Peatoimetaja kriisiveerg 02/22 (Laura Loolaid)

Tere, head lugejad!

Sedasinast veergu kirjutan ma harjumatu ajavaruga - mitte viimasel õhtul numbri ülespaneku kõrvale, vaid päevi varem, vabariigi aastapäeval. Kirjutan nüüd, sest nii nagu suvel me ei mäleta, mis tunne on talvel, võib tänane tundeselgus esmaspäevaks ära lahtuda.

Õigupoolest oleksin pidanud tänast päeva tähistama raeplatsil rahvale kuuma teed jagades, aga taud tuli vahele. Päeva tähtsus ei läinud ometigi ka kodus istudes kaotsi. Kui vene keisri sõda, mis pikka aega haudunud nagu soe puss vatiteki all, korraga kõigile nähtavaks saab ja lähedale tuleb, tajud, kui mitte-iseendastmõistetav ja väärtuslik on üks justkui harjumuseks saanud aastapäev. Ja kui mitte-iseendastmõistetav, aga tungivalt vajalik on valmis saada selle kuu ulmeajakiri.

Mõni võiks selle peale virilalt öelda: sõda lahti, aga teie nikerdate siin oma seinalehte! Kellele läheb niisugusel hetkel korda koduvillane ulme? Keda kotib mingi raamatukoguaasta, mingid pildid raamatuesitluselt või uued jutud või arvustused?

Ja mina põrutan vastu, et just niisugusel ajal, just niisuguse pasa keskel muutub ülimaks väärtuseks kirjutada ja lugeda oma asja omas keeles, kirjutada ausalt ja häbita, just nii, nagu parasjagu oskame. Rinne tuleb ja läheb, aga meeled vajavad lahutust ja kujutlusvõime tahab toitu!

Ja nõnda ilmub ka selle kuu Reaktor.

Muist materjali alles laekub, sellepärast ei tihka ma kogu sisu kokku võtta. Küll aga saan juba praegu välja kuulutada rohkelt jutte, nii vanadelt kui uutelt kirjutajatelt, neist mitmed koguni piltidega.

Siinkohal suur tänu Arturile, kes jutvoogu haldab ja autoreid nõustab! Teiseks tunnustus Tarmole, kes hetkel üksinda komadega maadleb. Kristjan on suveni palgatööga hõivatud, mis tähendab, et meil on kõrgendatud huvi keeletoimetamis-huviliste suhtes. Andke endast märku ja räägime läbi.

Taud tabas mind küll ainult riivamisi (mõned päevad leiget nohu ja moepärast köha), aga võhm kadus kolinal. Et inimestega suhtlemiseks energiat ei jätkunud, otsustasin kaane kokkupanekul hoopis masinaid kurnata. Taustapildi unistas meie heaks valmis Wombo rujarobot, edasi kujundas Jana Raidma.

Kohtume juba nelja päeva pärast.

Tartus

24. veebruaril 2022

Rakvere teatri etendus ”Suvitusromaan” (Elar Haljas)

Ilmselt on vähe ulmikuid, kes ei oleks kas ise lugenud või taskuringhäälingu “Tumedad Tunnid” kaudu saanud nautida Indrek Hargla kirjutatud “Suvitusromaani”. Rakvere teatri samanimeline etendus annab antud teosele ka visuaalse mõõtme, mis laseb seda etno-terrorit (väljend laenatud Raul Sulbi “Kolmevaimukivi” arvustusest) veelgi paremini nautida. Palun juba ette vabandust neilt, kes ei ole seda teost veel läbi töötanud, kuna antud arvustus sisaldab mingil määral ka spoilereid.

Ma ei pea ennast väga suureks kultuuri-inimeseks, aga endalegi üllatusena olen viimasel ajal vähemalt korra kuus teatrisse sattunud. Oleks ka patt mitte minna, kui head lavastused tuuakse kodust jalutuskäigu kaugusele. Seda suurem oli aga mu üllatus ühel varajasel veebruariõhtul Viljandi Ugala poole jalutades – parkimisplatsil autosid peaaegu et ei olnudki ja inimesigi liikus minimaalselt. Kartsin juba, et olen päeva või kellaaja täiesti sassi ajanud, aga ei – suurtest klaasakendest paistis siiski mõningaid huvilisi. Olin õigel ajal õiges kohas. Etendus toimus suures, üle 500 inimese mahutavas saalis, aga vaatemängu nautima tulnuid oli vaid 60-70. Ju siis ei olnud Hargla nimi või Rakvere teater just see, mis külalisi kohale meelitaks. Teisalt võis materjal lihtsalt paljudele liiga tundmatu või ka vastuoluline olla.

Meie abikaasaga jäime igatahes väga rahule – ei ole juba ammu nii kütkestavat ja kaasakiskuvat lavatükki näinud. Kuigi ma teadsin lugu – nii süžeed kui ka lõpplahendust – suutis laval toimuv mind ikkagi toolile naelutada ja panna keha adrenaliini tootma. Tavalisest pimedas teatrisaalis loiult etenduse vaatlemisest ei tulnud seekord midagi välja. Kohe alguses võttis külastajaid saali sisenedes vastu videoklipp suvisest metsast koos linnulauluga, mis viib meeleolu veidi märjast, aga see-eest väga lumisest talvest otse suvisesse rohelusse. Etenduse vältel lahendatigi kõik keerulisemate tegevuskohtadega stseenid videolõikudega. Nii näeb kaamera vahendusel nii noore kirjaniku Ervini ja tema sõbra Kertu vuramist autoga Ristemäe tallu, hobustega ratsutamisi kui ka perenaise Anna ja Ervini armustseeni. Selline mitme erineva meedia omavahel kokku segamine toob loo käiku väga head vaheldust ega lase lavastuse tempot hetkekski langeda.

Romaaniga võrreldes on osa kõrvaltegelasi ära vahetatud ning osa ära jäetud, et tegevus laval oleks kompaktsem ja sisutihedam. Mõned detailid sobisid etendusse lausa nii hästi, et pidin järelduseni – need on lavastuse tarbeks juurde lisatud – jõudmiseks hiljem loo uuesti läbi lugema. Esimest korda lugu lugedes olid tegelased minu vaimusilmas veidi teistsugused, kuid näitlejad suutsid oma rollidesse nii usutavalt sisse elada, et väikestel erinevustel näitemängu ja kirjatüki vahel ei olnud suures plaanis negatiivset mõju. Võib-olla oleks Kertut mängiv Tiina Mälberg isegi paremini sobinud Anna rolli, kuna kujutluspilt, mis tekib lugejale lühiromaanis, klapib näitlejannaga väga hästi. Samas aga oli Kertule antud rohkem võimalusi näidata, kui märkamatu on kirjanikuhärra Ervin, sest tegelikult on tal sõbra rolli surutud naise näol juba oma Ylsving olemas.

Mõned tegelased ühtisid minu arvates lühiromaanis kirjeldatutega lausa super-hästi. Näiteks peategelane Ervin oli laval täpselt seesugune veidi hajameelne noor kirjanikuhakatis, kellena ta raamatu lehekülgedel välja paistis: püüdlemas oma ideaalide poole, panemata tähele enda ümber toimuvat. Eriti võrratu oli näha, kuidas muidu nii rahuliku meele ja olemisega Tarvo Sõmer kehastub peremees Gunnariks, keda kõige lihtsam oleks kirjeldada kui tropist matslikku mölakat.

Kõike seda vaadates tekib mul küsimus: kui etenduses suudetakse nii videote kui ka näitlemisega nii kõrgetasemeliselt ja pühendunult tegeleda, siis miks meie kodumaised action-filmid nii puised ja punnitatud on, kuigi filmi- ja teatrinäitlejad on meil ju valdavalt samad isikud? Ühelt poolt justkui tahaks antud teost terves mahus ka filmilinal näha, samas on hirm, et see lörtsitakse ära. Antud etenduse puhul suudab lavaline teostus olla suurepäraseks alternatiiviks raamatu lugemisele.

Ja kirsiks tordil on ikkagi loo lõpp. See küll erineb jällegi teostuse poolest kirjatükis tooduga, kuid tulemus on sama. Sama oli ka emotsioon, mille etenduselt kaasa võtsin: vägagi võrreldav jutu esmakordsel lugemisel saaduga. Veidi naljakas oli küll kuulda, kuidas teised külastajaid omavahel traagilisest lõpplahendusest väga hämmingus olid: näitlejaid langeb antud teoses lausa Shakespeare’ilikult palju.

Kuigi ulmelist poolt oli etenduses veelgi vähem kui jutustuses, siis nii loomutruult etendatud külatragöödia koos sinna juurde kuuluva õudusega on juba omaette vaatamisväärsus. Märtsikuus peaks olema veel paar võimalust seda näha ning mina soovitan igal juhul – kui vähegi võimalik – see õhtupoolik võtta ja minna ulmemeister Hargla lavastust nautima.

Tolmunud topeltettur 14: Surematu partii (Rauno Pärnits)

Males on kombeks anda erakordselt meelejäävatele partiidele ka erakordselt meeldejäävaid nimesid. Surematuid partiisid on õigupoolest rohkemgi, kuid enamik peab silmas konkreetselt seda kõige esimest, mis juhuse tahtel mängiti kõige esimese rahvusvahelise maleturniiri raames Londonis 1851. aastal.

Üheks turniiril osalejaks oli Tartus sündinud, kasvanud, õppinud ja seal mitmeid aastaid ka kooliõpetajana töötanud Lionel Adalbert Bagration Felix Kieseritzky, toonane Prantsusmaa parim maletaja ja samas ka üks Euroopa tugevamaid nuputõstjaid. Kuna mitte kellelegi polnud toona õrna aimugi, kuidas maleturniiri peaks korraldama, sai kokku lepitud minimatšide süsteem, mille kaotajale oli turniir koheselt lõppenud. Kieseritzky õnnetuseks viis loos ta kohe kokku toonase kõige tugevama maletaja, austerlase Adolf Andresseniga, kes ekstartlase kindlalt kohvreid pakkima saatis. Anderssen võitis hiljem ka kogu turniiri. Ent Kieseritsky jäi kohale ja organiseeris turniirilt väljalangejatele malelist tegevust. Sedasama Andersseni võitis ta kergemates mängudes tulemusega +9-5=2. Üks tema kaotuspartiidest saigi ilmselt läbi aegade kõige tuntumaks malepartiiks.

Niisiis, surematu partii Anderssen - Kieseritzky

1. e4 e5, 2. f4 e:f4, 3. Oc4 Lh4+, 4. Kf1 b5, 5. O:b5 Rf6, 6. Rf3 Lh6, 7. d3 Rh5, 8. Rh4 Lg5, 9. Rf5 c6, 10. g4 Rf6, 11. Vg1 c:b5, 12. h4 Lg6, 13. h5 Lg5, 14. Lf3 Rg8, 15. O:f4 Lf6, 16. Rc3 Oc5, 17. Rd5 L:b2, 18. Od6! O:g1, 19. e5! L:a1+, 20. Ke2 Ra6, 21. R:g7+ Kd8, 22. Lf6+! R:f6, 23. Oe7 matt!

Lõppseisus on mustadel tohutu ülekaal, millest pole aga mitte mingit kasu! Kieseritzky teene on see, et ta pani käigud kirja ja saatis need maleajakirjale, kes loomulikult ka šedöövri avaldas. Nime „surematu partii“ pälvis see juba kõigest neli aastat hiljem ning see on saanud XIX sajandi romantilise kohvikumale kvintessentsiks.

Küsite, et kus siin siis ulme on?

On küll, nimelt pea sada aastat hiljem, 1954. aastal kirjutas Poul Andersen partiist inspireeritud jutu, millele panigi nimeks „Surematu partii“ (Immortal game). Sisuliselt on tegu partiikäigu ümberjutustusega, mis on esitatud robotite lahinguna lahingus osaleva odamehe (inglise keeles Bishop – piiskop) silme läbi. Jutt on maleteemalise ilukirjanduse seas üks enimilmunuid tekste.

Veidi rohkem kui veerandsada aastat hiljem laenas Ridley Scott partii viimased käigud oma filmi „Blade Runner“, ehkki ta ise väidab kõik kokkulangemised täiesti juhuslikeks ning pole partiid allikmaterjalina kunagi tunnistanud. Aga ükski maletaja teda ei usu. Tõepoolest, kui filmi vaadata-kuulata, siis dialoog:

Sebastian: Lipp f6, tuli.

Tyrell: Jama. Üks hetk. Lipp f6. Naeruväärne. Ratsu lööb lipu. Mis sul plaanis on, Sebastian? Mida sa mõtled?

Roy (sosinal): Oda e7, matt.

Sebastian: Oda e7. Tuli ja matt, ma arvan.

Võin teile kinnitada, et matistav odakäik väljalt e7 on males sedavõrd harvaesinev käik, et mitte iga nuputõstja, olgu ta kasvõi suurmeister, ei pruugi seda käiku terve karjääri vältel kordagi sooritada. Väärib ka eraldi märkimist, et kahekäigulist matti peaks suurmeister (nagu ta filmis ju on) ikka kaugelt nägema.

Ja lõpetuseks üsna värske kümnekonna aasta tagune interpretatsioon, kreeklase Hannibal Arnellose romaan samuti nimega „Surematu partii“, milles mängivad nimetatud partii käigud metafoorides läbi armastust otsiv neiu ja uusi elamusi leida püüdev vampiir.

Maleulmepildimängule joon alla (Rauno Pärnits)

Läinud aasta viimane Reaktor korraldas nutikatele ulmefilmisõpradele väikese pildimängu. Kahjuks oli osavõtjaid oodatust vähem, mistõttu kõigi osalejate šansid auhinda pälvida tõusid tublisti. Nii et ei muud, kui Reaktor õnnitleb neid, kes julgesid oma teadmisi näidata ja võtab võitjatega auhinna kättesaamise teemadel ühendust.

Tulemused:

1. Jakob Västra - 14 õiget vastust

2. Kerli Õilis – 5 õiget vastust

Parafraseerides „Kuulsuse narride“ telelavastuse lõputiitreid: ülejäänud osi ei ole.

Kolmanda koha puudumisel otsustas žürii premeerida esikohaomanikku auhinnafondist lausa kahe raamatuga.

Ja õiged vastused ka:

1. Scary Movie 5

2. The Addams Family

3. Back to the Future III

4. The Predator (2018)

5. Bicentennial Man

6. Hobbit: Desolation of Smaug

7. Jurassic Park

8. Snowpiercer

9. Superman II

10. The Matrix

11. Dracula: Dead and Loving it

12. Kin-dza-dza

13. Gremlins 2

14. Independence Day

15. Transformers – Age of Extinction

16. The Thing (1982)

17. Friday the 13th II

18. Paul

19. Twilight Saga

20. X-Men: First Class

Päeva materjal Wikipedias jaanuaris 2022 (Taivo Rist)

KUU FILM: "Tondipüüdjad" (16. jaanuar)

Dan Aykroyd oli lapsest saadik elanud koos vaimudega. Tema vanavanaisa töötas vaimude väljakutsujana, vanaisa püüdis raadio abil surnutega ühendust saada, isa kirjutas raamatu "Vaimude ajalugu" ja ema väitis end olevat vaime näinud. Sellepärast oli selge, et kui Ayckroyd hakkas stsenaariumit kirjutama, oli see vaimudest. Esialgu pidid peaosi mängima tema ja John Belushi, kes hüppavad läbi aja ja ruumi, et võidelda üleloomulike jõududega. Belushi suri 1992 narkoüledoosi kätte. Filmikompanii hindas eelarveks 90 miljonit dollarit ja nõudis, et film peaks olema odavam, realistlikum ja koomilisem. Tuligi selline (25–30 miljonit dollarit). Kassatulu oli 295 miljonit dollarit, mis oli aasta suurim kogu maailmas. Film sai 2 "Oscari" ja 3 BAFTA auhinna nominatsiooni ning võitis "Saturni"fantaasiafilmi kategoorias. Tunnuslaul tõusis 3 nädalaks "Billboardi" tippu, aga kaotas nii "Oscari" kui BAFTA auhinna laulule "I Just Called to Say I Love You". Vikipeedia artiklist poole hõlmab eriefektide kirjeldus ja tegemise selgitus.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ghostbusters

KUU ETTEVÕTE: "Legend Entertainment" (22. jaanuar)

"Legend Entertainment" asutati 1989 ja tootis arvutimänge. Seda juhtis ... mitte küll Bill Gates, vaid Bob Bates. Esimesed mängud kuulusid interaktiivse kirjanduse valda – ekraanil kuvatakse teksti, aga mängija mõjutab seda, kuidas jutt edasi läheb. Kõik mängud ilma erandita olid ulme. Kolm seeriat "Spellcastingut" – peategelane Ernie Kotkanokk õpib võlurite koolis (meenutan aastaarve 1990–92, tükk aega enne Harry Potterit), päästab maailma ja nikub kohalikke iludusi, kusjuures mängul on kaks moodi, sünnis ja sündsusetu. Piltide tähtsus mängudes järjest suurenes ja 1993 toimus üleminek graafilistele seiklustele, millest esimene oli Piers Anthony Xanthi-maailma põhjal tehtud "Companions of Xanth". 1999 mindi üle juba esimeses isikus tulistamismängudele, mille seas olid "Ajaratas" ja "Terminaator 3: Masinate tõus". Enamik mängudest sai mitmesuguseid auhindu, aga firma ise kippus ajale jalgu jääme. 1999 müüdi firma prantsuse kompaniile "Infogrames", mis 2003 muutis nime "Atariks". 16. jaanuaril 2004 pani "Atari" "Legendi" kinni.

https://en.wikipedia.org/wiki/Legend_Entertainment

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: ürgindri (23. jaanuar)

Madagaskar oli miljoneid aastaid tagasi osa Aafrika mandrist, vaadake kaarti ja näete ise, kus ta Aafrika küljes kinni oli. Eraldumise hetkel elasid seal algelised esikloomalised. Madagaskaril kiskjaid polnud ja primaatide areng peatus, polnud loodusliku valiku survet, aga Aafrika oli vaenlasi täis ja seal arenesid esikloomalised järjest targemateks, saades lõpuks inimesteks. Madagaskari leemuritest kõige suurem oli ürgindri, keskmiselt 160 ja maksimaalselt 244 kg. Esikloomalistest on suurem olnud ainult gigantopiteekus, keda peetakse orangutani sugulaseks ja kes suri välja 300 tuhat aastat tagasi. Ürgindri pidas vastu kauem. Umbes 350 aastat e.m.a. saabusid Madagaskarile esimesed inimesed ja nägid ürgindrisid. Siis nad välja suridki küttimise ja/või elukoha kaotuse tõttu. Ürgindrid olid väga aeglased ja taimtoidulised ega suutnud seetõttu inimestele vastu hakata. Vaadake ka pealuud, üsna inimese moodi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Archaeoindris

KUU ÕUDUSSEIKLUS: kosmosesüstiku "Challenger" katastroof (28. jaanuar, 35. aastapäev)

Küll ma olen vana, juba 35 aastat on sellest möödas, kui "Aktuaalsest kaamerast" "Challengeri" hukku nägin. Seda näidati poliitilise propagandana ja pealegi kestis lend alla 2 minuti. Üheainsa rõngastihendi pärast hävis kogu kosmosesüstik 7 inimesega. Astronautide surmahetke pole võimalik kindlaks teha, meeskonnakapsel inimestega võis jääda õhukindlaks kuni hävimiseni merre kukkudes 2 minutit ja 45 sekundit pärast süstiku lagunemist. Seni oli "Challenger" startinud vähemalt +12 °C juures, seekord olid miinuskraadid. Tihendid on kummist ja peaksid vetruma, aga härmatise tingimustes olid nad kivikõvad ega pidanud vastu. Tehnikud olid varemgi väljendanud kahtlust rõngastihendi käitumise kohta külma käes, aga kindlat teadmist polnud kellelgi ja NASA otsustas startida. Lõppu mainin veel, et kosmosesüstikud tegid 135 lendu, millest ainult 2 lõppes surmaga, nii et õigupoolest oli see täitsa õnnestunud kosmoseprogramm.

https://en.wikipedia.org/wiki/Space_Shuttle_Challenger_disaster

KUU JUMAL: Oviri (30. jaanuar)

Oviri on tahiiti müütides leina jumal. Peamiselt on ta tuntud Paul Gauguini 1894. aasta samanimelise skulptuuri kaudu ja sellest skulptuurist artikkel räägibki. Misjonärid saabusid Tahiitile XVIII sajandi lõpul ja kristlus hakkas levima 1810-ndatel aastatel. Juba 1830-ndatel oli kohalik paganausk täielikult alla surutud, nii et juba Gauguini ajal ei mäletanud tahiiti müüte enam õieti keegi ja see skulptuur väljendab rohkem Gauguini enda ettekujutust jumalannast. Gauguin saatis skulptuuri Pariisi Kaunite Kunstide Liidu näitusele, kus see tekitas skandaali ja ühe allika sõnul visati sõna otseses mõttes näituselt välja, aga ei läinudki puruks. Gauguin tegi sellest skulptuurist kolm koopiat, aga nende müümisega tekkis raskusi ja lõpuks palus ta, et üks neist koopiatest pandaks tema hauale. Gauguin suri 1903, 9 aastat hiljem. Postuumselt teost siiski tunnustati ja Pablo Picasso maalis "Ovirist" tugevasti ajendatuna "Avignoni naised". 2006. aastal müüdi "Oviri" pronksversioon New Yorgis oksjonil veerand miljoni dollari eest.

https://en.wikipedia.org/wiki/Oviri

KUU LOEND: Robotite kuulsuse hall (8. jaanuar)

Robotite kuulsuse halli asutas USA-s Pennsylvanias Pittsburghis Carnegie Melloni Ülikoolis asuv Arvutiteaduse Kool, tähistamaks Pittsburghi robootikaalaseid saavutusi. Esimesed robotid valiti kuulsuse halli 10. novembril 2003. Kuulsuse hall sai täiendust kaheaastaste vahedega, aga pärast 2012. aastat pole sinna kedagi lisatud. Kuni 2010. aastani valisid kuulsuse halli liikmeid määratud asjatundjad, aga viimasel korral lasti ka üldsus hääletamise ligi. Kokku on tunnustatud 30 robotit, neist osa on reaalsed nagu marsikulgurid ja ASIMO, aga osa fiktiivsed, näiteks HAL 9000, R2-D2, Robby ja Terminaator. Carnegie Teaduskeskuses avati juunis 2009 Roboworld, mis kuulsuse halli liikmeid eksponeerib.

https://en.wikipedia.org/wiki/Robot_Hall_of_Fame

KUU PROMINENT: Umberto Eco (5. jaanuar, 90. sünniaastapäev)

Eco oli itaalia ajaloolane, kes pühendus keskajale, filosoof, semiootik, kultuurikriitik, poliitika- ja sotsiaalolude kommentaator ning romaanikirjanik. Ta uskus, et tema perenimi on lühend sõnadest "ex caelis oblatus" 'taevaste kingitus' ja selle andis tema vanaisale kui leidlapsele linnavalitsus. Eco õppis Torino ülikoolis keskaja filosoofiat ja usuteadust, kuid lakkas tudengina jumalasse uskumast ja keskendus filosoofiale. Esimese raamatu kirjutas ta 1956, esimese romaani ("Roosi nimi") 1980. Temalt on BAASistatud 3 teost keskmise hindega 4,7. Mina olen talt lugenud ainult "Roosi nime" ja see meeldis mulle väga, aga seda BAAsis pole ja õigusega. Tegelikult kirjutas Eco väga palju raamatuid, sealhulgas 3 lasteraamatut "Pomm ja kindral", "Kolm kosmonauti" ning "Gnu päkapikud". Viimase romaani "Number null" avaldas ta 2015. Tal oli kodus 30 tuhat raamatut ja lisaks suvilas veel 20 tuhat. 1996 sai ta Tartu ülikooli audoktoriks. Suri 2016.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Italiaanse_schrijver_Umberto_Eco,_portret.jpg

KUU ASTRONOOMIAPILT: Messier 78 (15. jaanuar)

Messier 78 on peegeldav udu Orioni udukogus. Pierre Méchain avastas selle 1780 – just õigel ajal, et tema kaasmaalane Charles Messier saaks selle lisada oma samal aastal ilmunud komeedisarnaste objektide kataloogi. Selle kataloogi nummerduse järgi ta nime saigi. M78 asub Maast 1350 valgusaasta kaugusel. Silmaga pole ta nähtav, väikest teleskoopi on vaja. Udu sees on mitmesugust träni, mainitakse kaht B-klassi tähte, 45 muutlikku T-klassi tähte, noori tekkivaid tähti, 17 Herbig-Haro objekti, mis tekivad noortest tähtedest üle jäävast ainest, ja lihtsalt gaasiklompe, mille mass on 0,3–5 Päikese massi, nendest tekivad tähed võib-olla edaspidi. M78-t on kõige parem vaadata infrapunakiirguses. Pilt tehti Tšiilis 2,2-meetrise teleskoobiga Wide Field Imager. Sealjuures kasutati filtreid, mis isoleerivad vesiniku valguskiirguse.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Messier_78.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU ROMAAN: "Linn maailma lõpus" (2. jaanuar)

Edmond Hamilton (1904–1977) oli ameerika ulmekirjanik. Debüteeris 1926 ajakirjas "Weird Tales" lühijutuga "Mamurthi koletisjumal" ja sai kiiresti üheks "Weird Talesi" põhikirjanikest. Kokku ilmus talt "Weird Talesis" kuni 1948. aastani 79 lugu. 1938 ilmus seal üks tema kuulsaimatest juttudest "Tiivuline". 1936 koostas ta ühe esimestest kõvakaanelistest ulmeantoloogiatest "Õudus asteroidil ja teised planeediõudusjutud". "Wonder Stories" avaldas 1933 tema jutu "Põhjusetuse saar", mis aasta parima ulmejutuna pälvis Jules Verne'i auhinna. 1942 hakkas Hamilton DC Comicsis kirjutama Supermehe ja Nahkhiirmehe seiklusi. 1946 abiellus ta ulmekirjaniku ja stsenaristi Leigh Brackettiga, kes oli näiteks Tähesõdade-sarja kuuluva "Impeerium annab vastulöögi" kaasstsenarist. BAASis on arvustatud Hamiltoni 22 teost, kuid mitte romaani "Linn maailma lõpus", mis on ka vikipeedias kirjeldamata, nii et kuulake omal vastutusel. Lingin kategooria kõigi 21 peatükiga, millest igaüks kestab keskeltläbi 20 minutit, kokku seega 7 tundi kuulamist ning 6½ minutit rohkemgi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/Category:LibriVox_-_The_City_at_World%27s_End

ESIMENE LOODUSEVIDEO: lindude intellekt (4. jaanuar, 3 minutit)

Kõige targemad linnud on vareslased. Papagoid räägivad küll rohkem, aga inimestegi seas pole need, kes kõige rohkem räägivad, kõige targemad. Siin on mitu hakki, kellel tehakse vahet jalavõrude värvi järgi, mille põhjal hakkidele ongi nimi antud. Tehakse mitmesuguseid katseid. Kõigepealt proovitakse, kas Rohepunane mõistab ikka, et kui klaasis on vesi, saab selle taset tõsta kivide lisamisega, aga kui klaasis on liiv, siis kivide lisamine taset ei tõsta. Edasi otsustavad Kollane ja Oranž, kas eelistada suuri või väikseid kivikesi, seest täis või õõnsaid kive, kitsaid või laiu klaase, lõpuks pakutakse Kollasele ka ühendatud anumaid. Tundkem uhkust selle üle, et kui kõige targemaid imetajaid inimahve ja delfiine Eesti looduses ei ela, siis kõige targemaid linde ronki, vareseid ja hakke on ometigi kõik kohad täis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Causal_understanding_of_water_displacement_by_a_crow.webm

TEINE LOODUSEVIDEO: Lapimaa virmalised (9. jaanuar, 2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Aurora_borealis_timelapse.webm

KUU TULNUKAVIDEO: USA sõjaväe UFO-juhtumite uurimise komisjoni aruanne (14. jaanuar, 5 minutit)

Selles 5 minuti pikkuses filmis kõneleb USA lennuväe luureülem kindralmajor John Samford (1905–1968), kes juhtis USA sõjaväe UFO-juhtumite uurimise komisjoni. Komisjonile saabusid teadaanded 12 tuhandest UFO-juhtumist, millest rõhuv enamus suudeti selgitada atmosfäärinähtuste ja muude loodusnähtustena, USA ja talle sõbralike riikide õhukitena või isegi tahtlike pettustena. Komisjon jõudis järeldusele, et järelejäänud väheste kahtlaste juhtumite seas puudub kindel muster, mis neid ühendaks, ja et UFO-juhtumid ei kujuta ohtu riigi julgeolekule. Komisjoni kirjalikku aruannet nimetatakse Siniseks Raamatuks ja seda, mis värvi see raamat oli, olen küsinud ka Estconi ulmekilval. Kuid siiski kirjutas komisjoni liige major Kehoe raamatu "Lendavad taldrikud on tõelised", milles väljendas veendumust, et lendurid on kohanud teistelt planeetidelt pärit lendavaid taldrikuid. 4 aastat hiljem määrati Samford Riikliku Julgeoleku Agentuuri juhtima ja ta tegi seda 4 aastat, kuni jäi pensionile.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Maj._Gen._John_A._Samford%27s_Statement_on_Flying_Saucers.webm

KUU TEHNIKAVIDEO: India ühistransport (18. jaanuar, 1 minut)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Narrow_gauge_railway_line_Gwalior_to_Sheopur,_2.webm

Prantslased on võtnud oma kirjanduse helindamist tõsiselt. Esilehelt käisid läbi Jean de la Fontaine'i (1621–1695) valm "Konn, kes tahtis saada härjasuuruseks", Émile Zola (1840–1902) 1898. aasta seisukohavõtt "Ma süüdistan!" Dreyfusi afääri kohta, milles süüdistas Prantsusmaa sõjaväge ja kohut süütu inimese süüdilavastamises ja vangisaatmises, Théophile Gautier' (1811–1872) "Contes humoristiques" (ei kuulu tema tähtsamate teoste hulka) ning Olympe de Gouges'i (1748–1793) "Naiste õiguste deklaratsioon" (1791). Zolale ja Gouges'ile tõi nimetatud teose avaldamine kaasa vägivaldse surma paar aastat hiljem.

