Peatoimetaja veerg 02/23 (Joel Jans)

Kuidagi juhtus nii, et peatoimetaja amet on ringiga minuni tagasi jõudnud ja sellega seoses tuleb hakata taas numbritele avasõnu leiutama. Asi nimelt selles, et peatoimetaja veeru kirjutamine on olnud mulle selles ametis alati kõige raskem ülesanne. Lihtsalt numbris ilmuvate artiklite-juttude üleslugemine on selle rubriigi täitmiseks kasulik kuid natuke liiga labane. Lugejad näevad ju neid isegi kui pisut kerivad. Seega peaks ütlema justkui midagi olulist aga nii püsib oht muuta peatoimetajaveerg kohaks, kus peatoimetaja hakkab lihtsalt oma sügavalt isiklikke sõgedusi välja elama. Halbu näiteid sellisest lähenemisest teavad ilmselt kõik.

Kordame seega kõige põhilisemat: Reaktor püsib eelkõige fännide panusel. Ilma teie igakuiste juttude, artiklite arvamuste, repliikide arvustuste jms poleks ka Reaktorit. Ehk tänaks kõiki, kes aastast-aastasse meile kümneid ja kümneid tekste saatnud ja ühtlasi ärgitaks neid, kes pole siiani veel midagi saata julgenud, seda kindlasti tegema. Karta ei ole vaja ja kõige hullem, mis võib juhtuda, on see, et vastus võib venida. Toimetus on meil ikkagi pisike ja kord kuus mõne peavoolu kirjandusajakirja mahuga võrdse numbri kokkupanek suur töö. Eriti kuna peame erinevalt neist teistest ajakirjadest seda tegema oma igapäevase põhitöö kõrvalt.

Elame olmeulmelisel ajastul, kus ka veiderulme tundub taltsas ja mõistlik. Ukraina sõda on kestnud aasta, tänavatel annavad poliitikud lubadusi, mis hirmutaks Orwelli ja Huxleyd ning Gibsonil vajuks Midjourneyt nähes suu lahti. Kõige selle juures oleme jäänud ikkagi nendeks samadeks inimesteks. Leiame ulmest kosutust ja elame edasi.

Kaanepilt Midjourney, Jana ja Riho.

Ukraina ja Vene ulme esimese sõja-aasta valguses (Jüri Kallas)

Venemaa totaalne sissetung Ukrainasse ehk sõja nn aktiivse faasi algus eelmise aasta 24. veebruari varahommikul muutis maailmas paljut. Ka ulmemaailmas. Ajal, mil käesoleva Reaktori number ilmub, on (aktiiv)sõda juba aasta kestnud ja pole kindel, kas aasta pärast see sõda isegi läbi on. Võib-olla on, aga võib ka mitte olla... või siis on mingi relvarahu ja konflikt on külmutatud. Reaktor on siiski ulmeajakiri ja las poliitikaga tegelevad teised, sest vaevalt ma siin kuud taevast alla toon ja ameerikaid avastan.

Kui poleks sõda, siis teaks maailm Ukrainast hulga vähem, kui üldse midagi. Kõlab julm-küüniliselt, aga nii on. Noh, et mina olen ukraina keeles lugenud kusagil 1990ndate algusest. Mitte palju ja sageli, sest kirjanduse kättesaadavus jne. Ja isegi minu jaoks on paljud tahud Ukraina elust ilmutuslikud olnud. Rääkimata siis vähemhuvilistest.

Kui nüüd otse ulmesse sukelduda, siis peaks kohe rääkima ühest olulisest momendist: meil Eestis on kombeks (euroopalikult) eristuda keele baasil, Ukrainas pigem (ameerikalikult) territooriumipõhiselt. Kui rämedalt üldistada, siis eestlane on see, kes valdab eesti keelt; ukrainlane aga see, kes elab Ukrainas. Lahtiseletatult: Ukraina kirjanik võib olla ka autor, kes kirjutab näiteks vene keeles. Ja nii ongi olukord, kus väga palju venekeelset ulmet on tegelikult Ukraina ulme ehk siis autorid, kes elavad Ukrainas ja peavad end ise samuti ukrainlasteks.

