskaaslane: „Raha ja teadmistega saab ära osta kõike, ent alati on oht, et jääb märkamata mõni radikaalne element, mis ei taha ühiskondlikku massi sulanduda. Ja siin tulidki mängu sina. Ja tuleb tõdeda, et sa said oma ülesandega hiilgavalt hakkama. Tänu sinu infole ja vaatlusandmetele suutsime suunata ühiskondlikke protsesse liiga varajasest teada saamisest tänasesse hetke, kus teada saamine pole enam probleemiks, sest see on muutunud ühiskonna pärisosaks.”

„Nii see on” kostan vaikselt ja mõtlikult: „Ent mul pole senimaani veel kogu sellest projektist täit selgust.”

„Mida sa teada tahad?” ühmab minu kaaslane.

„Kas Peetril oli õigus?”

„Milles täpsemalt?”

„No et selle projekti taga on marslased.”

Mees teiselpool lauda mõtleb hetke, tõuseb siis püsti ning ütleb: „Seda ei saa ma sulle öelda.”

Ütleb ja lahkub. Jään järele vaatama ning mõtlen, et ju need ikka marslased on, kellele neid pärle tarvis on. Mitte ükski maine jõud poleks nii hull, et otsustaks inimeste sees pärleid kasvatama hakata.

Autori... Ütleme siis, et illustratsioon. Reaktor eitab seotust

Järjejutt: Tagalas on alati soe, esimene osa (Laura Loolaid)

1. Tuttav taevas

Tagalatehnik Tikuta pistis pea roomukiluugist välja ja nuhutas ettevaatlikult välisõhku. Pakane, osoon, kübeke väävlit ja tundmatu kirbe vine…

Mõne hetkega täitis ta sõõrmed härmatis, silmamunad naksusid ja mundri neuroliides andis pinisedes häiret. Näokatte kinni klõpsanud, pööras Tikuta pilgu üles ning muigas tahtmatult: nii võõras maastik ja ometi nii tuttav taevas. Õigupoolest - peaaegu tuttav. Koduse silmapiiri kahest kuust pisem laiutas siin loperguse hiiglasena hambuliste ahelike taga, suurem aga krudises jalge all.

Ta lülitas kiivri valgusvõimenduse sisse ja lasi pilgul üle hõredasse hämusse mähkunud lumiste nõlvade rännata. Õrn kuma taevakummi udusel veerel lubas aimata päevavalguse pikka ringkäiku silmapiiri taga; taamal, kõrgemal, terendas tume triip - lumeta klibune vöönd, millest nende üksus peagi pidi hakkama üle ronima. Kuru taga ootas nende rännaku sihtpunkt - kraatritest puretud laavaplatoo.

Maleva emalaev Hõbehaigur oli poolteist megasekundit tagasi Ekurana Neljanda lõunakontinendilt, sealmaa-rahva ookeaniäärsest operatiivsadamast salakesi orbiidile lennutatud, pardal viisteist üksust, võitlejad ja baasipüstitajad käsikäes. Veidi aega moepärast manööverdanud, siirdus Hõbehaigur lõpuks koduilma väiksema kuu taha – kaootiliste kursimuutuste harjutamiseks, nagu kõigile osalejatele rõhutati. Kiirendussilmuse sooritamise asemel jäädi seal aga paigale ning kui kaks kuud kohakuti jõudsid, jäeti kaootilised manöövrid kus seda ja teist ning emalaev vonkles taas orbiidilt orbiidile ning maandus kesk suurema kuu tagakülge, kus malevlaste kellavärgina  paikaharjutatud viisid pidi esimest korda päriselt proovile pandama.

Tikuta uuris teist roomukit, milles võitlejate põhikoosseis õndsat und magas ning silmas masina taga poolkorrapäraste lumepahvakute sillerdust. Kui ta välismikrofoni tundlikumaks nügis, krudisesid eksimatult kõrva vahipidaja allamäge-hüpaklevad sammud. Ta vilgutas krudina suunas mundritulesid, mispeale sammud valjenesid ja lähiside-kanalisse hüüti reipal kärinal: “Tervitus! Tagala ei magagi?”

“Tagala ei maga kunagi!” lõõpis Tikuta vastu ja libistas end ettevaatlikult kinnitrambitud lumele. Kui seni aitasid roomuki seesmised tugisüsteemid alla-keskmise külgetõmbega toime tulla, siis väljas pidi õige tasakaalu iga kord ise paika harjutama. Ta sammus ebalevalt edasi-tagasi. “Ja kuidas sina nii täpselt kohale teadsid ronida?”

“Termovaade.” Võitleja toksas oma visiiri. “Tükk aega juba vaatan, kuidas sa siin sooja raiskad.”

Tikuta turtsatas, müksas teist ja viis jutu mujale. “Mis teil pealikud ütlevad, kas saame järgmise paari vahetuse sees omadega kuru peale?”

Võitleja laiutas käsi. “Kui maastik kannatab... Teie geo-biod lasid eile paar kratti välja.”Ta tonksas tagalaroomuki keret, milles haigutasid tühjad droonipesad. “Küsi neilt, kui ükskord üles ärkavad. Meie omad teevad enne ühist söömakorda ka veel ühe pikema luureringi. Ja viimase sõna ütleb muidugi Haiku.” Võitleja leelutas ülema kõnemaneeri matkides: “Me ei kiirusta. Õppus tuleb pikk, kõik jõuavad ühes tükis kohale… Kuule, ma nüüd lasen ka edasi.”

Tikuta noogutas. Teekond ja selle raskused seisid tõesti alles ees. Muistsete maasarnastajate kombel oli emalaev maandumiskohta paigale jäänud; tema raudsest üsast liikusid üksused kiirtena laiali muhklikule maastikule, igaühel kindel sihtpunkt ja käsk sinna kaugside-majakas püstitada. Järgnevad kolmteisttuhat kilosekundit pidi iga koosseis iseseisvalt hakkama saama, sest otseühendus üksuste ja emalaeva vahel katkes veel enne, kui pinnavormid nähtavust varjutama hakkasid. Nagu paljudel taevakehadel, kuhu inimkond oli elu istutanud, ületasid mitmed parameetrid ka siin koloniseerimis-optimumi piire. Stabiilselt tugev magnetväli, mis toetas kuu tihket atmosfääri ja aitas elustikul vohada, segas sidepidamist ja võimendas hapniku ülerikastusega kaasas käivat tuleohtu; lisaks pelutasid püsiasustajaid kuu tagakülje käredad talveööd. Just seepärast toodi väljavalitud vabatahtlikud eriharjutuseks siia, lõhangulise mäemassiivide ja vulkaaniliste koobaste sekka, mitte kuu planeedipoolele, kus valitsesid koduselt pehmed tuuled ning ookeanialustes asulates askeldas küllaga uudishimulikke.

Siiski, hoolimata pimedast, pakasest ja raskeist masinatest, tõi senine tegevus vägisi meelde lapsepõlve, mil sealmaa-mudilased bambussalude varju salapunkreid ehitasid, mida siis üksteise käest aina keerukamal moel ära vallutati...

***

Tikuta ehmus ärkvele, avastades enda ümbert pehme lumehange. Taevas mägede kohal püsis endistviisi tume, kuid roomukite vahel, jäljeridadega sillutatud platsil askeldas nüüd tulede vilkudes mitmeid erikujulistes mundrites inimkujusid. Teiste seast hakkasid kohe silma geo-bio-tehnikud ja üksuse kroonik moodulmundrites, millest turritas rohkelt side- ja salvestusliiteid; võitlejate roomuki ninajätke kõrval uuris masina abioperaator koos raskes kilpturvises peameedikuga midagi oma küünraekraanilt; platsil jõlkusid tehtud tõtakusega mõned võitlejad ja tagalaroomuki varjust lähenes kindlal sammul laopealik Karilatsi võitlejate omadest veidi toekamas kergmundris. Üksuse laagrissejäänud koosseis oli üksikute eranditega ärkvel.

Järsku püüdis välimikrofon kinni tasase undamise ja avatud ühiskanali taustakrõbinaid katkestasid korrapärased laulvad signaalid. Tikuta suunas valgusvihu kratti otsides üle laagriplatsi. Seal ta oligi - pisuke robotvirgats, mis lendas kiili kombel tõmmeldes roomukite vahele, kus ta tiirutades paigale jäi. Üksuse kroonik tõttas lähemale, käigu pealt käevarrel andmevahetuspesi lahti korkides. Kratt maandus kuulekalt krooniku käel ja sitsis seal, kuni kroonik ülekande lõpetuseks käskluse sisestas - siis vuhises väike abiline võitlejate roomuki juurde ja keris end laadimisdokki.

Kroonik vilgutas tulesid ja köhatas ühiskanalisse. “Tähendab, patrull on tagasiteel. Prognoositud saabumisaeg - kaheteist kilosekundi pärast.”

“Sain,” pomises Tikuta automaatselt ja upitas end kolmandal katsel jalule. Kroonikule kinnituseks viibanud, lülitas ta ülekande ühiskanalilt tagala omale ning sörkis külgluugi juurde, kus laopealik juba välimise õhulüüsi haake lahti kangutas. “Laseme soolika täis?”

Karilatsi nohises kinnituseks ja lülitas pikemat juttu tegemata puhurid sisse.

Kahepeale viimased ühendused lahti haakinud, nihutasid nad välimist lüüsmoodulit järk-järgult eemale, kuni tagalaroomuki küljel pungitas kontrollitud siseõhu ja temperatuuriga telklaiendus.

Nende ettevalmistusi segas krõbin ja kirumine ühiskanalist.

“... geenius, kes arvas, et õhufiltri võib maha keerata? Teate, mu seeneratsioon hakkab ära lahtuma, nii et ärge...”

Tikuta köhatas rõhutatult. “Sonora, mida sa jaurad seal jälle? Too rahvas sööma, saad oma ratsiooni ilusti täis.”

“Ah! Aga sa ei tea, mis õudusi ma olen pidanud läbi elama! Need sindrid siin panid mul habeme põlema.”

“Ah et kohe päris põlema, mis?”

“Natuke. Peaaegu. Ma tundsin kõrbelõhna!”

“Et kohe nagu kiivri sees või?”

“No võtsin natukeseks peast, jah. Ma pean ju nägema, kuhu ma neid juurikaid sõidutan. Aga need-”

“Ja mina jällegi pean teile kõigile võitlusvõimelise elutegevuse tagama. Aitab lobast.”

Kõneldes pani Tikuta tähele, et sidemoonutused vähenevad iga hetkega. Ta noogutas Karilatsile, kes märguande peale nobedasti telki puges.

Peagi suhises väljakule sale pind-hõljuk, mis tagurdas sädemete praginal kaarega võitlejate roomuki sabale ja haakis jõnksuga selle külge. Masinalt pudenes lumme paarisrusika jagu võitlejaid; nende järel kolistas üle-inimsuurune neljajalgne kogu - retkel kaasas olnud abimeedik oma “gorillas”. Operaatorikabiinist kargas välja lüheldane riiaka moega kogu, kes hiivas end hõljuki katusele ja patseeris seal käed puusas, kuni võitlejad end kohendasid ja relvastust laagrirežiimile lülitasid. “Jookske aga jah laiali! Kui ma diagnostika käigus veel mõne üllatuse avastan...”

Tikuta koputas luugi pihta. “Jõudsid. Sa pane kakud küpsetisse, ma juhatan niikaua liikumist.” Ta teadustas toiduaja ühiskanalisse ja vilgutas saabujate suunas torsotulesid. "Siiapoole-siiapoole, julgemini! Kaks tükki korraga lüüsi, saate kiiremini sooja.”

Kui luurelt tulnud koosseis ja laagri puhkevahetus olid “soolikasse” kadunud, ronis Tikuta ka ise neile järele. Sees avati sisinal näokatete ventiile ja püüti varustusele kogunevat härmatist tulutut maha kloppida. Kuumajoogi-automaadi ümber tungles salk lõbusalt käratsevaid võitlejaid, kõigil hambad kokariisika nätsutamisest sinirohelised; teine, vähem härmas seltskond loivas kollektiivselt haigutades toidukonteinerite poole.

“Enne veel kui tõuseb päikene,” ümises kroonik kahe salga vahele tüürides. “Jajah. Tooge aga tooge siia, teie mõlemad.”

Kummagi paarisrusika sidepidajad venitasid mundritest välja andmevahetusjätked, mille kroonik sünkroniseerimiseks oma käisepesasesse ühendas.

“Meile ka, palun! Vastu pakume uuema hooaja öko-seiret.” Abikaasadest geo- ja biotehnik võtsid võitlejate järele sidesappa.

Nende kannul lonkisid roomukipoolsest luugist sisse “gorilladest” vabastatud abimeedikud ning kõik roomukioperaatorid eesotsas sõjakalt mossitava Sonoraga. täiskoosseisust jäid puudu vaid vahipidajad, peameedik, kes kasutas võimalust uinakut teha ja-

“Jätku!”

Toimetusi katkestamata pomiseti tervitussõnu üksuse ülemale, kes üldises saginas märkamatult telki oli jõudnud. Ainult paar noorukest võitlejat tõmbusid vedruna sirgu.

“Jätta,” muigas ülem. “Me oleme maastikul.” Ta kinnitas oma peakatte kiirustamata vööle ja jalutas joogisaba lõppu.

Korraga paiskus telki küpselõhnaline aurupilv, mille keskel purjetas Karilatsi kastitäie värskete klorellakakkudega.

“Oodake,” kamandas Tikuta, nähes, kuidas rahvas lõhnade peale kihama läks. “Kogume enne jäägid kokku. Orgaanika siia, vesi siia.” Ta hekseldas harjunud kombel kätega õhku. “Kestad ja kopsikud - kui ära ei söö, siis pange siia. Tühjad küttekapslid siia kasti ja siit saate laetud kapslid vastu!”

“Kas rohkem ei saaks?” Üks vahetuskaubaga valmis saanud võitleja kaalus fütosünteesi-elemente nukralt peo peal. “Soojendust jääb nagu väheks…”

“Me lähtume etteantud normidest.” Tikuta naeratas vabandavalt.

“Aga te tõstke normi! Õppus ju ei kesta nii kaua…”

Tikuta hingas sisse ja välja, kaaludes hoolega, mida võitlejate juuresolekul võis ja ei võinud  öelda.

Nüüd astus ka ülem justkui muuseas ligi. “Tagala lähtub etteantud juhtnööridest. Nagu me kõik. Muuhulgas on meil korraldus harjutada piiratud tingimustes hakkamasaamist ja toimetulekut väiksemate ebamugavustega. Külmaga harjumine vajab lihtsalt aega.”

Tikuta jätkas vaikides küttekapslite jagamist.

“Äh, maleva värk,” sekkus nüüd naerusuiselt Kubeba, suurekasvuline meesvõitleja, kes puhkehetkel reageeris ainult hüüdnimele Mõmm. “Vaat, oleks täisautonoomsed mundrid nagu mõnel palgalisel agentuuril - muudkui sööd ja situd, mingit kapslitega jukerdamist pole, kõik majandatakse kohapeal ära.”

“Agentuuridel on tsirkadiaan-kalorinormid ka hoopis teises suurusjärgus,” tähendas Karilatsi kuklikasti varjust.

“Just just!” Mõmmi silmad lõid särama ja ta pistis ühe aurava kaku tervelt põske.

“Aga külm on siin küll,” võttis jutujärje üles tõmmu tedretähniline tüdruk, kelle munder oli väljaõppe-embleemidest kirju.

“Eks ta ole… Pime aeg, kohati kakssada kolmkümmend Kelvinit - pole mõni naljaasi.” Tikuta koukis põuest korduvkasutatava topsiku ning nihkus ka ise joogivõtu-positsioonile.

“Kelvin-kolvin… ma olen sellesama mundriga avakosmoses ka käinud,” jäi tedretähn resoluutseks. “Seal küll kanni nii jahedaks ei võtnud!”

“See on sellepärast,” ütles kroonik ja noppis pajukikonteinerist osavalt pauna pähkleid - “sellepärast, et vaakumis kaotad sa ainult seda soojust, mis otseselt ära kiirgab. Aga siin poeb külm õhk sulle otse sinna kanni vahele ja jahutab veel püksid ka maha. Sellepärast.”

“Aga varjemantlid?” Tikuta kattis aurava joogitopsi peopesaga. “Nendega hoiab ka ju osa soojakadu ära?”

Terve puhkevahetus pahvatas naerma.