Videointervjuu: Shawn Inmon (Maarja Kruusmets)

Jagame selle aasta jaanuari Ajajooksikute raamatuklubi salvestust. Külas on Shawn Inmon, temaga vestleb Maarja Kruusmets. Vesteldakse kirjutamisest üleüldiselt, isekirjastaja õppeprotsessist, Shawni raamatusarjast Alex Hawk, naistegelastest ja paljust muust.

Intervjuule lisaks pakume lugemiseks tõlkekatkendit raamatust “A Door in Time”.

Videot saab vaadata ka siin: https://youtu.be/UCerJrQWGe0

Maarja: Tere tulemast jaanuari raamatuklubisse! Loeme Shawn Inmoni raamatut “Uks Aega”. Shawn, tänan, et leidsid aega vestelda kirjutamisest ja oma raamatusarjast.

Shawn: Kirjanikel on alati hea meel raamatutest rääkida! Nagu oma lastest!

M: Eelmine kord, kui rääkisime, oli juttu rohkem siis pooleli olevast raamatust. Täna võtaksin teemaks sinu raamatud ja kirjanikuelu üldisemalt. On sul meeles, millal tundsid kirjutamisest esimest korda naudingut?

S: On ikka meeles. Mul vedas, sest mu ema otsustas, et pean juba pisikesest peast lugema õppima. Sõnakaardid enne kaheseks saamist, kolmeselt oskasin lugeda, neljaselt lugesin juba juturaamatuid. Mitte et ma oleks erakordselt tark olnud, ema lihtsalt toppis oskusi pähe ja ma õppisin varakult lugemist armastama. Viieselt istusin esimest korda kirjutama - emal oli suur kolakas mehaaniline trükimasin, võtsin ette Dr. Seussi “Green Eggs and Ham” ja hakkasin seda ümber kirjutama. Trükkisin kahe näpuga terve teksti ümber, viisin emale näha ja teatasin, vaata ema, ma olen kirjanik! Ema vastas et hea küll, sa oled trükkija, kirjanikuni on veel minna. Aga päris oma jutte välja mõtlema hakkasin ka väga varakult, viieselt-kuueselt-seitsmeselt. Lood polnud muidugi väga head, aga nad olid olemas. Sestsaadik polegi ma kirjutamist enam katki jätnud. Tõsi, esimese raamatu avaldasin alles viiekümne kaheselt.

M: Mis on sinu arvates parim vanus alustada kirjutamise ja väljaandmisega? Kui mõtlen enda peale, siis tundub, et nooremana ei olnud nagu midagi lugejale öelda; tundub, et on vaja kogemusi ja tarkust koguda, enne kui on võimalik hästi kirjutada.

S: [noogutab] Oma esimest raamatut püüdsin kirjutada kahekümneselt ja sattusin täpselt sellisesse hätta. Tahtsin raamatuga justkui midagi öelda, aga olin kahekümnene poisike. Tookord plaanitud raamatu kirjutasin ja avaldasin lõpuks neljanda raamatuna oma “Middle Falls”sarjas.

Nii et see raamat sai lõpuks valmis, aga ma ise olin siis juba 55-56, pisut elu näinud ja öelda oli rohkem kui kahekümneselt. Selles mõttes olen nõus - perspektiivi tekkimine võtab oma aja. Samas, kui võtame inimesed nagu Malala, kes sai tuntuks sellega, et teda tulistati pähe ja tal keelati kooli minna - temal oli juba noorelt väga paeluv vaatenurk. Nii et ma julgustaksin kõiki kirjutama just nii noorelt, kui nad soovivad, aga ei ole viga, kui see töö läheb sahtlisse. Aastaid hiljem loed ja rõõmustad, et avaldamata jäi. Vähemalt mul on mõneti hea meel, et esimene raamat ilmus alles viiekümne kaheselt, just väljakujunenud vaatenurga pärast. Teisalt soovin, et oleksin juba kolmekümnendates aktiivselt kirjutama hakanud - nii oleks praeguseks rohkem raamatuid ilmunud. Kirjutan umbes kuus raamatut aastas, nii et sel juhul võiks kakssada täis olla. Igal juhul lähen hauda pea kirjutamata raamatutest pungil. Mida rohkem ma kirjutan, seda rohkem mõtteid tuleb. See peab vist enamiku puhul paika.

M: kuus raamatut aastas on päris palju! Mida sa enne seda tegid, kui täiskohaga kirjutama hakkasid?

S: Siinkohal meenub mu esimene kõne Toastmastersi avaliku esinemise klubis: “Kõik, mida ma 400 ametis õppinud olen”. See on väike liialdus, tegelikult on ameteid veidi vähem, aga palju vaheldust on olnud küll. 14-aastaselt töötasin Alaska merel krabipüügilaeval, 10 aastat olin DJ ja raadiokanali juht, siis töötasin videopoes, tegin põllutööd - see pani mind otsima töid, mis poleks nii rasked -, siis olin kinnisvaramaakler. Maakler olin 23 aastat, siis lõpetasin, et kirjutamisele pühenduda. Nii et olen igal pool ringi tuisanud, et igav ei hakkaks. Mul on selline iseloom, et kui üks asi selgeks saab, tahaks jälle midagi uut õppida. Selles mõttes on kirjutamine hea, et see ei saa kunagi lõpuni selgeks. Aga iga aastaga püüan natuke paremaks saada.

M: Lugesin kuskilt, et optimaalne aeg ühel töökohal on seitse aastat: esimesed kaks õpid ametit, siis lihvid oskusi ja viimased kaks aastat on juba sellised… Ma olen samuti mitmeid ameteid pidanud, aga näiteks koolis näen õpetajaid, kes on nelikümmend aastat sama tööd teinud. Üldse ei kujuta ette, kuidas nad suudavad.

S: Kui oma õe poes töötasin, tuli üks töölesoovija pika CV-ga ja ma pakkusin, et võtaks ta tööle, ikkagi kakskümmend aastat erialast kogemust. Mu õde vastas selle peale, et kas see kogemus on päriselt kakskümmend aastat? Või on aastane kogemus kakskümmend korda järjest? See ütlemine jäi mulle alatiseks meelde. Sest tõesti, on inimesi, kes õpivad tööd aasta-paar ja pärast seda lihtsalt kordavad samu liigutusi. Kirjutamisega õnneks nii ei saa, pead alati uusi asju õppima.

M: Tõepoolest. Juba sellepärast, et stiil ja keel arenevad pidevalt. Mäletan lapsepõlvest selliseid raamatuid, mida minu laps mingil juhul ei loeks. Samas teised teosed saavad klassikaks ja neid armastavad kõik… Nii et kirjutamise on nagu inimeseks olemine, pead pidevalt kasvama ja arenema.

S: Need raamatud, millest täna räägime, sündisid just niisugusest protsessist. Oma teismeeas ma lausa neelasin E.R. Burroughs’i ja Jules Verne’i raamatuid. Ja täna, kui neid üle loen - needsamad seiklused, suurepärased ideed, aga nende esitus ja keel on nii puine. Peaaegu lämmatav, nagu üritaks kirjanik lugejat endast eemal hoida. Aga need raamatud on mulle väga armsad. Kui olin neliteist, otsustasin kirjutada raamatu, mis oleks nagu Burroughs’i “Pellucidar”. Või siis Verne’i “Reis maakera südamesse”. Et inimesed läheksid kuhugi, kus dinosaurused on veel olemas. Ja sellest soovist sündis minu Alex Hawke’i sari, kuhu praegu kirjutan seitsmendat raamatut.

M: Sa mainisid käsikirja, mida kahekümneaastasena kirjutasid ja millest sai hiljem raamat “Middle Fallsi” sarjas. Kui palju algsest käsikirjast uude raamatusse alles jäi? Ja kas juba algses loos oli ajarändamine sees?

S: Ei, algses käsikirjas toimus rändamine teisiti. Tegelane jäi ühes maailmas magama ja ärkas üles teises; kui ta teises maailmas magama läks, ärkas ta uuesti siin. Võtsin kahe maailma vahel ülemineku põhiidee ja sobitasin selle “Middle Falls” ajarännumaailma. Algsest käsikirjast ei jõudnud uude raamatusse peaaegu midagi, ainult keskne idee jäi alles. Selle keskse idee väljakirjutamiseks ei olnud ma kahekümneselt veel valmis. Näitasin tööd oma keskkooli-õpetajale: nii põnev, ma kirjutan esimest raamatut, tahad lugeda? Ta luges ja vastas, et tööle ei maksa veel lahkumisavaldust anda. Tal oli muidugi õigus, lugu ei olnud hästi kirjutatud.

M: Kui hea, et on olemas õpetajad! Aga mis oli su esimene avaldatud raamat?

S: Esimene avaldatud raamat oli hoopis memuaarid “Feels like the First Time”.

Lugu sellest, kuidas ma 70ndatel kohtasin tüdrukut, kellesse ära armusin, kuidas ta vanemad meid lahku ajasid ja kuidas me kolmkümmend aastat hiljem jälle kogemata kokku saime. Kolmkümmend aastat elasime kumbki eraldi oma elu, ei mingit kontakti, siis aga abiellusime. Ta pole mind siiamaani välja visanud! Memuaaride kirjutamine oli väga meeldiv kogemus. Süžee pärast ei pidanud muretsema, see oli juba olemas: poiss kohtab tüdrukut, poiss kaotab tüdruku, poiss taasleiab tüdruku, võidab tema südame. Raamatu kirjutamise ajal mõtlesin ise, et see jääbki ainukeseks. Kirjutamine võttis viis aastat aega. Nii et kui ma praegu muretult ütlen “kuus raamatut aastas”, siis sellega käib kaasas teadmine, et viisteist aastat tagasi võttis raamatukirjutamine viis aastat, järgmine raamat poolteist aastat, kolmas ühe aasta. Nüüd kulub raamatu kirjutamiseks kaks kuud, aga olen seda korranud 32 korda ja harjutamine teeb meistriks.

M: Kuidas võrdled iseendast kirjutamist ilukirjandusega?

S: Uskumatu, aga ilukirjandus tuleb kergemalt. Kui on vaja, et tegelane midagi teeks - et lugu oleks põnevam või konflikt teravam, siis panen nad nii käituma nagu vaja, lollusi tegema. Aga endast kirjutades … ma ise tegin piisavalt lollusi ja nüüd pean kirjeldama nagu tegelasi, et vaadake, kui nõmedalt ma siin käitun. Fiktiivne tegelane oleks võib-olla mõistlikumalt käitunud, paremaid valikuid teinud, lugu oleks varem parema lahenduse leidnud. Aga oma elust kirjutades oli süžee lukus. Ja nii ma tunnistan üles väga palju idiootsusi. Mis teha, tookord olingi loll, nüüd püüan paremini.

M: Amazonis on sellel raamatul päris head hinded. Kuidas sa lugejaid leidsid, kuidas sa esimese raamatu välja andsid?

S: Kui raamatu kirjutasin, ei olnud mul väljaandmisest aimugi. Õigupoolest ei kirjutanudki ma toda raamatut ilmumuse jaoks. Kirjutasin sellepärast, et taaskohtumine naisega, keda ma 30 aastat näinud ei olnud, avaldas mulle tohutult mõju. Ja mind huvitas - miks? Nii hakkasin ma kirja panema, mis meiega 70ndatel toimus, et sellest ise paremini aru saada. Näitasin seda lugu oma õele ka ja tema arvas, et ma peaksin selle välja andma, andku ma lubadus, et raamat ilmub. Ma ajasin vastu, lõpuks ütlesin, et hea küll, eks ma kunagi püüan. Aga kuue nädala pärast õde suri ja minu poolikust lubadusest sai päris tõotus. Nii juhtus, et panin pool raamatut võrku üles. Ja saatus viskas nii uskumatu vimka, sellise mida ma ilukirjandusteksti iial ei kirjutaks: seesama naine, keda ma pärast 30 aastat olin kogemata näinud, sattus teksti lugema ja oli maruvihane, et ma meie loo avalikult netti üles panin. Kuu aega hiljem tegin abieluettepaneku, mille ta vastu võttis. Ju ma olen hea müügimees.

Aga lugejate leidmisest. Tolle raamatu andsin ise välja - olin uurinud väljaandmisvõimalust, mida tänapäeval kutsutakse hübriidkirjastamiseks ja see tundus nii kohutavalt kulukas. Mul oli raha olemas, aga sain aru, et mõistlikum on toimetaja ja kaanekunstnik otse palgata. Niisiis andsin raamatu ise välja. 2012 olid Amazoni soovitusalgoritmid palju sõbralikumad. Tegin mõnepäevase tasuta-kampaania ja pärast oli raamat ka täishinnaga igal pool nähtav. Tänapäeval Amazon enam nii ei tee, aga kümme aastat tagasi sai niimoodi hea müügihoo sisse. Elulooraamatut sai üle 30000 eksemplari müüdud ja see julgustas edasi kirjutama.

M: Eesti mõistes on 30000 eksemplari astronoomiline suurus! Ja kirjastad siiamaani ise? Kuidas on reklaamitegevusega - kas selle oled ka ise ära õppinud?

S: Siiani ise. Jah, olen pidanud kõiki tegevusi õppima. Välja arvatud kaaned, kunstiannet mul ei ole. Niisiis olen õppinud kunstnikke palkama. Selle poolest on internet võrratu: mu kaanekunstnik on Poolast, toimetaja Pariisist, korrektor Tšehhist… meeskond on üle maailma. Nii et päris kõike ma pole ise tegema õppinud, küll aga olen selgeks saanud, kuidas töid hallata. Näiteks reklaamitegevuseks on samuti eraldi inimene palgatud. Reklaamiteenus on siiski kulukas, pead autorina piisavalt tuntust koguma, enne kui seda saad lubada.

M: Suurem osa sinu raamatutest sisaldab ajarännu elementi. Miks just ajarännud?

S: Ajarännu-teema on mind alati õhinasse ajanud. Minu esimene ajarännu-lugemine oli Twaini “Jänki kuningas Arthuri õukonnas” - noormees saab lopsu pähe ja ärkab Arthuri-ajastu Inglismaal ja peab seal hakkama saama. See oli vist esimene raamat, mis pani mõtlema, et jeerum küll, nii saab ju kõike teha! Saata inimesi ükskõik kuhu, saata minevikku, tulevikku, saata nende elus teise etappi. Lihtsalt kogu see põhimõte… Kirjanduses on minu lemmikvõte “kala puu otsas” (fish out of water). Mulle pakub naudingut, kui tegelased on pandud harjumatusse olukorda ja peavad seal hakkama saama - ja ajarännu puhul töötab see alati nii. Kui võtad kellegi tänapäevast ja poetad ta tulevikku, millest meie aeg on maha jäänud, või siis nii kaugele minevikku, kus ta on liiga edasijõudnud ja ei mõista sealset korraldust. Muidugi peab jälgima, et ükskõik, kuhu sa tegelase viskad, et ta ka õpiks selle käigus midagi talle olulist. Sama põhimõtet jälgin nii lunastuse-teemaliste lugude (nagu Middle Falls sari) kui madina-seikluse (Alex Hawki sari) kirjutamisel. Miski peab peategelase mõtlema panema.

M: Sinu kaks raamatusarja - Middle Falls ja Alex Hawk - on teineteisest päris erinevad. On neil ka erinev lugejaskond?

S: Ma arvasin, et on. Middle Fallsi lugudes on tüüpiline, et “midagi ei juhtu” - ei ole plahvatusi ega tagaajamist, ei kakelda, mõnikord pole üldse mingit madinat. Fookus on tegelaste sisemaailmal, sellel, kuidas nad olukorraga suhestuvad. Samas Alex Hawk visatakse metsikule rannale, kus ta tulistab hiigellinde, siis satub vangi kahemeetriste metsinimeste kätte, lohistatakse koopasse ära - ja seda kõike raamatu esimeses viiendikus. Ja nii ma arvasin, et Middle Fallsi lugejaid Alex Hawki lood ei huvita ja vastupidi … ja ma eksisin täielikult. Nii palju on ühiseid lugejaid, ühe sarja fännid avastavad enda jaoks teise ka. Väga üllatav. Tihti saan lugejatelt kirju, mis algavad sõnadega “need pole päris minu tüüpi raamatud, aga …” See teeb headmeelt.

M: Ütlesid, et sulle kirjutatakse. Kui palju sa üldse oma lugejatega suhtled?

S: Ikka palju. Iga päev pühendan tunni-poolteist lugejatega suhtlemisele. Saan nii kirju kui sõnumeid Facebookis. Postitan oma FB autorilehele ka iga päev ja iga päev tuleb kommentaare, kas just sadades, aga palju puudu ei jää. Ma loen neid kõiki ja vajadusel vastan. Kord aastas panen püsti Zoomi-kanali, lugejatele lingi - osalejaid on tihti üle saja - ja siis vastan tund-poolteist igasugustele küsimustele. Tean, kui väga mul on vedanud, et suudan kirjanikuna ära elada - ja seda otseselt tänu oma lugejatele. Nii et mu lugejad on mu kuldkliendid, neile pühendan oma tähelepanu. Kui alustan uue raamatuga, siis loomulikult mõtlen, mis lugu seekord jutustada tahan. Aga alati mõtlen ka, mis lugu mu lugejad naudiksid. Nii et lühike vastus on jah, ma suhtlen oma lugejatega väga palju. Ja see pole mingi tüütu kohustus, teen seda rõõmuga. Kui mulle tuldaks pidevalt ütlema, et mu töö on jama, siis vist ei kipuks niiväga suhtlema. Aga mu vastu ollakse kenad - ja kellele see ei meeldiks!

M: Suhtlemine on eriti tähtis just isekirjastajatele. Kui näiteks autor ei kirjuta väga hästi, aga ta raamatud ilmuvad suure kirjastuse alt ja neid reklaamitakse, siis pole neil nii rõõmsat kogukonda vaja…

S: Ega vist. Aga minu jaoks tähendab edasiminek lugejaskonna loomist. On selline mõiste nagu tuhat tõelist fänni. Tõelise fänni all mõistetakse kedagi, kes automaatselt kõiki su teoseid ostab - ma ise ostan näiteks Stephen Kingi raamatuid niimoodi. Pikas plaanis on selliste fännide leidmine ja hoidmine kirjaniku edu pant.

M: Räägime nüüd Alex Hawki sarjast. Lugesin just esimest raamatut ja meeldis. Väga erinev Middle Fallsi sarjast, meeldis madin ja tempo. Lugesin mõne korraga läbi, sest kui juba lugemist alustasin, oli raamatut raske käest panna.

S: Plaan töötab!

M: Tavaliselt mulle sõjafilmid ja -raamatud ei meeldi, aga siin raamatus oli küll võitlust, aga ei olnud selline filmisõda. Kirjeldus töötas väga hästi - sa mainisid, et võitluse kirjeldamisel oli sul abilisi?

S: Jah, abistas mu lapsepõlvesõber. Juba keskkoolis hakkas ta võitluskunste õppima, nüüd on ta kuuekümnendates, nagu minagi, ja on üle neljakümne aasta sellega tegelenud. Temast on võitluste kirjeldamisel palju abi. Ma annan talle ette mõne situatsiooni - näiteks, kõhetu vennike peab suure mürakaga käsivõitlusse astuma, kuidas ta sellega hakkama saaks. Siis mu sõber kirjeldab, kuidas tema olukorra lahendaks, mina panen tema kirjelduse pihta ja pistan raamatusse.

M: Mille kirjutamine sinu jaoks kõige lõbusam oli?

S: “Uks ajas” puhul oli kõige mõnusam töö maailma ülesehitamine. Alustuseks oli mul ainult kaks põhimõtet. Esiteks tahan Alexi läbi portaali saata, tahan ta ajas kuhugi kaugele visata nii saja tuhande aasta peale, kuigi raamatus see kohe välja ei tule. Ja teiseks, ma tahan, et ta satuks seal inimeste otsa, kelle kultuur paistab nii algeline, et Alex arvaks, et ta on ajas tagasi rännanud. Nende kahe põhimõtte pealt hakkasin edasi tuletama: inimesed elutsemas üheskoos hiigellindudega, kes su tükkideks kisuvad, kuuemeetrine hiigelkaru… Tuli leida tohutult vastuseid. Missugune oleks nende keel? Kuidas nad jahti peaksid? Kas need oleksid üldse kütid-korilased või hoopis põllupidajad? Mida nad jalanõudena kannaksid? Kui nad kütivad, siis kuidas, missuguste relvadega? Kuidas kujunevad soorollid? Näiteks rollide jaotuse lahendasin nii, et need inimesed jagavad ülesandeid oskuste alusel. Näiteks teises raamatus saadetakse väga ohtlikule ülesandele kaasa kolmeteist-aastane poisike – meie maailmas see päris nii ei töötaks, aga seal on just selle poisi oskused ainuvajalikud. Või siis esimeses raamatus on mõned vastavate oskustega naised hõimu- ja sõjapealikud. Kõik see tuli välja mõelda. Ja siis mõtlesin veel edasi - selles hõimus käib elu nii, aga kui liikuda kaugele, võõra hõimu juurde, kuidas neil asjad töötaksid? Kõige selle väljatöötamine on niivõrd nauditav. Ja siis paned sa selle raamatusse kirja ja loodad, et teistele meeldib ka. Ja vahel ei meeldigi! Vahel saan kirju, kuidas üks või teine valik on tobe ja kuidas lugeja oleks asja hoopis teisiti lahendanud. Sellisel juhul vastan ma alati – suurepärane mõte, kirjuta ka raamat, äkki teistele meeldib samuti.

M: Selles raamatus meeldisid mulle veel tugevad ja osavad naistegelased, kindlasti plusspunkt naislugejate jaoks.

S: Asi on ilmselt minu kasvatuses. Mul oli kolm õde, kellel oli minu üleskasvatamisel suur roll. Mulle on keskmisest meeskirjanikust ilmselt rohkem naiselikku vaatenurka kaasa antud. Ma olen näinud oma ema ja õdesid tegemas raskeid valikuid, vastu võtmas raskeid otsuseid ja see mõjutab sügavalt ka minu mõtlemist. Nii et ma ei kirjuta naistegelasi nõnda poliitkorrektsuse eesmärgiga, ma kirjutan naisi nii, nagu ma neid tunnen. Ma loodan, et see tuleb lugedes välja.

M: Nii see on. Aga üks asi, mis mulle lugedes raskusi valmistas, oli inimeste ja loomade nimed - vahel pidin tagasi võtma ja meelde tuletama, et kes see neid nüüd parasjagu ründab.

S: Jah, peaks raamatule sõnavara seletuse lisama. Teises raamatus juba on, see teeb lugejale asja lihtsamaks. Sellele olukorrale on mul selgitus küll. Nimede süsteem on üks asi, mida ma hea meelega tahaksin kogu sarjas tagantjärele muuta, kui saaks. Mul on seal läbiv liidete süsteem, mis ajab kokkuvõttes asja segaseks. Selles osas tegin kirjutamisel vea. Häda on selles, et selleks ajaks, kui lugejatelt hakkas rohkem tagasisidet tulema, oli väljas ka audioraamat ja sellega oli tekst nö lukus. Vea leevendamiseks tõin järgmistes raamatutes sisse tegelasi teistest kultuuridest, kes ei järgi seda nimedesüsteemi. Nii õnnestus aja jooksul algset viga ehk mõnevõrra tasandada.

M: Mis sulle selle sarja kirjutamisel raskusi valmistas?

S: Esimene raamat võttis kaua aega. Kui praegu kirjutan uue raamatu kahe kuuga, siis esimesega läks pool aastat, sest kogu aeg pidin peatuma ja järele mõtlema. Relvad ja põllud ja hõimusüsteemid, kuidas inimesed omavahel haakuvad. Üks asi, mis mulle esimeses raamatus endale meeldib, on see, kuidas väikestes kogukondades inimesed üksteise eest hoolitsevad - sellisel moel, nagu meie ajastul ettegi ei kujuta. Iga hõimu liige on oma kogukonna heaolu või teise hõimuliikme nimel valmis eluga riskima. Ma ei kirjutanud seda meelega nii, see lihtsalt kujunes loomulikult välja. Neil seal ei ole väiklust ega armukadedust, ei ole võimuvõitlust, poliitilisi intriige… Kogu selline kultuur tuli välja mõelda. Ma ei ütleks, et see oli raske, aga see oli aeganõudev. Vaimusilmas nende maailm endale ette manada.

M: Ilma poliitintriigideta kultuur kõlab meie tänapäevast nii erinevalt. Aga sa vist ei üritanud tegelikult sotsiaalselt laetud teksti kirjutada, kuigi nii kukkus välja?

S: Ma ise võtsin seda kirjutades niipidi: sellel kogukonnal on oma tilluke turvaline ala koopasuu ees, relvastatud vahid metsapiiril, kes ohtudest märku annavad, aga sellest mullist väljaspool luurab surm igal pool. Ja kui sa oled niivõrd keskendunud ellujäämisele, et saaks päeva niimoodi mööda, et hiigelkaru sind nahka ei pane, siis kulub su energia selle peale ära, nii et väiklasteks kiskumisteks enam ei jätku.

M: Rääkides ulmest ja tegelikkusest, siis ikka juhtub, et ulmes kujutatu leiab tee tegelikkusesse. Alex Hawki lood toimuvad ääretult kauges tulevikus - on niisugune tulevik sinu arvates päriselt võimalik?

S: Mulle meeldiks mõelda, et jõuame kunagi taolisse tulevikku, nagu Alex Hawki oma. Näiteks kolmandas raamatus leiame ühe ühiskonna, kus juhiks saavad olla ainult need, kes ei taha juhid olla. Need, kes vähegi võimuiha üles näitavad, välistatakse automaatselt. Mulle meeldib see põhimõte. Sest enamasti on nendel, kes juhiks kipuvad, mängus omad huvid, omaenda kuulsuse või võimu iha, soov kedagi allutada. Ja ma hakkan sellele mehhanismile vastu. Sellepärast meeldiks mulle mõelda, et selline tulevik on meile olemas. Aga samal ajal olen ma ajalugu õppinud. Ja mul pole seni õnnestunud ajaloos sellist süsteemi kohata. Nii et realistlikult ma ei tea.

Teine tähelepanek Alex Hawki puhul on, et me jõudsime sellesse tulevikku, aga sinna jõudmiseks hävis meie tuttav maailm. Selles ajas, kuhu Alex rändab, ei ole 21. sajandi tsivilisatsioonist mitte midagi alles. Ma loodan, et me ei pea nii kaugele minema.

Ilukirjanduse jõud on niisugused mõtted-küsimused kirja panna ja inimestele pähe istutada. Kui keegi loeb ja mõtlema hakkab, on väga hästi, aga muidugi peavad need mõtted ennekõike loo teenistuses olema. Lugejatele niisama ideede ettesöötmine ei kanna vilja. Aga kui oskad nad seikluse ja madina sisse ära peita, see juba töötab!

[LL: Vestlus läheb videos veel natuke edasi, aga ümberjutustusele panen siin punkti. Tundub hea päevakohane.]

Reaktori juttudest: 01/22 (Tõnis Hallaste)

Rotikuningas

Tim Hornet

Niiskunud, määrdunud, räpases tulevikulaevas otsib minategelane laeva, mida pihta panna, selleks vajab ta üht abilist - üht kzinni ehk humanoidset kaslast, meeletult vägeva sõdalasrassi esindajat. Ta ilmub, aga on paadunud joodik ja käitub haletsusväärselt. Lõpuks tõmbab too “kass” peategelasel naha üle kõrvade… Tegemist larbijutuga - larpimisest inspireeritud jutuga.

Lool on kaks aspekti, esiteks pealkiri “Rotikuningas”, teiseks märge, et on Larbi-jutt. Larbijutundusest räägime esimesena. Kunagi kiitsin üht Horneti juttu selle eest, kuidas larpimisest inspireerumine aitab selle vastu, et tegelased muutuks üheplaaniliseks, kuna Sul on reaalsete inimeste piirjooned ees. See paneb teisiti suhtuma tegelastesse, keda kirjutad, soosib usutavamat kirjutamist.

“Rotikuninga” puhul on raske öelda, mil määral see mõjutas. Suuresti oli tegemist kahe tegelase dialoogiga, nõnda polegi tegelastel eriti ruumi manduda üheplaaniliseks - ehk aitab larpimine neis oludes, kus sul on tegelaste ansambel. Muidu tekiks niimoodi kiusatus luua suvalisi lisategelasekesi või taustal opereerivaid karikatuure. Hetkel see kuigivõrd ei mõjutanud.

Ehk aitas larbitaust maailmaloomel, näiteks aitas autoril paremini sisse elada kirjutatavasse konteksti. Kosmosejaama kirjeldusi oli minul igatahes huvitav lugeda… vahest andis larbitaust stiililisi eeliseid, millele on hetkel raske tähelepanu pöörata. Oskad ainult salamisi hinnata.

Teine asi see, et “rotikuninga” mõistega nägin vähe haakumist. Aga sellest punktist polegi kuigivõrd pikemalt miskit öelda. Algul arvasin, et jutt oli “Rotipüüdjast”, aga see oli mu enda möödalugemine, harjumus lugeda selt autorilt muinasjutuvariatsioone.

Ma võib-olla lihtsalt ei saanud sellest tekstist aru - kontekst muidu meeldis, mingid ses maailmas valitsevad hoiakud (impeerium ja äärealad jne), siin oli ka juhtum ja reetmine, olnuks nagu ühe kenasti kirjutatud loo piirjooned, aga ma siin elamust ei saanud, sest ma ei saanud aru, kes tegi mida ja milleks. Laeva röövimine raha saamiseks, kzinn aga reetis varga (miks?). Sündmuste jada, millest ei moodustunud minu jaoks tervikut.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-rotikuningas

Salvestuspunkt

Maniakkide Tänav

Üllar võitleb vaenlasega, iga õnnestunud tapmisega tuleb märge: “Sinu kontole on lisandunud kogemuspunkte X võrra” või kasutab mõnda erioskust, mispeale tuleb “Oskus “Ajamanipulatsioonid” suurenenud 300 punktini”. Tegemist oleks nagu arvutimänguga… Üllari ajamanipulatsioonidest on abi nii lahingus kui ka väljaspool lahingut. Lähemalt näete, kui loete teksti ennast.

Esialgne reaktsioon oli, et ennäe, arvutimängukirjandus - ja mingi osa minust tahab seda põhimõtteliselt hukka mõista, et inspiratsiooni tuleks koguda hoopistükkis kirjandusest või elust või viimasel juhul filmidest, mingite asjade ümberkombineerimisest, mitte olema lihtsalt märulimängu meeleolu jäädvustus. See on ju kuidagi sõnadesse pandamatu, on ehk täiesti isiklik ja täiesti kätealune või sünapsidevaheline või refleksidepõhine rõõm. Samas oli ikkagi huvitav seda lugeda, oli huvitav sisse elada, ette kujutada seda tegelast, tema tegutsemist, väikest võidurõõmu. Võib-olla oligi huvitav suuresti seepärast, et mulle endale meeldivad sellised mängud ja lugedes oli põnev salamisi taaskord läbi elada sellist mängimist. Kellele ei meeldiks. Oh, kui oleks vaid rohkem aega…

Autori maailmaloome andis “Kill, Death, Repeat’i” (“Tomorrow’s Edge”) meenutavale ideele õigustuse, ta andis huvitava vahendi siduda maailma olemusliku irreaalsuse kontseptsioon - et kõik on virtuaalreaalsus - mingi “Ready Player One’iliku” mängužanriga. See oli hea ühenduslüli kahe idee vahel.

Ühesõnaga, pretensioonitu tekst, aga samas ülim näide kaasaegsest pulp-kirjandusest - suhteliselt tore idee, märuliidee, korrektselt lõpuni sooritatud, väike puändiheiastus lõpuski. Mingit kõrget kontseptuaalset latti siin pole ega muud säärast, aga tore väike nupuke oli ta küll.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-salvestuspunkt

Tagasi loodusesse

Maarja Kruusmets

Tom elab suhteliselt futuristlikus maailmas, kus kõik on kõledaks läinud, nüristunud ja elutu. Ta satub mingil imemoel tagasi oma vaaremade ajastusse - aastasse 2010, mängima oma vanaemaga, kes oli toona veel väike laps. Tal möödub päev ja öö metsas väikse tüdrukuga. Urbaankõrbest Eesti eluslooduse keskele minek on tema jaoks raputav, aga aitab teda kuidagi tagasi tuua juurte juurde.

Lugu on klassikaline moralitee teemal “oh, kui sa sööd värskelt nopitud maasikaid ja kui sa astud püdela lehmasõnniku sisse ja kui sa jooksed mööda metsa ja hingad kopsud täis värsket õhku ja vaatad eredaid tähti öötaevas, alles siis tunned elu tõelist pulbitsemist”. Tore, veidi nagu banaalne, aga mitte ka ebamugav ega vastik - ei olnud näiteks kohmakat mehe-naise romantikat, mis oleks domineerinud ja lugu rikkunud. Tekst keskendus mingile hoiakule, millega kõik saavad üldiselt nõustuda (et tuleb hoida kontakti oma keha loomulikkusega). Tekst, mida lugeda ja mille üle arutleda, et tjah, nõus-nõus. Õppematerjal koolilastele.

Üsna mustvalge, väike targutav muinasjutt. Lihtsa sõnumi lihtne illustratsioon, aga samas oma sõnumi poolest üldjoontes sümpaatne. Toredalt kirjutatud enesestmõistetavad ideed. Ja seekord ilma teatavate tüütuste või ebameeldivuste või lausa nõmedusteta, mis vahel autori tekstides silma torkab. Järjekordne okei sooritus - ja siiski, ja siiski! Jätkuvalt tahaks vürtsi. Tahaks temalt lugu, millel oleks hea üldidee ja lihtsalt rohkem vürtsi. Tahaks lugu, mille idee oleks juba selline, et paneb ütlema: “Oo, seda võiks ju küll lugeda!” Sest “mees läheb ajas tagasi ja saab meeldetuletuse selle kohta, et loodus on tore” kõlab idee poolest ehk lausa eemaletõukavalt lihtlabaselt, aga asi oli tegelt normaalselt kirjutatud. Ent kuidas kirjutaks ta teksti, millel ainuüksi sisukokkuvõte paneks kulmu kergitama ja küsima: “Oot-oot, räägi veel!” Kõik on stiili poolest jätkuvalt stabiilne ja timm, aga ikka ja jälle tahaks midagi enamat veel.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-tagasi-loodusesse

Kevad Tõldres

Joel Jans

Maidel on poiss, kellele üldse ei meeldi katekismusetund. Selle asemel tahaks ta hirmsasti lugeda raamatut. Samal ajal kui köster räägib näiteks Joona seiklustest vaala kõhus, loeb tema hoopis allveelaevast Nautilusest ja selle kaptenist Nemost. Hiljem saab poiss teada, et tal on siiski õpetaja Juulius, kellele sellised raamatud samuti meeldivad ja kes peab nimetatut “üheks koledamat moodi heaks raamatuks”. Nad räägivad veel Jules Verne’i ja teiste kirjanike ideedest, mainivad ka M. J. Eiseni esimest eestikeelset ulmeteksti ja arutavad selle üle, milline võiks olla tulevik. Ilmub maani täis kellamees Kusti, kes oma purjus sonimisega edastab, kuidas tulevikus asjad tegelikult on. Üks asi viib teiseni – kommentaaride ülestähendamine viib veriste tagajärgedeni Eliminaatori käe läbi.

Varem on mulle tundunud, et Joeli tekstide groteskimäär on see, mis annab põhiväärtuse: pöörased sündmused või mõneti eemaletõukavad tegelased ja veidi räige suhtlemine, krehvtine kraam. Seekordne peategelane on hoopistükkis roosapõskse õhinaga poiss, kes ulme- ja tulevikufänn - mis mõjub senise loomingu kontekstis üllatavalt.

Algus oli minu jaoks hullult huvitav põnev ajaloolist žanri jäljendav tekst. Midagi lutsulikku - karjuva köstri tänitamine ja toreda õpetaja Juuliuse sõbralikud manitsused. Tänapäevase lugeja jaoks tegelikkuse sissetoomine aitas sellest realismist ka välja tuua. Tagantjärele tundub mulle, et teksti teisest poolest - märulist - olen veidi vähem vaimustuses, aga olemas ta oli ja autori mudellugeja jaoks on see ehk vajalik. Huvitavad olid Terminaatori-viited: esiteks kõrtsistseen ja riietuse väljanõudmine, teiseks mingi variatsioon lausest “Come with me, if you want to live”. Lõbuga kirjutatud jupid, lugedagi lõbus, ehkki eelistasin teksti alguse ajaloolise žanri mängu.

Kui ma tahaks midagi muuta makrotasandil, siis ehk seda, et teist poolt tekstist kas välja jätta või järjejutu teiseks osaks jätta. Mikrotasandil ei tihkakski midagi muuta, sest asi jooksis hästi ja oli näha, et mingitelt hoiakutelt ja muult on autori käekiri mitmekesistunud ja seda on ainult rõõm näha. Tee tööd ja näe vaeva, siis jõuad mitmekesisuseni.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kevad-toldres

Tüdruk seinte vahel

Uku ‘Tr1Lo’ Järvis

Marabel on tüdruk, kes on seinte vahel. Püüab tegutseda ja hakkama saada postapokalüptilises maailmas, viibides majaseinte vahel, korrustel, kus keegi teda näha ei saa. Lugeja näeb tema toimetulekut. Kuidas ta sööb, mida teeb, millised on tema igapäevased toimetused.

Lugeja saab teada tema olukorrast, tema taustast (pere on ta jätnud pärast seda, kui ta õla ja jala peale ilmusid märgid mutatsioonist). Kuidagi enesestmõistetavalt teab ta sedagi, et puberteedis ootab teda saba kasvamine. Ja on öeldud, et pilvkate on varjanud ära päikese, aga õnneks pole pilv nii madalal, et seda peaks sisse hingama – lihtsalt peaaegu elukõlbulik lootusetu hukatuse maailm, aga samas miski, mille elementideks on tõenäoliselt kas tuumatalv või saastetalv ja kus on tarbetud mutatsioonid, iga-mees-enda-eest suhtumine ja kaotatud tehnoloogiad. Võib ka olla, et Marabel lihtsalt ise ei tunne seda tehnoloogiat, sest ta on nii noor.

Ideed on tegelt vahvad, kas või asjaolu, et Marabel teab, et ta puberteedis saab omale saba (kust ta seda teab? Mis mutatsioon see on, millel on oma loogiline kulgemine, mida tunneb väike lapski). Must olend, keda ta näeb ja kelle eest põgeneb, pakkus ka pinget. Midagi seal nagu oli. Ja siiski… Tervik on ikkagi…

Kuigi öeldakse tihti: “Show, don’t tell,” siis siin tahtnuks midagi enamat peale triivimise läbi selle maailma. Noor laps ütleks selle teksti kohta, et siin pole muud peale kirjelduse (ja paari ärapõgenemise). Ent siin oli ju kõik täis tegevust. Enamiku lausete öeldised olid liikumispõhised, ikka ta ronis või toimetas või jooksis või hankis. Tegevust oli, aga see kõik oli lihtsalt illustratiivne, maailmakirjeldusi jätkav.

Äkki ongi nii, et seepärast mulle post-apo ei meeldi - pahatihti hakkab tegevus mõjuma sihitult või otstarbetult. Mõjub nii, nagu sel poleks kuhugi pääsu või lahenemist, on vaid tegevus ja hakkamasaamine. Aga kui oleks näiteks üksik saar ja pole ühtki sõna dialoogi, kas siis oleks põnev? Kas “Robinson Crusoe” oli tüütu? Mingi lootuseaimus vähemalt oleks, väljapääs olukorrast, mingigi positiivne programm (kas pääseda saarelt või harjuda Tarzanielu “õilsa metslase”-stiilis väärindava eluga). Ehk ongi asi postapo lootusetuses, mis võtab soovi edasi lugeda? Olemuslikus üksinduses, mis peitub ses maailmas? Ilmselt mõlemad kokku - ilma dialoogita tegevus, mis jätab tühipalja kirjelduse tunde.

Natuke hakkas igav - ja samas saaksin aru inimestest, kes näevad selles jaanuarinumbri väikest sündmust (eeldades, et autor jätkab). Potentsiaali ses oli, aga mina siit raputust ei saanud.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-tudruk-seinte-vahel

Elav raamatukogu

Mairi Laurik

Estoora on kuningatütar, kes läheb mingist kiusust ratsutama - ja metsas näeb ta üht veidrat raamatukogu, milles on ainult parimad raamatud, pealegi veel kaunites köidetes. Ent enne kui ta arugi saab, pannakse tema ise kinni - ja talle mängitakse Morgensterni lüürat, mis teeb inimesest tema raamatulise kvintessentsi…

Tore on see, et saab Mairi Lauriku tekste rohkem lugeda - nõnda palju on teda kiidetud, niivõrd on esile tõstetud tema loomingut ja nii märgatav on ta ulmeskeenes, et minu teadmiste hõredus on varsti juba piinlikkustvalmistav. Veidi kahju vaid sellest, et need kokkupuuted saavad olema projekti korras tehtud loonupukeste näol - mingi hirm minus ütleb, et need muutuvad viimase minuti tükitööks, mitte eesmärgiks eneses. Võib-olla ma alahindan tema pühendumist sellesse projekti, sel puhul andestatagu!

“Elav raamatukogu” sisaldab huvitavaid ideid - maailma kesk deemoneid; oma ajalooga võluesemed (Morgensterni lüüra, milletaolisi on mitu ja millest raamatukogupidajal on see tõeline eksemplar); raamatuteks muutumine ja viimaks küsimus: kes meist kõlbavad raamatuteks?

Autor puudutab neid ideid. Mind ennast huvitanuks suurem süüvimine neisse mõtteisse. Laurik õigupoolest ei küsi raamatuks kõlbava natuuri või elukäigu kohta lähemalt - see on pigem väikestviisi puänt (printsessist ei saagi väärt raamatut?). Või mis osa see on, mis raamatutesse tardub inimese juures? On öeldud, et igas inimeses on vähemalt üks hea raamat - kas saaks olla rohkemgi? Ja milline see raamat on – kas jutustav või poeetiliselt heietav või mõni kolmas-neljas variant? Ent see on isikliku maitse-eelistuse küsimus - see pole teksti puudujääk, vaid minu kommentaar selle kohta, et taolise ideega tekstis meeldinuks mulle selline lähenemine.

Tore loonupuke, miks ei peaks meeldima, vahva ju. Ootan rõõmuga järgmisi!

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-elav-raamatukogu

Ulmkonnakroonika 02/22

Ulmestaar

Ulmestaari läbirääkimisi eksitas geopoliitiline olukord. Otsustasime, et jääb sedapuhku vahele.

Selle asemel nunnuvaade toimetuse vigrimorsa talveunest.

Cliff Stanford 1954 - 2022

Meie jaoks oli Cliff ennekõike Sylvia Wrigley kaasa, kes tema seltsis külastas Tallinna ulmikute kogunemisi ja Estconi. Maailma jaoks oli ta üks koduinterneti pioneere - Briti võrguteenusepakkuja Demon kaasasutaja üheksakümnendate alguses. Reaktori toimetuselt Sylviale sügav kaastunne.

Tumedad Tunnid veebruaris

47. episoodis kõlab Edward Frederic Bensoni õudusjutt „Pühamu“

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-47-osa-e-f-benson-puhamu/

Lisaks ilmus Patreoni-toetajate episood Tumedad Tunnid pluss Matt Dymersky õudusjutuga "Püha tee kirik".

Õhtud eesti ulmega: Meelis Kraft

11. veebruaril toimus Tartu kirjanduse majas romaanivõistlusel äramärgitud teose “Veealused” esitlus. Autoriga vestles Andri Riid.

Konkurss: algupärane noorteromaan

Eesti Lastekirjanduse Keskus ja Kirjastus Tänapäev kuulutavad välja algupärase noorteromaani võistluse. Võistlustöid oodatakse 5. septembriks 2022. Võitjad kuulutatakse välja 2022. aasta lõpus.

Loe kõiki tingimusi siit:

https://elk.ee/lastekirjandus/loomekonkursid/noorteromaani-voistlus/noorteromaanivoistlus-2022/

Konkurss: Värske Novell

Värske Rõhk ja Eesti Novell kuulutavad välja novellikonkursi Värske Novell, mille eesmärk on meelitada nooremat põlvkonda ilukirjandust lugema ja kirjutama. Võistlusele on oodatud 15–19-aastaste noorte lühijutud.

Loe lähemalt:

https://va.ee/novellikonkurss-varske-novell/

Koomiksinäitus Jõhvi Kunstikoolis

Jõhvi Kunstikool kutsub vaatama külalisnäitust Itaaliast. Osalevad koomiksikooli õppejõud, näitus on avatud 25. märtsini.

Loe lähemalt:

https://www.facebook.com/johvi.kunstikool/posts/2072633039568277

Disco Elysium telesarjaks

Loe lähemalt:

https://kultuur.err.ee/1608505130/amazon-teeb-eestlaste-videomangust-telesarja

HÕFFi pääsmed soodsalt saadaval

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival kuulutas välja esimesed filmid ja alustas soodushinnaga passide müüki. Soodushinnaga passid maksavad 45 eurot ja need on müügil 31. märtsini festivali koduleheküljel www.hoff.ee. Alates 1. aprillist on passi hind 59 eurot. Saadaval on ka 150-eurosed toetajapassid.

Loe pikemalt:

https://hoff.ee/uudis/hoff-alustas-soodushinnaga-passide-mueueki-1/

Jüri ja Mari kosmosele lähemal

Euroopa Kosmoseagentuuri (ESA) astronautide värbamisprogrammis kandideeris kokku 57 eestlast ning viis nendest pääsesid edasi teise vooru: kaks naist ja kolm meest.

Loe lähemalt:

https://teadus.postimees.ee/7459902/kaks-eesti-naist-ja-kolm-meest-paasesid-astronaudiks-kandideerimisel-teise-vooru

Vikipeedia Teadusfoto 2021 parimad

Mikroskoobipiltide võitja: seenesääse Clastobasis loici Chandler isase isendi tagakeha tipu (=terminaalide) tagantvaade. (Olavi Kurina)

Reaktori lemmik: pinupilt tavalise toakärbse suust (Janek Lass)

Ülemaailmse teadusfotode võistluse kogu kohalikku paremikku vaata siin:

https://et.wikipedia.org/wiki/Vikipeedia:Teadusfoto_2021/Parimad

Uudiskirjandus 02/22

Lenini valss

Paavo Matsin

Romaan Lenini valss kujutab endast maagilise realismi võtmes kirjutatud alternatiivajaloolist teost, milles Eesti Vabariik on sattunud Soome ja Tsaari-Venemaa erikorra alla. Kasutades erinevaid stiiliregistreid ja kohati soome-vene-eesti hüpoteetilise ühiskeele väljendeid, mõjutusi minevikust ja tulevikust, esitatakse lugejale muinasjutuline pilt sellest, kuidas Tampere Lenini-muuseumist tuuakse Lenin Tartusse, mille on hõivanud rivaalitsevad kassijõugud. Kuidas erinevad huvigrupid tahavad kuulsat revolutsioonitegelast ära kasutada, millised jõujooned võivad meid, eestlasi, aga ka meie lähinaabreid oodata ees lähimas tulevikus – kõige sellega tegelebki Lenini valss. Lenini valss on kauaoodatud järg romaanile Gogoli disko, mis on tänaseks tõlgitud kümnesse keelde.

Kirjastus Lepp ja Nagel

128 lk.

Nägemused robotitest

Isaac Asimov

„Nägemused robotitest“, originaalpealkirjaga „Robot Visions“ on Isaac Asimovi 1990. a ilmunud jutukogu, mis koondab endas väga ligikaudu poolt tema poole sajandi jooksul ilmunud robotiteemalisest loomingust. Osad neist juttudest on eesti lugejaile tuntud (5 neist on ilmunud jutukogus „Kadunud robot“, 1965, ja veel kaks on ilmunud hilisemates kogumikes), kuid enamik neist – nagu ka autori robotiteemalised esseed – ilmuvad eesti keeles esmakordselt.

Kogumiku jutud: „Kui kahju!“, „Robbie“, „Valelik“, „Nõiaring“, „Mõtleja“, „Tõendus“, „Kadunud robot“, „Välditav konflikt“, „Naiselik vaist“, „Kahesaja-aastane mees“, „Ühel päeval“, „Mõtle!“, „Segregatsionist“, „Peegelpilt“, „Lenny“, „Veergude ori“, „Rodney jõulupuhkus“

Kogumiku esseed: „Uued õpetajad“, „Mida iganes te ka ei sooviks“, „Sõbrad, kelle leiame“, „Meie arukad tööriistad“, „Robootika seadused“, „Fantastiline tulevik“, „Masinavärk ja robot“, „Uus elukutse“, „Robot kui vaenlane?“, „Koos mõtlemine“, „Minu robotid“, „Inimsuse seadused“, „Küberneetiline organism“, „Huumorimeel“, „Ühinenud robotid“

Kirjastus Fantaasia

Sündmuste Horisont

Tõlkijad: Triin Loide, Ain Raitviir, Martin Kirotar, Juhan Habicht, Ats Miller

Kaanepilt:Liis Roden

415 lk

Vereriitused

Jim Butcher

Seekord algab lugu tellimistööga – nimelt on mingid pahalased ära virutanud kastitäie püha Tiibeti valvekoera kutsikaid ja Harry Dresden on palgatud neid ära tooma. Toobki, aga muidugi tekivad ootamatud sekeldused. Igatahes on see alles algus ja kuigi see esimene töö õige mitmes mõttes selles raamatus ei lõppegi, ootavad ees uued ja hulga pöörasemad seiklused. Maailm seekord ohus ei ole, aga võlurdetektiivi nahk küll ja palju rohkem, kui talle meeldida võiks.

„Dresdeni toimikute“ 6. osa

Kirjastus Fantaasia

Sündmuste Horisont

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski

Kaanepilt Meelis Krošetskin

336 lk

Black Conchi näkk

Monique Roffey

Noor kalur David meelitab lauluga ligi ootamatu olendi. Aycayia on kaunis noor indiaanlanna, kelle armukadedad abielunaised ära needsid ja sajanditeks näkina merre ujuma mõistsid. Kui Ameerika turistid näki kinni püüavad, päästab David Aycayia. Mees võidab tema usalduse ja nii hakkab näkk tasahilju tagasi naiseks muunduma. Kuid sedamööda, kuidas nende armastus kasvab ja areneb, avastavad nad, et maailm nende ümber on muutumas ja needusest pole võimalik lõplikult pääseda …

„Black Conchi näkk“ on pealtnäha mõrumagus armastuslugu, mis viib lugeja eksootilisele Kariibi mere saarele. Teisalt aga põrkuvad siin tänase päeva kõige põletavamad teemad – küsimused inimese ja looduse, läänemaailma ja põlisrahvaste, meeste ja naiste keerulistest ning vastuolulistest suhetest. Seda julget, meelelist ja mitmehäälset romaani on võrreldud selliste maailmakirjanduse tähtteostega nagu „Moby Dick“, „Metamorfoos“, „Vanamees ja meri“, „Armastus koolera ajal“.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Eda Ahi

256 lk.

Düüni jumal ja keiser. Düüni kroonikad 4

Frank Herbert

Kunagine kõrbeplaneet Arrakis on peaaegu üleni haljas, jäänud on vaid üks kõrbelaik. Kõrbetes elanud hiiglaslikud liivaussid on kadunud ning nii ei teki enam juurde inimeste eluiga pikendavat ja kosmoselendudeks hädavajalikku vürtsi – melanži. Kõik need aastad on kogu teadaolevat universumi valitsenud Leto Atreides, kelle keha areneb vähehaaval ikka rohkem liivaussi sarnaseks. Poisikesena nägi Leto ette Kuldset rada, mis hoiaks ära inimkonna hukkumise. Nüüd on ta oma alamatele ühtaegu jumal ja hirmuvalitseja, kes jagab oma soosikutele melanži, rahulolematuid saadab aga karistama oma ainult naistest koosneva piiritult ustava sõjaväe. Väga vähesed aimavad, et vaid inimesena surres ja liivaussina taas sündides suudab Leto käivitada uue tsükli ja kindlustada inimkonna säilimise.

Kirjastus Varrak

Inglise keelest tõlkinud Juhan Habicht

Korrektuuri lugenud Kairi Vihman

432 lk, kõva köide, kordustrükk

Lastele ja noortele:

Harry Potter ja tulepeeker

J.K. Rowling

Harry neljas õppeaasta ei kujune sugugi vähem seiklusrikkaks kui eelmised. Mustad jõud tõstavad uuesti pead ning esmakordselt ilmneb see lendluudpalli maailma karikavõistluste ajal. Harryl pole aga palju aega selle peale mõelda, sest ka Sigatüüka koolis hakkavad toimuma põnevad sündmused. Kolme suurema võlurite kooli kasvandikud peavad panema proovile oma oskused ja nutikuse ning võitjat ootab ahvatlev auhind. Muidugi tegutsevad edasi kõik eelmistest raamatutest tuttavad tegelased, aga neile lisaks tuleb veel mitmeid värvikaid kujusid.

Raamatut kaunistab Harry Potteri raamatusarja kaanekujunduse konkursi võidutöö, mille eesmärgiks oli luua raamatusarjale uued kodumaised kujundused.

Kirjastus Varrak

Inglise keelest tõlkinud Krista Kaer ja Kaisa Kaer

Kujundanud Hanna Särekanno

632 lk, kõva köide

Kapten Aluspüks ja põrutavalt paheliste sööklatädide sissetung süvakosmosest (ja sellele järgnenud täpselt sama tigetade söökla zombienohkarite rünnak)

Dav Pilkey

George ja Harold on visanud vembu või paar peaaegu kõigile Horwitzi algkoolis. Kui kooli sünged sööklatädid nende viimase vembu tõttu ameti maha panevad, palkab härra Krupp kolm ebatavalist asendajat – juhtumisi meenutavad nad väliselt kangesti tulnukaid! Kas meie kardinakeepi kandev kangelane Kapten Aluspüks suudab olukorra taas lahendada? Või pistavad süvakosmose sööklatädid ta lõunaks pintslisse?

„Lõbus raamat, täis sõnamänge, sõprust ja sõgedust ... nii kaasahaarav, et noored ei märkagi, kuidas nende sõnavara kasvab. Hurraa Kapten Aluspüksile!” – School Libary Journal

„Tõmbab põhikooli lapsi nagu magnetiga.” – The Bulletin of the Center for Children’s Books

Kirjastus Varrak

Inglise keelest tõlkinud Jüri Kolk

Toimetanud Kairi Vihman

160 lk, kõva köide

Jutt: Vabaduse hind (Tim Hornet)

„Printsess!“

Neiu ohkas.

Täna oli jälle üks nendest tüütutest päevadest.

Need tulid alati kõige halvemal ajal. Just siis, kui ta oli saavutamas edusamme.

„Printsess!“ jätkas vali pealetükkiv hääl õues.

Neiu mõtles korra, kui kaua see asi võis võtta ning kui palju tasus töölauda koristada. Kuumuti tuli kindlasti kinni keerata, kuid teised asjad... Pikalt õhu käes seismine ei teinud neile head. Samas vahaga korgi tihendamine oli aeganõudev. Pool tundi läks tal ikka, kui mitte rohkem.

Ta ohkas ja tegi märkmikusse tähelepaneku: „Katse: ebaõnnestunud. Välised segajad” ning võttis töökindad ja põlle ära.

„Ae printsess!“

Milline tülgastav pealetükkivus.

Vaid mehed võisid arvata, et sellist teguviisi saatis edu.

Ta kohendas kiirelt peegli ees kleiti ja juukseid, võttis peeglilaual puhkava krooni ning, manades näole kõige malbema naeratuse, astus akna ette. Nii kaugelt polnud nii ehk naa teda liiga hästi näha, kuid näoilmet oli hääles kuulda.

„Ae, õilis rüütel!“ hüüdis ta neid lehvitades, näidates end oma kõige kuninglikumast küljest. Keegi ei näinud, et tema kleit ei ulatanud põlvedeni – see takistanuks liialt liikumist – ning kleidi all polnud tal ei uhkeid sukki ega peokingi. Kuninglik printsess kõndis paljajalu.

„Mina olen Aleksander! Pada kuningriigi vanim kuningapoeg! Ma olen tapnud omaenese mõõgaga trolle, metsakolle, marduseid, isegi libasurnuid. Ma tulin sind vabastama!“ teadustas rüütel valjuhäälselt.

„Kui tore!“ hüüdis õhetav neiu vastu. Siis tegi, kuis vaadanuks ta ümberringi. „Ta magab praegu, ma proovin sulle värava lahti teha.“

„Aitüma ja ole mureta! “ kinnitas rüütel, prõmmides uhkelt oma rauast rinnaplaadile. „Peagi hingad sa vabadust!“

Neid naeratas ning kadus tuppa, samas kui rüütel jäi värava juurde ootama.

Printsess võttis krooni peast ning asetas peeglilauale. Siis asus ta oma kleiti lahti nööpima.

Milline idioot! Kas arvas ta tõesti, et nii vali hüüdmine ei kosta kellegi kõrvu?

Ning mis oli see vabadus, millest ta rääkis? Teenijad ja seljapesijad? Olla kellegi kõrval nipsasjakesena. Mis kuradi vabadus see oli?

Ta riputas kleidi peegli külge ning vaatas sealt oma peegeldust. Ilus oli ta küll, kuid see polnud kõik – ta ei kavatsenud olla lihtsalt midagi ilusat.

Printsess avas peeglilaua sahtli ning võttis sealt pisikese pudelikese täis rohelist vedelikku.

Paljalt kui nõid täiskuu ajal lippas ta mööda kivist keerdtreppi alla. Kivi oli jahe, kuid neidises pulbitsev raev oli kui tuli, mis põletas kõik oma teel.

Seda va vabadust oli ta terve oma elu pidanud taluma. See oli vangla.

Ka siin võis teda näha vangina, kuid tegelikult oli erinevus suur. Tal polnud ei teenijaid ega abilisi, aga ka mitte käske ja keelde. Vaid tema ise vastutas siin oma täis kõhu eest. Vaid tema ise vastutas oma tegemiste ja elu eest.

Vastutus oli vabadus.

Ta tõmbas väravaratast. Mitte liialt palju, nii et rüütel pidi värava alt läbi saamiseks mullast läbi roomama. Las roomab! Eks näis, mis sellest uhkeldavast õilsusest ja puhtusest alles jääb.

Siis tühjendas ta pudelikese.

Hetkega kasvasid tema käed ja jalad küünisteks, taha tuli saba, seljale tiivad ning pea venis pikemaks. Ta kasvas aina suuremaks, nahk venimas ja lausa praksumas pinge all, siis tuli selle peale roheline soomus.

Surm või vabadus.

Ta oli selleks valmis

Illustratsioon: Laura Katariina Ehin

Jutt: Mineviku kaunis lummus ehk Jörbini väike retk (Kaupo Sempelson)

Kool oli läbi saanud. Jörbin istus päikesepaistelisel pärastlõunal koos Kirtiga pargipingil, jõi jäätisekokteili ning silmitses mõtlikult ülikooli peahoonet. Mõelda vaid, kui mitu aastat oma elust oli ta nende seinte vahel veetnud. Ta teadis, et tal on elus vedanud, enamik tema taustaga inimesi endale ülikooli lubada ei saanud. Sama lugu oli Kirtiga. Mõlemad olid ka oma erialal väga andekad. Aga andekus oli vaid üks tahk, mis neid teineteise poole tõmbas. Miskit saladuslikku oli seal veel. Võib-olla olid nad teadmisi kogudes märkamatult ka üksteisesse armunud, kuid isegi kui nad olid sellest mõelnud, ei olnud nad kunagi teineteisele oma tunnetest rääkinud. Olulised olid tarkus ja teadmised.

„Ma arvan, et suudan seda,“ ütles Jörbin enesekindlalt. Ta ei pidanud Kirtile pikemalt tausta avama, sest neiu teadis niigi, mida noormees mõtles. Ehitada ajamasin – see oli Jörbini ammune unistus varajasest lapsepõlvest. Põhjus, miks ta oli nii palju pingutanud ja end Michauwelli ülikooli teoreetilist füüsikat õppima pressinud. Spetsialiseerumisega osakeste füüsika fusioonenergia rakenduslikule inseneeriale. Silme ees vaid üks siht – ehitada ajamasin ja rännata minevikku ja tulevikku ning näha maailmu ja paiku, mida mitte keegi mitte kunagi ei näe. Üsna pea sai talle selgeks, et tulevikku rändamine on tema elu ajal veel võimatu, kuid see teda ei heidutanud. Minevik pakkus rikkalikku ainest avastamiseks, seda ilmselt rohkem kui Jörbin elu jooksul kogeda jõuab.