“Dottir, näita neile!”

Üks paarisrusika-pealikutest koukis reiekonteinerist augulise krussis tekstiilitüki ja hoidis seda vastu valgust. “Juba proovitud. Esimese retkega kärssasid ära.”

“Jajaa,” pistis biotehnik õhinal vahele. “Siinse õhu hapnikusisaldus on parasjagu nii suur, et natuke annad sädet ja lähebki…”

“...ja sädet juba jagub,” haaras ökotehnik sõnasabast.

“Miks siis?” päris üks luurevahetuse võitlejatest suurisilmi.

“Magnetväli ju!” hüüatasid geo-bio korraga. “Kuidas nii, teil koolitükid puha tegemata…”

“Punane pullike juusk saina müüdä üles,” häälutas kroonik enesele nina alla.

Alles nüüd märkas Tikuta teistegi turviskestadel siin-seal söiseid jälgi. “Ai-kurzeme, hoopis tagalal on koolitükid tegemata! Läks standardvarustus, me isegi ei kontrollinud... Teate, pidage veel mõned vahetused vastu. Selleks ajaks töötame parema materjali välja.”

“Saite nüüd,” nähvas Sonora luurevahetusele. “Ma ei räägi ilmaasjata, et sisekeskkonna optimisaator peab töötama. Alati.”

“Aga kui kärssabki veidike, mis sellest siis niiväga on?” õiendas üks noor võitleja. “Mundritel on ju keskkonnakindel pealiskiht.”

“Jah.” Sonora põrnitses noorukit nohisedes kuni see nihelema hakkas. “Aga minu habemel ei ole.”

2.Võõrad püksid

“Soolikas” oli kokku pakitud ja söönuks saanud koosseis laiali läinud, kes une-, kes töövahetusse. Tagalarahvas kobistas veel varustust ära panna, kui masinatevaheline kanal korraga helisema hakkas.

“Tagala, siin Uigurski. Ma toon teile ühe... nojah, isikliku varustuse juhtumi. Ärge ilma meieta ära sõitke.”

“Sain,” kajas sinna otsa tagalaroomuki peaoperaatori kinnitus.

Juba kostiski keskmisest lüüsijätkest kobinat. “No mis see on, ei saa, ei saa… Kuulge, on siin keegi?” hõikas keegi arglikult masina sisekanalisse. “Kuku? Kuidas ma sisemise luugi lahti saan?”

Tikuta astus lähemale. “Niisama ei saagi, ära kanguta. Tõmba välimine kinni ja oota kuni õhuringluse tuled roheliseks lähevad. Ma teen seestpoolt ise lahti.”

Kõnduridokkide poolt lähenes juba abimeedik Uigurski. “Noh, kus mu hädaline on? “

“Atmosfääritab.”

Nähes ähvardavat rahvakogunemist, pobises Karilatsi midagi kalorinormide ja protsentide kohta ning kadus kiirkäigul laomooduli suunas.

Tikuta pani vaheluugi tema järel hoolikat kinni. “Milles siis õigupoolest asi on?”

“Noh, eelmise vahetuse ajal, kui nende allüksus väljas käis, siis see punn kaebas südamepööritust ja tasakaaluhäireid. Ma mõtlesin et, noh, algaja asi, las aklimatiseerub vähe, pistsin meie taastumistuppa. Järgmise vahetusega pidin ise välja minema, noh, unustasin poisi täitsa ära. Söögiajaks kupatasin muidugi välja… Noh, ja siis näen, et keegi on meil varude kallal käinud ja, noh, peotäis verefiltreid on jalutama läinud. Võtsin poisil kõrvad pihku ja… Lühidalt, mure ei kuulu meditsiini vaid tagala pädevusse. Noh, et siin ta siis nüüd on.”

Luugile koputati ja sisekanal krõbises jälle. “Ee… Kas kaua peab ootama? Kõik tuled on rohelised…”

Tikuta kergitas kulme. “Eks laseme ta siis sisse.”

“Allüksus? Liignimi?”

“Kunda... Teine PR.”

“Teine…” Tikuta ajas tagalakontori seinaterminalis näpuga järge. “Hm, meie tabelis ei ole ainevahetuslike eritingimuste kohta mingit märget. Kuidas nad sind keskusest niimoodi pooliku varustusega välja lasid? Kui sa regulaarselt kehavälist filtrit kasutad, siis sa oleks pidanud isikliku komplekti kaasa saama.”

“Ei, ega ma tavaliselt ei kasutagi, aga nüüd… Ma, seesamune et... metsapeatust!”

Tikuta vaatas noorukest võitlejat juhmilt, sellal kui naerust puksuv abimeedik innukalt noogutas.

“Taevas küll. Ja tahke? Kuhu sa selle panid?”

“Emalaevast saadik pole teinud, võtsin grafiidikapsleid…”

Itsitav Uigurski jäi Tikuta range pilgu all vakka. “Poisil pole seent püksis,” pahvatas ta lõpuks.

"Selge." Tikuta noogutas. “Võitlejate heaolu küsimustega tegeleb üldiselt paarisrusika pealik. Kas sa Dottirile kandsid ette?”

“Mhmh,” ühmas Kunda punastades.

“Ja mis ta ütles?”

“Käskis tagala jutule tulla. Ma... ma nüüd siis tulingi!”

“Noh, olgu taevad kiidetud, et see veel niigi läits,” õhkas Uigurski silmi pööritades.

Tikuta toksas teda ribidesse ja viipas teisi endale järgnema. “Tulge. Hügieenimoodul asub saba pool.”

Kui nad läbi vahekäikude ja luukide ronisid, kõlas kanalist võitlejate roomuki abioperaatori hele hääl. “Tagala, siin Tuikõnõ. Puultõise kilosekundi pääle nakass liikumine, a muist me rahvast lätsi tõse massina pääle. Mis tettä?”

“Tuikene, siin Tikuta. Kõrvaldame varustuse tõrget, läheb aega. Liikumine nagu-on, järgmise peatuse ajal saate omad tagasi.”

“Hüva siss. Tuikõnõ lõpetas.”

Tikuta juhatas teised sisse ja käivitas järgemööda kõik hügieenimooduli süsteemid

“Hakkame siis aga pihta. Aja munder seljast”

Kunda kobas tulutult turviskesta juhtpaneeli. “Ei tule,” teatas ta lõpuks hädiselt.

“Noh, ilmselgelt on eksomuskulatuur töörežiimile lukustunud.” Uigurski astus ligi ja klõbistas vilunud liigutusega rinnaku juhtpaneeli. “Nii, kood sai… lase ennast nüüd hästi lõdvaks.”

Kunda puhkis ja kehitas end, kuid katse turviskesta avada tõi kaasa ainult neuroliidese etteheitva pinina.

“Ah, ma tean, mis viga on.” Tikuta astus lähemale. “Ta ei lase lahti, sest sa oled lihtalt nii närvis. Munder peab kasutajat igal juhul kaitsma. Sellepärast ta suurema stressi puhul ei lasegi niisama välja lülitada.”

Kunda ajas silmad suureks. “Aga kuidas ma siis välja saan? Kuidas sina nii ruttu välja said?”

Uigurski ringutas. “Noh, kõndurid on rohkem masinad kui mundrid. Ronid luugist sisse, ronid luugist välja… Ühes tükis, noh.”

“Härrased… “ Tikuta köhatas. “Ühesõnaga, sa pead lõõgastuma. Korda minu järel: musta lehma saba valge lehma taga, valge lehma saba musta lehma taga… Korda.”

“Musta... misasi? Mis see lehma on?”

“See on üks loom,” õiendas Uigurski. “Noh, nagu pisike bora.”

“Ära mõtle, korda ainult sõnu. Proovime veel. Musta lehma saba…”

Kui kõik kolm olid salmi seitse korda järjepanu öelnud ja kiiruse kasvades kõik sabad segamini läksid, andis mundri väliskest klõpsatusega järele ja tulukesed juhtpaneelil kustusid.

Tikuta vajutas kärmelt paar analoog-nuppu alla ja voltis rinnakupaneeli hingedel lahti. “Nonii, nüüd ta ei lähe ise tööle. Tead, sa tagurda paar sammu, seal on mundripesa.”

Kunda vedas lõtvunud karkassi vaevaliselt sammukese tagasi.

“Nii raske!”

“Peabki olema. Natuke veel… just. Nüüd on väliskest paigas, laseme muskulatuuril rõhu päris välja ja saadki lihtsalt välja ronida.“

Pärast pisukest ukerdamist puudutasid Kunda varbad õnnelikult põrandat.

“Oota.” Tikuta kortsutas kulmu. “Sul on kärgpesu all veel midagi?”

Kunda tõmbas käed häbelikult kubeme ette, varjutades pesulõhest väljapiiluva mustrilise kangasiilu. “Ee… ma ikka püksid panin alla… muidu on ju kõik lahti…”

Uigurski pööras kõõksatades näo seina poole.

Tikuta ohkas. “Vaata… Kui kärgpesu vahetult vastu ihu ei istu siis on neuro-ülekanne häiritud… mundrisse ei jõua kõik signaalid kohale. Või siis moonutab. Eks ta sellepärast sul siis ka jukerdas.”

Kunda lõi silmad maha. “Liikuda oli tõesti kuidagi imelik...”

“Nonoh!” Uigurski ajas näpu tähtsalt püsti. “Nüüd on meil lõpuks õige diagnoos. Sellepärast ma räägin väljaõppel ka - võitleja heaolu algab püksist!”

“Ja meedikute heaolu algab vaikimisest. Aga sina - võta kärgpesu ka ära. Oota-” nähes kuidas poiss kaelust tirib, asus Tikuta teda õpetama. “Ära kisu suurt tükki korraga… Vali üks kindel punkt, kuhu lahutuskoht teha. Nii, ja nüüd pigista äärest skutoide… tähendab, neid kärjekesi.” Ta näitas õige liigutuse õhus ette. “Pigista kahelt poolt korraga, siis lasevad ühendused lahti. Julgemalt-julgemalt - sinul on ju häda.”

Paljakskooritud noorvõitleja Kunda takseeris kõheldes väheldast lehtrit, mis jalgpedaali vajutuse peale seinast välja rullus.

Tikuta ei andnud armu. “Seisa sinna kohale ja ole paigal.”

“Aga raputab ju…”

“Ja mis siis kui raputab? Näe, põlved toeta siia lohkudesse. Ära karda, süsteem on sama nagu emalaeval, lihtsalt veidike pisem.” Tikuta võttis Kundal pikemata õlgadest ja tüüris võitleja kaadervärgi vääramatusse haardesse. “Nii, tõmbas sulle korralikult külge jah? Siis lase aga tulla. Siin pole ruumi häbeneda.”

“Kui ei tule, siis aitame järele,” tähendas Uigurski seinal üht kangi kobades - aga juba ajas Kunda silmad pungi ning nohises keskendunult.

“Valmis?” uuris Tikuta mõne aja pärast. Kinnitust saanud, tõmbas ta pesurežiimi kangi tööasendisse. Kui sanitaartehnika oli oma töö teinud ja ohvrist lahti lasnud, lükkas ta kangi nõksu võrra edasi. Lehtri pind lõi mikrovõngetes lainetama ja süsteem imes kujuteldavaid jääke endasse; siis tõmbus lehter seina sisse tagasi ja sulguva paneeli vahelt võis aimata valgussähvatust, mis pindadelt viimsedki elutegevuse jäljed pühkis.

“Pistame ta õige sauna kah, siis on paljakskoorimine päris täie ette,“ arvas Uigurski.

Enne kui Kunda protesteerida jõudis, oli Tikuta ta hügieenikapslisse sulgenud ja selle käima pannud. Kuni poiss lõhnastatud bakteripilves praavitas, korjas Tikuta tema mahakooritud kärgpesu ja pistis sellegi sarnasesse, veidi nurgelisemasse kapslisse.

Uigurski noogutas. “Kui juba siis juba. Pagan teab, mis ta endale veel küljevoltidesse koguda on jõudnud.”

“Ah jäta… Ise olid algõppe ajal samasugune! Ma tean küll, kuidas-”

Saunatsükli lõpumärguanne säästis neid meenutuste radadest.

“Nüüd siis tuleb kõige tähtsam protseduur.” Tikuta vedas aurutamisest pooloimetu Kunda hügieenikapslist välja, juhatas ta vöökõrguse silindri sisse valgustatud platvormile ja sulges ta sinna sisse. “Jalad harki. Käed võid serva peale toetada. Nüüd seisa paigal, kuni su anatoomiat sisse loetakse.” Tikuta tippis seinaterminali mõned käsklused, mille peale platvorm vaikselt undama hakkas, ning kesta täitis piimjas valguskuma. Kunda ehmunud ilmet ignoreerides lisas ta veel kaks käsurida ja miski silindri sees võttis kuuldavalt tuurid üles.

“Vaat nüüd tunned õiget heaolu!” hõikas Uigurski lõbusalt üle printimishelide.

Kui silinder vakka jäi ja valgus kustus, avas Tikuta kesta. “Ongi valmis. Sinu esimene mükomembraan, mis?”

Kunda sonkis umbusklikult koredat pinda. “Aga karvad?”

“Lagundab aegamisi ära.”

“Ta sööb naha pinnalt lahtised rakud ka ära - täpselt nagu kärgpesu,” lisas Uigurski.

“Nii et see on elus?”

Tikuta kehitas õlgu. “Õigem oleks öelda, et see pole elutu.” Ta meenutas algõppe käsiraamatut. “Mükomass liigub ja hingab omaniku kehaga ühes taktis ja on sünteesbakteritele koduks. Jäägid tõmmatakse välja ja juhitakse vahekapslisse või…"

Kunda kõrvad lõid õhetama. “Aga mis siis saab kui vahel ärgates, noh…”

Uigurskit tabas ootamatu köhahoog ja ta pidi jälle seinalt nõu otsima.

Tikuta naeratas leebelt. “Jah. Sinu keha taktis, kogu aeg.”

Kunda julges lõpuks kestast välja astuda. Ta keerutas end ebalevalt, uuris mundripesa ning naeratas järsku. “Oot… Kui see neuroliidese süsteemidega ühildub, siis saab ju...”

Nüüd oli abimeediku kord kulmu kortsutada. “Ära unistagi. Esiteks, kogu üksus järgib paikapandud graafikut. Noh, ja teiseks, kiimla ja muud rekreatsiooniasutused pannakse tööle ainult püsibaasi olemasolul, null-häiretaseme puhul. Sa oled ehk tähele pannud, et meil käib, noh, vägagi aktiivne maastikuõppus.” Uigurski kostitas Kundat kerge kuklavõmmuga. “Kasutad kujutlusvõimet nagu kõik teised.”

Puhastatud kärgpesu ja putitatud mundri selgaajamine toimus peaaegu tõrgeteta. Tikuta aitas viimased ühendused kokku liita, õpetas kõrvalt, kuni Kunda oli puhkeseisundis mundri sisse roninud ja asus eksomuskulatuuri rõhku reguleerima.

Ootamatult vedas keegi läheduses laulujoru üles: “Cherubino alla vittoria, alla gloria militar!”

Alles nüüd märkasid nad kroonikut, kes istus pähkleid nakitsedes ukseavas ja vaba käega midagi terminali üles tähendas.

End seni veel kuidagi tagasi hoidnud Uigurski laksas lõkerdades kätega vastu põlvi. “Tee või tina, Ahjal on õigus! Palju õnne, jumbu! Sa oled nüüd täisvarustuses võitleja.”

“Järgmise luureretkega lähed välja,” lisas kroonik, voltis terminali kokku ja toppis suu pähkleid täis.

3.Üle kuru

“Kaunviljapasta ja kibusemarja laastud. Olemas.”

“Mm-mhh…”

Laopealik Karilatsi koukis hoiukonteinerist kamaluga lapikuid palakesi ja luges neid jaokaupa ratsioonikastidesse. “Krõbetahvel, pr-”

Roomukiajamite müdinast eesseisvat raputust välja lugedes haaras laopealik ühe käega  tugirihmast  ning lükkas loetud ühikutele osavalt sõrme järjeks vahele. “Et siis - krõbetahvel, prussakas. Kõigil olemas.”

“Mmhmm… Järgmine kord siis saavad ritsikat.” Tagalatehnik Tikuta lesis kärgpesu väel laomooduli puhkeorvas, sirvis oma mäluhelmeste andmepanku ja teeskles tarmukat kaasamõtlemist.