***

Pärast põgusat suvepuhkust asusid noored tööle. Mõlemal õnnestus saada töökoht Michauwelli ülikooli füüsikalaboratooriumisse, mis oli üks universumi parimaid. Ideaalne koht, kus teha katsetusi leiutistega ning keskkond, kuhu voolas kokku kogu maailma tarkus. Loomulikult polnud Jörbin kaugeltki esimene, kes soovis ajamasina ehitada. Selliseid oli olnud mitmeid ning tööle võttes oli laborijuhataja otsesõnu selliste veidrike eest hoiatanud. Edukat teadlaskarjääri polnud ühelgi ajarännuhuvilisel teha õnnestunud. Kes oli end põhja joonud, kes lihtsalt ära kadunud, kes pidanud leppima väheglamuurse õpetajatööga või muu lihtsamaga, et elus püsida. Et tööl püsida, bossi kahtlusi ja halvakspanu vältida, ei rääkinud Jörbin talle ajamasina loomise plaanist midagi.

„Iga asi omal ajal,“ mõtles ta endamisi. Ka Kirti ei jaganud oma kaugemaid eesmärke laiemalt. Ainult Jörbin teadis tema soovi ajamasinat arendada. Noormees kahtles, kas neiul üldse lähedasi sõpru või sugulasi on. Vähemalt ei teadnud ta neist midagi ja Kirti ei soovinud ka ise rääkida. Ja ega Jörbinil endalgi peale eakate vanemate ja paari juhuslikumat laadi tuttava lähedasi inimesi polnud. Kaks üksikut teadlast, kes olid juhuse tahtel kokku sattunud. Või oli see „juhus“ siiski mitte nii juhuslik? Jörbin teadis, et asjad ei ole sugugi nii nagu nad paistavad. Vahel oli kõik lihtsam, sageli aga hoopis mitmetahulisem ja segasem.

***

Aastad möödusid. Viia üksik osake ajas viis aastat tagasi ei olnud juba ammu enam probleemiks, aga keerukaid organisme teisaldada oli ikka veel paras pähkel. Jörbinil tuli lahendada üks suuri füüsika väljakutseid ajarännul. Ehk küsimus, kuidas siduda osad nii, ent need ka ajas tagasi rännates samal kujul kokku pandud saaks kui ennem. Aga Jörbin suutis ka selle pähkli katki hammustada ja osakesed omavahel enne transportimist nii ära siduda, et nad hiljem samamoodi seotuks jäävad. Jäi veel küsimus, kuidas minevikust tagasi tänapäeva saada.

Ühel õhtul pärast pikka laboripäeva stripiklubis lõõgastudes, tabas Jörbinit nagu välk selgest taevast ilmutus. Kuidas ta ometi varem selle peale polnud tulnud? Lahendus oli kogu aeg tema ees istunud, aga ta polnud seda märganud. Nüüd aga asetusid kõik tükid omale kohale, nagu oleks see kõige loomulikum asi maailmas. Ta teadis! Ta teadis, kuidas minevikust tagasi tänapäeva saada. Ta hüppas rõõmujoovastuses püsti ja tormas jooksujalu laborisse. Öö möödus kui lennates ja hommikuks oli kogu protsessi detailne kirjeldus paberile pandud. Nüüd jäi üle veel masin valmis ehitada ja esimese inimesena maailmas ajarändu proovida. Minna inimkonna ajalukku. Lahendus oli tegelikult väga lihtne, vähemasti maailma tippfüüsiku jaoks. Lihtsustatult võttes tuli kõigepealt lennutada minevikku ajakapsel, mis seob mineviku aja, kuhu rändur siseneb tänase päevaga, kust sisenemine minevikku aset leiab. Tagasiteel tuli vaid kapslit kasutada. Täpsemini sinna sisse istuda ja osakeste energia transformeerib inimese tagasi alguspunkti. Ehk lähtestab. Jäi veel küsimus vaimsest poolest, kas mälestused jäävad alles või lähevad kaotsi. Teoorias pidi kõik toimima ja säilima. Ent sellele küsimusele pidi Jörbin leidma vastuse juba katsetamise teel.

***

Kõik ei läinud siiski päris libedalt. Mitmed katsed ei õnnestunud nii, nagu arvutused olid näidanud. Kuid siiski katse-katselt asi paranes. Lõpuks jõudis kätte hetk, kus asi oli küps inimese lennutamiseks minevikku. Või vähemasti nii Jörbinile tundus. Ta oli nüüd juba keskeale lähenev mees ja valmis end minevikku lennutama. Ajarännule eelneva öö veetis ta koos Kirtiga plaane arutades ja täpseid tegevusi koos veel üle käies. Kirti abistas teda igati, nii nagu ta alati oli teinud – pühendunult ja ise peaaegu märkamatuks jäädes.

Esimene katse Jörbini endaga õnnestus suurepäraselt. Riskide maandamiseks ei tihanud ta end väga kaugesse minevikku lennutada, kuid tuvastamaks võimalikke kõrvalmõjusid, otsustas ta, et ajavahemik peaks olema siiski rohkem kui mõni kuu või aasta. Ta valis laskumispunktiks ülikooli lõpetamise aasta. Kõrvaliste isikute vältimiseks tehti katse teoks Kirti pooleldi hüljatud maamajas. Katse oli põnev ja ilma eriliste kõrvalmõjudeta. Jörbin oli kartnud peavalusid või muid füüsilisi piinu, ent need jäid tulemata. Ka mälu töötas ning vaimselt ei tajunud ta endas mingeid muutusi. Samas, ega ta poleks osanud ilmselt ka puudust tunda millestki, mida ta ei mäletanud… Salaja piilus ta mineviku iseennast ülikooli lõpetamisel ja suhtlusel Kirtiga. Oli ta tõesti toona Kirtisse armunud olnud, nagu ta tulevikukülalisena iseennast vaadates järeldas? Võib-olla tõesti. Kuid teadustöö oli tähtsam, polnud mõtet oma elu eesmärki täites asju keerulisemaks teha. Seda enam, et Kirti oli talle väga vajalik ning ilma tema abita oleks olnud ajaränd sisuliselt võimatu. Seega tuli oma kiremõtted maha suruda ja keskenduda missioonile. Ta oli veendunud, et Kirti mõtles samamoodi.

***

Kirti esimene ajaränd kolm nädalat hiljem toimus juba kahekümne viie aasta tagusesse aega. Kui välja arvata erakordselt halb tuju ajareisilt naasmisel, läks see rännak igati korda.

„Järgmine kord tahan minna nii kaugele, kus ma veel sündinud ei ole!“ lausus Kirti vastuvaidlemist mittesallival toonil. Kirti lapsepõlv polnud kõige helgem ja hoobilt sinna tagasi hüpata ei toonud kaasa positiivseid emotsioone. Jörbin mõistis teda ja lõppude lõpuks, ta oli ju ajamasina teinud seepärast, et näha kauget minevikku – seda, kuidas ehitati püramiide, kuidas inimene kodustas hundi, kuidas toimusid murrangulised lahingud, kuidas langes Bütsants. Lähiminevikku mäletas ta ju ka ise suurepäraselt. Kuigi mälu võib vahel trikke teha, nagu ta ajarände tehes ise veendus. Seega oli kindlam esialgu mitte väga kaugele hüpata. Järk-järgult ja tasa ning targu – see oli tema moto ja nii oli ohutum.

***

Ajas reisimisest võib märkamatult kujuneda sõltuvus. Kõigepealt põnevus, siis harjumus ja lõpuks sõltuvus. Jörbin ja Kirti võtsid ette juba märksa pikemaid ajahüppeid kui omaenese noorusaegadesse. Juhtus ka äpardusi. Jörbin oli ühe maandumise veidi mööda arvutanud ning sattus kokku inimestega, kellelt ta mõõgaga piki pead sai. Haav polnud siiski väga tõsine ja õnneks õnnestus tal ajahüpe tagasi olevikku teha viivitamatult. Ilmselt jäid mineviku võitlejad üllatunud nägudega talle järele vaatama, kui ta nende ajast kadus. Kes teab, võib-olla sünnib sealt uus legend. Aga ajarännul varitsesid muudki ohud kui kibeda käega keskaegsed rüütlid. Haigused, metsloomad, arvutusvead … ootamatuste eest polnud ka geeniused kaitstud. Lisaks ajaparadokside oht, millest Jörbin eelistas mitte mõelda. Kuid Kirti oli võimaliku mineviku muutmise suhtes ärevil. Paljud ajarännuhuvilised olid ju varasemalt kadunuks jäänud. Oli see juhus, õnnetus või kellegi karvane käsi, seda ei võinud täie kindlusega keegi öelda. Võib-olla kõik need kolm. Varasemate katsetajate ümber oli palju salapära ja hämaraid saladusi. Igatahes võttis Kirtis ja pisut ka Jörbinis maad paranoia. Eriti kui ei tea, kust ootamatu löök tulla võib. Kas nende tegevust jälgiti? Kas keegi teadis või aimas? Ning millised ohud võisid varitseda minevikus? Lepiti kokku, et kindluse mõttes ollakse oma jälgede peitmisel veelgi hoolikamad Parem karta kui kahetseda. Seni polnud midagi juhtunud, kuid senine hea õnn oli liiga hea, et tõsi olla. Ajaränd ei ole hommikune jalutuskäik pargis, millest miskit jälge maha ei jää.

***

„Mis koht see siis on?“ mõtles Jörbin endamisi. Ümberringi oli lage soo, ainult ühes kohas eemal paistis tukk metsa. Varem polnud ta sellisesse kohta sattunud. Ajakapslist polnud jälgegi. Miskit oli ilmselgelt nihu läinud. Vilka külaelu asemel silmitses Jörbin sammalt ja vett täis laukaid. Õnneks oli ilm soe. See aga ei vähendanud Jörbini muret, sest eeldatavasti oli ajamasina teine pool ehk ajakapsel selles siit mitte paistvas külas ning üksi rabas istumine ei pakkunud sugugi lohutust. Tal polnud eriti suurt soovi minevikku kinni jääda, eriti kui see minevik tähendas lagedat raba. Jäi üle hakata otsima asustust. Jörbin seadis sammud eemal paistva metsatuka suunas.

Kolm päeva oli möödunud ning Jörbin polnud näinud märkigi inimelust. Lisaks tundus, et ka loomad on välja surnud. Kui mõni üksik konn ja kauguses kostuv hundiulg välja arvata, võis tunduda nagu oleks ta üksinda maailma sattunud. Soost välja jõudnud ja kitsa metsaviiru läbinud, leidis ta end tontlikult tühjalt kõnnumaalt. Pinnas tundus viljakas, jäi üle vaid imestada, kus on kõik inimesed. Nälg oli üsna tappev, sest marjadest jäi Jörbini kõhu täitmiseks väheseks.

„Tahaks üht korralikku seapraadi kartuli ja hapukapsaga,“ unistas Jörbin ning ta tundis, kuidas ila mööda suunurka alla voolas.

„Kurat, võta end ometi kokku ja mõtle!“ käratas Jörbin valjult iseendale. Ta teadis, et peab leidma väljapääsu, aga tal polnud aimugi kuidas. Ja aeg töötas tema vastu.

Kolm päeva hiljem sai Jörbin aru, et pääseteed ei ole. Ta oligi üksinda ja lähimas ümbruses puudus igasugune asustus. Tuleb energiat säästa ja püsivam eluase sisse seada. Künkahari, kuhu ta oli jõudnud, tundus selleks sobiv paik. Paik, kus end sisse seada ning mõelda plaani pääsemiseks. Seniks aga elus püsida ja kaitsta end huntide vastu. Ta polnud endiselt ühtki neist näinud, ent öine ulgumine tuli iga ööga lähemale. Ja ilmad läksid külmemaks. Tulekul oli talv.

***

Möödas oli kolm aastat. Ta oli rasked talved vaevu üle elanud. Marjad, pähklid, sekka ka mõni kits või jänes. Tal tuli muie suule, kui mõtles sellele, kuidas ta väiksena end ürginimesena ette oli kujutanud. See polnud sugugi nii lihtne kui unistustes tundus. Aga Jörbin oli visa, ta sai hakkama. Selgus ka, et ta ei olnudki maal päris üksi. Künkast loode suunas elas üksik hõim. Hõim, mille arengutase oli küll üsna algeline, ent kes ometi kasutasid tuld ja tööriistu. Künkast teisel pool elas metsik ulukikari.. Ka neid sai küttida. Või hõimu tagant veidi liha näpata. See viimane küll Jörbinile väga ei meeldinud, aga nälg painutas tema raudseid moraalipõhimõtteid. Ta oli leidnud üles ka ajakapsli. See oli pudenenud soo kõrvale metsatukka, üsna Jörbini maandumiskoha lähistele. Ta ei saanud aru, kuidas see sinna oli sattunud, aga samas polnud sel enam ka väga suurt tähtsust. Jörbin muigas. Ajakapsli aku oli talvede jooksul tühjenenud. Elektri leiutamiseni läks veel tuhandeid aastaid.

Jutt: Algoritm ja armastus (Helina Ravasoo)

Äratus kell 7.15, teatas väike särava hüüumärgiga aknake.

Meeldetuletus: Bioloogia kontrolltöö kell 9.15, seisis järgmises kastikeses selle all.

Meeldetuletusest vasakul säras uhkelt liikuvate piltidega Pepsi reklaam, kus kaunid inimesed poseerisid suhkruse kihiseva joogiga.

Selle all ilutses omakorda sõnum, mis ahvatles kasutajaid reklaamidest loobuma. Mõistliku kuutasu eest muidugi.

Alusta reklaamivaba versiooni kasutamist juba täna! Esimesed 15 päeva on TASUTA, edasi ainult 100 münti/päev. Proovi kohe!

Miia sulges kõik aknakesed, mida süsteem tal sulgeda lubas, et nende tagant paremini oma magamistuba näha, komberdas uniselt voodist välja ja suundus vannituppa. Hambaharja kätte võtmine tähendas, et tema vaatevälja ilmus uus pisike aken, 3-minutiline taimer, mis tagas, et hambapesu aeg oleks just nii pikk, kui spetsialistid soovitasid. Tõeline katsumusterada algas aga alles hambapastat kätte võttes.

Hinda toodet! Kuidas oled rahul tootega Minty Fresh Paste Extra Whitening?

Miia ohkas ja märgistas sõrmega kolm tähekest viiest. Tegu oli täiesti tavalise mittemidagiütleva hambapastaga. Kui ta väidaks, et see talle väga meeldis, soovitaks süsteem talle aastaid sama pastat, kui ta aga teataks, et ta toodet vihkab, võiks teda homme oodata midagi märksa vastikumat ja maitsemeeli solvavamat.

Pärast hinnangu andmist avanes järgmine aken. Kommenteeri oma hinnet. Sõnumi all oli omakorda nupp Lindista hinnang, millele vajutades oleks Miia pidanud midagi ütlema. Lindistatud sõnum oleks seejärel kuhugi saadetud, tõenäoliselt hambapasta tootjale, aga Miia polnud selles päris kindel. Ta ei tahtnud veeta hommikut hambapastast rääkides ning üritas aknakest näpuvibutusega sulgeda. Nõudliku sõnumi alla ilmus aga vaid uus ja veelgi nõudlikum. Kommenteeri oma hinnangut vähemalt 10 sekundilise audioklipiga.

„Minge metsa oma 10 sekundilise audioklipiga,” porises Miia, kuid otsustas siiski klipi lindistada, sest hambaid oli ometi vaja pesta. Nupule vajutamine avas aga vaid järgmise, suurema akna. Enne hinnangu jätmist kinnita, et oled tutvunud ja nõustud meie privaatsus- ja kasutustingimustega. Suure pealkirja all oli terve sein väiksemat teksti, mida Miia ei lugenud, vaid nõustus sellega pimesi.

„See on täitsa normaalne hambapasta. Maitse on… okei. Uhh, ma ei tea, mida veel öelda. Jah, normaalne on.” Lindistus saadetud, õnnestus Miial viimaks hambad ära pesta. Ta üritas seda teha peeglisse vaatamata, sest niipea kui ta seda tegi, ilmus siledale pinnale uus tekst.

Pole rahul sellega, mida näed? Proovi meie uusi reaalsusfiltreid. Ainult 1500 münti kuus!

Pesemisrituaalid tehtud, asus Miia riideid valima. Muidugi, esialgsed valikud olid tema eest juba tehtud. Esimene riietus oli pruunides ja hapudes toonides ning jättis temast igati nohiku mulje. Tema õde Angela oleks ehk öelnud, et ta ongi nohik, kuid Miia vajutas siiski nuppu Proovi teist tasuta riietust (2/ 3st). Esimesed kolm valikut olid tasuta ja sõltusid väidetavalt kasutaja isiklikest eelistustest, kuigi Miiale meeldisid need harva. Muidugi oli ka teistsugune valik. Vali ise oma unikaalne ja isikupärane riietus (200 münti).

Miia valis kolmest tasuta kostüümist viimase. Must kleit, mustad saapad ja valged sukkpüksid nägid kõik enam-vähem normaalsed välja, kuid sama ei saanud öelda bareti kohta, mis kostüümiga kaasas käis.

„Mis asi sul peas on? Kas sa otsustasid miimiks hakata?” küsis Angela, kui Miia viimaks kööki jõudis.

„See tuli riietusega kaasa.”

Angela turtsatas vastuseks: „Oleksid võinud midagi ise välja valida. Nagu mina.”

Miia ohkas, vahel oli tal tunne, nagu vaidleksid nad õega samal teemal iga päev. „Sa tead suurepäraselt, et ma kogun münte selleks, et teha suuremaid ja tähtsamaid otsuseid. Ma ei taha, et peaksin valima kellegi teise, isegi mitte inimese valitud ülikooli eriala või veel hullem, töökoha.”

Angela kehitas õlgu. „Need valikud tehakse vastavalt minu oskustele, tugevatele külgedele ja huvidele. Need ei saa halvad olla.”

„Kui see oleks päriselt tõsi, oleksid ka väiksemad valikud sellised, mis meile päriselt meeldiks, aga need pole seda. Võtame näiteks hommikusöögi,” selgitas Miia ja osutas lusikaga värskelt tema ette ilmunud pudrukausile. „Kunagi mulle maitses kaerahelbepuder mustikatega, aga nüüd ma vihkan seda. Olen seda söönud vähemalt viimased kaks kuud ja on vähe asju, mida ma vähem tahaks, aga algoritm pakub mulle seda endiselt iga hommik.”

„Vali siis midagi muud,” ütles Angela ükskõikselt.

„Ma ei saa! Iga uus vaba valik maksab ja ma ei saa niiviisi uisapäisa kulutada. Palju sa sellele hommikusöögile kulutasid?” küsis Miia, näidates lusikaga nüüd Angela smuuti, müslikausi ja hõrkude värskete marjade poole.

„Kõigest nii umbes 500 münti.”

„Seda on kohutavalt palju ühe söögikorra eest! Aastas teeb see … rohkem kui 170 000 münti ja seda ainult hommikusöögi eest, kui sa valid kõik toidukorrad iga päev ise, siis...”

Angela ei suutnud enam Miia õpetussõnu taluda: „Ma tean, ma tean! Kohutavalt palju raha, aga vähemalt mina naudin elu, sel ajal kui sina iga päev elu lõpuni sama putru sööd!”

„Aga nii on mul raha, et tulevikus... ”

„Mind ei huvita. Me oleme sel teemal juba piisavalt vaielnud. Eks sa söö elu lõpuni samu asju ja kanna nõmedaid riideid ja näe üldse igav välja,” Angela krabas laualt smuuti ja jooksis köögist välja.

Miia ohkas. Tegelikult polnud Angela milleski süüdi. Miia uskus, et algoritm oligi loodud nii, et iga kasutaja kulutaks võimalikult palju raha. Just seetõttu pidi ta iga päev sama asja sööma, et ta lõpuks murduks ja millegi maitsvama eest maksaks.

Ta nägi Angelat mõne aja pärast taas koolis. Tundus, et õde ei olnud tema peale enam pahane, sest ta tõstis tervituseks käe ning ei kõndinud minema, kui Miia talle lähenes. Angela kasutas koolis alati reaalsusfiltreid, mis andsid talle ta nimega kokkusobiva tõeliselt ingelliku välimuse, muutsid ta silmad suuremaks, juuksed säravkuldseks ja naha täiuslikult puhtaks. Vähemalt sellisena tundus ta kõigile tema ümber. Tema kaunis välimus, särav iseloom, lõbus olek ja huumorimeel muutsid ta suuremale osale õpilastest sümpaatseks ja teda ümbritses alati suur seltskond rõõmsaid inimesi.

Miia lähenes oma õele ja tema silme ees avanes järjekordne hüpikaken.

Soovitame sulle teist teekonda klassi (45 sekundit kiirem). Roheline nool tema vaatevälja ääres utsitas teda paremale keerama, kuid Miia sulges aknakese.

Ta seisis õe kõrval, kuid ometi tundis, nagu poleks seltskonna osa. Osa Angela sõprade nägusid oli tema jaoks udutatud. Nad kasutasid privaatsusele suunatud reaalsusfiltreid, mis udutasid nende näod nende jaoks, kes nende sõbralisti ei kuulunud. Miial polnud aga suuremast osast Angela sõpradest sooja ega külma. Teda huvitas ainult David. Imekaunis pruunide juuste ja sooja naeratusega noormees, kellega Miia juba pikemat aega oli tahtnud lähemalt tutvuda. Täna otsustas ta lõpuks Davidiga rääkida, lõpuks lähemalt tuttavaks saada. Ehk hakkab ta isegi poisile meeldima. Miia nihkus vaikselt Angela juurest Davidi lähedale: „Tere!”

Tema vaateväljas avanes uus aknake. Alustasid vestlust inimesega, kes pole sinu sõbralistis. Soovitame tundmatuid kontakte turvalisuse huvides vältida. (Loe edasi) Tunned seda kasutajat? Lisa ta sõbraks.

Miia sulges teavituse. David vaatas hetke tühjalt enda ette. lugedes sõnumit, mida Miia ei näinud, vajutas sõrmega nähtamatu akna kinni ja pöördus siis Miia poole: „Tere. Sa oled… Angela õde, eks?”

„Jah. Miia.”

Uus hoiatus. Ära jaga kogemata enda kohta võõrastele isiklikku informatsiooni. Kasuta meie privaatsusfiltrit, mis filtreerib tundliku isikliku info vestlusest välja, nii et kaaslane seda ei kuule. (200 münti /päev)

Davidi huuled liikusid, kuid Miia ei kuulnud midagi. Ilmselt ütles ta midagi, mida tema enda privaatsusfilter pidas liiga isiklikuks, et Miia seda kuulda võiks. Ta saatis poisile sõbrakutse.

David List võttis Su sõbrakutse vastu. Sinu sõbralistis puuduvad vabad kohad. Kas soovid listi mahtu laiendada? (12 000 münti)

Miia vahtis sõnumit üllatusega. Tema sõbralistis oli kõige rohkem 20 inimest. Kuidas see sai täis olla? Miia pidas harilikult liigseid kulutusi priiskamiseks, kuid antud juhul oli tegu ju õigustatud kuluga. Sõbrad. Armastus. Tutvused. Need olid ju elus tõeliselt olulised. Pealegi talle meeldis David ja ta oli alati tahtnud temaga lähemalt tuttavaks saada. See võis olla tema võimalus seda lõpuks teha. Pärast hetkelist kõhklust maksis ta 12 000 münti sõbralisti laiendamiseks.

„Vabandust, mida sa ütlesidki?”

„Lihtsalt, et mul algab nüüd kunstiajalugu. Kirkase klassis viiendal korrusel. Head aega, Miia! Räägime hiljem,” ütles David naeratades tüdrukule, kes jäi talle järele vaatama.

„Ära muretse, teil on hiljem koos ajalugu. Jõuate kindlasti veel rääkida,” ütles keegi. Miia pöördus kõneleja poole ja nägi veel üht Angela sõpra, sinisilmset Lucast.

„Jah, äkki tõesti…” nõustus Miia.

Alustasid vestlust inimesega, kes pole sinu sõbralistis. Soovitame tundmatuid kontakte turvalisuse huvides vältida. (Loe edasi) Tunned seda kasutajat? Lisa ta sõbraks.

„Kindlasti jõuate. David on chill, kindlasti saate läbi,” arvas Lucas ja naeratas. Miia mõtles endamisi, kui palju Angela sõpru peale Lucase oli juba märganud, et talle David meeldib.

Sellest hommikust peale otsustas Miia, et Davidiga sõpruse arendamine oli oluline kulu. Pealegi oli ta juba poisiga suhtlemiseks 12 000 münti maksnud, nii et nüüd tuli oma investeeringut kaitsta. Seega, kui oli aeg ajalootunnis rühmatööks kaaslast valida, tegi Miia südame kõvaks ning maksis 900 münti, et ise oma rühmakaaslane valida ja süsteemi soovitusi eirata.

Paraku selgus, et rühmatöö oli võrdlemisi raske ja kui Miial oligi hetk aega, et mõelda või rääkida millestki muust kui sajandialguse pandeemiate levikust, ei tulnud talle pähe midagi tarka ega vaimukat. Tal lihtsalt polnud flirtimise kogemust. Isegi lihtsalt uute sõprade leidmine toimus tavaliselt läbi palju sotsiaalsema Angela. Õnneks oli David ajaloos tugev, Miiale tundus, et vähemalt rühmatöö ise läks hästi. Nüüd tuli ainult lõuna ajal uuesti proovida.

Angela, kes oli rõõmus nii selle üle, et õde lõpuks oma münte millelegi kulutas, kui selle üle, et ta rääkis lõpuks poisiga, kes talle meeldis, jagas õele sööklas rohkelt julgustust: „Kui sul pole tarvis tunnitöö peale mõelda, leiad kindlasti midagi põnevat, millest Davidiga rääkida! Tule meie lauda!”

Miia vaatas kirja oma ekraanil. Sulle soovitatud laud on laud 7. Vali mõni teine laud (300 münti).

Miia tegi järjekordse väljamineku ja leidis end oma tavapärase laua asemel palju sotsiaalsemast seltskonnast. Angela jättis talle koha otse Davidi kõrval ja nii leidiski Miia järjekordse täiusliku võimaluse, mida ei tohtinud lasta raisku minna.

Õnneks avas David esimesena jutujärje: „Kas sulle meeldib valge riis ubadega?”

Miia ees taldrikul oli sama igav ja peaaegu maitsetu lõuna, mida ta iga päev sõi. „Ei, aga…” alustas ta, kuid kõhkles siis. Hommikune vestlus õega sel samal teemal ei olnud just hästi läinud ja ta ei tahtnud pidada Davidile loengut sellest, kuidas selliste väikeste valikute eest maksmine läks aastas meeletult kalliks. Veel vähem tahtis ta poisi ees tunduda nõmeda kitsipungana. „Süsteem lihtsalt pakkus mulle seda ning ma unustasin midagi muud valida,” valetas ta, avas vastava menüü ning vahetas riisi ja oad 400-mündise pitsalõigu vastu.

Juua soovid? Tänane eripakkumine on Pepsi. Ainult 50 münti klaas!

Miia oli juba oma lõuna peale raha kulutama hakanud ja 50 münti ei muutnud nüüd enam midagi. Ta ostis ka klaasi limonaadi.

Su lõuna pole vastavuses spetsialistide toitumissoovitustega! Soovitame täiendada oma söögikorda värskete puuviljadega! (juhuslik puuvili 50 münti või puuvili sinu valikul 100 münti).

„Miia,” ütles keegi ta nime. Tüdruk vaatas üles ning nägi Lucast, kes hoidis käes õuna. „Kas sa tahaksid seda? Ma valisin juhusliku puuvilja ja mulle tegelikult ei maitse õunad.”

Kasutaja Lucas Märk tahab Sulle kinkida järgmised esemed: õun (132g). Kas võtad kingituse vastu? (Iga kingi vastuvõtmisele lisandub teenustasu 10 münti). Võta vastu / Keeldu

„Oh… Aitäh!” ütles Miia ning järgmisel hetkel oli tema peos mahlane punane õun.

Ta pöördus tagasi Davidi poole ja üritas mõelda midagi vaimukat, mida öelda. Mitte midagi ei tulnud pähe. Ta vaatas teemat otsides sööklas ringi, aga asjatult. „Mis tund sul järgmine on?” küsis ta lõpuks.

„Matemaatika,” vastas David.

„Minul on muusikaajalugu… ehhh... mis tund sulle kõige rohkem meeldib?” küsis Miia, tundes ise samas, kui nõmedad, sunnitud ja igavad tema küsimused olid.

David kehitas õlgu. „Ajalugu vist.”

„Nojah, sa oled selles väga hea,” vastas Miia lamedalt. David ei vastanud midagi. Mida ta olekski pidanud vastama? Miia teemavalik oli kuivem kui tema odava sööklapitsa koorik. Niipea kui ta seda mõtles, soovis ka süsteem kohe teada, kuidas talle pitsa meeldis.

Hinda toodet! Kuidas oled rahul tootega Tavaline koolipitsa? Miia sulges akna. Kaks korda ta sama reha otsa astuda ei kavatsenud.

„Emm…. seda, et…” alustas Miia, suutmata lauset lõpetada. Tema ees avanes uus aknake.

Ei tea, millest uue sõbraga rääkida? Saa teada, millised on tema huvid ja hobid ja leia täiuslik jututeema. (1500 münti)

Suunatud reklaam tundus esimest korda Miia elus kui taevane kingitus. Ta maksis kohe 1500 münti, et saada teada, mis olid Davidi huvid. Hetk hiljem ilmus ta silme ette järgmine nimekiri:

Sinu sõber on meie andmetel huvitatud järgmistest teemadest:

●     20. sajandi autod

●     Laevandus

●     Meeste näohooldus

●     Hiina köök

Soovid näha rohkem oma sõbra huvisid? Avasta veel oma sõbra hobisid 2000 mündi eest.