Juba kahesajandat kilosekundit vaevles üksus lumeta ahelikul katkematutes tuuleiilides. Nagu kaks hiigeltõuku rühkisid masinad teineteise ligi hoides aegluubis üle laavaklibuste nõlvade. Lapsepõlve-malevad jäeti selja taha ning võimalusi ebamugavuste harjutamiseks leidus küllaga. Ühiste söömakordade asemel tassis tagala siin võitlejate roomukisse valmispandud ratsioonikomplekte. Karilatsi, kes iialgi ühtki numbrit segamini ei ajanud, ja kes oli oma elus rohkem pajukikaste komplekteerinud kui mõni teine kaloreid sisse söönud, otsis miskipärast just selle tegevuse juures seltskonda.

“Vinnutatud bora-liha. Olemas. Riisikas -”

“Kokavärki enne ei anna, kui uuesti maastikule minnakse, paigal istudes saavad kohvimaisi,” deklameeris Tikuta laopealiku heakskiitva noogutuse saatel.

Parema meelega oleks ta praegu hoopis muinasmaastikel aardeid jahtinud või kroonikult saadud uusi lugusid avastanud. Päikesekildu ja suure looma jahtimist teadis igaüks, aga vähemalt nende asulas polnud keegi kuulnud poisist, kes vana saapa ähvardusel teistelt vara riisus, seepeale allilma sattus ja muna abil ellu ärkas…

Räägiti, et Ahja oli oma käega katsunud mäluvakka, mille ennemuistsed esivanemad salgakesele sealmaa-rahvale Vanamaalt lahkudes olla kaasa pannud. Kui tõsi see oli, ei teadnud muidugi keegi; ei teatud sedagi, kas mõni neist omaaegsetest teabevakkadest algsel kujul alleski oli. Kuid lood ja kombed elasid edasi ja teati, et Ahja valduses on rohkem lugusid ja laule kui mahuks malevatäie rahva mäluhelmestele. Vähe sellest, et ta andmepangad neid täis olid, suuremat osa teadis ta ka peast.

“Mis?” Tikuta oli end unelema unustanud ja nüüd pidi Karilatsi te tegelikkusesse tagasi köhatama.

“Kuidas meil veega on?”

Tikuta pani ohates kõik lugulaulud kinni ja vedas terminalis lahti jooksva varude aruande. “Puhta paak on alumise kolmandiku peal. Sekundaarvee paak kaheksakümmend protsenti, värskelt kogutud vesi... passiivkondekate andmeid ei saa praegu usaldada, see tuul ajab nad lolliks. Ütleme nii, et kui maastikult varsti suuremat kogust juurde ei saa, läheme varsti täielikult kollase peale. Teise masina näitusid pean meedikutelt küsima.” Ta ootas, kuni masina rappumine vaiksemaks jääb ja sirgeldas aruandesse sellekohase märkme.

“Roomukikütusega on korras,” tähendas Karilatsi. “Käisin eile koos operaatoritega arvestused üle. Kõik ülejäänu… mis sinu numbrid ütlevad?”

Tikuta ronis vastumeelselt puhkeorvast välja, tõmbas vaheluugid kinni ja keeras sidekanalitele segaja peale. “Ametlikust õppuse legendist lähtudes on kõike mitmekordse ülekattega.”

“Aga tegelikult?” nõudis Karilatsi.

“Tegelikult…” Tikuta ohkas. Ta oli salamisi lootnud, et selle jutuajamiseni on veel aega. “Ühe megasekundi pärast peab niikuinii kõik ümber hindama. Aga üldise jätkusuutlikkuse seisukohalt… ma hea meelega tahaksin juba praegu esimesed piirangud peale panna.” Ta kehitas vabandavalt õlgu.

Karilatsi noogutas ja lasi hindaval pilgul üle laokonteinerite libiseda. “Saaks esmasegi baasi püsti. Siis oleks võimalik vähemalt bakterikultuure mõistlikus mahus-”

Tagalaroomuk sööstis g-kompensaatorite kiuste tuntava hüppega allapoole, pillutades hoolega üleloetud  toidukraami igas suunas laiali. Siis rappumine vaibus ning masinad vaikisid hoopis.

Karilatsi ajas end sirgu, üht täidetud konteinerit kiivalt rinnale surudes. “Vaat kus. Tea, mis neil nüüd lahti on?”

Loo tegevus toimub Kaosnoova fiktiivuniversumis, kus inimkond on ühes erakordselt elusoodsate tingimustega Linnutee piirkonnas asustanud paljude tähesüsteemide kõlbulikumad taevakehad. Ammu-ammu Maalt saabunud asustusekspeditsioonide järglastest välja kasvanud uustsivilisatsioonid lävivad nüüd ka omavahel, avastavad uusi tehnoloogiaid ja ületavad uusi raskusi.

Samas universumis toimuva “Jäljekütiga” otseseid seoseid ei ole.

---jätkub järgmises Reaktoris---

Tõlkejutt: Vesi vanavara vastu (Robert N. Stephenson)

Tõlkinud Talvike Mändla

Dravid põrnitses veepaaki, see oli tühjaks saamas ja vajas täitmist. Ta vaatas oma kogutud vana tehnika hunnikut. Seal oli mõni asi, mida võiks veemüüjaga vahetada. Üks paak vett ühe väärtusliku antiikeseme vastu. Täna polnud ta midagi erilist välja kaevanud ja kuigi tal kaubitsemiseks veel varusid oli, vajas ta enamat. Isegi metalliostja maksis neil päevil vanaraua eest vähem. Ta vajas vett, selle piirkonna kõige haruldasemat vara. Tema sõrmed liikusid üle mõne iidse relva, ammu surnud ja asendamatu aku, ja ta mõtles planeedi iidsele ajaloole. Kas vett oli alati nii vähe olnud ja kas ehk just sellest suured sõjad alguse saidki? Riiulil mõlkis plastiku ja metalli all lebasid tükid robotite võitlusrüüdest ja kestadest. Neid oli palju, kuid mõne küljest oli ta suutnud päästa ka töötavaid mälukaarte. Neid on hea lihtne ränduritele maha parseldada.

Ta oli terve päeva olnud esemejahil suure settevanni metsikus ümbruses, tühjuse kõledas orus. Ta hakkas oma käru pärast mitmepäevast kaevamist lahti pakkima. Oli palju juppe, mis ootasid puhastamist ning tal oli selleks küllalt musta vett ja koguni mõned sõidukipaakidest näpatud kemikaalid. Ta pidi seda tegema nüüd, enne õhtusööki, sest hiljem oli ta võimeline vaid magama ning homseks korjeks pidi käru tühi olema. Ta sorteeris prahi seest väärtuslikku ja leidis midagi, mis nägi välja nagu sõrm. Roboti oma, eeldas ta. Koht, kus ta oli kaevanud, oli kunagi olnud sõjatsoon. BiNari süsteemis enam sõdu ei olnud. Kui leitu oli seatud sorteerimislauale, istus ta ja uuris sõrme. Ta oli selle leidnud  settevanni servalt. See oli väga inimsarnane ese, seega sügavalt minevikust. See oli olnud eemaldatud ülemise sõrmelüli juurest ning selle otstest rippusid kunstliku naha jäänused. Uurides märkas ta peeneid niitjaid kaableid ja taktiilseid vooluskeeme, mis hõlpsasti ülejäänud käega, juhul kui see peaks leitama, taasühineksid. Tehniliselt oli tegemist androidi sõrmega, kuna nii peent tööd ei kasutatud tavaliste robotite puhul kunagi. Ta otsis andmekuupidelt sõjaandroide, mis talle endale tundus üsna mõistliku infopäringuna. Ekraanil vilkus nimekiri mudelitest, kuid ei midagi humanoidset.

“Milline neist sa oled?” ütles ta, uurides erinevaid androide ühest väga vanast failist. “Dravid, sa vana lollpea, mille sa seekord küll leidnud oled?”

Sõrm ei olnud just palju, millest kinni haarata, kuid ta oli nagunii kavatsenud järgmisel päeval uuesti settevanni äärde minna. Ta sikutas kärust kolbkaevuri. Kui seal oli sõrm, võib-olla leidub seal muudki. Antiiksõrme vahetusväärtus oli hea, kuid kui ta leiaks ka ülejäänud käe, võiks see talle sisse tuua koguni mõne kuu jagu puhast vett.

Ta sõi mõned vanad armee toiduportsud ja seadis end magama. Tema ase oli kõval jämedal laual.  Voodisse kerra tõmbudes pidi ta teki pärast putukatega võitlema. Putukad mööda tema selga ronimas, vajus ta unne. Hommik toob raskemad väljakutsed, kümnekilomeetrine jalutuskäik settevannini pole iseenesest hull, kuid mööda nõlvu tagasi ülesronimine kurnas teda alati.

***

Settevann või Tuleorg, nagu kohalikud kaevurid seda kutsusid, oli tohutu ja pidas üleval sadu temasuguseid tuhlajaid. Turgudel ei olnud sellised kenad androidijupid, nagu ta oli leidnud, kuigi levinud. Robotijupid, käigud ja liigendid olid kõikjal, kus kaevati ning selliseid osasid oli tal kuuris küllalt, kuid need polnud humanoidsed, seega teadis ta, et oli leidnud midagi väärtuslikku.

Kolbkaevur viskas piirkonnas, kust sõrm oli leitud, siia ja sinna mullakamakaid. Ta pani masina töötama aeglaselt, et see midagi ei lõhuks. Lõunaks oli ta leidnud mõne kruvi ning erineva pikkusega traadijuppe. Metalliskänner oli metalliväljal peaaegu kasutu, kuid ta liikus kaugemale settevanni põhja, minnes nõlvadel aina madalamale. Ta lülitas skänneri uuesti sisse ning see pinises ja värises, justkui oleks leidnud kärutäite kaupa väärtmetalle. Kui android oli olnud miiniga pihta saanud, oleks selle osad mitmesaja meetri raadiuses laiali. Ta lükkas kaevurit mööda rada vastavalt skänneri häälitsustele mõned meetrid edasi ja pani selle uuesti tööle. Labidapea liikus aeglaselt ning siis peatus. Punane tuli selle kontrolltahvlil vilkus. Labidas oli midagi leidnud ja see oli vaid mõne sentimeetri sügavusel. Ta tõstis labida eemale ning hakkas ise väikese kühvliga kaevama. Mõne minuti pärast puutus ta metalli.  Ta kaevas kõigepealt otse alla ja siis umbes meetri jagu külgedele. See oli käsi, terve androidi käsi. Ta tõstis selle mõningase vaevaga maast üles, märgates selle raskust. Käsivarre otsas oli peopesa kõigi viie sõrmega, millel, justnagu varem leitud sõrmel, oli näha ärakistud naha jälgi. Ta tõi käru lähemale ja tõstis käe traadikasti, peopesa ülevalpool justkui taeva poole sirutamas. Terve käsi, imetles ta. Ta kiirustas pakkima. Öö saabus kiiresti ja ta tahtis ohutult kuuri tagasi jõuda. Käru oli leitud kraami, käe ja kaevuri  koormast raske.

Pika tagasitee ajal oli tal aega oma leiu üle mõelda. Seal oli teine käsi veel, oli ta kindel, või oli ta leidnud kahe erineva androidi jäsemed, mis omakorda avas veel rohkem võimalusi. Ta võib nii veel rikkaks saada, võib-olla koguni poole aasta jagu vett osta. Võib-olla terve aasta jagu.

Öö langes kui vasar, kui ta oma käru kuuri vedas. Ta oli liiga väsinud et süüa, liiga kurnatud, et tühjendada käru ja sorteerida saak. Ta langes voodile ja vajus kiiresti magama.

***

Kaevur tundus allamäge rutates raskem. Kõik teadsid seal kõiki, see oli ju ometi antiigikaupmeeste manner.

Laiendades oma otsingupiirkonda, leidis ta esmalt teise käe puuduva sõrmega, lisaks mõned peenelt valmistatud liigendid ja komponendid, mis võisid, kuid ei pruukinud olla pärit samast masinast. Mõlema käe ja mõne väiksema osa asukoha järgi arvas ta, et on õiges kohas, et leida kogu ülejäänud android. Ta tegi juba plaane osta omaenda kaev ja võib-olla isegi lasta uus kuur ehitada. Tema võimalused avardusid ja ta tundis rinnas rõõmuhüppeid. Käed olid olnud üksteisele üsna lähedal, seega eeldas ta, et sealsamas võivad olla ka ülejäänud osad. Ta jalutas otsingupiirkonnas detektoriga, mis tundide viisi piiksus ja värises, ent ta otsis midagi muud. Piiks, mida ta vajas, oli hele, kuna käte metall ei olnud raud, vaid miski, mida ta varem näinud ei olnud. Heli, mida ta kuulda soovis, tuli summutatult masina vooluringist. Uus koht oli vaid mõned meetrid eemal viimati leitud käsivarrest. Ta seadis kaevuri paika ja selle labida tööle. Esimene käsi oli olnud vaid mõne sentimeetri sügavusel, teiseni oli aga olnud pea meeter, mis ei olnud loogiline, kuid kuna maa oli viiendiku ajast vee all, võis märjal hooajal mõningast muda liikumist eeldada. Samal ajal kui kaevur töötas, korjas ta vedrusid, vanu juhtplaate ja kaableid.

Kui ta naases, oli kolbkaevur peatunud poole meetri sügavusel, punane tuli vilkumas ja paraja suurusega auk valmis kaevatud. Ta lülitas kaevuri välja ja liigutas selle eemale, enne kui oma kühvliga auku küünitas ja mulda eemale lükkas. Torso, mis selili mullas vedeles, oli meeletult suur ning polnud lootustki, et ta selle enne pimedat suudaks välja kaevata. Ta lasi kaevuril augu täita, et järgmisel hommikul uuesti proovida. Nüüd, kui tal olid mõlemad käed, oli ta lootnud mudeli teada saada. Ta vaatas üles loojuvate päikeste poole. Mis siis, kui tegemist oli kuningliku androidiga? See oleks juba midagi, tõepoolest. Ta tundis keelel juba värske vee maitset.

***

Päikesed kõrvetasid juba varakult ning kuumusele aitas kaasa selgamurdev töö torso päästmiseks selle hauast. Asja tegi veel raskemaks asjaolu, et sel olid endiselt nii pea kui ka puusad küljes. Jäme vedamissüsteem töötas, kuid ta ei olnud enam noor ja lahinguandroidid ei olnud just kergemate killast. Ta ei teadnud sel mandril ja kogu Lõuna All-Halluses kedagi, kes oleks täisroboti leidnud.  See masin oli aga teistsugune. Kui need, mida ta piltidelt näinud oli, olid kahejalgsed, töntsakad ja meenutasid masstoodangut, siis see oli rafineeritum ja professionaalsem. Disain, materjalid, meisterlik töötlus ja isegi selle kaal rääkisid asjaolust, et tegemist on vähemalt viiesaja aasta vanuse masinaga. Ta ei võinud päris kindel olla, mitte enne kui on võrrelnud mõningaid numbreid, kuid - kas tema arhiiv nii kaugele ulatuski? Kui kaua aega tagasi nad õigupoolest lõpetasidki humanoidsete masinate toomise? See pidi olema viimase sõja lõpul või ehk koguni enne seda.

Õhtupoolikuks oli ta terve kere oma kärule vinnanud ja alustanud teed kodu poole, mõeldes väsinult eesseisvale  neljatunnisele retkele. Vedades üht jalga teise järel kuival maapinnal, kujutles ta kõike, mida võiks osta ja kõike luksuslikku, mida tahaks omada. Ta võiks luua omaenda puhta vee vedamise äri. Müüa vett omaenese kaevust.

“Dravid, mu töökas hing,” ütles ta käru ülesmäge lükates. “Võib juhtuda, et sa ei pea enam kunagi kaevama.”