Miia vaatas nõutult nimekirja silme ees. Ta ei teadnud midagi ei vanadest autodest, laevadest ega meeste näohooldusest. Hiina toidustki ei teadnud ta piisavalt, et sel teemal midagi põnevat ja sisukat rääkida. Ainus, mida ta suutis välja mõelda, oli küsida, miks poiss ei olnud lasanje asemel valinud menüüst mõnda Hiina toitu, kuid seda küsides oleks ta paljastanud, et maksis poisi huvide teada saamise eest ja see jätaks temast halva mulje. Justkui oleks David talle selliseks kinnisideeks, et ta maksab süsteemile raha, et temast kõike teada saada. Selle asemel otsustas ta kulutada järgmised 2000 münti lootuses, et leiab järgmisest nimekirjast midagi, millest ta oskab juttu teha.

Siin on veel mõned Sinu sõbra huvid:

●     Fortnite Retro 2017 Classic Edition (videomäng)

●     Meeste spordijalatsid

●     Pringlesi kartulikrõpsud

●     Ilm

Soovid näha rohkem oma sõbra huvisid? Avasta veel oma sõbra hobisid 2500 mündi eest.

Uus nimekiri oli veel lootusetum kui eelmine. Kelle huvide hulka kuulus ilm? Kas süsteem pidas seda ekslikult poisi huviks, sest ta vaatas tihti ilmateadet? Teistest teemadest ei teadnud Miia jällegi mitte midagi. Aga äkki Davidit siiski huvitas ilm? Äkki tahtis ta meteoroloogiks saada? Pealegi oli see kõigist nendest teemadest ainus, millest Miia oleks osanud rääkida.

„Järgmisel nädalal lubati juba lund…”

Davidi täiesti segaduses ilme andis Miiale selgelt teada, et ta ei saanud üldse aru, miks Miia korraga ilmast juttu tegi.

„Noh, et… päris vara…”

„Mitte eriti. Eelmisel aastal sadas juba kuu aega varem lumi maha.”

„Nojah…” Miia vaatas abi otsivalt oma õe poole, kes vaatas talle otsa, nagu oleksid tal saba ja sarved kasvanud.

„Miks sa talt lihtsalt ei küsinud, mis ta huvid on? See oleks kordades normaalsem olnud kui ilmast rääkida. Ega me 85-aastased pole,” hurjutas Angela oma juba niigi muserdatud õde, kui nad pärast lõunapausi piinliku vestlust üheskoos klassi jalutasid. „Ja üldsegi, ise sa muudkui õiendad, et mina kulutan mõttetutele pisiasjadele raha, ja siis maksad ise 3500 münti, et teada saada poisi huvisid, kes sulle meeldib, ja seda mitte isegi enne, kui sa temaga rääkima hakkad, vaid vestluse ajal!”

Miia oli toimunust nii löödud, et lasi õel oma rumalust vabalt kritiseerida, püüdmatagi enda kaitseks midagi öelda. Viimaks märkas seda ka Angela ning mõistes, et maaslamajat ei tasu lüüa, üritas ta hoopis oma õde lohutada: „Ah, ega see nii hull ka polnud, tegelikult. Veidi veider ehk, aga… tead, ma aitan sul homme midagi ilusat selga valida ja osta mõni kena, aga mitte liiga silmatorkav reaalsusfilter ja siis on David kahtlemata nii rabatud ja võlutud, et ta peab ilmast rääkimist armsaks ja omapäraseks.”

„Ma ei tea, kas välimusele rõhumine pole kuidagi pinnapealne?” arvas Miia.

„Üldse mitte,” vaidles Angela ning seejuures oli tema hääles kuulda vaid õrna solvumisenooti. „Hea mulje jätmine on tähtis ja oma välimuse eest hoolitsemine näitab, et tuled elu ja oma asjadega hästi toime.”

Miia ei pidanud küll väljanägemist niisama tähtsaks kui Angela, kuid ta pidi tunnistama, et kui ta oli juba niikuinii kulutanud 3500 münti ainult poisi huvide peale, polnud paarsada münti välimusele kulutada enam kuigi suur probleem. Nii kutsuski ta õe järgmisel hommikul endale appi. Kulutused muudkui kuhjusid ja esimesele 200mündile, mis kulus võimalusele ise oma riideid valida, lisandusid kiiresti 1500 mündine kleit, mis tuli eraldi osta, mitte üks ega kaks, vaid kolm kihti reaalsusfiltreid, mis kõik Angela sõnul lõid üheskoos värske ja ilusa, kuid ülimalt naturaalse ja loomuliku välimuse. See loomulik välimus läks Miiale kokku maksma veel 4500 münti, kuid vähemalt tundis ta, et oli teinud kõik endast oleneva, et Davidile muljet avaldada. Lisaks oli ta saanud õelt veidi näpunäiteid, kuidas Davidiga paremini juttu teha.

Viimane tund enne lõunapausi oli kirjandus ning tegu oli taas ühe ainega, mida Miia ja David koos võtsid, kuid David istus Miiast nii kaugel, et nad ei sattunud kunagi tunni ajal rääkima ja vaatamata õe utsitusele ei julgenud Miia ka enne tunni algust noormehega juttu teha.

Ka luuleteemaliste arutelude lõppedes oli just Angela see, kes esimesena Davidi jutule läks ja teda sööma kutsus, kui poiss ise koos teistega söökla poole liikuma ei hakanud. Miia nihkus vaikselt õe selja taha, et vestlusest osa saada, kuid see, mida ta kuulis, kukutas ta südame saapasäärde.

„Söökla toit on suht kohutav, nii et ma ostsin endale täna tee pealt hiinakat. Just kooliteele jääb üks super koht ja ma ostan sealt tihti magushaput kana kaasa. Mõtlesin, et söön seda siin, järgmine tund algab niikuinii ka siinsamas.”

Miia oli neid sõnu kuuldes valmis juba nutma puhkema, kuid Angela suutis ka käigupealt uue plaani välja mõelda. „Suurepärane!” hõiskas ta, justkui oleks see parim uudis, mida ta terve päeva jooksul kuulnud oli. „Miia võttis ka just täna ise oma lõuna kaasa ja ta just tundiski muret, et peab üksi sööma. Sa pakud talle kindlasti meeleldi seltskonda,” Angela sõnum oli esitatud rohkem fakti kui küsimuse vormis ning ta krahmas enda kõrval oleva laua tagant tooli, lükkas selle Davidi laua vastu ning lükkas sama sujuva ja vaba liigutusega oma õe sellele istuma.

Miial polnud muidugi mingit enda kaasa võetud lõunat ja tal polnud aimugi, kust seda nüüd leida, kuid Angelal oli kõik läbi mõeldud. Juba ilmuski Miia vaatevälja uus sõnum.

Kasutaja Angela Pilv tahab Sulle kinkida järgmised esemed: spinatismuuti (500ml), mandlicrossaint (50g). Kas võtad kingitused vastu? (Iga kingi vastuvõtmisele lisandub teenustasu 10 münti). Võta vastu / Keeldu

Miia võttis sõnatult smuuti ja saiakese vastu, need materialiseerusid tema kätte ning ta jäi segaduses toolile istuma.

Angela oli juba poolel teel klassist välja. „Head isu! Ma lähen võtan endale midagi sööklast!”

Miia ei teadnud jälle, mida öelda ning aja võitmiseks võttis ta suure lonksu kohutava maitsega smuutist.

Hinda toodet! Kuidas oled rahul tootega Tervislik spinati supersmuuti?

Miia sulges tüütu aknakese, kuid mõtles, et kui ta oleks üksi olnud, oleks ta võib-olla isegi süsteemile tagasisidet andnud, kui kohutavaks ta seda jooki pidas. „Nii, et sulle meeldib Hiina toit?” See tundus antud kontekstis normaalne küsimus, mis ei reetnud, et Miia oli päev varem selle infokillu eest maksnud. Pealegi pidi ta ju midagi ütlema, ta oli kulutanud nii palju raha ja vaeva selleks, et lihtsalt Davidiga rääkida.

„Tegelikult mitte eriti. Mulle meeldib see üks koht kooli lähedal, aga ostan sealt nii tihti, et süsteemi algoritm arvab kindlasti, et Hiina toit on mu number üks huvi,” naljatles David.

„Hahah… jah, ega see süsteem ei mõista tegelikult inimesi väga hästi ega saa aru, miks keegi üht või teist ostu teeb, “ nõustus Miia ja tundis ennast nüüd veel topeltrumalana, et oli eelmisel päeval poisi huvide teada saamiseks nii palju maksnud.

„Inimese andmeid osta on päris kallis, aga tihti pole sel erilist pointi. Üks mu sõber ostis kord mu huvisid… lihtsalt huvi pärast… heh… ja ütles mulle, et mu huvide hulgas on Pringelsi kartulikrõpsud. Kas kujutad ette?”

„Jah, on küll! Tähendab – jah kujutan küll!” piiksatas Miia paaniliselt ning tema vaateväljas avanes aknake, mis teavitas teda, et ta süda lõi soovitatust kiiremini. Ta hingas sügavalt sisse ja üritas maha rahuneda.

„Nagu, muidugi ma ostan krõpse, päris tihti, aga seda huvide alla panna on ülimõttetu.”

„Võib-olla firmade jaoks ei ole,” pakkus Miia, „äkki annab teadmine, et sa ostad tihti Pringelseid, neile midagi. Näiteks arvamise, et äkki sa ostad siis mingit muud krõpsu ka, kui nemad seda müüvad.”

David kehitas õlgu. „Ju vist. No lasku siis käia ja kulutagu oma raha palju tahavad,” arvas ta ja pööras pilgu toidule.

Miia mõtles hetke, mida öelda. „Mis su huvid siis on? Kui mitte kartulikrõpsud ja Hiina toit?” küsis ta, püüdes nalja teha, kuid ta rääkis seejuures nii vaikselt ja ebakindlalt, et öeldu peaaegu ei mõjunudki naljana.

„Ei teagi, ju vist sulgpall või midagi. Mulle meeldivad vanad autod.” Tundus, et süsteem suutis vahel ka mõned kasutajate huvid õigesti tuvastada, aga Miial polnud aega selle üle pikemalt mõelda, sest David võttis oma toidukarbi ja tõusis. „Kuule, eh.. Rico kirjutas mulle, et ma… ühesõnaga lähen nüüd. Näeme hiljem.” Ja nii oligi korraga Miia võimalus Davidiga lähemalt tuttavaks saada lõppenud.

Tüdruk istus kurvalt oma joogi ja mandlisaiaga ega liikunud kohalt. Ta oli kulutanud nii suure summa ega polnud lõpuks soovitule grammigi lähemal. Ehk oleks tal targem olla nagu õde ja kulutada igasugustele väikestele valikutele? Miia oli alati arvanud, et ta suudab ise teha kõige olulisemaid ja tähtsamaid oma elu puudutavaid otsuseid ning et tal tuleb keskenduda säästude kogumisele, et tal oleks võimalik neid otsuseid teha, kuid viimased päevad olid näidanud, et kui ta lõpuks otsuseid ja valikuid tegi, osutusid need väga rumalateks. Äkki oleks ta pidanud ka rohkem väikseid valikuid tegema, et valimise kunsti paremini harjutada? Aga kuidas siis sääste koguda? Miia ohkas. Viimased päevad olid olnud täiesti katastroofilised.

Ta silme ees avanes taas mitu akent, mis viisid Miia mõttele, et ehk tuleks alustada väikeste otsuste tegemistel just sellest, et maksta süsteemi reklaamivaba variandi eest.

Tuju kurb? Vaata parimaid komöödiasarju ainult 3000 mündi eest kuus!

Tunned kurbust ja meeleolumuutuseid? Proovi HappyTaci. Happytac on spetsialistide poolt soovitatud, meditsiiniliselt testitud ning turvaline. (Loe veel / Osta kohe!)

Tühjas klassiruumis üksi istudes tundus olukord eriti trööstitu. Kuskilt hakkas kostuma õrn lüüriline meloodia ja Miia avastas, et süsteem oli otsustanud ta tuju tõstmiseks rahustavat muusikat mängida. Tüdruku silme ette kerkisid reklaamide kõrval ka rahustavad lained ning tal polnud tuju ega viitsimist aknakest sulgeda.

„Miia?” pehme kõlaga hääl ei kuulunud ei Angelale ega Davidile. Kui Miia oli mõned aknakesed oma vaateväljas sulgenud, leidis ta nende tagant soojade silmadega Lucase. „Kas kõik on korras? Sa näed kurb välja. Ja … teistsugune. Sa ei kasuta tavaliselt reaalsusfiltreid.”

Miia kehitas õlgu. „Jah, üldiselt ma arvan, et need on raha raiskamine,” vastas ta ausalt.

Ta pilgu ette ilmus tuttav hoiatus.

Alustasid vestlust inimesega, kes pole sinu sõbralistis. Soovitame tundmatuid kontakte turvalisuse huvides vältida. (Loe edasi) Tunned seda kasutajat? Lisa ta sõbraks.

„Jah, sul pole neid ka vaja. Oled ilma nendetagi ilus.”

Miia turtsatas: „Nüüd sa kõlad nagu mu vanaema.”

„Seda mul küll plaanis polnud. Ma mõtlesin seda tõsiselt. Aga kas midagi juhtus? Sa tundusid nii kurb?”

Enne kui Miia jõudis vastata, ilmus järgmine teavitus.

Kasutaja Lucas Märk tahab Sind sõbraks lisada. Võta vastu / Keeldu

Jutt: Abieluküsimused (Maarja Kruusmets)

“Kas sinuga on kõik korras?” küsis Marina imestunult, jälgides, kuidas tema abikaasa hommikupudrule piima valas. Mihkel ei söönud mitte kunagi putru piimaga, sest soe piim ajas teda iiveldama.

Mees tõstis silmad ning vaatas naisele otsa. “Jah, muidugi. Miks sa küsid?” Tema suunurgast valgus alla väike piimanire, mille ta keelega kinni püüdis.

Marina kirtsutas nina. Hoolimata aastatepikkusest näägutamisest, ei olnud mehe lauakombed nende abielu jooksul paranenud. “Ma lihtsalt mõtlesin, et sa ei armasta piima.”

Korraks valgus üle Mihkli näo ehmatus, mis järgmisel hetkel oli juba läinud. “Ei noh…” kokutas ta, “ma tundsin kuidagi täna, et tahaks midagi uut proovida.” Ta võttis veel ühe ampsu putru ja jätkas täis suuga: “Ja tead, see polegi nii hull, nagu mulle varem tundus.”

Naine lihtsalt raputas pead ja loobus keelele tõusnud kommentaarist. Viimase nädala jooksul oli see juba kolmas kord, kui ta oli mehe tabanud tegemas midagi, mis tollele üldse loomuomane polnud. Esmaspäeval oli Mihkel võtnud kätte ja ise tolmuimejaga põrandad puhtaks tõmmanud, kuigi reeglina oli see töö Marina õlgadel. Neljapäeval oli ta kontorisse minnes selga pannud särgi, mida varem vihkas ja mis lihtsalt kapinurgas annetuskasti viimist oli oodanud. Naise pärimise peale oli ta vastanud, et kõik teised särgid on mustad, mis polnud sugugi tõsi. Samas jättis ta harjumuspäraselt põrandale vedelema oma mustad sokid ega kustutanud enda järel ühtki põlema pandud tuld.

Mehele pikalt otsa vaadates küsis Marina lõpuks: “Kas sul on armuke või midagi?”

Mihkel võpatas ja tõmbas endale kuuma kohvi kurku. Peale pikka köhimist pühkis ta silmad kuivaks ning kraaksus: “Sa teed vist nalja. Miks mul peaks armukest vaja olema, kui mul sina oled?”

See polnud just päris selline selgitus, mis naise maha oleks rahustanud, kuid talle tundus, et mees oli siiras. Ta kehitas õlgu. “Ma ei tea, sa oled lihtsalt viimasel ajal kummaliselt käitunud.”

Selle peale Mihkel tõusis, haaras naise käest kinni ja sikutas seda õrnalt, nii et Marinagi toolilt üles tuli. Mees pani käed ta ümber ja sosistas: “Ära muretse, minuga on kõik korras. Meiega on kõik korras.” Kuid Marina suutis vaid mõelda sellele, kui palju kuid oli möödas viimasest korrast, kui mees teda niisama õrnalt oli hoidnud nagu sel hetkel.

“Mis sa teed seal nii kaua?” hüüdis Marina ja koputas vannitoa uksele. “Mul on vaja ka minna. Sa oled seal juba peaaegu pool tundi istunud.” Pikalt ei kostnud piuksugi ja siis avanes uks nii äkki, et naine võpatas.

“Vabandust,” ütles Mihkel, “jäin korraks unistama.”

“Ja miks sul see laadimisjuhe siin vedeleb?” Naise hääl kõlas läbi vannitoa ukse kumedalt. “Miks pean mina kogu aeg sinu järel asju kokku korjama?”

Marina astus vannitoast välja, hõbedane juhe näpus. Ta läks elutoa diivanil pikutava abikaasa juurde ning vehkis sellega tolle näo ees. “Ja mis juhe see üleüldse on? Su telefon laeb ju kontaktivabalt.”

Mees ei vastanud. Tema silmad olid küll avatud, kuid tundus, nagu kedagi poleks kodus. Marina süda tegi jõnksu. Ta haaras mehe õlast ja raputas teda. “Mihkel, kas sa kuuled mind?”

Mees võpatas ning fokusseeris oma pilgu naisele. “Muidugi kuulen, sa ei pea niimoodi karjuma.”

“Sa nii ehmatasid mind praegu. Sa olid täiesti kusagil mujal.” Marina hoidis kätt oma südamel, üritades seda rahunema sundida.

“Kõik on korras,” rahustas Mihkel teda. “Ma vist korraks lihtsalt tukastasin.”

“Silmad lahti?”

“Nojah, nagu delfiinid. Sellised lühiuinakud on väga kosutavad.” Mees kõlas nii enesekindlalt, et naine rahunes täiesti.

“Võib-olla tõesti. Ma ei tea, kust sa seda õppisid, aga teinekord hoiata mind ette, kui kavatsed sellise tukastuse teha. Ma ei taha infarkti saada lihtsalt selle pärast, et sa magama jäid.”

“Ma kohe ei tea, mida arvata, ema,” ohkas Marina telefoni. “Juba kaks nädalat on Mihkel vahepeal päris imelik. On nagu tema ise ja nagu ei ole ka. Ta teeb täpselt samu nõmedaid närviajavaid asju nagu alati – räägib täis suuga, segab mulle vahele, kui ma kõnelen, ja vahib õhtud läbi oma jalgpalli. Aga siis ta teeb ilusaid asju ka, mida ta kunagi pole teinud. Näiteks eile tõi ta mulle lilli ning täna pesi ise enda järelt nõud ära. Ja voodis…” Marinal oli hea meel, et ema läbi telefoni ei näinud, kuidas ta oma lõpetamata mõtte peale punastas.

“No ma ei tahaks sind küll muretsema panna…” ema kõhkles korraks, enne kui jätkas, “aga minu sõbranna mehega juhtus sarnaseid asju, hakkas ka kummaliselt käituma noh. Ja pärast tuli välja, et tal oli ajukasvaja.”

Marina hakkas kergendunult naerma. “Õnneks võime selle võimaluse kohe kõrvale jätta. Mäletad ju, et Mihkel kuu aega tagasi libises jääl ja kukkus peaga vastu maad? Siis nad tegid talle ajuskänni ja kõik oli korras.”

“Aga äkki lööb tal siis tagantjärgi peaajupõrutus välja?” pakkus ema. “Niisugused asjad võivad väga salakavalad olla.”

“See võib muidugi ka võimalus olla,” venitas Marina pisut kahtlevalt. “Aga kui aus olla, siis olen viimasel ajal mõelnud, et äkki on mõni tulnukas ta üle võtnud. Ta käitub vahepeal tõesti nagu kuu pealt kukkunud.”

Nüüd oli ema kord naerda. “Kas sa oled jälle liiga palju oma “Doctor Whod” vahtinud?”

“Mida? Sa oled mulle ise ju rääkinud, kuidas kaks su sõbrannat on UFOsid näinud. Ja nüüd naerad minu üle?”

“Mis sa siis arvad, et tulnukatel oleks põhjust kaks nädalat sinu mehe kehas istuda ja tema eest tööl käia? Ma küll ei tea, mida nad niimoodi saavutada tahaksid.”

Ema häälest oli kosta, et tema mure väimehe üle oli suuresti järele andnud, kuid Marina oli solvunud, et ema tema mõtet naeruvääristas. “Kust mina tean? Mingit mõistlikku seletust pole ma leidnud. Igal juhul tahaksin ma teada, mis temaga lahti on.”

“No helista mulle varsti jälle ja anna teada, kuidas teil läheb,” ütles ema. “Ma pean nüüd aga minema, su isa juba ootab, et saaksime välja minna.”

“Ja-jah, eks ma siis helistan.”

Marina lõpetas kõne ning jäi läbi ukseava mõtteisse vajunult jälgima oma abikaasat, kes, roosade lilledega põll ees, köögis lõunat valmistas.

“Kuhu ma need passid nüüd toppisingi,” torises Marina omaette lauasahtlis tuulates. Ta oli üsna veendunud, et varsti oli neil mõlemal aeg oma passid välja vahetada, et kahe kuu pärast puhkusele saaks sõita. “Käes!” hüüdis ta võidukalt, kui enda passi sahtlisse tekkinud paberikuhja ning pooltühjade pastakate hunniku alt üles leidis. Kuid ka suure otsimise peale ei suutnud ta leida Mihkli oma.

Mees oli talle juba varem öelnud, et ei mäleta, kus passid on, niisiis polnud tema käest mõtet ka rohkem küsida. Arvates, et äkki on see kuhugi paberite vahele sattunud, kallas naine sahtli sisu voodile hunnikusse. Oligi hea võtta hetk ning sahtel ära koristada.

Ükshaaval hakkas ta pabereid läbi vaatama ja sorteerima. Enamik neist olid mõne majapidamismasina ostutšekid ja kasutusjuhendid, kusjuures mõni masin oli juba aastaid tagasi välja vahetatud. Niisugused asjad lendasid kergelt paberikorvi. Viie minuti pärast oli naine suutnud juba vabaneda pea poolest paberikuhjast. Vaid mõned üksikud dokumendid rändasid tagasi sahtlisse kenasse hunnikusse.

Siis jäi talle näppu paberileht, millega ta ei osanud midagi peale hakata. Tegemist tundus olevat mingit sorti kasutusjuhendiga, kuhu miskipärast oli trükitud üpriski kummaline nimekiri. Marina kulmud tõusid seda kõrgemale, mida kaugemale ta nimekirja lugemisega jõudis. “Sööb lahtise suuga; jätab mustad sokid põrandale vedelema; tulesid enda järel ära ei kustuta; hambapastatuubi vajutab keskelt; tühjaks saanud vetsupaberirulli välja ei vaheta…”

“Hei, kas sa tead, mida see tähendab?” Marina asetas nimekirja köögilaua taga istuva abikaasa nina ette. “Miks on kõik sinu halvad kiiksud siia kasutusjuhendisse trükitud?”

Mees oli tükk aega vait, enne kui vastas. “No eks ma võin vist nüüd sulle öelda, sest Mihkel oleks pidanud tegelikult juba tund aega tagasi kodus olema. Meie leping on praeguseks lõppenud.”

Marina suu vajus lahti. “Kuidas palun?”

“Mihkel oleks pidanud juba koju jõudma. Seišellidelt. Ta käis puhkamas ja rentis mind end asendama.” Mehe hääles kostus süüdlaslik noot. “See on mu esimene töö.”

“Kes sina siis oled?” Naine oli toolile istuma vajunud ning tundis end üsna jõuetuna. Vähemalt oli nüüd aga selge, et ta ise polnud hulluks läinud ega endale asju ette kujutanud.

Mees vangutas pead. “No tehniliselt olen ma mis, mitte kes. Tehisintellekt, robot, kui nii võib öelda. Ma kuulun personalifirma “Parim mees sellele tööle” omandisse. Üldiselt renditakse meid ajutiselt puuduvate töötajate kohtadele erafirmades, kuid abikaasade asendus on viimasel aastal päris moodi läinud peale seda, kui minu mudel sai selle täienduse.”

Ta vajutas lohukest oma parema kõrva taga ning tema näonahk hakkas üsnagi võikalt liikuma. Marina pani korraks silmad kinni. Kui ta need hetke pärast avas, istus tema ees Johnny Deppy näoga mees. Ta sirutas käe välja ning puudutas mehe põske. See oli niisama soe nagu inimestel ikka.

“Ja sa võid ükskõik kelle näo endale ette manada?”

“Muidugi. Ükskõik kelle, kes mul andmebaasis olemas on.”

“Ja kõik see oli vajalik selleks, et saaksid hästi mu meest teeselda?” Marina toksas sõrmega laual nimekirja.

“Nojah, need programmeeriti mulle sisse, kui siia tulin.”

“Ahah,” vastas naine mõtlikult. “Ja pikad vannitoas istumised, kiired lahtiste silmadega uinakud? Laadisid ja uuendasid ennast?”

“Midagi sellist jah.”

Viivu mõelnud, küsis Marina. “Kas sa tead, kuidas päris Mihkliga kontakti saab?”

Johnny Deppi näoga robot noogutas ning kirjutas halbade harjumuste nimekirja alla telefoninumbri. “Ta ütles, et see on hädajuhtumiks.”

Naine turtsatas. “Hädas on ta nüüd küll.” Ta võttis tagataskust oma telefoni ja toksis numbri sisse. “Tere, kallis, mina olen,” ütles ta mõne hetke pärast telefoni. “Ah et väsisid minust pisut ära ja sõitsid üksi puhkama, jah? Aga tead, mul on siin päris tore olnud oma uue sõbraga, ma arvan, et sa võiksid isegi pisut kauemaks puhkama jääda. Me saame siin kahekesi väga kenasti hakkama. Ei, ei sul pole vaja midagi öelda. Lõbutse hästi. Tšutšu-frei!”

Marina lülitas oma telefoni vaikse peale ning asetas lauale. “Kas sa oskad ka…” Ta kummardus ning sosistas ülejäänu robotile kõrva.

Too naeratas, noogutas ning haaras naise käest. “Muidugi. Lähme,” vastas ta ning tõusis. Mõne hetke pärast kostis välisukse kolksatus ning läbi akna võis näha kaht üksteisel käest kinni hoidvat kogu üle tee kino poole tõttamas.

Jutt: Varuplaneet (Imre Siil)

„Niisiis, austatud kolleegid, tahaks teilt nüüd kuulda ettepanekuid, millise stsenaariumi me peaksime selle kauni helesinise planeedi jaoks valima?“ juhatas peagi lõppeva Maa-missiooni pealik Fro2225 asteroidiks maskeerunud kosmosejaama nõupidamiste ruumis sisse allüksuste juhtide koosoleku. Peagi oli oodata missiooni koosseisu vahetust ning uutele misjonäridele oli vaja peale aruande ka mingeid selgemaid soovitusi lauale panna. Fro2225 mäletas, et kui tema eelkäija selles ametis, vana hea Fro2224 talle missiooni juhtimise üle andis, oldi Maa asurkonna arenguga üsna rahul ning arvati, et kui samas vaimus jätkata, tõuseb sealse viimati aretatud liigi ehk inimeste eliidi intelligents õige pea niisugusele tasemele, mis lubaks hakata neid tasapisi harjutama juba oma uue rolliga – see tähendab Maa kui galaktiliste tsivilisatsioonide varuplaneedi vastutustundlikuks haldajaks olemisega. Siis saaks Maa lülitada ka tsivilisatsioonide võrgustikku, mis omakorda vabastaks Maa-missiooni ressursid. Need saaks kohe suunata mujale, otsimaks uusi võimalikke varuplaneete.

Maa oli arvatud potentsiaalselt elukõlbulike varuplaneetide hulka pärast ühe teise samalaadse varuplaneedi õnnetut hukku. Seal ei suudetud selle haldajaks arvatud elanikkonna omavahelistele tülidele piiri panna ning lõpuks muutus imeilus esimese kategooria varuplaneet julmade, kõike hävitavate sõdade tagajärjel täiesti elamiskõlbmatuks. Üksnes madalamad eluvormid suutsid veel kuidagimoodi hingitseda.

Ilmselt oli siis ettepanek halduse üleandmiseks tehtud kiirustades, kõiki arengu- ja võimekustaseme näitajaid põhjalikumalt kaalumata. Tolle purustatud planeedi valvamise eest vastutavatele misjonäridele heideti ette, et nad oma missiooni enneaegselt lõpetasid ega jätnud ka kohale ajutist valveüksust, kes oleks võinud omasoodu arenema hakanud sündmustesse õigel ajal radikaalselt sekkuda. Sama viga ei tohtinud enam korrata. Maa jaoks oli seega vaja teistsugust stsenaariumi, katastroofiohtu tuli paremini ette näha ja ennetada. See oli nüüd missiooni põhiline ülesanne ning sellega oldi seni ka enam-vähem toime tuldud – kuigi asjad olid aasta-aastalt läinud üha keerulisemaks. Pidi tõsiselt pingutama, et hakkama saada, muidu poleks kange kraadiga karistustest pääsu. Äpardunud misjonärid alandati tavaliselt lihtsateks kosmoseprügi koristajateks ja nende eluaja pikendamine lõpetati sootuks.

Maa asukatega oli tegeldud juba pikemat aega. Enne selle planeedi varuplaneedi staatusse tõstmist oli seal püütud katseliselt aretada igasuguseid kummalisi elukaid, nagu näiteks tohutu suuri sauruseid. Neid oli huvitav vaadelda ja Maa suurt loomaparki külastati massiliselt paljudest galaktikatest, kuid varuplaneediks määramisel tuli teha panus eelkõige niisugusele elusmaterjalile, mis oleks kõige lähemal galaktiliste tsivilisatsioonide tuumikelanikkonna põhiomadustele. Humanoidsete olendite loomisele asudes oli aga vaja planeet suurtest saurustest ja kõiksugu muust sobimatust bioloogilisest ollusest puhastada.