Tähistaeva all viimasest tõusust üles kõmpides vaatas ta õrnu poolkuid ning mõtles, missugused relvad androidil olla võisid ning kas mõni neist veel aktiivne on. Ärile mõjuks üsna kehvasti müüa android maha ainult selleks, et see veidi hiljem kasutamata lõhkeainest plahvataks. Ta kavatses asja uurida hommikul, kui on kurnatusest välja puhanud.  Et kindel olla, vedas ta käru oma tuppa ning nõjatas selle vastu ust nii, et keegi sisse ei pääseks. Keegi polnud teda kunagi varem külastanud, kuid mõte millestki nii väärtuslikust tema omanduses muutis ta kummaliselt kaitsvaks. Ei saanud öelda, et ta oleks seda uut taiplikku tunnet nautinud. Ta kõhus keeras ja ta pilgud pöördusid pidevalt ukse poole. Iga võõras heli, mida tuul vastu ta kuuri kuuldavale tõi, ehmatas teda. Und ei tulnud ning ta vähkres ja keerutas ja peksis rusikatega vastu oma kõva voodit. Ta muretses, kas inimesed, kellele ta masinast müügi eesmärgil räägiks, seda mitte varastada ei kavatseks. Või sunniksid nad teda vägivalla ähvardusel masinat odavalt müüma? Oli kirjutamata seadus, et kõik kaubitsevad õiglaselt, kuid kui tihti ikka midagi nii haruldast müüki läheb ning kui palju kadedust see tekitaks? Kui suur oli oht?

***

Ta vaatas end voodi kõrval rippuvast peeglist. Ta oli otsajäänud, tuhmide silmadega ning tema juuste puna oli kaotanud oma terve tooni. See pidi olema see leid, mis päästab ta jäätmaalt. Ta mõtles lihtsalt planeedilt lahkuda ja suunduda jaamaringidele, et luua endale uus madala gravitatsiooniga elu. Võideldes androidiga, et seda pingile seada, tundus mõte madalast gravitatsioonist kohe eriti kutsuv.

Hoolikalt eemaldas ta pea ja seadis selle edasiseks inspektsiooniks kõrvale. Torsosse oli kogunenud kena kogus mulda ja sõjamasinana peaks ta kindlasti vastu pidama kõiksugu kemikaalidele ja aurudele, mida selle puhastamiseks vaja läheb.  Peagi voolas muda masinast välja, jättes endast maha särava metalli ja mõlkis kriimulised paneelid. Ta poleeris õlavöötme, selle sileda halli peenelt lõigatud metalli, mille küljest ei olnud võimalik  leida ainsatki teravat serva. Justkui bioloogiline abaluu, tundus see loomuliku ja elavana. Esikülg oli tugev plaadist kilp, läbipaistva välimuse põhjal ilmselt mingi võõras kombinatsioon metallist ja plastikust, kuid ometi kõlas sellele mutrivõtmega koputades õõnes metalne heli. Iga osa hoidsid paigas kas veidrad magnetilised kinnitid või olid need kokku keevitatud.

Ta oleks pidanud tagasi pöörduma, et ka jalad üles leida, kuid ta oma jalad valutasid ning selg lõi eelmise päeva tõstmisest veel tuld, mistõttu leppis ta puhastuse ja uurimistööga. Esimene prefiks, mille ta leidis graveerituna torso siseküljele, kust ta oli lootnud leida suurema osa mälukaardist, oli MLA või Militaarne Luure Android, millele järgnes rida kaheksast numbrist. See andis talle põhjust peatuda. Militaarne Luure. Selliste asjade jaoks polnud tal isegi kuubikut.

ID number oli kirjutatud laseriga , mis oli märk käsitööst, erinevalt hilisematest pressingmärgistatud töödest, mis hakkasid levima, kui kümne planeedi vahel raevutsesid sõjad. Ta vaatas pead teisel töölaual, mõlke kulmude kohal, kahte avatud kuid elutut inimlikku silma, ja nina, mille ainus funktsioon oli nägu kaunistada. Huulte sirge joon paistis teda oma vaikusega õrritavat. Lõug paistis olevat liikuv, kuid milleks simuleerida kõnet, kui see tuli helisüsteemist? Kes selle masina ehitas? Ja miks?

Kui torso ja puusad said mullast ja sodist puhastatud, uuris ta vedelikutorusid, mis erinevaid aineid jäsemetesse viisid, ning leidis, et torud olid tehtud sama tüüpi metallplastikust kui kaitseplaadid. Kui plaadid olid jäigad ja rasked, olid torud aga painduvad. Kuidas olid nad ühest ja samast materjalist loonud täiesti erinevate omadustega esemed? Võib-olla lisati midagi? Sel polnud tähtsust. Ta teadis, et tal polnud vaja  torustikku lappida. Iga komponent, mille ta lahti võttis, eemaldus magnetsulgurist ning selle eemaldusava taassulgus imiühenduste abil. Päevavalguses tundus androidi taasühendamine lihtsam ning ta hakkas mõtlema veel metsikumast jõukusest. Kui palju avatud turul täielikult kokkupandud androidi eest saada võiks? Veel midagi tuli ta mõtteisse. Mis siis, kui ta suudaks taastada selle töövõime, kui palju suudaks masin siis talle sisse tuua? Võiks ta platsil enampakkumise korraldada? Ta hõõrus käsi kokku, jälgides oma ees olevat pooleldi kokkupandud robotit. Probleemiks võib saada vooluallikas. Kõige hulgas, mis oli mahutatud pooleteisemeetrise torso sisse, ei näinud ta midagi, mis võinuks masinat vooluga varustada. Ilma tegeliku viitematerjalita ei mõistnud ta õieti, mida peaks otsima. Võib-olla asus aku jalgades. Nüüd otsustas ta need üles leida. Ta vajab täielikku androidi. Ta pühkis näo mudast puhtaks, sõi mõned armeeportsud ja jõi veel veidi oma lõppevast veevarust. Puhastusainete aurud panid ta pea valutama ning kui elementide käes poleks olnud nii külm, oleks ta maganud lageda taeva all.

Kare lõuani tõmmatud tekk pidi olemise mugavamaks tegema. Ta ignoreeris lutikate hammustamist ning vaatas voodist välja töölauda ümbritseva valguse poole. Pimedusest vaatas talle vastu androidi pea, silmad tumedad kui varjud. Kui väga ta ka ei tahtnud oma silmi sulgeda ja magada, ei saanud ta jätta mõtlemata kõigest, mida roboti alati avatud silmad olid näha võinud.

Ta ei suutnud magama jääda, seega veetis ta õhtu andmekuupe uurides, mis ei aidanud tal aga robotit identifitseerida. Kuigi ta leidis viiteid mõnedele osadele, olid need siiski vaid üksikute juppide numbrid, ei midagi sellist, mida võiks seostada täieliku võitlusmasinaga. Oli selge, et mõni osa oli olnud kasutuses väga pikka aega, samas kui teisi töödeldi ümber ja  kasutati muudetud kujul uutes robotarmeedes. Tal ei olnud materjale sellist tüüpi masinate või isegi nende kasutusajastu kohta. See oli enne Teist Impeeriumisõda. Olenemata puudujääkidest tundis ta, et aeg on hakata juppe kokku panema. Pea oli kergeim, kuna see asetus hammastrumli ja kardaanriputi kokkupuutekohale, jäme elektrijuhe ühendamas seda allpool kesktoiteliiniga. Kolm hüdraulikapead hüppasid lihtsa lukuvajutusega kohale. Pingil istuv masin võttis aukartustäratava kuju, kuid mitte veel sõjardliku. Samas, milleks ehitada masinaid hirmutamaks masinaid? Need ehitati inimnäolised, et hirmutata inimesi. Androidid sellest ei hoolinud. Neil ei olnud hirmureaktsiooni, mis inimesi lahinguolukorras kõhklema pani.

Kui pea oli paigas ja juhtmed ühendatud, otsis ta vedelikku, mida torudest läbi lasta, et täita veenidelaadne süsteem. Tal oli pudelites ja anumates vanu vedelikke paljudest leitud masinatest, suuri ja väikeseid plastkarpe rohelise ja isegi musta lögaga, mida ta ei olnud veel jõudnud sildistada. Vedelik pidi taluma vähest survet, mõtles ta, avades ja nuusutades ühe konteineri punakaspruuni ja viskoosset sisu.  See kraam oli piisavalt puhas, seega leidis ta rinnaõõnsusest paagi ja valas sinna üle kahe liitri vedelikku, enne kui paagi sulges ja seitsmesõrmelise torukomplekti tagasi oma kohale kruvis. Tal ei olnud endiselt vooluallikat, mis pumbad, mis üle terve kere asetsesid, tööle panna, seega ei saanud ta torusid ja õhuavasid täita. Ta polnud veel päris valmis masinat tööle panema. Järgmiseks tahtis ta kinnitada käed, kuid need olid rasked, ja seejärel peaks ta minema jalgu otsima. Kui pea on paigas, mõtles ta, näeb see välja vähem mehaaniline. Tal oli olnud robotiosi hilisematest mudelitest, kuid need kõik nägid välja kui jupid masinaist. See robot näis aga, justkui oleks võimeline elama. Oli ehk tegemist kunstiteosega? Ta imestas, miks selle välimus teda ei häirinud. See polnud loodud BiNaride järgi ja peaks seega teda ärritama, kuid ilmselt oli asi selles, et see oli vana ja ta armastas vanu asju rohkem kui midagi muud sel planeedil.

Enne käte kinnitamist pidi ta ehitama raami, et torsot paigal hoida. Kõige kokku keevitamine oli kerge, kuid torso tõstmine ja raami sättimine nõudis vaeva. Vints hoidis keret üleval, kuni tema raami oma kohale seadis ja androidi sinna rihmadega kinnitas. Üheksa tundi rasket tööd tõi tubli tulemuse.  Isegi kui jalad külge panna, ei saaks android iseseisvalt püsti seista, kuni ta ei tee kindlaks, et güroskoobid alarinnas ja puusades töötavad ning pähe ehitatud stabilisaator toimib. Astudes eemale ja oma kätetööd imetledes, täitus tema pea unistustega. Ma saan rikkaks, mõtles ta. Ma saan rikkaks.

Pärast rahutu unega ööd asus ta taas tööle. Parem käsi sobitus torso külge pärast ühe toru väljavahetamist täiuslikult. Õlanukk, põlenud pronksist kaitsekilp, mis tegeliku liigese töötamist varjas, oli mõlkis ja auguline väikestest kuulitabamustest. Mõni auk oli piisavalt suur, et sealt küüs läbi torgata. Teise käe kinnitamine nii lihtne ei olnud. Õlavars oli veidi moondunud, ilmselt suure kokkupõrke tagajärjel. Pruunikas metall oli kaetud kriimustuste ja väikeste auklike mõlkidega. Taas vaatas ta alakäe üle, et sealt relvi leida, ning pärast hetkelist segadust kehitas taas õlgu. Ta vaatas oma kätetööd ja oli oma ees seisva robotiga väga rahul. Selle pea oli kaldu, lõug poleeritud rinnaplaadil. Kardaanriputi ei suutnud päris õiget kohta leida enne kui vooluühendust ei olnud ning ta ei tahtnud pead paika suruda, kartes midagi kahjustada. See oli kummaline vaateviis, arvestades, et masin oli loodud sõdimiseks.

Mõnes mõttes hirmutas teda masina üleoleva olekuga kaasas käiv oht. Hirm tema rinnus tõi taipamise, et see masin võiks ta vale liigutuse korral tappa. Kui ta arvutab valesti vooluühenduse, võib mõni osa plahvatada. Kõik see mõjutaks tema tulevast jõukust. Mõni päev tagasi oli vaid puhas vesi see, mida ta hädasti vajas. Tänast päeva alustas ta võimalusega osta endale kosmoselaev ja tõeline vabadus. Androidi ees seistes imetles ta tõepoolest tema kahe ja poole meetri kõrgust kuju, mille õlalaius oli ligi meeter. Ta mõõtis torsosügavust ning leidis oma üllatuseks selle olevat vaid pool meetrit. Silma järgi oleks ta oodanud palju enamat. Puusad olid sama laiad kui õlad, kuid nendes olevad güroskoobid vajasid keerlemiseks lisaruumi. Alles nüüd, seda kokkupandult vaadeldes, tuli ta mõttele, et tegemist võis olla vastaspoole relvaga.

Pingi otsas seistes uuris ta pead veidi lähemalt. Ta oli jätnud peamise plaadi kohale panemata, et kogu mustust välja uhada, ning leidis oma pettumuseks, et plaat oli aja ja muda koostööl pooleks murdunud. Isegi kui tal õnnestuks leida vooluallikas süsteemi käivitamiseks, oleks see ilma töötava protsessorita vaid tühi vaev. Pingil oli kogu värvilisi releekerasid, mille ta oli leidnud ja puhastanud, kuid ta ei teadnud, kas need töötavad. Nende kõrval oli väike plaat, millel ilutses juba ammu kasutusest maas seitsmekümneseitsme vardaga pistik. Midagi nii pikka tema sadade leitud plaatide hulgas kindlasti ei leidunud.

“Kaunis kraam,” ütles ta pingilt maha ronides., “Ainult,” lisas ta, “käe võiksin veel ise ehitada, kuid protsessori?” Ta ohkas ja patsutas masinat laiale rinnale. “Vähim, mida saan teha, on su jalad üles otsida.”

***

Jalgu leida oli lihtne, kuna need olid mullas vaid mõne meetri kaugusel kohast, kus torso oli end peitnud. Need olid rasked ja, nagu ka torso puhul, kasutas ta vintsi, et neid kärusse tõsta ning vedas need siis kuuri. Olnud käru oma kohale kinnitanud, langes ta voodisse ja magas. Rahutult ning võideldes unenägudega surmast ja sõjast. Ta ärkas peale vaid mõnda lühikest unetundi ja asus roboti kallal tööle. Ta pidi sellega kiiresti lõpule jõudma. See pidi ta päästma kõigist elu raskustest.

Pärast poolt päeva puhastustöid sai jalad hõlpsasti kehaga ühendada. Valmis androidi nähes hindas ta selle meistritööd üha kõrgemalt. Elektroonika, juhtmete ja toitekaablite kaitsekilpekatsid peened graveeringud, milles ta tundis ära käsilaseri töö. Jalgadele, nende reitele, oli graveeritud vapp, mida ta koheselt ära ei tundnud. Seda kõike pidi katma kunstnahk, seega oli vapp vabrikumärgis, mille järgi seda ära tunda. Inimesed ei oleks arugi saanud, et tegemist on masinaga. Ta libistas uhkust tundes sõrmedega üle keeruka disaini. Tema rahvas oli kunagi olnud võimeline suurteks tegudeks. Hetkeks mõtles ta, kas nad pole seda ehk siiani. Eraldatus tähendas, et tema vaade tema enese tsivilisatsioonile oli ajast ja arust. Ta ohkas valjult ja tõmbas käega üle näo, tundes rahulolu oma töö üle.

Uurimistöö andmekuupides tõi nähtavale vaid kaudseid seoseid, seal hulgas üsna tugeva sideme Teise Kuningriigiga. Tema arvas aga, et see android võib olla vanem kui viissada aastat.

Samal ajal kui kuubi ekraan, täis tahma  ja aastatetaguseid küünisejälgi, vilkus ja andmetes sobras, keerutas ta käes protsessorlauda. See ei olnud kuigi suur, vaevalt viis sentimeetrit otsast otsani, ning suurema osa sellest moodustas ühendussüsteemi isaspool. Tal oli idee, mis oli varem toiminud, restaureerides üht suhtlusvõrgustiku kaarti, ning ta arvas, et see võib nüüdki kasulikuks osutuda. Ta koukis välja töötava viiekümnelise protsessorlaua ja ühe aktiivse protsessori. See oli küll uuem kiip kui see, mida android algselt kasutas, kuid ta eeldas, et on võimeline programmeeringut piisavalt kohandama. Uue laua vardad olid hõbefooliumist ning vormitud valgeks kiuliseks plastikuks, mida läbistas terve teedevõrgustik. Ettevaatlikult lõikas ta teiselt plaadilt ülearused kakskümmend seitse varrast ning kinnitas need vedela metalliga uue plaadi külge. Lisavardad ühendusid otse vaid algse viiekümnega, kuid ta lootis, et sellest piisab, et petta masin ära ning saada ligipääs. Taas tööpingil, vajutas ta uue plaadi kohale, tehes kindlaks, et uusi vardaid liialt ei painutaks. Improviseeritud kaabel tegumimooduli rinnale kinnitatud, oli ta tööga valmis, ent vajas siiski veel jõuallikat. Tõustes masina pea kõrgusele, märkas ta peeneid jooni, mis jooksid üle ülakeha põlenud õlgadeni. Küünega urgitses ta üht vagu, vajutades tugevalt millelegi, mis näis kui pikk ja kitsas tiivik. Sellele survet avaldades tiiviku otsad avanesid ning nähtavale tuli rida klaaskuubikuid. See kõik oli olnud nahaga kaetud. Kaugemale vajutades ilmutas saladus end veelgi.  Paneeli all pidi olema vähemalt kakssada klaaskuubikut ja ta teadis vaid ühte eset, mis võis selline välja näha - tahkes olekus voolurakud, väga väga vanad rakud. Suurel ja raskel androidil olid tahked süsteemid, mis abistasid jõusüsteemi. Niisiis mis nendesse kõrgepingerakkudesse voolu tõi?