Planeedi puhastamine saurustest käis kähku, selleks piisas ühest sinna lajatatud meteoorikolakast, kuid kõik muu võttis hulga rohkem aega ning alles üle-eelmise ehk Fro2223 missiooni aegu tehtud ahvide DNA muudatus lubas hakata välja aretama kõrgema intelligentsitasemega populatsiooni. Aeg-ajalt käidi Maa eri paikades nende arengut jälgimas ja suunamas ning mõningaid inimeksemplare uuriti ka Kuu tagumisele küljele rajatud laboratooriumis. Tagasi Maa peale katseisikuid tavaliselt ei viidudki. Nende orgaaniline materjal kasutati missiooni hüvanguks täielikult ära, kuid mõned erandid, pärast tarvilikke mälu- ja teadvusemanipulatsioone siiski tehti ning neist inimestest said siis suurte inimkoosluste juhid, vaaraod ja kuningad, kes aitasid kavandatud arenguprotsesse Maa peal suunata ja kontrollida, ühtlasi sisendades kõigile oma alamatele usku nende tegevusel silma peal hoidvatesse kõrgematesse jõududesse ehk jumalatesse. Viimasel ajal, kui maapealsed ühiskondlikud suhted keerulisemaks muutusid, polnud sedasorti juhtide ettevalmistamist siiski enam ette võetud.

Tasapisi jagati inimkonnale uusi teadmisi ja oskusi ning inimesed hakkasid tänu sellele järjest terasemaks muutuma. Muret tegi ainult nende suur agressiivsus, mida oli järjest raskem vaos hoida, sest relvade arsenal kippus pidevalt suurenema ja ühtlasi aina tapvamaks muutuma. Asi võttis eriti halva pöörde siis, kui kasutusele tuli püssirohi. Selle leiutamist oli missioon isegi otseselt soodustanud, lootes, et see annab inimestele aimu suure purustusjõu ohtlikkusest, suunates ühtlasi nende mõtteid uute energeetiliste võimaluste ärakasutamisele igapäevases elus – ja ehk edaspidi ka kosmilises mastaabis –, kuid kahjuks tõi see kaasa hoopis suuremaid sõdu.

Elektri- ja tuumaenergia jälile jõudsid inimesed juba üsna iseseisvalt, vaid mõningate neile antud vihjete abil, ning nende järjest kasvav nutikus oleks võinud missiooni isegi rõõmustada. Paraku hakati ka aatomienergiat kohe rakendama suure hävitusjõuga relvade loomiseks ning inimeste esimesed sellesuunalised katsetused tulid missioonile suure üllatusena. Kahte esimest aatompommi rünnakut ei suudetudki ära hoida, kuid edaspidi püüti tuumalõhkepäid siiski paremini valvata. Kõik kohad, kuhu neid paigutati, võeti vaatluse alla ning missiooni mehitatud lennuaparaadid või mehitamata droonid, mida inimesedki vahel juhuslikult taevas märkasid ja lendavateks taldrikuteks ehk UFO-deks hakkasid kutsuma, käisid regulaarsetel inspektsioonilendudel. Eks tulnud nii mõnelgi korral, kui tekkis reaalne oht, et mõni planeeti purustada ähvardav sõda valla võiks lahvatada, suisa otseselt sekkuda. Nii näiteks õnnestus tänu üksikute juhtivate inimeste teadvusega manipuleerimisele rahumeelselt lahendada vägagi tõsiseks muutunud Kuuba raketikriis. Vahel piisas ka mõne puldioperaatori mõjutamisest, nagu ühe Vene raketibaasi majori puhul, või lihtsalt raketibaasi elektroonika välja lülitamisest.

Kontrolli teostamine oli lihtne siis, kui tuumarelv oli vaid mõnel üksikul riigil, ent mida rohkem see levis, seda keerulisemaks ja ressursimahukamaks kogu maakera hõlmava valve korraldamine muutus. Droonidestki hakkas missioonil juba puudus tulema, sest mõned neist kukkusid viimase piirini viidud lennuaja jaoks tehtud kütusekulu valearvestuse tõttu Maa peale alla. Isegi üks noor misjonär sai seetõttu hukka ning tema keha sattus inimeste kätte uurida. Skandaali vältimiseks tuli jälle kiireloomuliselt tegelda paari sealse riigijuhi ja ka muude asjameeste mälu- ja teadvusemanipulatsiooniga. Kumu levimist inimeste hulgas ei suudetud siiski päriselt ära hoida.

Inimestel lubati ka tasapisi hakata kosmoselende harjutama ning lasti neil isegi mõned korrad Kuu peal ära käia. Kaugemale polnud neid esialgu mõtet lennutada, selle juurde võis tagasi tulla alles siis, kui inimkond on tunnistatud võimeliseks oma planeedi haldust üle võtma ning saanud ühtlasi kõrgema küpsusastme sertifikaadi, mille alusel tehakse lülitumine tsivilisatsioonide võrgustikku.

„No nii, kolleegid misjonärid, ootan siis ettepanekuid selle kohta, milline tegevusvariant valida?“ kordas missiooni juht oma küsimust, kui vaikus nõupidamisruumis oli tükk aega valitsenud. „Varsti on uus missioon kohal ja neile tuleks anda edaspidiseks konkreetseid näpunäiteid.“

Oli näha, et allüksuste juhid pingutavad ajusid, sest nende rohekad kehad hakkasid märksa rohkem helendama. Esimesena tõstis sõna paludes oma lühikese käeköndi üles monitooringuüksuse juht Tro3015.

„Maakera on ülerahvastatud,“ arvas ta, „inimesed on hakanud väga kiiresti paljunema ja nende arvu tuleks drastiliselt vähendada. Muidu läheb neil seal liiga kitsaks, mistõttu nende agressiivsus kasvab veelgi ja nad hakkavad üksteisele järjest rohkem kõrri kargama. Viimaks võidakse ka aatompommiga virutada, kui meil kogemata mõni uus raketibaas kahe silma vahele jääb ja me seda välja lülitada ei jõua. Siis ongi katastroof käes.“

„Ja kuidas sa siis kavatsed rahvaarvu vähendada,“ tundis missiooni pealik huvi.

„Mõne tapva bakteri või viirusega,“ teatas Tro3015, „seda varianti oleme varem juba mitu korda ka testinud. Praegugi on käsil üks paljulubav test, panime nimelt ühe uue vinge koroonaviiruse hakkama.“

„Minu arvates ei ole need katsed siiski kuigi hästi õnnestunud,“ piiksus väga nõrgalt helendav mälumanipulatsioonide üksuse juht Mra3820, „sest inimesed oskavad juba päris häid vaktsiine leiutada.“

„Sina oleks võinud inimeste teadvuse mõjutamisega üldse palju rohkem vaeva näha,“ heitis Tro3015 seepeale pahaselt sähvatades, „siis oleks seda jama seal Maa peal hoopis vähem.“

„Võiks ju ka mõnest otsast või poole pealt uuesti alustada,“ leidis mälumanipulatsioonide üksuse juhist märksa enam helendav analüüsiüksuse juht Gre3992, „näiteks koristada osa rahvast ära, ülejäänute teadvus aga viia tagasi kuskile püssirohu eelsesse aega, et nad jälle nii hirmsasti sõdima ei hakkaks, kui me neile mõnda uut vidinat pakume.“

„Meie üksus ei jaksa suuremat hulka rahvast ära manipuleerida,“ piuksus järjest tuhmimaks muutuv Mra3820, „see on liiga suur töö. Viimasel ajal jõuame tegelda ainult kõige kriitilisemate juhtudega.“

„Tõepoolest, see ei lähe, sest me missioonil ei ole enam ressurssi ega aega säärase kapitaalse tagasipööramisega tegelda,“ laitis ka pealik ettepaneku maha.

„Aga teate mis, austatud kolleegid,“ välgatas äkki orgaaniliste materjalide hanke allüksuse juht Pri4579, „mu droon-robot tiris just äsja siia ühe meesterahva Maalt, küsiks õige temalt, mida inimesed ise oma elu edasistest väljavaadetest arvavad. Me ju tahame neid ikkagi varuplaneedi halduriteks arendada ja nad peaksid ka ise tõsiselt oma tuleviku peale mõtlema. Tollel teisel planeedil sellepärast ehk asi untsu läkski, et nende endi esindajate arvamust õigeaegselt ära ei kuulatud ja sellest õigeid järeldusi ei tehtud.“

„Huvitav idee, aga ei tea, kas sellest mingit kasu on,“ sumbus missiooni pealik korraks hämaramatesse mõttetoonidesse, kuid hakkas mõne hetke pärast siiski uuesti erksamalt helendama.

„Olgu pealegi, eks kuulame ta ära, kui sai juba kord siia toodud,“ otsustas ta ning andis korralduse drooni poolt hangitud inimeksemplar otsekohe üles äratada ja nõupidamiste ruumi tuua.

Sisse talutatud mees, kel oli peas lahtiselt tolknevate kõrvadega läkiläki, esmalt küll jahmus kummalisi olendeid nähes, kuid olles ennast veidi kogunud, noogutas justkui asjadest aru saades ja hakkas üsna rahulikul meelel midagi oma puhvaika alt otsima. Ta tõmbas põuetaskust välja suitsupaki ja tikutoosi, õngitses pakist sigareti ning kui oli selle huulte vahele torganud, kukkus kohe ka tikku rapsima.

„Siin ei tohi suitsetada!“ teatas missiooni pealik. Sõnum kanti otse mehe ajusse ning ta toppiski suitsud ja tikud kuulekalt põue tagasi. Vahepeal oli aga analüüsiüksus juba kindlaks teinud, mis keeles selle uuteks uuringuteks soetatud vanemaealise inimeksemplariga suhelda saab ning vestlust jätkatigi tõlkemooduli abil.

„Tutvume siis kõigepealt,“ alustas pealik. „Meie siin oleme Maa heast käekäigust huvitatud galaktilised misjonärid, kes olete teie?“

„Ah või nii, et tulnukad olete,“ mühatas mees. „Ma juba mõtlesingi, et mis kuradi jama see on, et kas ma olen põrutada saanud või peast puhta segi läinud. Ma põle tulnukaid enne näinudki.“

Ta võttis läkiläki peast ja noogutas viisakalt tulnukate poole:

„Egas midagi, teeme siis tutvust. Mina olen Pajasoo Helmut, Mulgimaalt Abja-Paluoja kandist. Aga ma kõnelen eesti keeles, sest ega te vist mulgi keelest eriti sotti saa.“

Mees silus oma hallikaid juukseid, pani seejärel mütsi tagasi pähe ja jätkas kuidagi kohmetult:

„Aga vaat seda ei tea ma küll teps mitte, kudamoodi ma siia sattusin. Justkui oleks pilt jälle korraks eest ära läinud. Igatahes purjus ei ole ma tükk aega olnud, seda te mulle ette heita ei või. Pärast sedasamust viimast korda, kui me naabrimehega puskarit ajasime, küla peal lollusi tegime ja Kudina Liide lauta magama jäime, sain kodus eide käest niisukese hirmsa koosa, et annab mäletada, no ja tollest ajast saati pole eriti pruukinudki. Päris ausalt, ütlen ma teile.“

„Ärge muretsege. Me võtsime teiega ise ühendust, et kuulda, mida te arvate edasisest elust Maa peal,“ jätkas missiooni pealik Fro2225 üsna sirgjooneliselt küsitlust.

„Ah et mis ma arvan,“ kordas Pajasoo Helmut käsi oma vana puhvaika väljaveninud taskusse toppides, „no mis siin iks arvata. Sant lugu igatahes. Elektriarveid ei jõua enam üldse maksta, seo om iks täitsa lõpp. Me oleme eidega talveks kolinud ühteainsasse tuppa ja sedagi kütame selle kuradi puhuri või soojuspumbaga ainult niipalju, et eidel nina härmas poleks. Lasin selle värgi väimehe soovitusel sisse panna ja lolli peaga lubasin ka vana ahju ära lõhkuda, noh et toas ruumi rohkem oleks. Eit oll küll vastu, aga kiideti iks, et elektriga on vanainimestel mugavam. Ja elektrilepingu lasin börsehinnale ümber teha, et olevat nigu odavam. Aga säh sulle! No kes tuu nüid need elektriarved ära maksab. Kogu pinss lätt varsti selle pagana pumbaga kütmise pääle ära ja iks om külm, kurask. Teil om siin küll hää lämmi. Mis elektriga te ise kütate?“

Helmuti viimasele küsimusele tähelepanu ei pööratud ja päriti edasi:

„Mida te tuumaenergiast arvate?“

„Tehku seda elektrit tuumast või tuulest või millest tahes, aga olgu hind mõistlik, mitte mingi börsest või persest võetud. Tuless neile kuradi spekulantidele, kes meile selle häda kaela ommava toonu, üits kõva kolks anda. Valitsustel vaja iks jala üitskõrd perse alt välja võtta, või muidu lätt see ilm küll hukka. Hinnad ju muudkui tõusevad. Meil vinguva viil niisama, aga mõnel pool väljamaal on rahvas juba mässamagi hakanud. Ja mu naabrimees Andu ütel kah täitsa õigesti, et näe, tuumajaamad kaotatakse küll ära, aga aatompomme tehakse aina juurde. Varsti üits suur pauk niimoodi käibki ja siss om Maa pääl õkva peris katastroof käen.“

Missiooni pealik loksutas oma kortsus ja lopergust pead arusaamise märgiks – tõlkemoodul oli ka murdesõnadega päris hästi toime tulnud –, kuid rohkem küsimusi ei esitanud. Ta lasi mehe edasisteks uuringuteks ära viia ning käskis tolle hiljem kindlasti Maa peale sinna Abja-Paluoja kanti tagasi toimetada – justkui preemiaks väärtusliku info eest.

„Kuuldu kinnitab siin kõlanud mõtet, et meil tuleb ikkagi mingid suuremad teadvusemanipulatsioonid ette võtta,“ nentis missiooni pealik nõupidamise lõpetuseks. „Jagame siis ka kohe ülesanded laiali: orgaanilise materjali hankeüksus kogub Maa pealt kokku kõik tähtsamad inimesed, kes vastutavad energiatootmise ja eriti tuumaenergia rakendamise eest ning manipuleerimisüksus surub neile ajudesse uued tegutsemispõhimõtted. See on mahukas töö, ma saan aru küll,“ vaatas ta oma suurte silmade manitseval pilgul ärevalt piuksuma hakanud manipulatsiooniüksuse juhi poole, „aga see tuleb ükskord ikkagi ära teha, kui me ei taha tolle teise missiooni sarnaselt tühipaljasteks kosmoseprügi koristajateks langeda. Analüüsiüksus aga teeb kindlaks, keda veel on vaja inimeste eliidi hulgas mõjutada, et neil tuumadesarmeerimine jälle uut hoogu saaks. Kui me selle töö ära oleme teinud, saame uuele missioonilegi edaspidiseks konkreetsemaid soovitusi anda. Mingil juhul ei tohi lasta sel ilusal varuplaneedil hukka minna. Katastroofiennetus peab olema tõhus, head kolleegid, ja ma usun, et me saame sellega kindlasti hakkama.“

Jutt: Musta emanda lapsed (Maniakkide Tänav)

1.

Ta haistis surma ja surm tõmbas teda ligi. See oli midagi inimese või looma käitumises, mis pani eetri nende ümber lõhnama surma järgi. Mõnikord tekitasid selle surmalõhna oma ohvri ümber teised olevused, need, kes plaanisid kellegi surma. Marduk õppis selle hukutava hinguse märke tundma kevade hakul, siis kui ta koos õdedega, ise äsja munast sündinuna, hakkas tegema pikemaid tiire pesast kaugemale. Lahkudes kodusest kaljukoopast ja avastades lähimaid padrikuid ja soid ja jõeniitusid, õpetasid vanemad õed teda otsima saaki sellesama surmaleha järgi. Vanad, haiged, haavatud, hullunud või talvega nõrgaks jäänud loomad tõmbasid marduseid enda poole. See, kes nad tappis, ei olnud kunagi Marduk ega tema õed. Alati leidus keegi teine, kes ohvrile lõpu peale tegi või heitis too ise hinge.

Täna oli esimest korda, kui nad lahkusid metsa kaitsvast rüpest ja lähenesid inimeste asulale. Liiga palju oli marduseid juba metsa jaoks kogunenud ning neile kõigile ei jagunud enam piisavalt surijaid. Oli aeg oma toitumisala laiendada. Surm kutsus neid metsalähedasest talust ja õhtu hakul, kui selle lehk aina tugevnes, lendasid mardused mustade varjudena üle põldude ja karjamaade. Nad maandusid esialgu tare katusel, kaevurakkel ja roigasaial. Laanes olid nad harjunud, et nende saabudes pagesid kõik teised elusolendid, kes juhtusid surija läheduses olema ja siingi pugesid inimesed peitu niipea, kui nende sünkjaid kogusid nägid ja näljast kräunumist kuulsid. Siis läksid nad majja. See oli Marduki jaoks võimas kogemus, kui nad vanamehe peale ja ümber kogunesid ning sööma asusid. Inimese surmaaura oli palju rammusam kui loomadel. Ükski loom, kellelt Marduk ja tema õed siiani tema elu jooksul kogutud teadmisi ja kogemusi surmaenergiana välja imesid, polnud elanud nii kaua, kui see vana ja hall taat.

*

Nädala jagu hiljem leidsid nad ühe kärnas rebase, kelle ümber koguneida. Laanevaras oli haige ja näljas, lamas juba mitmendat päeva põõsa all, ega suutnud teha muud, kui aeg-ajalt koonu juures olevast mudaaugust jõuetult vett lakkuda. Marduk ja ta õed tõuklesid ja kraaklesid nagu tavaliselt, maldamata vagusi istuda. Mustade kogudena keksisid nad ümber põõsa, aeg-ajalt keegi rebasele lähemale hüppamas ja teda sabast sikutamas või sõrmega torkimas, et näha, kaua tollel veel läheb, kuni ta on piisavalt küps, et maiustama asuda. Neil olid inimeste moodi pea ja käed, kuid linnu suline keha, tiivad ja teravate mustade küünistega jalad.

Õde Vanga, kes oli rebast just sabast sikutanud ja siis kiiresti eemale karanud, kui see talle jõuetult jalaga äsada püüdis, kohendas sulgi, käänas pea viltu ja jäi Mardukki jõllitama.

„Sinu ümber koguneb surma hingust, õeke,“ kraaksatas ta. Nüüd jäid ka teised Mardukki vaatama, kogunesid tema ümber ja hakkasid erutatult kraaksuma. „Tõsi! Tõsi! Marduki ümber on surmahingus! Marduk sureb!“

Marduki suu vajus lahti.

„Teie ümber on see samamoodi.“

Nii see tõepoolest oli, nende kõigi ümber voogas surmaaura. Kuna see oli tekkinud, oli raske öelda, sest nad kõik olid jahtinud selle kärnas rebase ümber ja pannud kõik aura ilmingud tolle arvele. Alles nüüd, kui Vanga oli selle välja toonud, märkasid nad vahet. Marduste aura oli tumedam kui rebase oma, palju tumedam.

Siis kuulsid nad raskeid jalaasteid ja madalahäälset inimkõnet. Mõne hetke pärast vilksatas eemal puude vahel tumerohelist, kohe selle järel ka sinist ja punast riietust ning nähtavale ilmusid kolm inimest. Pikk, helevalgete juustega naine, rohekais kulunud rõivais, käes vibu ja seljal nooletupp, tema kõrval punase keebiga lühike jässakas mees, kes toetus samasugusele malakale nagu ta ise oli, lühikesele, kuid toekale. Kolmas, sinisesse rõivastunud võõrast oli raske aru saada, kas ta oli noor poiss või poisilikum tüdruk, kuid temalgi oli vibu käes ja lühike mõõk vööl.

Inimesi oli laanes varemgi käinud, ent alati, niipea kui nad märkasid või kuulsid marduseid, lahkusid nad kiirustades ja tagasi vaatamata. Need kolm aga tundusid pigem nende suunas sammu kiirendavat. Enne kui keegi mardustest midagi öelda või mõelda jõudis, pani pikk naine noole vibunöörile ja saatis selle sama liigutusega sujuvalt lendu. Käis tuhm plaksakas ja hõbeotsaga nool naelutas ühe mardustest puu külge. Kiljudes paiskus marduseparv laiali ja nende tiibade kahin summutas järgmise noole vihina, mille oli teele saatnud noorim, sinises hames vibulane. Vihakarje, mis noole vallapäästmist saatis, andis selgelt märku, et tegemist oli tüdrukuga ja Marduk mõtles, et tüdruku hääl oli talle tuttav. See oli sama tüdruk, kes nuttis tolle vanamehe rinnal, kui mardused nädala eest surmaleha peale sinna tallu lendasid ja vanamehega maiustama hakkasid. Kogu talupere põgenes kui nad Marduki ja tema õdesid nägid ja alles siis kui nad olid lõpetamas, kihutas heinakoormaga vankril õuele see tüdruk ja sööstis paljakäsi mardustele kallale, püüdes neid vanamehest eemale saada.

„Mida sa muned seal,“ karjus Vanga Mardukile. Õde oli juba kõrgel õhus, otsides puukroonide tagant varju, kuid nähes, et noorim õde jõllitab vibuga tüdrukut, selle asemel, et tiivad lahti teha, langes kivina Mardukile selga ja tõukas ta oksalt alla. Tahtmata vastu maad prantsatada, avas Marduk tiivad ja laperdas madallennul puude vahel eemale, Vanga tihedalt kannul. Enne kui marduseparv jõudis metsa kohale tõusta, kus puude oksad neid noolte eest kaitsesid, sähvatasid hõbeotsaga nooled veel kaks korda ja iga kord tabasid nad eksimatult, paisates sihtmärgiks olnud marduse, kes polnud midagi enamat kui surmaaura tihe kogum, musta pilvena laiali. Marduk sööstis ühest sellisest mardusejäänuste pilvest läbi ja ahmis tahtmatult oma õe kehaenergiat. Tunne oli säärane, nagu ta oleks tuld neelanud, sest surmaaura, tavaliselt nii lahja ja raskelt haaratav, oli siin kontsentreeritud kujul, nii tihke ja tugev, et rebi või hammastega. Marduk kaotas hetkeks arusaamise kus on üleval, kus all, kogu maailm keerles tema ümber vihurina ja kui ei oleks olnud Vangat, kes tema peataolekut märkas ning Nostra appi kutsus, lennanuks ta tõenäoliselt vastu maad või puutüve. Kuid õed kahmasid tal turjast ja vedasid endaga metsa kohale.

„Ema juurde!“ hüüdis Nostra, „nad tulevad meie järgi!“

„Miks nad ometi meid ründavad,“ kiljus Vanga.

„Sest nad on hullud,“ ägises Marduk. Ta nägi tohutut vaeva, et seedida kõike seda, mida oli endasse ahminud ning see ei tahtnud kuidagi õnnestuda. Tappev tuli keerles tal peas ja kõhus, ta silmad lõid tuld ja sulatuli põletas ta tiibu, nii et ta ei saanud enam isegi aru, kas need olid veel olemas või juba tuhaks pudenenud.

2.

Nende pesa oli suures kaljukoopas, selle kõige sügavamas ja pimedamas sopis, keeruka käigulabürindi keskel. Siia oli nende ema ehitanud inimeste ja elajate luudest pesa, kuhu ta munes süsimusti surmamunasid, kui oli tütarde toodud surmaauradest kogunud piisavalt energiat, et seda uueks marduseks vormitud kujul endast välja ajada. Ajapikku omandasid need mustad surmaenergia pallikesed teadvuse ja hakkasid iseseisvalt endale süüa otsimas käima. Praegugi, kui nad suure kisa ja käraga, Marduk poolteadvusetuna teiste poolt kaasa veetuna pesakoopasse lendasid, istus ema pesal ja haudus üht äsjamunetud muna, püüdes temas teadvust äratada.

„Meid rünnati!“ karjusid ühed.

„Äksi ja Vigala on surnud ja laiali hajunud!“ kiljusid teised.

„Marduk hingas Vigala keha endasse ja on hinge vaakumas!“ hüüdis Vanga ja vedas koos Nostraga Marduki ema juurde. Ema oli hiiglaslik ja süsimust, praegu küll värskelt oma energia väljamunemise tõttu palju nõrgem ja kahvatum kui muidu. Nähes Mardukki lõdvalt teiste kätel rippumas, ilmusid ta tiibade alt inimkäed ja sirutusid laste poole.

„Tooge ta siia.“

Ta haaras Marduki ja peitis oma kalli maimukese enda alla, alles hauduva muna juurde. Tundes ema rahustavat ja kaitsvat kogu enese ümber, lasi Marduk kuuldavale kerge halina. Tule põletus taandus veidi, kuid ainult veidi ja kui enne oli ta kindel, et kohe-kohe laguneb ja hajub ta ka ise laiali, täpselt nii nagu hõbenooltega tabatud Vigala ja Äksi, siis nüüd surus ema keha teda tagasi kokku. Tal ei hakanud kergem, kuid hirm hajuda ja hävida taandus ning ta suutis viimaks veidi mõtteid koondada ja hakata aru saama, mis ümberringi toimub.

„Rääkige mis juhtus,“ lausus ema. Ta seisis nagu must kalju koopas ringi sööstvate, laperdavate ja kakerdavate noorte marduste meres, kes kõik kisendasid, kiljusid ja karjusid oma versiooni sellest, mis juhtunud oli.

„Nõidkütid,“ ütles ema. „Keegi on nad palganud, et nad meile jahti peaksid.“

„See oli see tüdruk,“ sosistas Marduk. „Ta tuli meile tookord kallale, kui me esimest korda metsast väljusime ja inimeste juures käisime. Tundus, et ta pidas meid tema surmas süüdlaseks, ta püüdis meid juba siis tappa ja ära ajada.“

Nüüd meenus see teistelegi ja nad karjusid tüdruku suunas needusi.

„Me peame lahkuma,“ ütles ema. „Varem või hiljem leiavad nad meie pesa ja selleks ajaks peame siit läinud olema, sest nõidkütid ei jäta kunagi enne järgi, kuni nad pole oma ohvrit surmanud või kuni nad ise elavad. Siit on meid aga liiga kerge leida. Me peame minema kuhugi, kuhu nad ei saa meile järgneda, isegi kui nad teavad, kus me oleme. Kuid enne pean ma tegelema Mardukiga, sellises seisus nagu ta praegu on, ei jõua ta kuigi kaugele. Minge ja pidage koopasuul vahti, hoiatage mind kui neid näete aga olge ettevaatlikud, sest nõidkütid on julmad, kavalad ja loitsudest tulvil.“

Noorte marduste parv lendas käratsedes minema ja koopasse saabus vaikus. Marduk soigus ema all, vormitu ja lopergusena, suutmata võtta mingit kuju ega end üldse liigutada. Vigala vägi märatses tema sees ja otsis väljapääsu, lõhkudes kõik mõtted ja soovid, mis Mardukis liikusid või olid. Ema kohendas end ja ühel hetkel vajutas ema käte võimas surve ta ammu unustatud munajasse kujusse, sellesse samasse, mis oli tal siis, kui ta kunagi verivärske mardusemunana emast eraldus.

„Ma ei tahtnud sulle seni veel kultiveerimist õpetada, sa ei olnud selleks veel päriselt valmis, te keegi ei olnud, kuid praegu ei ole midagi teha, see on su ainus võimalus. Vigala energia on sinu jaoks liig, see rebib su lõhki, kui sa ei suuda seda oma kehasse ühtlaselt laiali juhtida ja kasutada seda ühtlasi oma väliskesta tugevdamiseks.“

„Kultiveerimist?“

„Oma sisemise energia ümberseadmist, iseendas kindla korra rajamist ja kogutud energias peituvate teadmiste leidmist ja kasutama õppimist.“ Ema hakkas oma käredal ja kraaksuval häälel jagama Mardukile õpetusi, mida see kuulas ja püüdis mõista, ise endiselt peast segane.

„Sa pead keskenduma oma praegusele, munavormile,“ seletas ema. „ja otsima siis enese seest oma kõige sügavam ja kesksem punkt, mille ümber hakata korda looma. Esialgu suuna sinna lihtsalt nii palju Vigala energiat kui suudad. Suru see keskpunkt kokku, muuda see kõvaks nagu kivi ja suru sinna energiat aina juurde ja juurde. Samal ajal aga pead hoidma oma välist munakuju, sest see vorm peab kõige paremini seest tulevale survele vastu.“

„Ma pean looma muna sisse teise muna?“ pomises Marduk.

„Jah, see hoiab sind koos. See ei vähenda su valu, kuid siis suudad sa ka ilma minuta koos püsida. Kui sellega oled hakkama saanud, siis ma õpetan sind edasi.“

Kui Marduk ema õpetust järele proovis, sai ta üsna ruttu aru, et emal oli õigus. Munana püsida kui ta sellele keskendus, oli palju kergem ja kui ta oli suutnud osa endas keerlevast energiast suruda kokku enese keskele teiseks munaks, kuskohast see enam nii kergesti välja ei pääsenud tema sisemust kõrvetama ja mõtteid segi ajama, hakkas tal mõistus järjest enam selginema. Kuid see oli ka kõik, mis ta jõudis teha, sest juba lendasid Vanga ja teised tagasi, kriisates lähenevatest nõidküttidest.

„Nad leidsid koopasuu, nad otsivad pesa!“

Ema voltis end Marduki ümbert lahti. Kui ema surve kadus, tundis Marduk taas, et ta laguneb laiali. See õrn tasakaal, mis ta oli enese korrastamisega saavutanud, ähvardas mõne hetkega laiali laguneda. Ema vaatas teda, tundus, et ta kõhkles, siis aga haaras ta otsustavalt muna, mida ta oli haudunud ja millest pidi sündima uus õde.

„Ma ei saa sind enam koos hoida, kuid see aitab sind.“

Ema surus Marduki muna sisse.

„See hoiab sind koos, kuid tähendab ühtlasi, et sa pead hiljem ka selle muna energia endasse kultiveerima, muud moodi sa sealt enam välja ei pääse.“

Ema võttis Marduki, kes oli paisunud kaks korda suuremaks kui enne, ja tõusis lendu.

„Lahkume tagumise käigu kaudu, järgnege mulle, mu lapsed!“

3.

Vana lagunenud kindlus seisis kaljueendil sünge ja mahajäetuna. Musta Emanda haud, nii seda paika kutsuti ja kellegi haud oli seal lossis tõepoolest. Kõige sügavamas keldris, keset käigurägastikke oli suur saal ja selle saali keskel kõrgus tahutud kiviplokkidest haud. Just sellesse paika viiski emamardus oma lapsed. Tee sinna oli keeruline, sest kogu kindlus oli täis iidsel ajal toimunud sõjast jäänud maagilisi lõkse ning lisaks oli ehitis ise lagunenud sellisesse staadiumisse, kus paljud põrandad olid sisse varisenud ja teised olid varisemisohtlikud, oodates vaid kedagi, kes neile astuks, kus mõned seinad seisid vaid seepärast, et keegi polnud juba sajandeid nende vastu toetunud ja kus mõned laed vajasid vaid valjemat häält, et sisse variseda.

Kuid mardused ei teinud vähimatki häält, nad ei toetunud kuhugi vastu, ega astunud ainsalegi põrandale. Nad liuglesid mustade varjudena läbi kogu kindluse, emamardus ees ja lapsed tema järel, kuni läbisid kümneid ja sadu ruume ning jõudsid viimaks selle kõige sügavamasse paika, hauakambrisse. Siin seadis emamardus end kivist surnukirstule ja asetas Marduki selle keskele. Teised marduselapsed kogunesid sarga servadele, hirmunud, kuid uudishimulikud, sest siin ei olnud nad veel kunagi käinud.

„Mis paik see siin on?“ küsis Vanga.

„See on teie vanaema haud.“

Marduste seas puhkes kahin. Keegi neist ei olnud varem tulnud mõttele, et neil võiks olla vanaema.

„Miks ta siin on?“

See oli jälle Vanga, kes küsis seda, mis kõiki huvitas.

„Nõidkütid sulgesid ta mitme tuhande aasta eest siia. Nad tapsid ta, kuid kartsid, et ta suudab taas ärgata ja seepärast ladusid tema ümber nõialoitsudega laetud kividest vangla. Neil oli õigus, umbes tuhat aastat läks aega, kuni mu ema ja teie vanaema suutis end nii palju koguda, et taas ärgata. Selleks aga, et oma kivivanglast omal jõul välja pääseda, läheks tal kümneid kui mitte sadu tuhandeid aastaid, sest loitsud on vägevad ning toibumine ja uuesti väe kogumine on nõialoitsude tõttu raskendatud. Kümme aastat läks aega, kuni ta suutis osa oma väest läbi loitsuvangla müüri suruda ja sellest väest sündisin mina. Ta õpetas mind oma haua sügavusest, kuidas koguda väge ja kuidas anda sellele teadvus ja muneda mune ja haududa neist tütreid. Sellest peale korjasin ma surmaenergiat kõikjalt ja nii palju kui suutsin, vormisin neist munad ja andsin neile teadvuse ja neist sündisite teie. Iga aastal suutsin ma koguda ühe mardusemuna jagu väge. Vanaema plaan oli, et te kasvate ja hakkate mulle abiks väekogumisel ja siis, ühel päeval, kui meid on palju, korjame me kõik koos nõnda palju väge ja surume selle kõik siia kivikirstu, et meie vanaema suudab purustada loitsukivid, mis hoiavad teda oma kütkeis. Kuid tundub, et nõidkütid ei ole maailmast kadunud ega meid unustanud. Ma olin liiga hooletu, me poleks pidanud veel korjama oma väge inimestelt. Ma loodan, et nad ei oska meid siit otsida ja isegi kui oskavad, siis leiavad, et on liiga ohtlik siia alla tulla. Ma loodan, et nende enda lõksud, mis nende ametivennad iidsel ajal siia panid, et mitte keegi ei pääseks vanaema haua ligi ja ei saaks teda aidata, hoiavad ka nemad siit eemale.“

Kogu see aeg, kui ema rääkis, tegeles Marduk enda sisemuses voogava Vigala energiaga. Ta oli viimaks suutnud selle piisavalt kontrolli alla saada ja oma keskmesse kokku suruda. Ta tundis end erakordselt võimsana. Temas oli praegu kolm korda enam energiat kui kunagi varem kogu ta lühikese elu jooksul. Nüüd püüdis ta absorbeerida endasse välise muna energiat, seda, millesse ema oli ta surunud. Kuid ükskõik kuidas ta ka proovis, ei suutnud ta enam rohkem endasse midagi vastu võtta, sest ta oli juba niigi täis ja must muna ta ümber jäi tihkeks ja läbimatuks. Ka ema märkas seda.

„Ära ilmaasjata ponnista, Marduk. Selleks, et veel enam energiat endasse võtta, pead sa õppima seda kasutama millekski, suunama selle uude kanalisse, muidu ei võta su keha seda rohkem vastu ja isegi kui võtab, siis rebened sa lõhki.“

„Milleks kasutada?“

„Selle, milleks seda kasutada, selle pead sa leidma iseenda seest. Ma ei saa seda sulle praegu õpetada, ma ei oska seda õieti isegi, olin liialt ametis munemisega, et millelegi muule keskenduda. Kuid vanaema on siin, tema õpetab sind.“

Kantsi läbis värin ja hetk hiljem jõudis siia alla ka mürin ja kolin. Mardused tardusid.

„Nõidkütid, nad on siin ja võtavad loitsulõkse maha,“ ütles ema. „Nad ei kavatse taanduda, vaid tulevad meile järgi.“ Hirmunud vaikus kajas läbi hauakambri. Ema ajas end püsti ja vaatas oma lastele otsa.

„Me peame neile vastu hakkama. Me peame nad tagasi tõrjuma või siit minema meelitama, sest kui nad meid kord siin lõksu ajavad, siis nad tapavad meid kõiki. Me läheme ja vaatame, mis nad teevad. Sina, Marduk, kuula vanaema, ehk oskab ta sulle õpetada midagi, mis meid aitaks, sest praegu oled sina kõige tugevam. Kahjuks andsin ma kogu oma väe munale, mille sees sa oled.“

Ema ees ja mardusepojad järel vuhisesid nad minema ja Marduk jäi vanaema hauale üksi. Ta asus täpselt sellel kohal, mida vanaemal oli õnnestunud niipalju nõrgestada, et sealt marduseema loomiseks vaja minev energia välja suruda. Tänu sellele kuulis Marduk nõrgalt-nõrgalt hauast vaikseid mõtteid. See oli vanaema, kes püüdis temaga suhelda. Marduk kuulas nii tähelepanelikult kui suutis ja vanaema mõtted jõudsid temani, kandes endas iidseid tarkusi. See oli pealetungiv ja sisendusjõuline sosin ja aegamisi hakkas Marduk mõistma, kuidas omandada ja välja filtreerida endasse ahmitud väest selle väe eelmise kandja oskusi ja mälestusi. Uute oskuste omandamine, just seda püüdis vanaema talle õpetada, talle peale sundida. Kõik muud vanaema salatarkused olid nii keerulised, et nende omandamiseks oleks kulunud mitte päevi ega tunde, vaid palju enam aega, rohkem aega kui neil praegu oli. Vanaema sosinaga käsikäes lasi Marduk endast läbi seda kõige värskemat teadmist, sest seda oli kõige kergem leida. Rebane, tema olemus ja oskused olid need, mida Marduk läbi sorteeris ja otsis midagi, mida endasse võtta ja võtta seda nii kindlalt, et see muutuks osaks temast endast. Tal polnud aimugi kui palju aega möödus, enne kui hiilimine, varitsemine ja saagi püüdmine, kõik need rebasekunstid aegamisi temasse imendusid, alguses suitsuvinena nõrgalt ja siis üha enam, kuni Marduk tundis, et nende kolme oskuse udune aimdus on tema olemusse oma kindla jälje jätnud. Kuid isegi selle õrna aimduse omandamine võttis tal nii palju jõudu ja energiat, et ta taipas äkki, et muna, millesse ta surutud oli, oli kulunud nii õhukeseks, et see ei seganud ega takistanud enam tema liikumist. Küll aga oli lisandunud uus, palju tugevam ja toekam kiht tema enese keskmes oleva väemuna pinnale. Marduk ajas end jalgele.

„Mine,“ sosistas vanaema. „Mine ja kasuta oma oskusi ja kui sa mõne neist vaenlastest maha saad, siis võta ka neilt endale tarkust ja jõudu juurde.“

Marduk tõusis õhku ja kihutas emale ja õdedele järgi.

4.

Ta leidis oma õed võitlemas. Ei, nad ei rünnanud vaenlast kivide ja küüntega, vaid nad põiklesid mööda lossi ja püüdsid meelitada vaenlasi iidseisse lõksudesse. Kuid vastased olid kavalad ja osavad. Nad avastasid oma teel iga lõksu ja suutsid muuta need kahjutuks. Ema olid nad aga hõbenoolega juba tapnud. Ema jäänused, sünkmorn aurakogum, lainetas keset tühja troonisaali, kus ta oli jäänud oma manöövriga hiljaks. Mardusetüdrukud hoidsid saalist hirmuga eemale, olid nad ju näinud, mis Mardukiga juhtus, kui ta kogemata Vigala jäänused endasse ahmis. Emaga pidi see olema veel hullem.

„Ettevaatust, Marduk,“ hüüdis Vanga, peatades Marduki saali uksel, „seal on me ema jäänused, vaata, et sa neisse sisse ei lenda, me ei suudaks sind praegu aidata.“

Nad piilusid ühel hingel rippuva ukse vahelt sisse. Vaid mõni üksik aknaluuk oli niipalju mädanenud ja eest kukkunud, et veidi hallikat valgust sisse lasta ja mööda põrandat pikke varje vedada. Õhk väreles nii siin kui seal, märkides maagiliste lõksude asupaiku. Keset saali seisis hiiglaslik, ajast mustaks tõmbunud skulptuur. Küllap oli see nende hauda suletud vanaema raidkuju. Nõidkütte ei olnud kuskil näha, kuid kaugemalt kajas mööda koridore järjekordne kärgatus, kui üks iidne loitsulõks oma otsa leidis. Seal kuskil jälitasid nõidkütid nende õdesid, kes kisa ja käraga endale tähelepanu tõmmates mööda kantsi ringi lendasid. Palju neil enam manööverdamisruumi ei olnud, sest lõksud hakkasid lõppema ja kütid püsisid neil aina tihedamalt kannul. Marduk puges ukse jäänuste vahelt läbi.

„Otse vastupidi, Vanga, ma pean sinna minema. Rebase oskustest ei olnud küllalt, ma vajan veel midagi, mingit oskust, mis meid aitaks.“

„Emas ei olnud midagi sellist, muidu oleks ta ise seda kasutanud.“

„Jah, temas ei olnud, kuid minus on veel ühe olendi teadmised ja mälestused, aga mul ei ole enam energiat, et teda endasse absorbeerida, ema energia annab mulle selle jõu.“

Hetkegi kõhklemata sööstis Marduk saali. Vanga kriiskas ja kiirustas talle järgi. Marduk keerles lõksude vahel kiirelt ja kergelt, kogutud energia oli teravdanud tema pilku ja teinud teda ka osavamaks ja tugevamaks. Kuid Vanga, kes püüdis talle järgneda, ei olnud nii osav. Ta karjatas peaaegu kohe kui oli saali sisenenud ja vaikis siis. Kui Marduk tema poole vaatas, rippus Vanga õhus, tardunult nagu raidkuju, näitamata ainsatki elumärki. Marduk surus huuled kokku ja kihutas edasi. Juba mõne hetke pärast kihutas ta ema aurakogumist läbi, imedes endasse kõik, mida suutis. Ta oli nüüd tugevam ja kogenum kui Vigala jäänustesse lennates ja ema jäänused ei löönud teda oimetuks, kuid pearinglus ja jõuetus valdasid teda siiski. Suuri vaevu suutis ta vanaema kuju otsa tõusta ja sinna kultiveerima jääda. Energia endasse absorbeerimiseks kammis ta läbi oma sügavamaid soppe, et leida veel mingi oskus, mis annaks talle võitluses eelise ja võimaluse vaenlastest jagu saada. Ta hakkas endast läbi laskma sellesama vanamehe energiat, kelle pärast kogu see jama oli alanud. Tal ei olnud aega hakata valima, vaid ta imas endasse vanamehe kõige eredamat omadust, suutmata esialgu taibatagi, mis omadus see oli. Siis kui ta ükskord taipas, oli juba hilja, see oli muutunud pöördumatult ka osaks temast ja kuna ta oli seekord kultiveerinud vaid ühte oskust, mitte kolme, nagu rebase puhul, siis sai see ka kõige tugevam. Isaarmastus oma tütre vastu. Piiritu, tingimusteta soov näha tüdrukut õnnelikuna ja kaitstuna. Sedasama tüdrukut, kes oli kutsunud nõidkütid ja jahtis ka ise mööda kantsi, hõbeotstega nooled vibunööril. Marduk kaotas ehmatusest lennuvõime. Selle asemel, et leida midagi, mis aitaks vastaseid minema ajada või surmata, tundis ta äkki kohutavat hirmu, et tüdruk võib viga saada. Jaa, ta muretses ka oma õdede pärast, kuid eelkõige siiski tüdruku pärast. Ta pidi teda kaitsma. Marduk ei suutnud uskuda, mis temaga toimub. Vajadus tüdrukut kaitsta oli irratsionaalne, kuid kõikevõitev ja tema suurim mure oli äkki, et tüdruk võib kogemata sattuda mõnda neist iidsetest lõksudest või vajuda kuskil läbi põranda või jääda variseva seina alla.

Mida ta nüüd pidi tegema? Kõrvalsaalist lähenesid ta õdede karjed ja hetk hiljem vuhisesid nad saali, nähes aga siinset lõksudest tihket õhku, pöördusid tagasi ja kadusid kõrvaltrepist üles, troonisaali kohal olevatesse ruumidesse. Varsti kostsid ka lähenevate nõidküttide sammud. Mingil imetabasel viisil teadsid nood alati, kus mardused asuvad, kui nood vaid veidigi kauemaks ühe koha peale jäid. See pidi neil olema mingi loits või eriline kuues meel.

Hirm, et nõidkütid saavad ta kätte ja tüdruk jääb ilma tema kaitseta ja ihuüksi, täpselt nagu ta oli jäänud üksi pärast vanamehe surma, pani Marduki viimaks liikuma. Ja pani liikuma mitte ainult ta tiivad, vaid ka mõistuse. Nüüd viimaks tuli talle idee, mida küttidega ette võtta. Hirm enese pärast ei lasknud tal enne selgelt mõelda, hirm tüdruku pärast aga pani teda mõtlema eriti selgelt.

Ta pidi end liigutama ruttu, nüüd kohe, enne kui midagi juhtuda võib. Napilt enne kui nõidkütid ta õdedele mööda kõrvaltreppi järgnesid, sööstis saali lae alla, püüdes läbi seinte aimata küttide ja tüdruku asukohti. Lagi oli üsna kehvas seisus, nii mitmestki kohast käis tuul läbi.

Kahjuks märkas üks neist, too pikk, heledate juustega naine Marduki varju läbi põrandaaugu ja kaaslasi kaasa hõikudes, tormas ta vibu tõstes augule lähemale. Läbi Marduki pea lendasid tuhat mõtet, kuid peamine neist oli mure, et kui tüdruk samuti sinna üles jookseb, siis võib ta mõnes pehmemas kohas vajuda läbi põranda ja alla kukkudes surma saada. Juba jõudis ülemisse saali ka teine kütt ja tõstis oma saua, mille ümber lõi õhk kogunevast loitsuenergiast värelema.

Nüüd jõudis Marduk otsusele ja sööstis üles, otse läbi lae, paisates laiali laekive ja põrandaplaate. Varem ei oleks ta seda suutnud, kuid nüüd oli ta endasse imenud nii palju väge ja seda enda sisemuses ka veidi korrastada jõudnud. Isegi nii vähene andis talle võrreldes oma õdedega mitmekordse elujõu. Ta kahmas ühe suure põrandaplaadi kaasa kui ülemise saali lae alla tõusis ja tõrjus sellega vibuküti lastud noole. Lae alla jõudes võttis ta hoogu ja enne kui kütid jõudsid teda uuesti rünnata, virutas ta oma käes oleva plaadi täiest jõust küttide jalge ette põrandale. Põrandat toetav palk, niigi juba viimase vindi peal, raksatas pooleks, põrand vajus sisse ja ühes sellega ka mõlemad kütid.

Sauaga kütt muutis oma loitsu ja alla langedes moodustusid meeste selga suured tiivad. Päris kindel oli, et nad mõlemad oleksid pääsenud, kui troonisaalis poleks neid tervitanud iidsed loitsulõksud. Mehed ei jõudnud tiibu isegi laiali sirutada, sest alla kukkudes sattusid nad samasse lõksu, millesse oli langenud Vanga ja tardusid tema kohale õhus seisvate raidkujudena paigale.

Kui varingutolm hajus, seisis tüdruk jahmunult ülemise saali uksel, sama tardunud nagu lõksu langenud nõidkütid. Marduk hõljus tiibade laperdades sealsamas lae all. Ta naeratas laialt.

Tal oli korda läinud kõrvaldada kütid ja tüdruk puutumata jätta. Seda oli raske uskuda, seda oli lausa võimatu uskuda, kuid nii see oli. Tõendid rippusid sealsamas all, poolhämaras troonisaalis. Koos Vanga ja küttidega rippus kõikjal lõksudes ka laerususid – kive, palke ja peenikest prahti.

Tal oli nii hea meel, et ta lasi kõlada oma kõige rõõmsamal naerul. See kajas sünges lossis edasi-tagasi, omandades üpris kurjakuulutava ja võika alltooni. Tüdruk võpatas ja hakkas aeglaselt taganema, hoides silmi hirmunult Mardukil. Tundus, et ta oli täiesti unustanud vibu, mida ta ikka veel käes hoidis.

Marduk saatis tema lahkumist armastava ja malbe pilguga. Kui tüdruk oli silmist kadunud, järgnes Marduk talle vaikselt ja märkamatult. Ta pidi veenduma, et tüdruk ohutult koju jõuab. Nüüdsest kavatses ta olla tema isiklikuks kaitseingliks.

Jutt: Kohtumised kirjanikega (Mairi Laurik)

2022. aasta on kuulutatud raamatukogude aastaks ehk kogu kultuurimaastikul on fookus just raamatukogudele suunatud. Väikese austusavaldusena sellele vahvale tegemisele püüan omapoolse panusena tuua sel aastal igal kuul teieni ühe jutu, milles raamatukogu suuremat või väiksemat, kuid siiski olulist rolli mängib. Ma loodan, et teil on neid sama põnev lugeda kui mul kirjutada.

„Oli seda nüüd vaja,” pomises Veiko oma vasakut kinga vaadates. Ilm oli täiesti tavaline – kas parajasti sadas või oli just sadanud, igal juhul kattis maad juba kuid lootusetu löga, millel märjaks saada, halvemal juhul libisedagi ja käeluu murda võis. Aga tööpäevaõhtusest poeskäigust ei päästnud seegi. Leiba ja piima oli ikka vaja ning täna pidi kindlasti meeles pidama tomateid. Kurat seda teab, mille jaoks, kuid kui kodus tomateid nõuti, siis tuli neid viia. Ilma tõttu valis Veiko hoolega poodi. Valida tuli selline, mille parkimisplatsi oli hiljuti sogast puhastatud ning teekond autost poeukseni võimalikult lühike. Mõnikord, nagu täna, ei päästnud aga seegi. Helepruun king oli viis tooni tumedam, tilkus millestki ebamäärasest ning oli kaetud ühtlase mudakihiga.

„Peitauk! Tuleb uus pood valida.”

Aga uue poe valimiseks kulus rohkem aega kui õhtusöögimaterjalide otsimiseks jagatud oli, seega täna tuli siiski siinsamas sisse astuda. Veiko tõmbas jakiluku lõpuni kinni ning kiirustas poe poole. Mitte liiga kiiresti, et järjekordne langenud lehtede, lörtsi, jää ja muda kombinatsioon jalgu alt ei viiks, kuid piisavalt, et enne uue sajuhoo saabumist katuse alla jõuda.

„Hei!”

Sõpra oli küll enamasti hea näha, kuid täna vandus Veiko ajastuse üle. Ta pööras pilgu lähenevale Joelile, kuid taibuka inimesena ei jäänud sõpra sealsamas ootama, vaid sammus ukseesise katusealuse poole. Ja õigesti tegi! Niipea, kui Veiko turvaliselt katuse alla jõudis ning end ümber pööras, keerati kraan lahti ja Joel kasteti mõne lühikese sekundi jooksul läbimärjaks.

„Prr, on see alles ilm!” Joel raputas lahtise vee tagi pealt maha. „Ma poleks uskunud, et ma nii kiiresti märjaks saan. Lubati ju pooletunnist pausi saju vahele. Ja üldse! Lund lubati ju täna õhtuks, mitte vihma.”

„Ma olen sel talvel juba nii palju targemaks saanud, et enne ukseesist peatuda ei julgenud,” vastas Veiko väikese uhkustundega. „Ja liikuma tuleb hakata kolm sekundit enne eelmise saju lõppu. Sel juhul jõuad täpselt õigel hetkel uksest välja ning kui veab, siis suhteliselt kuivana sihtpunkti.”

Joel tema kõrval rapsis endiselt vett maha. Mis südatalvise vihmaga sadanud, ei seda enam nii kergelt välja saa, teadsid nad mõlemad. Õues ei kuivanud miski, toaski vaid vaevaliselt. Aga rapsimine andis ilmselt sooja ning muidu oli ka tore vaadata, kuidas sõber turtsus ja sahmerdas.

„Raisk! See värdjas vesi. Seda nüüd küll vaja ei olnud.”

Alles poes sees, kus radikad õhku kuivatasid ja elektrivalgus juba pea unustatud päikest asendas, jäi Joeli vandumine veidi vähemaks. Vandumise vähenemises võis muidugi oma osa olla ka sellel mõdul, mis esimese asjana sõbra kärusse maandus ning käru pea juhitamatuks muutis. Veiko viipas vaid käega, võttis kiiresti oma nimekirjas olevad kaubad ja jõudis ikka kassasse veidi enne Joeli.

„Aa, ma tahtsin seda öelda, et mul on ikka päris kahju, et ma eile sind kuulama ei jõudnud,” võttis Joel jutu taas üles, kui nad poest väljumas olid. „Ja kuidas siis üldse läks?”

Pisut hämmeldunult mõtles Veiko eelmisele päevale tagasi. Väike ettekanne puukoristaja kaamera ette saamise kohta ei kõlanud kuidagi sellisena, et Joel seda kuulama oleks tulla võinud.

„Ee... Hästi läks.”

Joel tõmbas mahvi värskeltsüüdatud plärust.

„Ja rahvast ikka oli? Või olid puhta tühja saali ees?”

„Teemat arvestades võiks öelda, et täitsa korralikult. Viis-kuus huvilist ning siis veel peotäis satelliite, kelle jaoks see mingi prestiižiküsimus on.”

„Kohvi ja õlut pakuti?”

„Mingi vein oli, aga ma olin autoga, seega ei tea, kas kõlbas juua või mitte.”

„See on ju suurepärane!” Väikesed suitsutriibud üritasid läbi kõikehõlmava niiskuse kõrgustesse trügida, kuid pidid peagi alla andma ja löntsakil laiali valguma. „Selliste veidrate kohtade peal võib ulmekirjanik vahel vabalt ka tühjale saalile esineda.”

Sel hetkel lõppes sadu ja mõlemad tormasid auto poole, et enne uue saju saabumist kindlasti koju jõuda. Alles autos turtsatas Veiko Joeli viimase lause peale. Ulmeinimese poolt vaadates võib ju näida, et kõik sinus alati ulmekirjanikku näevad, kuid ringkondi, milles liikuda, oli rohkem ning paljud neist ei puutunud isegi nurkapidi kokku, kattuvusalade grandioossusest rääkimata.

Kõik see oleks ehk nii jäänudki, kui umbes kaks nädalat hiljem poleks Margus narrima tulnud. See juhtus lõunasöögi ajal. Esimese hooga rääkisid Veiko ja Margus niisama tööst ja muust tühjast-tähjast, kuid kuskil poole eine peal tõmbus Marguse suunurk muigele, mees nõjatus ettepoole ja lausus vandeseltslaslikult:

„Küll see rahvakirjaniku elu on ikka keeruline – täna esinemine siin, homme seal.”

„Põhimõtteliselt ei saa eitada,” vastas Veiko viisakalt. Peas keerles tuhat mõtet, kuid mitte ükski neist ei põhjendanud, mis selle jutu nüüd täpselt nendele radadele liigutas.

„Kuule, kas sellega ära ka elab? Kirjanikutööga, ma mõtlen.” Väike punakas rasvaplekk maandus lauale, kui Margus lusikaga kaare õhku joonistas.

„Kui see nii lihtne oleks, oleks meil palju rohkem kirjanikke, kes palgatööna muid asju ei teeks,” ohkas Veiko. Oli jutte, millest söögilauas ei räägitud ning kirjanike tasustamine kuulus kindlasti nende hulka, mis söögiisu minema viima kippusid.

„Aga selle eest ju vähemalt makstakse? Nende raamatukoguesinemiste eest, ma mõtlen?”

„Enamasti kopikas ikka makstakse,” vastas Veiko ettevaatlikult, „aga on ka teistsuguseid kordi olnud. Tõsi küll, mitte päris viimastel aastatel.”

„Aus palgalisa,” nentis Margus. „Eriti praegusel hetkel, kui palgad liikunud pole.”

Midagi Veiko sees klõpsatas. Viimasest kirjanikuna avalikkuse ette astumisest oli möödas juba hea mitu kuud, kuid Margus vihjas nagu oleks elu üks suur raamatukoguralli – jõuad vaevu ühes lõpetada, kui juba peadki teises üles astuma. Isu oli lõplikult läinud, mõistis Veiko ja asetas kahvli taldrikule. Õigem oli vist, et isu oli muutunud, asendunud januga, teadmisjanuga. See polnud esimene ega isegi mitte kolmas kord, kui inimesed talle mingite esinemiste kohta vihjeid tegid ning see kõik muutus ühtaegu huvitavamaks kui ka ärritavamaks.

„Aga Tormasse ma tulen sind kuulama! Saan ka teada, mida suur kirjanik räägib.”

„Kui ma millalgi Torma raamatukokku sattuma peaksin, siis otsin su publikust üles.”

Veiko küll teadis Torma raamatukogu – väga palju ruumi seal ei olnud – , kuid ilmselt ei tuleks ka kuigi palju kuulajaid. Ainus ärritav detail oli see, et ta polnud sinna sattunud juba aastaid ning ilmselt ei satu ka niipea. Nad lõpetasid vaikides söögi, jätsid uksel pikemalt nägemiseni kui tavaliselt. Seda pelgalt seetõttu, et pidev vihm oli asendunud ajutise lörtsiga – kompaktsem küll, kuid iga üksik helves korralikku veepommi kandmas.

Ainult hetkeks puhus tuul pilve kõrvale.

„Olgu, ma jooksen! Reedel näeme siis.”

Veiko kratsis korra kukalt ja kiirustas seejärel kabinetti. Enne, kui see kõik meelest ära läks, oli vaja Torma raamatukogu koduleht üle vaadata. Kui selline üldse olemas oli.

Ja seal see oligi:

Kohtumine luuletaja ja ulmekirjaniku Veiko Belialsiga 9. märtsil kell 17:30.

Kõik oli ilus peale tõsiasja, et Veiko ise ei teadnud sellest esinemisest mitte midagi.

Esmalt tuli šokk, abitu ja halvav. Seejärel saabus tegutsemislaine, mis üritas justkui eelnevat halvatust heastada ja varasemat liikumatust tasa teha.

"Joel, mäletad, sa rääkisid mu esinemisest, kuhu sa ei jõudnud. See kõlab veidralt, aga millist esinemist sa silmas pidasid?"

"Mehh? Nalja teed või?"

"Ei, see on täitsa tõsine küsimus. Mul on siin väike segadus, millest ma ka peagi räägin."

Kui keegi oleks Veikole endale sellise küsimuse esitanud, arvanuks ta ilmselt, et teine on peast soe, kuid teisalt oli alati variant, et mingi paar esinemist olid lähestikku ning kuupäevade rivistamise eesmärgil oli vaja mõni detail üle küsida. Isegi, kui see detail oli tema enda esinemine. Nagu juhtuks neid Eestis palju ja pidevalt, muigas Veiko mõrult.

"Mina täpselt ei mäleta," vastas Joel ettevaatlikult. "Mingi vestlusõhtu oli. Palju sa neid teinud oled, et juba segamini on?"

"Selles asi ongi. Ma pole ühtegi teinud."

"Oot, aga sa ise rääkisid, et oli tore esinemine ja mingid mutid olid kuulamas ka. Või vähemalt kohvi ja kringli jahile tulnud."

"Ma mõtlesin, et sa küsisid loodusfotograafide ettekande kohta. Seda ma tegin küll eelmisel kuul. Sina ei täpsustanud ja ma eeldasin. Minu vastus aga haakus ilmselgelt sinu eeldustega, kuigi rääkisime erinevatest asjadest. Aga mis pagana raamatukogus see olema oleks pidanud?"

"Pff! Mina ei mäleta! Äkki ma siis vaatasin valesti. Nägin mingit üleeelmise aasta kuulutust või midagi. Oota, ma mõtlen. See oli kuskil suht Tartu lähedal, et ma mõtlesin tulla. Kärevere? Oota, ma guugeldan natuke."

Järgnevad paar minutit kuulis Veiko vaid klaviatuurikõbinat. Kärevere oli peaaegu sama veider pakkumine kui Torma. Veiko isegi ei teadnud, kas Käreveres raamatukogu on. Kohta seal nagu selliseks asjaks ei olnud, kuid veidramateski paikades üle Eesti oli raamatukogusid, seega võis vabalt ka seal mõne memmekese majast tuba või kaks olla kohaliku lugemistoa käsutuses.

"Laeva! Vabandust," teatas Joel. "Kuule, aga see on just täpselt selle aasta reklaam. Viska Google'isse Laeva raamatukogu sisse, peaks kohe välja andma. Teadete all kohe ülemine, kõige uuem."

Ja seal ta oligi. Kuupäevad klappisid ja kellaaeg oli ka loogiline, kuid Laevale polnud Veiko tol ajal kindlasti jõudnud. Nüüd oli aeg Joelile Torma raamatukogulehelt leitust rääkida ning pärast mõningast vandumist ja mõistmatust, otsustasid nad Tormasse kohale minna. Mõte sellest, et kellelgi võiks tekkida idee Veiko Belialsi mängimisest, ei tahtnud kuidagi pähe mahtuda. Kindlasti ei saanud rääkida mingitest suurtest rahadest, mida sel moel võita olnuks ning olgem ausad, ulmekirjaniku mõju kaaskodanikele oli ikka äärmiselt limiteeritud. Mis seal siis tulla võis? Kümmekond kuulajat, kellest pooled tulid kohale pelgalt selle pärast, et kui kodukoha raamatukogus midagi korraldati, siis tuli ju tulla. Ei teadnud nad enne esinemist, kes Veiko Belials on, ega jäta nad seda nime endale ka pärast meelde.