Vaadates masina õlgadesse, paistis plaat jämeda musta kaabeldusega, mille ta lootis olevat vedelikuvarustus. Järgides kaablit, võiks ta leida selle allika ja seejärel töötada selle taastäitmise kallal. Tavalise vooluraku võiks ta täita rüüstates teisi kuuris leiduvaid masinaid. Ta peatus rõõmustades, et mõelda ja koguni veidi närveerida. Ta oli valmis omama täielikult toimivat antiikandroidi. Ta küüned klõbisesid, kui ta käed kokku surus. Palju oli aga veel teha.

Kaabel õlgades juhtis algul jahutusuimedena näiva kogumini kilbis, kus oli umbes kaks tosinat laia ja kitsast keraamilist tükki, mis nägid välja kui suuremad versioonid jahutusplokist tema andmete tuumlugejal. Piisas vaid mõnest pöördemomendist, et päästa patarei selle pesast, ja lihtsast lükkest, et voolurakkude kogum lahti ühendada. Patarei oli väljanägemise poolest veider ja ei meenutanud midagi, millega ta varem töötanud oli. Nagu ka protsessorlaua puhul, kogus ta kokku gaasihõõrde rakud ja hakkas looma midagi, millel oleks sama suurus ja loodetavasti sama väljundvõimekus. Ta katsetas vana patarei võimsust, mis oli kehv, ning eeldas midagi sarnast vana kaevamisplatvormi jõuvarule. Igal juhul oli tal vaja ainult vool läbi vedelakaablite tahkesse süsteemi saada. Midagi paremat võis ta ehitada hiljem

***

Uuendatud patarei oli valmis ja andmeluger edastas ajukarpi otseülekandeid. Niipea kui masin vooluga ühendub, olid tema tõlkeprogrammid valmis esmalt masina keelt mõistma, seejärel seadistama seda nii, et ta võiks temaga suhelda või teda koguni programmeerida, juhul kui aju näol polnud tegemist AI-ga.

“AI,” ütles ta robotit vaadeldes. “Miks ma kohe selle peale ei tulnud?”

Android ei öelnud midagi, selle lõug oli rinnal ja silmad surnud. Kas nad tegid tollal juba AI-sid? Kas see oleks üldse voolupuuduses ellu jäänud? Ta kõhkles. Ta vaatas patareiühendust selle uues kodupesas masina sisemuses. Ta puudutas roboti kätt, tundis metalli jahedust ja oma närvilise higi kirbet lehka. Ta oli jõudnud nii kaugele, et oleks kahju, kui ta masinat tööle ei saaks. Et olla kindel, ühendas ta käed ja jalad peavooluteedest lahti, jättes ühendusringid kaitsepaneelide kohale tolknema. Aurulülitid, gaasitorukesed kahe pinna vahel, krabisesid vaikselt neist põgenevast voolust.

Pea ümbris oli jäänud avatuks, et paelkaablid saaksid ühenduda tõlkija signaaliga. Nii saavad selle seitseteist pisikest kompuutrit tõlkida suurema osa käsklustest, kuid arvestades kaardi painutatud olekut oli vajalik siiski ka füüsiline side. Lähedus tekitas temas muret. Kuna kaabel oli vaid kahe meetri pikkune, pidi ta voolu sisse lülitades seisma pingil androidi kõrval. Ta lootis, et seadme enesekaitsesüsteem polnud aktiveeritud. Ettevaatlikult vajutas ta tuhmsinise hargneva juhtme teises käes olevasse karpi, pikad küüned tugeval pigistusel kokku klõpsatamas. Üks peeneküüneline sõrm hõljus stardinuppu kohal, hõbedasel jupil karbi põhjas. Ta kõhkles. Tahtis ta surra? Oli ta tõesti kõiki ettevaatusabinõusid kasutanud? Android oleks ka siis, kui see tööle ei lähe, rohkem väärt kui ta kujutledagi oskas. Ta lasi karbi allapoole. Võib-olla peaks ta jääma rahule sellega, et ta oli kõik osad kokku pannud ja masin oli heas korras. Ta vaatas hirmutavalt inimlikku nägu, selle avatud, kuid tühje silmi, ja mõtles, mitte küll esimest korda, mida android oli mõelnud hetkel, kui see tükkideks lendas. Ta vajutas nuppu ja refleksiivselt astus pool sammu eemale, lüües jalaga tööriistad põrandale.

Midagi ei juhtunud. Hetkeks elavnes ekraan tema käes, ent tuhmus siis jälle. Ta vajutas uuesti nupule. Ta jõnksutas juhet, ekraan ärkas taas ellu ning näitas rida numbreid ja sümboleid, millest ükski talle tuttav ei paistnud. Arvuti hakkas tõlkima. Pärast mõnd hetke roboti silmalaud sulgusid. Ta hoidis hinge kinni, elevil ning ebakindel. Andmed kerisid end ekraani mööda alla jämedate köitena, vana mustrina, justkui miski tema mälu eest varjatu. Ta mõtles, mida öelda, kui suhtlemine läbi läheb. Mida ta esimesena küsida tahaks? Minutid möödusid ja ta tundis vormumas paanika liigagarat kuju. Ta soovis, et võiks kaugemal seista. Mõnes mõttes oli ta end lõksu seadnud. Rahutuse, iha ja ahnuse lõksu, kuigi oleks pidanud hoopis peatuma ning rõõmu tundma sellest, mis tal juba olemas oli. Karp kisendas tema käes. See muutus valgeks ning ta vingerdas taas juhtmetega. Ekraan kustus. Karp muutus tuliseks ja ta viskas selle käest. Juhe jõnksatas roboti peast välja ja kukkus kolisedes esmalt pingile ja siis põrandale. Ta liikus aeglaselt, eemaldudes ettevaatlikult kõrgel pingil masinast.

Pea pöördus. Silmad avanesid ja vaatasid otse tema poole. Need olid elusad inimsilmad. Ta ahmis õhku. Ta tõstis käed üles. Ta komistas ja kukkus pingilt külili maha. Valu tantsiskles mööda tema õlga ja üle ta selja. Ta keeras end näoli põrandale ja proovis tõusta põlvili.

“On ebatavaline näha üht meie seast siin palees,” ütles android madala rahuliku häälega. “Olete Te siin läbi rääkimas?”

Võideldes kihuga jooksma pista, lükkas ta end põlvedele ning jälgis alusele kinnitatud eset. Ta oli rõõmus, et oli sellelt käed ja jalad eemaldanud. “Sa räägid vana kuningriigi keelt?” Keel oli arhailine, kuid vanavara austajad mõistsid seda. Selles keeles ka kaubitseti.

Pea pöördus ning uudistas tuba, samal ajal kui tema ennast kogus. Ta tõusis. Kui selle silmad taas temani jõudsid, tundis ta jälle seda kummalist hirmu, mis ta kukkuma oli pannud. Kuidas saavad masinal olla säärased silmad?

“Olete Te siin inimesi abistamas? Olete te Kuningriigi saadik?”

“Kuningriiki pole siin planeedil olnud juba mitu sajandit ja inimesi ma ei teeni, ka neid pole siin enam.” Ta hingas sügavalt, et end maha rahustada. “Mida sa oled teinud, Dravid?” ütles ta iseendale, kartes androidile läheneda.

Silmad uurisid teda hoolikalt. “Siis oled sa subjekt. Mida sa palees teed?” See vaatas oma käte poole.

“Me pole palees.”

“Ilmselgelt.”

Ta soovis, et oleks võtnud aega aruteluks valmistumiseks. “Sa oled kaua aega olnud mitteaktiivne. Väga palju on muutunud.” Ta astus masina ette ja vaatas, kuidas see lõua allapoole kallutas, et teda paremini näha. “Mis on sinu eesmärk? Mis lahingust sa osa võtsid?”

“Nõuan kaitset Sõjaartikli sektsiooni 1238 all, artikkel 90, paragrahv 13C.” Silmad sulgusid korraks ning kui need taas avanesid, paistis neist mure. “Ma tajun, et minu sisemusse on tungitud ja mu andmekaardiga on midagi väga valesti. Kas sa oled proovinud minust andmeid välja kangutada?” Hääl kõlas vihaselt.

“Olen sind parandanud.” Ta tõstis käe üles ja sirutas kõik oma seitse küünt välja. “ Ma leidsin su vanalt lahinguväljalt, üleni tükkideks.”

“Näen, et mu jäsemed on lahti ühendatud. Kui sa mind parandad, millal sa need taasühendad?” Suu liikumist jälgides mõtles ta, kas seda liigagi täpselt inimsuu järgi poldud loodud.

“Palun väga, ühendan su jalad ja käed peatselt, pidin olema kindel, et su õigesti ühendasin. Parandasin su voolusüsteemi ja lõin sinu jaoks uue andmekaardi.” Android liigutas pead ette ja taha. Kummalisel kombel paistis selle metalne otsaesine kortsu tõmbuvat. “Ma pean sult küsima, mis aastat sa mäletad? Mis aasta, sa arvad, praegu on?”

Silmad kitsenesid veidi, kuid pea noogutas küsimusega nõustudes. “Mul ei ole bioloogilist nahka ümber, “ kortsutas see kulmu. “Kui veider. Ka see on murettekitav.”

“Mina olen Dravid,” ütles ta mõtiskledes, kuidas seda uut maailma selgitada. “Mis aastat sa mäletad?”

“Täna on 3543, terminuse viieteistkümnes paistmine, Dravid.”

“Sa olid kaua aega maa all, mu sõber.” Ta proovis arvutada, kui kaua täpselt. “Täna on 4026, alles kolmas terminus, kuid me ei kutsu seda enam terminuseks, kuna juba pea kakssada aastat pole keegi seda külastanud.”

“Palun ühenda mu jäsemed.” See oli viisakas.

“Mis on sinu eesmärk?”

“Ma olen kuningliku palee Rhymoldi kolmas nõunik Agreva.”

“Osalesid sa suure oru lahingus?”

Android vaatas taas kuuris ringi. “Viimane, mida mäletan, on palee. See on künkal. Mu viimane mälestus on, et koostasin palee kolmandal tasandil kokkuvõtet sel pärastlõunal toimunud rahuläbirääkimistest inimestega.

Ta ei olnud selle piirkonna kaevetöödel leidnud ainsatki märki paleest ning tema süvaresonantsskaneeringud ei olnud näidanud ei tunneleid ega maa-aluseid ruume.

“On sul relvi? On need aktiivsed?”

“Ma ei saa sellele vastata, Dravid.”

“Kas sa usud, et ma olen sind parandanud pärast seda, kui viissada aastat olid maetud olnud?”

“Tahan sinult küsida,” ütles Agreva, “mis on saanud inimrassist? Mis on saanud Maalastest?”

“Ma ei tea.” Ta teadis neist küll. “Nad olid osa iidsest ajaloost. Meie maailmade süsteemis ei ole inimesi. Kuigi ma ei ole osa süsteemide suhtlusvoost.”

“Neid ei ole, niisiis, siin?”

“Siin oleme ainult meie. Ainult meie ja mõned masinad on jäänud.”

“Olen kõik süsteemid kahjutuks teinud. Võid ohutult mu jäsemed ühendada.”

See võttis aega, kuid tal õnnestus kõik jooned panna kokku jooksma nii, et android sai end hõlpsalt liigutada. Kui ta selle raamist välja päästis, komberdas ta paar sammu enne kui tasakaalu leidis. Nagu laps, kes esmakordselt oma käsi näeb, painutas ta oma näo ees sõrmi, jälgides detailselt iga peent liigutust. Siis korraga ta teadis, mis oli Agreva, ja et ta oli sellele andnud vabaduse.

“Kuidas sa end tunned?”

“Tunnen?” ütles Agreva, endiselt sügavat huvi tundes oma peopesa sulgumise ja avanemise vastu.

“Ma pean silmas, et kas kõik süsteemid...”

“Ma tean, mida sa silmas pead, Dravid. Ma tunnen end, justkui oleksin väga pikka aega maganud ja kõik ei toimi enam nii, nagu ma mäletan.” See vaatas tööpingile.” “Minu jaoks ei ole aega möödunud, kuigi ilmselgelt aeg siiski möödus.”

Androidist eemale liikudes istus ta oma laua taha. “Mis aastat sa ütlesidki end mäletavat?”

“Ma ei mäleta, ma tean kahtlemata.”

Võib-olla, mõtles ta, ta eksis ja siiski on lootust kasumit teenida. “Mis aastat sa kindla peale tead?”

“3543.”

Ta sisestas numbrid otsingukuvale ja ootas. Ekraan näitas mõnd viidet paleedele. Ei midagi täielikku. Pealiskaudselt mainiti vaid suurt sõda. Ta pöördus Agreva poole, kes oli lõpetanud kuuri läbiotsimise ja töötas millegi kallal oma rinnasüvendis. Töölaual oli esipaneel. Ta polnud selle ühenduskohti isegi tähele pannud, kui masinat kokku pani.

“Mis oli selle palee nimi?”

“Charaigue.”

Ta klikkis selle oma üldotsinguseadmesse, et see koheselt kõiki kuupe skaneeriks. “Kas on midagi, mida sa selle piirkonna koha mäletad..või, õigemini, tead?”

“Paleelt avanes vaade rohelisele viljapuuväljale ja selgeil päevil, kui lahing oli rahulikum, võis ülemiselt korruselt näha Rancor City kuma.”

Ta lisas otsingule Rancori, mis oli talle tundmatu nimi. Laadides kuupi kuubi järel, mõtiskles ta süngelt kaotatud rahahunniku üle, kaotatud tuleviku üle, millest oli viimased paar nädalat unistanud. Ta teadis, et peab selle küsimuse esitama. Seadus nägi seda ette.

“Agreva,” ütles ta pehmelt, “kes oli sinu ema?”

Vaikus hõljus õhus nagu seal lendlevad tolmutuustid. Ta kuulis pisikeste kivide tantsu, kui tuul need tema kuuri raudsete seinte pihta lennutas, ning arvas koguni, et kuuleb Agreva mõtlemist.

"Syron.”

Agreva oli andnud nime ja sellest piisas. See oleks võinud olla ükskõik mis, kuid kui see oleks vastanud, et tal ei ole ema, oleks olnud kindel, et tegemist ei olnud tõelise AI-ga. See android oli vaba tahtega AI, mis oli sarnasem talle endale kui masinale. Kuna see oli vabatahteline, ei olnud tal oma leiu üle mingit õigust, kui too just ei nõustu mingit tüüpi leiutasuga, ning kuna see oli vanemast vanem, oli tõenäosus selleks üsna väike.

“Sa tunned siis Kuningriigi seadusi?” ütles Agreva.

“Ja sul ei ole mingit võimalust mulle kompensatsiooni maksta?”

“Mul on Rancoris vara...”

“Rancorit ei ole enam.”

Android paistis selle üle pikka aega mõtlevat. “Seega oleme mõlemad üsna keerulises positsioonis.”

“Andmeluger piiksatas. Kõik, mida android oli maininud, oli kadunud. Kas oli võimalik, et kahekümne tuhande ruutkilomeetrine Tuleorg oli kõik, mis hiiglaslikust kraatrist järele oli jäänud? Ta uuris andmeid, pilte ja luges koguni tõlkemasina abil neid saatvat teksti. Kogu teave viitas asjaolule, et viissada aastat tagasi ei olnud seal ühtki suurt orgu.

“Ma ei tea, mida teha,” ütles Agreva kükitades.

“Käimas ei ole ühtki sõda, kus saaksid võidelda, seega pead omale lihtsalt mingi teise tegevuse leidma.” Ta käis silmadega üle veel rohkemate piltide, kuid miski ei paistnud tuttav. “Kas sa oskad antiigiostjatega läbirääkimisi pidada?

“Ma ei usu.” Agreva tõmbas käega üle tolmuse põranda. Metall krigises vastu tsementi.

“Ma võin ennast kustutada ja sa võid mu kesta vanarauaks müüa.” Agreva pööras näo eemale justkui mõtiskledes. “Minu jaoks ei ole siin midagi, eks ole?”

“Ära sa mõtlegi,” nähvas ta üles hüpates. “Ma alles panin su kokku ja pealegi ei taha ma su surma oma  südametunnistusele?”

Agreva tõusis. “Ma võin oma keskmeelesüsteemi üle kuumendada. See on valus. Ma ei näe siinolemisel mõtet, kui siin pole millegi eest võidelda.”

“Sa usud seega, et sõda on läbi?” Kui see sureks, võiks ta siiski kätte saada unistatud varanduse.

“Ei, ma ei tunne sind, miks ma peaksin sind uskuma, kui kõik mu meeled räägiksid vastupidisest?” Androidi silmad olid kurvad, veel üks selle hirmutav omadus. “Ma skaneerisin läbi militaar- ja tsiviilvõrgustikud, otsisin Kuningriigi turvaliine. Peaaegu midagi ei ole alles ning praegused andmed on märgistatud selle aastanumbriga, mille sa mulle teatasid.”

“Sa oled siiski väärtuslik, kas tead.”

“Millena? Mida ma saaksin teha?”

“Sa oled elav vanavara. Teised tuleksid hea meelega sind vaatama, et sinuga vestelda teise kuningriigi aegadest. Meie ajalooteadmised sellest ajastust on väga vähesed ja võin lubada, et ükski salvestus ei pääse lähedalegi sellele, mida kõike sina tead.”

“See ei sobi. Ma olen kõrge ametnik ja tean paljusid saladusi, mida on keelatud jagada...”

“Agreva, maailmast, mida sa teadsid, et ole juba viissada aastat ainsatki jälge. Ükski sinu saladus ei loe enam, kuna sina oled ainus, kes nende tähendust teab.” Ta aitas androidil ellu jääda, lootes, et see talle hiljem suuremat kasu toob. Ta vaatas oma voodit, selle kõvadust. Ta ütles hüvasti pehmusele ja mugavusele. Ta jättis hüvasti puhta vee maitsega oma suus.

Agreva sulges silmad ja hakkas oma kandadel edasi-tagasi kiikuma. Tema käed langesid külgedele ning õhku paiskus kõrbelõhna.

Ta haaras kuubi ja viskas sellega androidi, tabades seda otse keset nägu. Silmad avanesid, just kui ta oli valmis teist viskama.

“Ei,” ütles ta.

“Ma ei saa jääda. Kõik, mis ma olin, on läinud, kõik, mida lootsin saavutada, on kadunud ja võimatu, Dravid.”

“Ma aitan sind.” Ta ei teadnud küll, kuidas, kuid pidi midagi siiski tegema. “Ma õpetan sulle uusi asju. Ma õpetan sind minuga töötama.” See oli parim, mida ta suutis pakkuda.

Agreva oli liikumatu, silmad vaatamas kusagile nähtamatusse kaugusesse.  Ta paistis ohkavat ja tema õlad tõusid ja langesid vaikselt hingamise rütmist. See on väga hea android, mõtles ta, proovides mõista kadunud tehnoloogiat, mis oli selle imelise masina, mehhaanilise eluvormi loonud.

“Ma pean mõtlema,” ütles Agreva, suu sõnadega ühes rütmis liikumas. “Olen sõjaväetreeninguga ja disainitud olema täielikult inimesega ühilduv, kuna olin üks peamisi rahuläbirääkijaid.”

Ta tõstis käe. “Ma kandsin koguni inimnahka, et nende sekka rohkem sobituda. Mind loodi peamiseks vahendajaks meie rasside vahel.”

“Praegu on rahu.”

Android vaatas ruumis ringi, justkui oleks alles nüüd mõistnud, kus viibib. “Palju sellest, mida näen, on minu jaoks uus.”

“Võin sulle kinnitada, et kõik mu kodus on vanavara...” ta peatus, mõistes, mida räägib. Agreva oli kindla peale kõige vanem ese ruumis, seega selle jaoks on kõik siin moodne, või noh, üheaegselt moodne ja kõdunev.

“Sa kogud seda?”

“Mitte roboteid, aga muid asju, näiteks miinikesti, metalle, ja müün need teistele kogujatele, et endale lubada puhast vett ja toitu...” ta kõhkles, teadmata, kas peaks edasi rääkima. “Kas tead, ma lootsin, et saan su maha müüa ja lasta omaenda kaev läbi kivi puurida, et vett saada. Mul on vana pump ja ma ei saa vee jaoks kilomeetrisügavust augu kaevata.”

“Sa mõtlesid ümber?”

“Sina panid mu ümber mõtlema. Ma ei suutnud panna vastu kiusatusele näha, kas suudan su tööle panna ja kui olin eesmärgi täitnud...”

“Avastasid, et olen mõtlemisvõimeline.”

“Seaduse järgi oled sa elus.”

Agreva kõneles. “Ja sa ei luba mul surra, Dravid. Miks?”

“Ega ma õieti isegi mõista.” Ta vaatas oma tühjenevate veepaakide poole. “Ma poleks suutnud endaga edasi elada.”

“Sa oled tõesti väga erinev Kuningriiklastest, keda mäletan ja maailmast, mida tean...või teadsin.” Agreva vaatas teda, silmad täis kummalist kaastunnet.

“Isegi need Kuningriiklased, keda ma tean, ei ole kuigi kuninglikud.”

Android liikus ukse juurde, lükkas voodi eemale ja astus õue. Ta hüppas püsti ja oli kohe selle kannul, lootes, et masin ei kavatse end õhku lasta. Agreva jälgis hetkeks maastikku, selle pea edasi-tagasi pöörlemas, justkui otsiks see midagi. See liikus kuurist eemale, astus kiiresti sada meetrit või rohkem. See lõi korraks jalaga maad ning näitas siis sõrmega alla. Selle randmetest paiskus välja kiir. Õhku lendas muda ja tolmu. Mitu minutit sadas neile kaela kive ja tolmu. Maapind urises. Maast tuli millegi ülespoole purskumise heli. Taevasse kerkis aurujuga, vali, kuum ja niiske. Agreva astus aurujoast eemale. See astus tema juurde ning hoidis temast kaitsvalt kinni. Maapinnast plahvatas välja vesi. Ta oli korraga ülekallatud justkui märja hooaja vihmast.

“Joo, Dravid.”

Ta vajus põlvili ning kühveldas peoga vett lompidest suhu. Vesi ja selle värskus olid parimad, mida ta eales maitsnud oli. Ta vaatas üles roboti poole ja naeratas.

“Ma võiksin kaevusid kaevata,” ütles Agreva.

Tõlkejutt: Üks on üks (Vaughan Stanger)

Tõlkinud Mari Arumäe.

Viienda ja peatänava nurgal valgusfoori taga oodanud tüüp tuikus üle tänava, suund minule nagu isesihtuval torpeedol, kuigi üritasin tema teelt kõrvale hoida. Mina pidingi tema sihtmärk olema, sest sel kibekülmal veebruariõhtul ei seisnud Geraldo baari ees kedagi teist. Tõenäoliselt lootis ta suitsu küsida.

Liigitasin ta mõttes kodutuks. Iga muu kodanik oleks selle mantli ja mütsi juba aastate eest kaltsuks lõiganud. Lisaks oli tal habe nädalapäevade jagu ajamata ja lõhna järgi otsustades polnud ta sama kaua ka duši alla sattunud. Laiad päikeseprillid peitsid mu eest ta silmad – kahtlemata verd täis valgunud, kuigi loodetavasti mitte gripist palavikulised. Kui ta suu avas, kõlas ta hääl, nagu ei olnuks ta seda juba pikemalt kasutanud. Mitte et ma liiklusmüras tema sõnu kuulnud oleksin.

„Mis sa ütlesid?“

Ta tõmbas prillid eest ja nähtavale ilmus raevukalt minusse kinnitunud pilk, mis meenutas mulle mõningaid aastate jooksul oma vannitoapeegliga peetud vestlusi.

Ta tegi uue katse. „Mul on sinu jaoks sõnum...“

„Oh, kas tõesti?“

„Tõesõnum multiversumist!“

Selle peale oleksin pidanud minekut tegema, kuid tema hääles oli midagi – võib-olla vaevuaimatav kahetsusnoot –, mis mind paigale naelutas. Panin vaimu valmis tema jampsi ära kuulamiseks.

„Vaata, kulla sõber,“ ütlesin. „Ütle mulle, mida sa öelda tahad – ja siis läheme kumbki oma teed, eks?“

„Oled kindel, et selle kuulmiseks valmis oled?“

„Sõnumi? Jajah, anna lihtsalt tulla!“

„Olgu,“ ütles ta, kuid jäi siis mõtlema, justkui kaaluks oma teadmise minule usaldamise tarkust. Lõpuks, kui mu kannatus lõplikult katkema hakkas, ohkas ta raskelt ja puuris pilgu uuesti minusse.

„Üks on üks.“

„Äh? Mis? Ongi kõik?“

Ta noogutas värisedes, nagu oleks raske koorma alt pääsenud.

„Anna see edasi,“ ütles ta, justkui tulnuks see talle just pähe.

Ja sellega Ühe Mees – nagu ma temast hiljem mõtlema hakkasin – kadus. Sõna otseses mõttes. Ta ei pistnud plehku ega istunud ootavasse autosse. Ta hajus ära, nagu oleks mingi kosmiline telerežissöör „hääbu“ nuppu vajutanud.

Mu näppude vahelt pudenes maha poole sigareti jagu tuhka, kuni oma joomisharjumuste üle sügavalt järele mõtlesin.

„Üks on üks!“ hõikasin mööduvale autole järele.

Raputasin pead. Seda ma küll edasi ei kuuluta.

Tuli välja, et kuulutasin küll, ja veel kuidas.

***

Üks on üks.

Järgmisel hommikul vahutas see lause kohe ärgates mu peas. See järas mind seestpoolt, kui kohvi rüüpasin, ja juhtis mu tähelepanu sisutult igapäevarutiinilt kõrvale.

Mida Ühe Mees sellega ikkagi mõtles? Ja miks ta pärast selle ütlemist nii kergendunud tundus?

„Üks on üks“ võib tähendada hulka eri asju. Kõik sõltub sellest, kuidas defineerida „üks“.

Humanitaarteaduste kraad ei pruukinud mind küll heade töökohtade jaoks kvalifitseerida, kuid ei lämmatanud see-eest ka mu loomulikku uudishimu.

Üks: tähendab ühtne; ühinenud.

Üks: tähendab ainus, üksik, eraldi.

Leidub teisigi võimalusi, kuid need on peamised.

Mida siis tähendab „üks on üks“?

Võib-olla midagi sellist: „Sa oled omapäi.“? Olivia võinuks ju hilinenud hüvastijätu korraldada, kuid tema sõnum oleks midagi tunduvalt viisakusetumat. Nii et Ühe Mehe sõnum ei olnud temalt. Kuid igal juhul väitis mees, et annab edasi „tõesõnumi multiversumist“. Selleteemalist Vikipeedia artiklit sirvides tutvusin kvantteooria paljude maailmade interpretatsiooniga. Aju tõstis õige pea valge lipu.

„Üks on üks,“ pomisesin endamisi.

See ei tähenda eriti midagi, otsustasin.

***

Tagasi mõeldes oleksin pidanud keele hammaste taga hoidma, mitte lause mitte midagi kahtlustavasse maailma lahti laskma. Kuid ebaõnne parim sõber on kahjurõõm ja niisiis:

Michael Templeton @mikenofuture 11:15

Tänane mõistatus on „Üks on üks.“ Mida see sinu jaoks tähendab? ***rahvasräägib ***üks-on-üks ***wtf

Nagu alati, vastas ainult Ziggy, kes oli tõenäoliselt oma korporatiivsest IT-tööst pausi tegemas.

@mikenofuture Pole aimugi, mees, aga levitan.

Jätsin vastuse leidmise asjatundlikuma rahva hooleks.

***

Tänu Ziggyle levis ***üks-on-üks üleöö massidesse. Kui ma pärast hommikusööki sisse logisin, oli Twitter juba seda meemi täis. Nädal aega hiljem läks esimene ***üks-on-üks teemaline telemäng riiklikus televisioonis eetrisse. Asi oli nii hulluks läinud, et ma ei saanud üle lemmikbaari lävegi astuda, ilma et mõni huviline mulle sellega kraesse ei hakkaks.

„Noh, mees, mida sina ’üks-on-ühe’ kohta arvad?“

Raputasin iga kord pead ja kõndisin minema, kergelt kummastunud, kuid salaja üpris rahul, kuigi minu võimalus meemist kasu lõigata oli juba läinud. Nii või teisiti ei olnud see minu looming. Selle süü jätsin Ühe Mehe kaela, kuna juba oli selge, et mingid tagajärjed tulevad.

„Üks on üks.“

„Üks on üks.“

„Üks on üks.“

Inimesed hakkasid seda pagana asja leelutama.

Paari päeva pärast olid kõigi linna avalike hoonete uksed suletud ja psühhiaatriakliinikud ohvreid puupüsti täis. Mis veel hullem, kuna Ühe Mehe lauset oli enam-vähem igasse keelde lihtne tõlkida, levis ***üks-on-üks kogu maailmas. Ja mis minu jaoks isiklikult veelgi hullem, üks esimestest ohvritest oli mu enda parim sõber.

Kolasin linna psühhiaatriakliinikuid mööda ringi, kuni ühe kliiniku selges stressis vastuvõtuõde ütles, et Ziggy on seal patsient.

„Kuid su enda ohutuse huvides ei saa me sind sisse lasta,“ ütles ta, paanikavari silmis. „See on meeletult nakkav.“

Irooniline, kas pole.

Üritasin teda ümber veenda, kuid tulutult.

Väljas istusin madalale müürijupile ja tagusin rusikatega vastu betooni.

Hea töö, mees!

Õnneks tahenes mu enesehaletsus peagi kindlaks otsuseks asjad jälle korda ajada. Kui ma inimesed meemi nakatada suutsin, siis kindlasti saan nad ka terveks ravida. Kui muidugi Internet vahepeal töötamast ei lakka.

Üks on null. Anna edasi! ***ajupesu ***meemmaha

Üks on mitu. Anna edasi! ***ajupesu ***meemmaha

Üks on loll. Anna edasi! ***ajupesu ***meemmaha

Mitme otsekohe järgnenud taaspostituse peale läksin õhkõrna optimismi tundes magama. Kuid öösel nägin unes, et mind poodi tänavalambi külge.

Kui ärkasin, oli käes memeetiline Armageddon.

***

Nakkuse lõppfaas jõudis kätte ühe suletud majas toimuva tõsielusõu kaudu. Vaatamata ettevaatusabinõudele sattus „Üks on üks“ sinnagi. Võib-olla jäi produtsendi assistendil kellegi hambasse paigaldatud telefonikiip märkamata. Saate produtsendid käskisid maja otsekohe uuesti isoleerida, kuid juba oli hilja. Sealne palavikuline atmosfäär koos elanike tülpimusega tekitas ideaalsed tingimused memeetilise polümerisatsiooni jaoks, nagu üks saate stuudiokommentaatoritest selle enne ise haigusele alla vandumist ristis.

„Üks!“

„Üks on üks!“

„Üks on üks on üks!“

„Üks on üks on üks on üks on...“

Loetud hetkede jooksul oli iga saadet vaatav tattnina leelutusega ühinenud. Keskööks oli viiruslik meem kinni jooksutanud lugematu arvu inimeste pead kogu maailmas. Nagu näha, küll mitte minu oma. Ise olin immuunne, kuid teisi nakatasin: memeetilise ülekandumise tüüfuse-Mary.

Täpselt nii, nagu plaan ette nägi, taipasin, kui meenutasin, kui sihikindlalt Ühe Mees minu poole tuigerdas.

Kõik märgid, nagu uute säutsude sageduse järsk langus, viitasid globaalse kollapsi lähenemisele.

Kaks päeva hiljem lakkas elektrivõrk töötamast.

Niisiis: hüvasti, Internet; oli tore sind tunda, televisioon; jää jumalaga, sügavkülmiku sisu. Loetud päevade pärast nälgib igaüks, kuigi enamik ei pruugi seda meeltesegaduses mõista. Diivanitel ja voodites oma hukku leelutades saab neist rottidele hõlbus saak.

„Üks on üks on üks on üks on...“

Peas kajav jada ajas mul südame pahaks, aga vetsupotti öökimine jäi viljatuks.