"Kurat!" vandus Veiko, kui uus mõte ennast sõnastanud oli.

"Mis?" uuris Joel.

"Kuule, kui see siin nüüd üks suur nali ei ole ja see õhtu tõepoolest toimub, siis mul on üsna eluline küsimus vorsti teemadel."

"Mis mõttes?"

"Otseses! Üldjuhul keegi lihtsalt väga ei kutsu kirjanikke esinema. Enamasti põhjustel, et neil ei ole raha maksta."

"Seega, kui seal on mingi esinemistasu ja leping, siis me räägime identiteedi vargusest."

"Identiteedivargusest räägime me igal juhul, aga sel juhul... Oh, pagan, ma pean kohe mõtlema."

Reede õhtupoolikuks oli kõik välja mõeldud ning üsna täpselt sel ajal, kui oleks pidanud algama Veiko Belialsi esinemine, peatus Torma raamatukogu ees väike auto.

"Lähme vaatame siis üle, kui hea teisiku nad sulle leidnud on," teatas Joel autoust kinni lajatades. Majja sisenedes oli ta muie üsna üleolev, kuid kogunenud kuulajatest üle vaadates vajus suu ehmatusest lahti. Ruum oli väike ja mahedalt valgustatud. Kümmekond inimest kuulas andunult kirjaniku, või siis libakirjaniku, esinemist. Aga see mees, kes laval oli...

"Perse!" Kui Joel poleks koos Veikoga just uksest sisenenud, oleks ta võinud vanduda, et päris ja tõeline Veiko istus seal ees ja rääkis inimestele oma kirjanikutegemistest. Nägu, žestid, hääletämber - kõik õiged. Isegi riided olid sellised, mida Joel Veiko seljas näinud oli. Ja laval istuva Liba-Veiko kõrval oli kott, jälle õige ja isegi õiges kulumisastmes.

Veiko taganes veidi, otsis istumiseks tooli ja jäi kuulama. Ta püüdis ette kujutada, kuidas ta ise esitatud küsimustele vastaks. Jah, ta oleks vastanud samamoodi. Koma täpsusega samamoodi. Olukord, millesse nad sattunud olid, näis iga hetkega üha hirmutavam. Joel pööras pidevalt pead ja võrdles Veikot ja Liba-Veikot. Veiko kuulas oma teisikut aga seda pingsamalt, püüdes leida mingites sõnades libastumisi. Leida midagigi, mis valesti oli. Seda kõike aga ei juhtunud.

Kui laval vestlus koomale tõmmati, tõusis Veiko ja lahkus ruumist. Joel jäi veel saali ning selle järgi, mida Veiko veel ukselt märgata jõudis, plaanis ilmselt Liba-Veikole mõne küsimuse esitada.

"Kurat, ma võiksin vanduda, et see olid sina," teatas Joel, kui ta viimaks majast väljus ja auto juurde tuli.

"Kõige hullem on, et ma võiks ise ka vanduda, aga see on ilmselge vale. Kurat! Vaat nüüd tahan ma teada, kuidas nad seda tegid."

"Absoluutselt! See on ikka siuke käkk. Ma olin täiesti kindel, et me leiame eest mingi paroodia, aga see... see võtab kohe sõnatuks."

"Oota!" peatas Veiko, kui Joel võtit süütelukus keerama hakkas. "Ootame ära, kui nad väljuvad ja vaatame siis. Saame autonumbri äkki, et millega ta sõidab, ja sealt edasi inimese enda. Ma tahaks kohe teada, kes siukse sigadusega tegeleb."

Aga Liba-Veikot ei väljunudki. Kuulama tulnud memmekesed valgusid majast välja üsna samal ajal kui Joel tulnud oli. Paarkümmend minutit hiljem kustus akendes valgus ning väljus ka raamatukoguhoidja. Ilma Liba-Veikota.

"Nojah, mis me nüüd siis teeme?" uuris Joel.

"Mis me ikka teeme. Lähme koju, aga hoiame pilgu peal. Kui nii hea teisik leidub, siis ei pruugi see viimaseks korraks jääda."

Koheselt uut Veiko Belialsi esinemist neist kumbki leida ei suutnud, kuid kui Joel paar nädalat hiljem Tallinnasse mineku plaanidest rääkima hakkas, tabas Veiko uue ebakõla.

"Ühesõnaga, mõtlesime, jah, et läheme kolmapäeval juba sinna. Saab ühe õhtu Harglaga vabalt jämmida ja siis neljapäeval esietendust vaatama minna. Kurat, Hargla kasvatab minust kultuurse inimese veel niimoodi oma teatrietendustega."

"Oot! Sa räägid nüüd sellest nädalast, mis tuleb?" uuris Veiko igaks juhuks üle.

"Sellest, jah. Mis siis?"

"Anna mulle üks hetk!"

Veiko pani telefoni lauale ja toksis arvutisse sisse Torma raamatukogu veebiaadressi.

"Ja sa oled Harglaga rääkinud?"

"Mhmh. Mis siis?" kõlas Joel üha kahtlustavamana. "Alles pool tundi tagasi rääkisime."

"Kuule! See on mingi suurem jama siin. Tormas on sel kolmapäeval laval Indrek Hargla."

"Mida perset!? Ma pean seda Indrekule rääkima."

Kuid Veiko keelitas, et Joel ei räägiks. Kindlaim viis teada, et laval on samasugune teisik, näis olevat see, et Joel läheb Tallinnasse ja Veiko Tormasse Harglat kuulama. Sel korral saaks ta rahulikult kuulata ja küsimusigi esitada ning pärast paaritunnist mõtlemist oli üsna selge, et küsimusi tuleb esitada ka raamatukoguhoidjale. Leidus mingi tädike, kes otsis üles kirjanike teisikuid ning kutsus neid esinema. Kõlas ebausutavalt, et keegi ilma korraliku tasuta sellise skeemiga kaasa läheks, kuid iial ei võinud teada. Kui sul oli kuskil lehma lellepoeg, kes piisavalt õiget nägu oli, võis olla võimalik teda veenda ka tasuta esinemises. Päris tasuta ilmselt siiski mitte. Vähemalt pudel paremat konjakit pidi sel juhul ikkagi omanikku vahetama.

Mõeldud – tehtud!

Veiko astus Tormas taas raamatukokku, nüüdseks juba üha tuttavamasse ruumi, märkas ees esinejat ja viipas tervituseks. Hargla tervitas vastu. Nagu vana sõpra. Ainuüksi see žest tekitas Veikos nii palju segadust, et ta helistas igaks petteks kohe, veel enne kirjanikutunni algust, Joelile ja kontrollis asjaolusid. Jah, sai ta teada, Hargla oli kenasti omas kodus vaba õhtut veetmas.

Kui vestlusõhtu läbi sai, jäi Veiko raamatukokku. Suur skandaal võltskirjanike ümber ei tundunud talle kuigi hea kirjanduse populariseerijana, kuid päris nii seda asja ka jätta ei saanud. Ta ootas kuni kohalikud end riidesse sättisid ja riburada uksest väljusid. Alles siis, kui viimase lugeja järelt uks sulgunud oli, tõusis Veiko toolilt ja astus saali etteotsa.

"Khmm!"

Raamatukoguhoidja võpatas end sirgeks nagu oleks teda millegi keelatu tegemiselt tabatud.

"Ee... Mida ma teha saan? Teie heaks, ma mõtlen." kogeles raamatukoguhoidja, samal ajal laualt raamatut haarates ja seda enda selja taha peites. Liba-Hargla istus stoiliselt oma toolil ega teinud Veikost väljagi. Nojah, tema töö oli tehtud ning ilmselt mingi järelnäitemängu eest talle maksta polnud lubatud.

"Te teate, kes ma olen?" uuris Veiko naisele sügavalt silma vaadates. Vanaldane paksus kampsunis lühike proua vaatas hetke mõistmatult, kuid siis läksid silmad ehmatusest suureks.

"Te olete... Te olete see kirjanik."

"Mhmh," noogutas Veiko rahulolevalt. "Veiko Belials," lisas ta reipalt ja ulatas tervituseks käe. Raamatukoguhoidja vaatas oma hallide silmadega kahtlustavalt kord Veiko kätt, siis nägu, kuid mõni hetk hiljem suutis end koguda ja tervitas vastu.

"Vaike," vastas ta nimele kohase hääletugevusega.

"Ma oleksin väga huvitatud selgitusest. Nii teilt kui ka kirjanikuhärralt siin kõrval. Või peaksin ma ütlema "liba-kirjanikult", sest õige Indrek Hargla on siit enam kui saja kilomeetri kaugusel. Millega ta teid ära ostis?" pöördus Veiko nüüd Liba-Hargla poole.

"See pole see, mida te mõtlete!" sekkus Vaike Liba-Hargla ette astudes ja petturit oma kehaga varjates.

"Ja mis see siis on? Ma oleksin päris huvitatud. Ma olin nimelt siin ka tol õhtul, kui ma ise väidetavalt laval olin ja publikuga vestlesin. Ma pean ütlema, et mõlemad korrad on olnud vägagi muljet avaldavad."

"Andke mulle viis minutit," anus Vaike, "ja ma räägin teile kõik. Issand! See pole üldse nii nagu paistab."

Veiko viipas käega lubamaks Vaikel mõne minuti tegutseda. Hargla istus aga endiselt toolil ega teinud kõigest väljagi. Korra või paar vaid mühatas endamisi. Vaike hakkas aga oma vanusele sobimatu kiirusega Indrek Hargla raamatuid ühte kuhja laduma. Silma järgi hinnates oli siin eksemplar praktiliselt kõikidest Hargla teostest, nentis Veiko. Kogu virna peale asetati suur mustade nahkkaantega raamat, mis näis sajandeid vana olevat. Vaike avas raamatu, võttis laualt pistoda ning mingeid arusaamatuid sõnu pomisedes lõi pistoda paksu musta raamatusse.

Veiko võpatas selle barbaarse liigutuse peale. Raamat oli ilmselgelt vana ja väärtuslik. Selle lehtedelt paistis tekst, mida ta lugema ei ulatunud - käsikirjaline ja luitunud. Ja nüüd seisis raamatulehtede keskel leinamärgina üks rubiiniga kaunistatud pistoda. Rubiin viitas verele, mida raamatust voolata ei saanud, mingu see kui tahes katki. Mis Veikol aga peaaegu märkamata oleks jäänud, oli Hargla hääbumine. Silmanurgast märganuna keskendas ta nüüd pilgu kirjanikule. See, mis veel mõni hetk tagasi oli olnud rahvaga suhtlev lihast ja luust kirjanik, paistis vaid hägusa hologrammina ja kadus seejärel sootuks.

Vaike pomises veel viimased laused, tõmbas pistoda raamatust välja ja pühkis relva Hargla kõige uuema toese vastu. Veiko pilgutas imestusest silmi. Suures vanaaegses raamatus oleks pidanud igas lehes olema suur haav, kuid seda polnud. Paber oli täiuslikult terve! Vaike avas raamatu tagakaane, asetas pistoda selle jaoks loodud pesasse ja sulges iidse teose.

"Nüüd me saame rääkida. Ja ma luban, et ma räägin teile kõigest. Me, ausõna, ei soovinud kellelegi halba. Te võite mind uskuda."

Veiko, kellel veel hetk tagasi oli tuhat vihast küsimust, seisis aga kummalises vaikuses. Ta oli oma peas mitmeid võimalikke variante kaalunud, kuid midagi sellist poleks talle iial pähe tulnud.

"See oli...?" alustas ta abitult.

"Oh, sellest tuleb pikem jutt," nentis Vaike. "Võtame kohvi, seda jääb alati üle, ja ma alustan algusest."

Vaike võttis kaks tooli ja viis need suupistelauana teeninud laua juurde. Ta valas kummalegi tassitäie kohvi, pakkus Veikole kringlijääke ja haaras endalegi tükikese enne rääkimisega alustamist.

"Te olete Veiko Belials, eks ole? See tähendab, et lisaks poeet olemisele olete te ka ulmekirjanik. Vaat seda viimast ajuosa ilmselt vaja lähebki, et kõigest aru saada."

"Selle vahega, et ulme on teadlik väljamõeldis, aga see siin oli mingi hästi kavandatud silmapete ilmselgelt."

"Või siis mitte. Info selle kohta, mida ma tegin, on raamatukoguhoidjate seas laialt teada. Mitte muidugi kõikidele ja ülikoolis seda ei õpita, kuid teatud usalduse saavutamisel räägivad vanemad noorematele edasi. Selline õpiring. Teoreetiliselt hästi suletud ja kontrollitud, kuid me kõik teame, et tegelikkus on natuke teine ning info on vähemalt teoreetiliselt väljapoole liikunud."

"Mida te sellega öelda tahate?"

"Ma räägin raamatutest! Aga ilmselt ongi raamatute kaudu seda kõige lihtsam selgitada."

Vaike tõusis ja tõi lauale Harry Potteri teise osa.

"Pea iga fantaasiakirjandust armastav inimene on selle tänaseks läbi lugenud. Ma eeldan, et ka teie ning sestap on varikätkide kaudu kõige lihtsam kõike seletada. Iga looja paneb oma loodusse killukese endast. Kunstnike, kirjanike ja muusikute puhul on see iseäranis suur osa. Näitlejatel ka, kuid näitlejad puistavad end igal õhtul salvestamatusse meediumisse ning seega on raske iial piisavalt suurt kildu kokku saada, et asi töötaks. Võibolla koduteatri saalis saaks...? Kunstnike ja kirjanikega on igal juhul lihtsam. Igas raamatus on kübeke autorist ning kui neid raamatuid on piisav kogus, on kübemete hulk parasjagu suur, et varikätk üheks õhtuks ellu äratada. Selleks on oma tseremoonia, omad meetodid, kuid see toimib. Seda, mida te nägite, võiks kutsuda varikätki lagundamiseks - iga kübe saadetakse oma raamatusse tagasi. Ja raamatus, mis mu ees laual on, tapetakse varikätk sellega, et lüüakse basiliski kihv päevikusse. Te nägite riitust! Kas saab üldse mingit kahtlust olla info lekkimise osas!?"

"Mingid sarnasused on siin tõepoolest olemas," vastas Veiko vaikselt. "Aga milleks see kõik? Suur osa kirjanikest tuleks suurima heameelega raamatukokku esinema. Eriti, kui kohvi ja kringlit pakutakse."

"Aga esinemise eest peaks maksma ka! Mille eest!? Mul pole eelarves sellist rida ning me tahtsime siin peotäie raamatukogudega ka pidutseda. Ikkagi raamatukogude aasta!"

"Samas kringlit ja kohvi jagub," pomises Veiko.

"Need on oma küla muttide poolt kokku kantud. Liisa küpsetab alati mingi asja, kui meil siin raamatukogus üritus on ja kohv on ka inimeste toodud. Jõulude ajal tuli oma viis pakki kohvi. Sellest saan neid üritusi terve aasta teha."

"Ja ikkagi!" ei andnud Veikole rahu. "Pagan! Siuke jama..." Ta hammustas tüki kringlist, lonksas kohvi peale ja kasutas mälumisehetke mõtlemiseks. "Ma tahan seda raamatut näha!" ütles ta viimaks, kui oli end veidi kogunud.

"Aga... Aga ma ei saa!" vastas Vaike alandlikult. "See on raamatukoguhoidjate saladus, millest teised midagi teadma ei peaks."

"Ma juba tean midagi. Ja ma saan vajadusel ka politseile tõendada, et siin oli tegemist identiteedivargusega ning mingi juhuslik inimene esines rahvale Indrek Harglana. Teie lugejad nägid Indrek Harglat ning on nõus seda ka tunnistama. Aga mina tean, ja saan ka tõestada, et tõeline Indrek Hargla on praegu Tallinnas. Nad isegi korraldasid kohtumise valvekaamera ja dokumendikontrolliga, et vajadusel asju tõendada."

Politsei mainimine viis Vaike tuntavalt sabinasse. Vana naise kohvitass kolksatas alustassile nii, et kohv üle serva loksus. Suurte silmadega vaatas naine Veikole otsa ja anus:

"Appi! Ärge te politseisse küll minge! Ega me siis paha pärast. Me ikka selleks, et raamatuid rohkem laenutataks, et lugejad oma autoreid tunneksid ning, noh, teil on ju ka omakasud sees. Pärast teie varikätki esinemist laenutasin ma kõik teie luuleraamatud korraga välja. Luuletajatest on kergem elusat varikätki luua, sellepärast te esimene olitegi - palju raamatuid mitmetes žanrides ning luuleraamatud nende hulgas."

"Et siis luulekogudes on suurem hulk autori hinge kui proosaloos, mille valmimine võis olla palju aeglasem ja valulisem?"

"Mitte ehk suurem," nentis Vaike, "aga kuidagi toorem ja ehedam."

Kui Veiko viimaks raamatukogust lahkus, ei suutnud ta kuuldust mõtlemist kuidagi lõpetada. Ta oli nüüd näinud seda raamatut lähemalt. Oli lugenud loitse ja vaadanud pistoda. Basiliskiga polnud siin mingit pistmist. Ja miks pidigi olema, kui haljas raud asja ära ajas? Ta polnud ikka veel kindel, kas peaks politseisse minema või mitte. Kogu lugu oli egole korralik hoop ning mingist vaatest üdini vastik, kuid kuskil selle sees oli oma hämarala. Natuke uhkust, et just teda oli mitmel korral välja kutsumist väärivaks autoriks peetud. Natuke rahulolu, et tema raamatud promosid sel veidral moel ta uusi ja järgmisi teoseid. Veidral moel, tõsi küll, kuid siiski olid need pelgalt juba kirjutatud raamatud, mitte võõras aferist, kes tema nime all jumal teab mida teha saanuks. Natuke pragmaatilisust liikus mõtetes, mis arvutas, et kuue luulekogu raamatukogust välja laenutamine toob jaanipäeval koju ühe euro.

"Eks näis," pomises Veiko koduuksest sisse astudes. Keerulised otsused oli enamasti mõistlik hommikuks lükata. "Aga kringel oli hea."

Tõlkekatkend. Uks aega: Alex Hawki ajarännuseiklus (Shawn Inmon)

Peatükk üks

Uks

Alex Hawk vaatas oma keldri ühest nurgast teise. Ta pigistas ühe silma kinni, segaduses ilme näol.

“Midagi siin ei klapi,” pomises ta endamisi.

Maja oli Alexile kuulunud rohkem kui aasta, kuid kuni tänaseni oli ta keldris vähe viibinud. Nüüd, kui ta seal oli, ütles tema alateadvus talle, et miski on valesti.

Ta sirutus oma tööpingilt mõõdulinti võtma. Ta oli lindi alguse ühte nurka kinnitanud, kui tema telefon helises.

Ta heitis pilgu ekraanile.

Mandy. Pagan.

Alex hingas sügavalt sisse ja ütles: “Tere?”

“Tahan lihtsalt kindel olla, et sa ei ole unustanud. See muserdaks ta, kui sind ei oleks.”

Alex vaatas tööpingi kohal rippuvat vana kella. 10.17.

“Peoni on peaaegu kuus tundi.”

Ta vakatas, mõistes, et oli Mandyga rääkides alati kaitsepositsioonil. Ta alustas uuesti. “Ma ei ole unustanud. Ma tulen.” Ta mõtles hiiglasliku kaisukaru peale, mis istus tema pea kohal elutoas. “Miks sa pead selline olema?”

See oli lause, mida Mandy oli oodanud. “Muidugi, ega sa ju ei jää pidevalt asjadest ilma? Oh, oota, jääd ju küll. Sa jäid ilma kahest tema esimesest eluaastast. Tema esimesest sõnast, tema esimesest sammust, kõigest. Pooltel kordadel, kui pead talle järele tulema, ei jõua sa õigeks ajaks.”

Selle vaidluse rööpad olid juba sügavale tallatud ning see lõppes alati samas kohas - frustratsiooni, süüdistuste ja vihaga.

“Mandy, ma olin missioonil, ma - “ Mees peatus ja kogus end. Selles poksimatšis uuele ringile minemisest ei saanud midagi head tulla. Ta teadis, et vastane on ülekaalukas ja kohtunik otsustaks nagunii tema kasuks.

“Oota. Ta tahab sinuga rääkida.”

Hetk hiljem kõlas telefonist Alexi tütre väike hääl. “Issi? Sa ju tuled, eks?”

“Kullake.” Ta oleks tahtnud öelda: “Sa tead, et ma olen alati olemas, kui mind vajad,” kuid see ei olnud tõsi ja ta ei saanud lapsele valetada. Selle asemel sõnas ta: “Sinu kingitus on täpselt minu ees. Ma ei suuda oodata, et seda sulle anda.”

“Olgu, issi.”

Telefonist kostus sahistamist, millele järgnes vaikushetk.

“See oli alatu võte.”

“Sinu tütre kasutamine selleks, et süütunne sind kohale tooks? Arvatavasti. Kõik on lubatud, mis?”

“Lihtsalt – ma tulen. Okei?”

Ta heitis pilgu oma telefonile. Naine oli kõne lõpetanud.

Võimalus toru hargile visata oli vanasti palju rahuldustpakkuvam.

Alex raputas pead, hingas paar korda sügavalt sisse ja tuli tagasi käsiloleva probleemi juurde. Ta haakis mõõdulindi otsa keldri ühes nurgas kivide vahele ja kõndis teise nurka. Lint näitas kaheksa meetrit, kakskümmend kaheksa sentimeetrit.

Mees surus huuled arvutades kokku ning suundus siis trepist üles ja välisuksest välja aprillikuu päikesepaistesse. Kesk-Oregoni ilm oli kevaditi ettearvamatu, kuid päev oli muutumas Amy pärastlõunase sünnipäeva jaoks ideaalseks - soe päikesepaiste, sinine taevas ja mõni üksik hele pilvetups.

Alex seisis, nägu soojendava päikese poole - sa pidid kasutama igat Oregoni pakutavat võimalust vitamiin D omandamiseks, - ja kordas siis keldris tehtud harjutust. Üks tema viieteistmeetrise mõõdulindi ots haagitud maja idanurga taha, kõndis ta roosi- ja rododendronipõõsaid vältides lääne poole.

Mõõdulint näitas üheksa meetrit ja neliteist sentimeetrit.

Alex lasi lindil metalse plaksuga kokku rulluda. Ta tõmbas käega läbi oma lühikeste juuste, üritades mõistatust lahendada.

Kuidas on maja väljastpoolt üheksa meetrit ja seest kaheksa meetrit lai?

“Sellepärast, et see pole. Ei saa olla,” ütles ta iseendale, hüpates veranda trepiastmetest üles ja kiirustades keldritrepist alla.

Idasein lõppes akna lähedal, nii et ta nägi, et selle taga polnud midagi peale vaba ruumi. Läänesein aga oli tühi.

Alex oli selle väikese käsitöölisemaja ostnud peale seda, kui oli lõpuks leppinud tõsisasjaga, et neil Mandyga ei tule midagi välja

Ta ei tahtnud olla üks neist isadest, kes elab näruses kulunud korteris, mis on täidetud teise ringi mööbliga, ja kes viib oma lapse igal teisel nädalavahetusel McDonaldsisse lasteeinet sööma. Ta tahtis kodu, mille kohta Amy võiks teada, et see kuulub täpselt sama palju temale, kui see, kus ta koos emaga elas.

Niisiis, käsitööline. Alex oli maja saanud üliodava hinnaga, kuna omanik oli jäänud haigeks ning oli sunnitud kolima hooldekodusse. Omanik oli viimase kümne aasta jooksul jätnud maja lagunema ning see peletas eemale mitmeid potentsiaalseid ostjaid. Alex aga ostis selle hea meelega sellises seisukorras. Maja kõpitsemine sisustas lõputuid tunde, kui ta ei olnud tööl.

Kõik see viis ta ühel päikeselisel aprillipäeval keldrisse lahendama puuduva kaheksakümne kuue sentimeetri mõistatust.

Kogu läänesein oli kaetud paneelidega, mis tundusid olevat seisnud seal aastakümneid. Alex piidles paneele, otsides naelaauke. Ta ei leidnud ühtki.

“Külge liimitud, mis? No las siis mäng alata.” Ta tegi pausi. “Kas on halb märk, kui sa räägid päev-päevalt endaga üha enam?” Veel üks paus. “Mitte enne, kui hakkad endale ka vastama.” Ta vaatas ümberringi, kuid loomulikult polnud seal kedagi, kes tema nalja üle naeraks. Veel üks miinus täiesti üksi elamise juures. “Äkki peaksin endale toakaaslase otsima. Või koera võtma.”

Alex haaras pingilt sõrghaamri ning proovis seda paneeli taha pressida, et seda maha tõmmata. Ei õnnestunud. Ka suur sõrgkang andis sama tulemuse. Peale paari frustratsiooniminutit soris ta oma tööriistakastis ja leidis väikese sõrgkangi. Ta kiilus selle lae ja paneeli vahelisse pilusse.

Ta kopsis haamriga kangi otsa pihta, kuni tundis, et see pisut sisse vajus, ning tõmbas siis. Lõpuks andis üks paneelitükk järele.

Alex vahtis kohta, kust tahvel lahti oli tulnud, kuid ei näinud midagi peale pimeduse. Ta vaatas taskulampi otsides ringi, aga ei leidnud ühtegi. Siis meenus talle see lamp, mida ta endaga igal pool kaasas kandis. Ta avas pöidlaga oma telefoni, lülitas taskulambiäpi sisse ja suunas valguse nurka.

Paneelide taga oli punane telliskivi.

Alex libistas telefoni tagasi taskusse ja kratsis kukalt.

Miks peaks keegi keldrisse tellistest valeseina püstitama ja selle peale veel paneelid liimima? Selles polnud mingi loogikat.

Temas oli tärganud huvi. Õlgu kehitades ütles ta: “Ainult üks viis teada saada.”

Kuna paneelseinast oli juba üks tükk eemaldatud, oli palju lihtsam kangi või haamri sõrga selle taha suruda. See ei olnud elegantne lahendus, kuid pärast kahtkümmet minutit tugevat tööd oli ta alla kiskunud pea kaks meetrit tahvleid, tükk tüki haaval.

Selle taga ei olnud midagi muud kui hästi laotud telliskivisein.

Peale erruminekut oli Alex töötanud ehitajana, pannes peamiselt kipsplaati kortermaja ehitusel lähedalasuvas linnas. Lihtne telliskivisein ei peatanud teda.

Ta krabas riiulilt raskeima presendi ja laotas selle piki seinaäärt. Järgmisena haaras ta lööktrelli ja elektrisae.

Las käia!

Ta asus tööle, lõigates telliste liitekohtadest. Siis pani ta trellile kiiluotsa ning seadis selle vibreerima.

Kui ta esimese kivihunniku maha presendile tõmbas, jäi ta sõnatuks, nähes, mis seina taga oli.

Seal oli veel üks telliskivisein.

Alex naeris kogu selle asja naeruväärsuse üle.

No kui sa juba ehitad ilma nähtava põhjuseta keldrisse telliskiviseina, siis miks mitte ehitada juba kaks seina?

Ta heitis uuesti pilgu kellale. Ikka veel oli piisavalt aega lammutada maha kaks seina ning end puhtaks kasida, enne kui ta pidi sünnipäevapeole minema.

Ta asus tööle, kiskudes maha kogu kahemeetrise osa esimesest seinast, enne kui teisele keskendus.

Varsti seisis ta keset reieni kõrguvaid kivihunnikuid.

Kui ta lõikas lahti esimese osa teisest seinast, tabas teda külma õhu voog. Ta keeras pea kõrvale, oodates kopitanud, seisnud lõhna, arvates, et õhk oli palju aastaid seina taga lõksus olnud.

Tuule eest polnud aga pääsu, see liikus temast üle ja tema ümber. Kuid see ei lõhnanud üldse kopitanult ega seisnult. Sellel oli hoopis eksimatult tuttav lõhn.

Ookean. Kakssada viiskümmend kilomeetrit sisemaal viibides tundis Alex Hawk ookeani lõhna.

Tuuleke jätkas puhumist ja see oli surmkindlalt mereõhk - külm, värske ja eksimatult soolaka alatooniga.

Alex asus tööle ülejäänud seina kallal. Kannatlikult, telliskivi telliskivi kaupa.

Üsna pea nägi ta, mis on seina taga. Vähemalt oleks ta pidanud nägema seina taha. Selle asemel oli seal lihtsalt tintmust pimedus, mis paistis neelavat igasugusegi õrna valguse, mis selleni jõudis. Alex sirutas käe avausest sisse. Teise seina ja maja välisseina vahel oli vähemalt kämblajagu ruumi.

Alexi lambivalgus paistis maja kaugemal seinal, täpselt seal, kus see oleks pidanud olema. Kõik paistis niisugusena, nagu see oleks pidanud olema, ühe erandiga. Nurgas oli sügavam pimedus, piiritletud õrna helkleva joonega.

Ta näitas sellesse nurka oma telefoniga valgust. Helklev piirjoon oleks moodustanud ukse, kui uksed oleksid tehtud sügavaima taeva pimedusest. Piirjoone kõrvale oli välisseina külge jahinoaga kinni löödud üks ümbrik.

Table of Contents

Peatoimetaja kriisiveerg 02/22 (Laura Loolaid)

Rakvere teatri etendus ”Suvitusromaan” (Elar Haljas)

Tolmunud topeltettur 14: Surematu partii (Rauno Pärnits)

Maleulmepildimängule joon alla (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias jaanuaris 2022 (Taivo Rist)

Videointervjuu: Shawn Inmon (Maarja Kruusmets)

Reaktori juttudest: 01/22 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 02/22

Uudiskirjandus 02/22

Jutt: Vabaduse hind (Tim Hornet)

Jutt: Mineviku kaunis lummus ehk Jörbini väike retk (Kaupo Sempelson)

Jutt: Algoritm ja armastus (Helina Ravasoo)

Jutt: Abieluküsimused (Maarja Kruusmets)

Jutt: Varuplaneet (Imre Siil)

Jutt: Musta emanda lapsed (Maniakkide Tänav)

Jutt: Kohtumised kirjanikega (Mairi Laurik)

Tõlkekatkend. Uks aega: Alex Hawki ajarännuseiklus (Shawn Inmon)