Ajasin end püsti ja jäin tuikuma, seinad mu ümber tantsimas. Mu jäsemed valutasid; ninakoobastes oli tunne, nagu oleks keegi sinna sulatina valanud.

Linnugripp, mis muud.

Neelasin kuivalt paar valuvaigistit ja varisesin diivanile.

Plaanitud põgus uinak venis ärkamisel mind piinanud kohutava janu järgi oletades vist paari-kolme päeva pikkuseks. Olles janu kustutanud vannitoa kraanist üllataval kombel voolava veega, sundisin end toidu otsimiseks majast väljuma.

Alles siis, kui korteri uks mu taga kinni prahvatas, mõistsin, et elekter oli ajal, kui magasin, tagasi tulnud.

***

Rühkisin külmast lõdisedes mööda jäiseid tänavaid. Esialgu seletasin laipade puudumist endale sellega, et küllap on nad oma korterites. Kuid kui märkasin ühes ukseavas magamas kodutut, kes norskamise järgi arvestades oli selgelt elavate kirjas, mõistsin, et asjad on sügavalt teistmoodi. Minust mööduv toidukulleri ratas kinnitas seda veelgi.

Magav kodutu ei liigutanud kulmugi, kui temalt ta räpase mütsi ja mantli ära võtsin - kahtlemata tuimestas teda tühja sildita napsupudeli sisu. Ma ei olnud enda üle uhke - kõike muud, aga mitte seda - aga otsustasin, et oma nõtruses vajasin neid temast rohkem.

Peatänaval tuututav autopasun raputas mu mõtetest välja. Suutmata meelte esitatavat materjali aju teadmistega juhtunust lepitada, vaarusin Geraldo baari, kus püsikülastajad oma pukkidel nagu ikka kütusehinna üle nurisesid.

See väljend ei võinud ometi nende mõtetest kaduda, kui mina diivanil rasket und magasin?

Tunnistasin mitu minutit seinal olevat teleekraani ja palusin siis baarmenil kanalid läbi klõpsida. Ei midagi: ei mingit „üks-on-ühte“, ei mingeid telemängusid, ei mingeid leelutavaid noori. Mulle tuli pähe ainult kolm võimalikku selgitust: ma kas kujutasin kogu asja ette; või reisisin ajas tagasi; või...

Ühe Mees ütles mulle, et tema sõnum oli pärit multiversumist. Loogiliselt võttes pidin olema sattunud teise maailma, mis minu omast ainult ühe olulise asja poolest erines. Minu sümptomid ei olnud mitte gripi, vaid sarimaailmade hulgast järgmisesse siirdumise tunnus. Sellele järgnenud uni oli kahtlemata keha viis siirdešokist taastuda.

Vaene uus ilm: memeetilise nakkuse jaoks täiuslikult küps, just nagu minu oma.

„Üks on üks,“ pomisesin omaette.

Ootasin igaks juhuks mõne hetke, kuid mõistus jäi selgeks. Kahtlemata oli mu immuunsus ka selles maailmas alles. Ma ei teadnud, kas olla kergendunud või masendunud, kuid nüüd vähemalt mõistsin olukorda – ja tegemist ootavat valikut. Seisin seal, jõin vähehaaval oma Budweiserit ja mõtisklesin maailmalõpu vallandava lause lausumise eetika üle.

See, et ma võin, ei tähenda, et ma pean.

Tõsi on, et mu paralleelversioon minu maailmas oli otsustanud mu maailma meemiga nakatada, aga see ei tähendanud, et ma pidanuks sama tegema. Miks ma pidanuks tahtma selle maailma elanikud hävitada?

Mõtlesin lugematu arvu enda versioonide peale multiversumis. Me ei pruugi just pühakud olla, aga ma ei suutnud uskuda, et me oleks olnud patused, või kindlasti mitte sellisel õudustärataval määral.

Ma lihtsalt ei suutnud seda teha.

Aga tema - täpsemalt, mina - oli seda siiski teinud. Niisiis peab selleks põhjus olema. Kui tema suutis selle välja mõelda, suudan ka mina.

Mis siis, kui „Anna see edasi“ ei olnud üksnes „Üks on üks“ viiruse vektor, vaid ka omamoodi teatepulk? Sel juhul peaks juhise järgmisele maailmarändurile üle andmine mu terveks ravima. Aga kõik need, kes minust maha jäid? Kas ka nemad toibuksid?

Selleks oli vaja pimedat usku, kuid selle tegemata jätmine tähendanuks hukku seitsmele miljardile inimesele, sealhulgas Ziggyle. Olen ma, mis olen, aga argpüks ma ei ole.

Kulistasin õllepära sisse ja astusin õue külma kätte.

***

Nagu oletasin, ähmastas liiklusmüra mu sõnad.

Ta küsis: „Mis sa ütlesid?“

Vaese mehe näos valitses kogu mu jutu ajal segadus.

Tema maailm hääbus niipea kui lõpetasin sõnadega: „Anna see edasi“.

Kodumaailmas ei põlenud tänavalambid ega olnud liiklust kuulda. Vähemalt veel ei olnud midagi muutunud.

Teades, et maailma päästmiseks oli vaja kedagi, kellel on minust suurem mõjuväli, alustasin Ziggyst.

Mu parim sõber lamas haiglavoodil, nägi välja nagu surm ise ja lõhnas halvemini veel. Tema kondisest käsivarrest tilpnes tühi soolalahusetilguti. Ta silmad olid suletud.

„Üks on üks,“ kähises ta.

Tilgutasin ta pundunud keelele vett.

„Üks ja üks on kaks,“ ütlesin talle.

Kuuenda korduse peale avanesid ta silmad. Ta nägu ilmestas muigevari.

„Tere tulemast tagasi, Ziggy.“

„Äge, mees,“ ütles ta.

***

Me Ziggyga saatsime vastumürgi laiali piisavalt kiiresti, et palju inimesi päästa. Hämmastav, mida kõike saab üleskeeratavate sülerite ja päikesepaneelidega iseseadistuvate võrkudega ära teha. Õnneks olid minu esialgsed nakkusevõitlemisekatsed natuke head korda saatnud. Hulk taibukaid inimesi olid õigel ajal puude taga metsa näinud ja maailmalõpunakkust vältinud. Kuid niigi oli surnuid kohutavalt palju.

Nakkused on endiselt suur probleem, kuid seekord piirdub see bioloogilistega. Inimkonna jaoks on see pikk katsumuste aeg, kuid ma usun, et tuleme sellest auga välja.

Vaid üksikud teavad kogu lugu ja seega ka seda, kelle süü see on. Ziggy pidas nendega jutuajamise maha. Nad teavad, et ma tegin kõik, mis suutsin, et olukorda parandada, mis ehk on ka midagi väärt. Ja päeval piisab mu patukahetsusest. Oleks see ka öösel nii... Leban oma välivoodil, vähkren pimeduses, üritan oma teoreetiliselt ju head südant hukkunute arvuga kooskõlla viia.

Pole vaja öeldagi, et asjata.

Kui väga ma ka ei ürita asju, mida ma muuta ei saa, selja taha jätta, leian end ikka ja alati mõtlemast, kuidas see asi alguse sai - ja mida see minu kohta ütleb.

Sest üks asi on selge:

Mina olengi see üks.

Raamatukatkend: Tõlkeantoloogia „Maagia”, jutt: „Tule tagasi Sorrentosse” (Svjatoslav Loginov)

Märtsis ilmub müügile Skarabeuse uus raamat. Antoloogias "Maagia" on neljalt autorilt kuus lühiteost.

Tõlkinud Arvi Nikkarev.

Sinjoore Antonio ei sallinud uudiseid. Teleekraanilt lahmivad uudised teatasid lennuõnnetustest ja kuristikku sööstnud autobussidest. Need kuulutasid, et mõnel pool on valitsusega rahulolematuid inimesi, kes mässavad ja võivad koguni sõja valla päästa.

Kui need pahad inimesed elasid teistes riikides, siis algas sõda kindlasti, kuid millegipärast puudutas see alati Itaaliat. Miks on vaja teisi riike, seda sinjoore Antonio ei mõistnud. Piisab täielikult välisturistidest, kelle pealt võib teenida, kuid milleks neile omad riigid ja veel nii palju?

Peale selle räägiti uudistes alailma võimuorganite tegemistest, milles oli alati midagi kritiseerida. Sinjoore Antoniole niisugune olukord ei meeldinud ja ta lõpetas uudiste vaatamise.

Ka probleemsaadetega polnud lugu kiita. Nendes hirmutati globaalse kliimamuutusega, hirmutati osooniaukudega ja Islandi vulkaanide murettekitava aktiivsusega. Viimane tõsiasi oli eriti ebameeldiv: kui elad Vesuuvile niisama lähedal kui Pompei elanikud omal ajal, siis hakkab vulkaanide käitumine sulle tahtmatult muret tekitama.

Silmapiiril suitses Vesuuv. Kohati oli suits peaaegu märkamatu, kohati täiesti tuntav. Ja sinjoore Antonio lõpetas ka probleemsaadete vaatamise.

Kõikvõimalikud show’d polnud kunagi sinjoore Antoniot köitnud. Need olid täiesti ebaitaalialikud ning jätsid mulje, et kahekümne viiendast kaadrist vaatab välja nüri ja matslik jänki. Huumoriprogrammide tobe kaadritagune naer pani sinjoore Antonio võpatama ja valulikult kössi tõmbuma.

Viimaks hakkas välismaailm sinjoore Antonio majja tungima üksnes jalgpalliülekannete ja igapäevase lemmikseriaali esitamise ajal.

Kuid sinjoore Antonio ise sekkus välismaailma ellu pidevalt. Igal õhtul väljus ta oma majast, jalutuskepp käes, ja hakkas kiirustamata mööda Corso Italiat patseerima. Ta astus sisse restorani, tellis pastat merikarpidega, istus kaua televiisoriekraani ees, kui seal näidati jalgpalli, või silmitses Vesuuvi rahumeelset siluetti. See meenutas talle kellegi profiili... Kelle, sinjoore Antonio ei mäletanud.

Corso Italia oli igal õhtul rahvast täis. Eriti palju inimesi tuli tänavatele pühapäeviti. Jalutati perekonniti: isa, sinjoora ja lapsukesed – kaks vanemat ja kindlasti bambino kärus. Kuid probleemsaadete juhid olid pasundanud sel ajal, kui Antonio veel nende saateid jälgis, et sündivus langeb ja varsti ei leia Itaaliast enam ühtegi itaallast, jäävad ainult neegrid ja araablased.

Sinjoore Antoniol polnud välismaalaste vastu midagi. Ta käis köögiviljapoes, mida pidasid hiinlased, ja lehti tõi talle mustanahaline noormees Abessiiniast. Aga ikkagi, Itaalias peavad elama itaallased ja Antonio rõõmustas, et pühapäevaõhtuti sõidutavad nii paljud perekonnad mööda Corso Italiat kärudes imearmsaid bambinosid.

Tore, et neetud analüütikud eksisid!

Sinjoore Antoniol endal lapsi polnud.

Kunagi ta kurameeris tüdrukutega ja sinjoriina Juliaga oleks asi peaaegu pulmadeni läinud, kuid see kõik oli nii ammu! Ei, ka praegu vaatavad mõned sinjoore Antoniot huviga, kuid Antonio ise jääb niisugustele kutsetele kurdiks.

Nüüd mu juurest jälle lähed

Saatjaks südaöine tuul.

Parim Sorrentoga seotud laul ei räägi sugugi armastusest, vaid uue postkontori ehitamisest. Sinjoore Antonio, kes oli töötanud postiametis peaaegu nelikümmend aastat, teadis seda paremini kui keegi muu.

Pühapäeviti, kui tänavarestoranis oli vähe kohti, istusid külastajad ka sinjoore Antonio lauda. Sinjoore Antonio ei protesteerinud isegi siis, kui need olid välismaalased või kui juhuslike naabrite hulgas oli eakas sinjoora. Eakad sinjoorad vaatasid Antoniot alati huviga. Need pilgud meelitasid ja tegid samas ärevaks. Oli kosutav tõdeda, et ta on ikka veel võimeline naiste pilke ligi tõmbama. Naabruses elavate sinjoorade pilke koteeris ta tunduvalt madalamalt: polnud võimatu, et neid huvitasid vaid Antonio maja, renditulud ja pension. Kuid tundmatute sinjoorade ja sinjoriinade kavatsused olid merkantiilsetest kaalutlustest vabad.

Ja kuigi sinjoore Antonio oli veendunud poissmees, hakkas ta tundmatute sinjoriinade pilkude all uljalt vuntsi keerutama ning bambinadele silma tegema ja naeratama.

Lastele tuleb silma teha ja naeratada, seda teadis sinjoore Antonio kindlalt. Ja ta tegi lapsukestele silma, kuigi mingit sümpaatiat nende vastu ei tundnud. Väikelastest ei tea sa kunagi, mida neilt oodata. Nad võivad heast peast nutma puhkeda või naabrile sousti riietele pritsida või isegi lagedale tuua mingi vastiku mänguasja, mille koht pole lapsukese käes, vaid panoptikumis. Viimasel ajal on välja ilmunud palju niisuguseid mänguasju. Sissesõitnud aafriklased müüvad neid otse kõnniteele laotatud kaltsu pealt. Kord heitis üks lapsuke niisuguse asjanduse sinjoore Antonio nina alla – see oli mingist rohelisest jälkusest pall, mis levis limatombu kombel lauaplaadile laiali ja hakkas sealsamas kokku tõmbuma nagu elav. Vanemad muidugi vabandasid pikalt oma võsukese sündsusetu käitumise pärast. Sinjoore Antonio võttis vabandused vastu, kuid isu oli kadunud ja ta läks tühja kõhuga koju.

Seekord sattus sinjoore Antonio lauanaabriks jälle noorpaar tillukese tütrekesega. Tüdruk niheles ettekandja toodud kõrgel toolil ja toppis oma pesemata käekest alailma küll ema, küll isa taldrikusse. Ta nokkis isa pitsast oliive ja ladus need taldrikule rivisse, kuid ema tellitud spagetid loopis mööda lauda laiali. Sinjoore Antonio oli valvel, kartes, et merikarpidega serveeritud soust võib tema valgele ülikonnale inetud plekid jätta.

Tüdruku peas kõikusid naljakalt vedrude otsas kaks helendavat kuulikest. Ilmselt olid need ostetud siitsamast nurga tagant, kus olid kohad sisse võtnud tänavakaubitsejad. Kaubavalik oli neil küllaltki mitmekesine ja võis arvata, et bambina arsenalis on veel mingid mänguasjad, kaugeltki mitte nii süütud kui helendavad sarvekesed. Ja sinjoore Antonio heitis armsale lapsukesele hirmunud pilke.

Õige pea said kartused tõeks. Tüdruk upitas end ema taldrikut kaunistava tillukese kaheksajala poole ning hetkeks kadus tema määrdunud käeke pluusivarrukasse, kust ilmus välja kombits, täpselt samasugune kui ema spagetiportsu kaunistaval hautatud kaheksajalal. See trikk oli Antoniole ammu teada. Lapsena oli talle meeldinud niiviisi hirmutada tundmatuid sinjoriinasid. Ainult selle vahega, et tema oli peitnud käises tõelise kaheksajala kombitsat, kuid tänapäeva lapsukestel on kombits tõenäoliselt kummist. Igatahes söögiisu niisugune vaatepilt ei tõsta.

„Milli, ära veiderda,“ ütles sinjoora tütrele.

„Las mängib,“ teatas Antonio suuremeelselt. „Me kõik oleme olnud kord lapsed. Ma ise olin veel eriline võrukael ja viskasin taolisi vempe küllaltki sageli.“

Tüdrukutirts vaatas Antoniot oma ümmarguste silmadega ja pigistas vasaku käega parema rannet. Ilmselt ikkagi kartis, et vuntsidega sinjoore võtab talt ära mänguasja, millega ei tohi söömise ajal mängida.

Lapsed – see on muidugi hea, kuid tunduvalt parem on see, et Antoniol endal lapsi pole. Varem riskis üksik inimene sellega, et teda ootab närune vanadus, kuid nüüd on teisiti: iga päev käib sotsiaaltöötaja, maja on alati koristatud, eluolu järje peal. Liigset luksust pole, kuid tema vanuses pole seda vajagi. Ainus eluliselt vajalik luksus on elada Itaalias, kõige kaunimas linnas, kõige suurepärasemate inimeste hulgas.

Süda jääb sul siia

Kus õnn kord leidis meid

Sest ei jaksa keegi viia

Mõttest kodukandi teid.

Sinjoore Antonio naeratas bambinale piinatult ja keeras pilgu õue toodud televiisori ekraanile. Seal jooksid vaikides jalgpallurid. Real Madrid mängis Müncheni Bayerniga. Matš oli nii tähtis küll, et televiisor sisse lülitada, aga kuna kumbki polnud Itaalia võistkond, siis hääle võis maha keerata. Kes ei räägi itaalia keelt, olgu vait. Muidugi, kui Realile lüüakse ilus värav, võib ju ka hääle kõvemaks panna.

Kas mõni käis televiisori juures või kasutas ehk pulti, seda sinjoore Antonio ei märganud, aga heli lülitus nagu iseenesest täisvõimsusele, sundides pead pöörama mitte üksnes kohvikukülastajaid, vaid ka möödujaid. Kuid siis nagu kiuste kadus möllava staadioni kujutis ja ekraanile purjetas kõige tobedam reklaam, mida võib ette kujutada. Sinjoore Antoniole jõllitas vastu käbikujuline putuksilmne lõust ja vastik hääl hullunud kõlarites krigises: „Tähelepanu! Siin räägib Tsahhi impeeriumi esimese ründelaevastiku komandör! Just praegu avastasid meie luurajad teie planeedi ja ma kuulutan selle impeeriumi omanduseks ning planeedi elanikud – orjadeks. Aborigeenid, kes tahavad ellu jääda, peavad tähelepanelikult ära kuulama praegu esitatud reeglid ja neid vastuvaidlematult täitma.“

„Lülitage see jälkus välja!“ hüüdis sinjoore Antonio.

Üks ettekandjatest jooksis televiisori juurde ja hakkas käsitsi kanaleid vahetama. Kõigil kanalitel ilutses seesama eemaletõukav kärss. Ka heli ei õnnestunud välja lülitada ja Corso Italia kohal kaikus endiselt krigisev hääl, mis luges ette Tsahhi impeeriumi tulevastele orjadele mõeldud käitumisreegleid. Igasuguse sõnakuulmatuse ja isegi mittevaimustunud mõttelaadi eest oli ette nähtud viivitamatu surm.

Külastajad hakkasid omavahel rääkima, keegi ütles välja isegi oletuse, et need on tõesti tulnukad, kes kavatsevad muuta Maa oma kolooniaks ja selle elanikud orjadeks. Restoran tühjenes kiiresti ja ka jalutajaid oli nüüd tunduvalt vähem. Sinjoore Antonio läks koju. Ta oli otsustanud, et kirjutab televisiooni raevuka kirja aga võibolla annab kogu kupatuse rikutud laupäevaõhtu eest lihtsalt kohtusse.

Kodus ootas teda lõugav televiisor, millest jõllitas vastu ikka seesama käbikujuline lõust. Hullunud kasti välja lülitada ei õnnestunud ja kuni Antonio selle kallal askeldas, sai ta tahtmatult teada, et teda nagu ka kõiki teisi eakaid inimesi orjadeks muutma ei hakata – nad lihtsalt tapetakse ja töödeldakse ümber laiatarbeesemeteks. Nali, mis ka varem naerma ei ajanud, oli muutunud nüüd hoopis inetuks.

Sinjoore Antonio haaras otsustavalt telefoni, kuid ka aparaadi lühikeste signaalide vahelt pressis läbi vastik kärnkonnahääl. Mõistnud, et sellisel juhul on karabinjeeridel ka ilma temata kõik teada, heitis sinjoore Antonio voodisse ja surus padja kõrvadele, et summutada impeeriumi võimude pöördumist oma tulevaste orjade ja ohvrite poole.

Hommikul läks magamata ja rahulolematu Antonio otse linnavalitsusse. Seal rahustati teda jutuga, et kõik vahendid on kasutusele võetud ja rahulike elanike heaolu ei ähvarda miski.

„Kahjuks ei või me praegu täie häälega kuulutada, et meie käsutuses on võimsad kaitsevahendid, sest see oleks vastase hoiatamine, kuid teile ma ütlen, et lähipäevil agressori tähelaevad hävitatakse ja tulevikus ei julge ta Päikesesüsteemi piire ületada.“

„Kas tahate öelda, et meid on tõesti rünnanud tulnukad?“ Sinjoore Antonio raevul polnud piire.

„Raske öelda,“ vastas ametnik põiklevalt. „Keskvõim ei kiirusta meiega informatsiooni jagama. Kuid piirkonnas lokaliseeruvad sõjaväeosad on lahinguvalmiduses ja annavad agressorile vastulöögi.“

Midagi arukat ta teada ei saanud, kuid linnavalitsusest lahkus sinjoore Antonio rahunenult. Kui juba tavaline ametnik on täis otsustavat võiduindu, siis mida veel armeest rääkida. Tsahhi impeerium on vabale Itaaliale kallaletungimisega rängalt mööda pannud!

Koduteel astus Antonio sisse kuulsasse Sidruniaeda ja istus seal kaua, pilk muretul helesinisel taeval. Ei tahtnud uskuda, et sellest rahumeelsest sinast võib lähtuda kõige kohutavam hädaoht kogu inimkonnale. Oh, kui see neetud telekast ometi vait jääks! Päevselge, et see kõik on sensatsioonihimuliste ajakirjanike väljamõeldis. Millega küll sinjoore Antoniot tema pika elu jooksul pole hirmutatud? Majanduskriisiga, energiakriisiga, sündivuse kriisiga... Kui kõike seda uskuda, peaks sinjoore Antonio istuma praegu ihuüksi tühjal, paljaksröövitud Maal ja Tsahhi impeeriumil poleks, keda vallutada. Kuid elu kulgeb nagu ennegi: silmapiiril suitseb rahumeelselt Vesuuv, nädalalõppudel täidavad Corso Italiat jalutajate hordid ja igavese taeva all hõljuvad laulu „Tule tagasi Sorrentosse“ helid.

Pühapäeva õhtu ja veel suvitushooaja tipus on Corso Italial kõige rahvarohkem aeg. Vaatamata igalt tele- ja raadiokanalilt tulevale lõputule kõnele oli Sorrento peatänav ka täna täis rahulikult jalutavaid inimesi, kes sõid jäätist, naersid, arutasid midagi, millest üksnes nemad ise aru said, ega tundnud mingit muret Maale läheneva Tsahhi impeeriumi tähelaevastiku pärast.

Sinjoore Antonio kõndis kepiga toksides mööda rahvarohket tänavat ja kuigi oli kindlalt otsustanud endisesse restorani mitte tagasi minna, siis nüüd, kui ettekandja talle vastu tormas ja nurgalaua äärde hakkas juhatama, laskis ta sel sündida ja istus oma tavalisele kohale. Seekord tal naabreid polnud, kuigi eilne paar oma väikese bambinaga oli samuti siin. Perekond istus otse televiisori ees, mis jätkas tuimalt teabe edastamist:

„Suure impeeriumi orjad on kohustatud ringi käima alasti, välja arvatud need juhud, kui kaitseriietust vajatakse eriti ohtlike tööde teostamiseks. Peale ülesande täitmist tuleb kombinesoonid ja muud riietusesemed üle anda nende säilitamise eest vastutavale isikule. Kõiki, keda on tabatud või kahtlustatakse rõivaste ebaseaduslikus valmistamises, säilitamises või kandmises, karistatakse. Neil raiutakse avalikult maha jäsemed ja seejärel nad surmatakse...“

„Kas kuulsite?“ hüüatas Antonio ettekandja poole pöördudes. „Nad soovivad, et me kõnniksime nende ees ihualasti! Vaat see nüüd küll läbi ei lähe! Olen veendunud, et ei möödu nädalatki, kui meie uljad karabinjeerid panevad neil suu kinni!“

„Olen teiega täiesti nõus,“ vastas ettekandja õhinal.

Innustunud sinjoore Antonio tellis tavalise juurviljadega serveeritud pasta asemel oliive, mozarella juustu ja pudeli valget veini. Ta tõstis pokaali ja hüüatas väriseva häälega: „Meie võidu auks!“

Tänavarestorani külastajad ja tavalised jalutajad vastasid heakskiitva suminaga. Alles hetk tagasi olid kõik teinud näo, et midagi erilist ei toimu, kuid nüüd püüdis igaüks kuulutada, kuivõrd veendunud on ta võidus ning täis indu ja püha raevu.

„Ma tean!“ karjus sinjoore Antonio. „Ma käisin linnavalitsuses ja mulle räägiti kõigest... Sõjaväeosad on viidud lahinguvalmidusse. Me võtame nad vastu Maa läheduses, seal, kus asuvad meie orbitaaljaamad! Vaenlane hävitatakse! Avanti, sinjoored!“

Rahvajõuk toetas üleskutset ja see hakkas üha valjenedes edasi kanduma, pudenes kitsastesse põiktänavatesse, kus teise korruse akendest rippus valgete lippudena alla äsja pestud pesu. Parkides ja aedades jäid hääled vaiksemaks, kuid lahvatasid uue jõuga kirikuesistel väljakutel.

„Viva Itaalia! Avanti! Meie võidame!“

Õhtu hämardus. Kui kärnkonnalõustaga tulnuka juttu uskuda, siis oli see vaba Maa viimane õhtu. Taevasse ilmusid tähed. Täna oli neid uskumatult palju. Tuntud tähtkujude muster kadus Tsahhi impeeriumi sõjalaevade korrapäraste rivide vahele. Seda armaadat vaadates polnud erilist usku, et orbitaaljaamad suudavad vaenujõude kinni pidada. Sellele vaatamata lendasid pidurdavate soomuslaevade veripunastele tuledele vastu üksikud tillukesed helesinised tähekesed. Siis lõi taevas hõõguva plasma pilvedest helendama ning vaenlase soomuslaevad hakkasid ükshaaval laotusest kaduma.

„Kuidas?“ krooksatas kärnakonnalõustaga putuksilm ja kadus ekraanilt.

„Viva Itaalia!“ karjus sinjoore Antonio ja koos temaga karjusid kõik, kes olid tulnud sel päeval tänavale, et anda agressorile vastulöök.

Niisugust saluuti polnud Sorrento linn veel kunagi näinud.

„Tsahhi impeeriumi sõjardid on ikka haruldased lollpead,“ märkis sinjoore Antonio eilne naaber. „Kas nad tõesti lootsid, et me anname ilma lahinguta ära oma Maa – kogu galaktika kõige kaunima kuurordi? Naljakas, aga nad kavatsesid ehitada siia täiendavad verfid oma krüsadele, mis nii kergesti põlema süttivad.“

„Võibolla nad lihtsalt ei teadnud, et meie oleme juba ammu Maa ära vallutanud,“ arvas sinjoora taldrikult sousti leivakoorikuga kokku kaapides.

„Me pole Maad vallutanud,“ vaidles sinjoore rahumeelselt vastu. „Enamgi veel, me jõudsime kohale viimasel minutil, et päästa nende kultuur. Inimeste elu nende suurepärasel planeedil oli liiga kerge ja mõnus ning nad läksid laisaks. Nad unustasid, et tuleb kaitsta loodust, mille sarnast pole kogu universumis. Nad unustasid, et tuleb armastada suurt kunsti, mille jätsid neile päranduseks esiisad. Kõigest kakskümmend aastat tagasi poleks sa nendel tänavatel itaalia laule kuulnud. Tänaval laulmine oli muutunud ebasündsaks. Inimesed ei viitsinud enam isegi lapsi sünnitada! Keegi pole kohalikke elanikke hävitanud, nad surid ise välja. Meie lihtsalt tulime elama nende majadesse, peame ülal nende muuseume, kuulame nende muusikat ja naudime nende kulinaariat.“

„Kuid miks tuleb selleks teeselda Maa elanikku?“ küsis võluvaks bambinaks maskeerunud kaksiti hingav altiaanlane telepaatiliselt.

„Eelkõige sellepärast, et see kultuur pole loodud mitte meie, vaid inimeste jaoks ja üksnes nemad võivad tajuda seda kogu täiuses. Pealegi elavad siin veel viimased inimesed. Eile istusime ühega neist sama laua taga ja teie, sirutanud välja mulaaži asemel tõelise jäseme, ehmatasite ta ära.“

„Ja mis sellest? Kas ikka väärib kaastunnet niisugune olend, kes pole osanud kaitsta oma planeeti ega jätkata omaenda sugu? Mulle näib, et niisugused inimesed ei erine mitte üks raas Tsahhi impeeriumi sõduritest.“

„Võimalik, et teil on õigus, kuid antud juhul ei räägi me sellest vanamehest, kelle tähtsusetu elu on peaaegu elatud. Kuid ta on vastu pidanud tänase päevani ja selle tagajärjel muutunud meile kõigile äärmiselt vajalikuks. Selgitan näite varal. Siin lähedal on surnud linn Pompei. Kaks tuhat aastat tagasi mattus see siinsamas silmapiiril suitseva vulkaani tuha alla. Hiljem kaevasid maalased ise linna välja. Sinna võib sõita, seal ringi vaadata, püüda ette kujutada, kuidas elasid inimesed, kes tuha alla kõrbesid. Seal on kõik säilinud puutumatuna, kuid see on surnud linn. Ja selle väärtus vastab ükskõik millise surnud asja väärtusele. Kuid Sorrento linn on elus ja jääb elama seni, kuni mööda selle tänavaid kõnnib see vanamees. Võibolla saab kellestki meist selle aja jooksul tõeline maalane ja elu selles paradiisis ei lõpe. Galaktika on täis noobleid kuurorte, kuid pole kohta, mis oleks võrreldav Maaga. Sellepärast kaitsesimegi teda Tsahhi impeeriumi eest ja hoiame viimast itaallast, kui haleda ja naeruväärsena ta ka välja ei näeks.“

Sinjoore Antonio kõndis kodu poole. Vanus ei takista jalutuskäike. Peamine on see, et kõik läheks hästi ja õigesti. Enam ei tungi roheliste lõustade krigisev hääl tublide kodanike majadesse. Soe tuul toob kaasa õitsvate sidrunipuude lõhna, järsaku all laiub öine meri, helendavad üksnes Caprile mineva laeva tuled. Ja kusagilt kaugelt kostab laul:

Süda jääb sul siia

Ja minu süda ka

Tean, kord Sorrentosse

Tuled jälle sa.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 02/19 (Triin Loide)

Artikkel: „Jutt sisaldab krahvi!“ ehk Vastuseks Joel Jansi artiklile „Repliik: Pätiromantika kaitseks“ (Raul Sulbi)

Palju õnne, George A. Romero (Kalver Tamm)

Päeva materjal Wikipedias, jaanuaris 2019 (Taivo Rist)

Segavereline koomiksimaailm: Zombie Ranch (Laura Loolaid)

Artikkel: Mängurikirjandusest (Agur Tänav)

Reaktori top 10: Kümme parimat ulmemärulit (Jaagup Mahkra)

Raamatuarvustus: Haakrist ja ajarelv (Triin Loide)

Raamatuarvustus: Keha liigub ühtlaselt sirgjooneliselt või seisab paigal, kui talle mõjuv resultantjõud on null (Indrek Rüütel)

Larbiarvustus: Mu janust saab vikerkaar (Agur Tänav)

Filmiarvustus: Eddie Alcazari „Täiuslik” (2018) – killuke glamuurset transgressiooni (Martin Nõmm)

Filmiarvustus: Alita: Sõjaingel (2019) (Aarne Kolk)

Filmiarvustus: Alita: Sõjaingel ehk vahelduseks ka üks õnnestunud adaptsioon (Riho Välk)

Teatriarvustus: Verikambi (Agur Tänav)

Ulmkonnakroonika 02/19

Uudiskirjandus 02/19

Reaktori juttudest 02/19 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 02/19 (Jüri Kallas)

Valik ulmelist luulet Ivar Sillalt (Ivar Sild)

Jutt: Ravitseja (Henri Hundu)

Jutt: Need on linnud (Margus Makke)

Jutt: Musta reede söömaaeg (Helina Ravasoo)

Jutt: Viin ja margarita (Ander Skarp)

Järjejutt: Tagalas on alati soe, esimene osa (Laura Loolaid)

Tõlkejutt: Vesi vanavara vastu (Robert N. Stephenson)

Tõlkejutt: Üks on üks (Vaughan Stanger)

Raamatukatkend: Tõlkeantoloogia „Maagia”, jutt: „Tule tagasi Sorrentosse” (Svjatoslav Loginov)