Nõukogude Liidu ajal, mil õitses nn rahvaste sõprus ja toimus venestamine, polnud teema vast nii terav, sest liitriigi ametniku jaoks oli iga vene keeles kirjutav/tegutsev inimene automaatselt venelane. Olgu, oli ka n-ö nõukogude rahvuslus, mis vaatas liiduvabariikide inimestele põlglikult ülalt alla, andis neile solvavaid hüüdnimesid (hohollid, tšurkad, tšuhnaad jne) ning moonutas ka nimesid. Viimane puudutas Eestit ja eesti keelt vähem, sest keeled liialt erinevad ja pigem oli tulemus kergelt naeruväärne jonn, et Tallinna asemel Tallin jne. Ukrainas, kus venestamine oli ehk kõige jõhkram, toimus tõsine keele moonutamine. Alustaks sellest, et Ukraina nimed muudeti vene keeles vene nimedeks, et Oleksandr asemel Aleksandr, Jehven asemel Jevgeni, Mõkola asemel Nikolai jne. Ja lõpetada võiks sellega, et mõneti eksisteeris Ukrainas kaks kultuuri: vene- ja ukrainakeelne. Jah, need polnud ehk sedavõrd lahus kui siinmaine venekeelne kultuur eesti kultuurist, aga teatav vahe oli.

Ka ulmes oli vahe sees. Olid autorid, kes kirjutasid vaid vene keeles ja olid autorid, kes kirjutasid vaid ukraina keeles ja siis olid autorid, kes alustasid ukraina keeles ja hiljem läksid mingil põhjusel vene keelele üle jne. Kui tuua näiteid, siis Igor Rossohhovatski, kel eesti keeles viis juttu ajakirjades-antoloogiates ilmunud, kirjutas üldiselt vene keeles, kuigi tal on ka paar ukrainakeelset kogumikku. Andrei Dmitruk, keda eesti lugeja teab ehk jutu „Simson XII“ järgi, avaldas küll abituriendina oma esimese ukrainakeelse ulmekogu, hiljem veel ühe ukrainakeelse, aga liikus pigem vene ulme mõjusfääri. Samas, Oless Berdnõk, üks olulisemaid Ukraina ulmekirjanikke kirjutas ainult ukraina keeles.

Pärast Nõukogude Liidu lagunemist on toimunud teatav kaugenemine ja kultuuride lahtiühendamine, aga tasuks mainida, et näiteks paar enimmüüvat Venemaa ulmekirjanikku on Ukraina taustaga. Jutt siis autoritest Vassili Golovatšov ja Juri Nikitin. Need mehed elavad küll juba aastaid Venemaal, aga ei maksa unustada ülimenukaid, vene keeles kirjutavaid, aga Ukrainas elavaid ehk siis H. L. Oldie, abikaasad Djatšenkod, Andrei Valentinov jne. Tõsi, pärast 2014. aastat ehk siis sõja (mitteaktiivse faasi) algust on teatav must kass vene lugeja ja hiljemmainitud  autorite vahelt läbi jooksnud. Mitte ehk totaalselt, aga teatavad hoiakud jne.

Ja eks neid piire on veetud mõlemalt poolt. Maidanist alates eriti usinalt. Nii nagu Putin ei andestanud Maidani, nii ka Sergei Lukjanenko, kes ühe ehk oma põlvkonna tuntuimana on olnud ka vast kõige agressiivsem Ukraina küsimuses. Ta suisa keelas oma teoste Ukrainas avaldamise ja ukraina keelde tõlkimise jne.

Siiski võiks öelda, et kuni 24. veebruarini 2022 oli olukord enam-vähem. Jah, anastatud Donbassis ja Luhanskis toimus Venemaa kirjanike osalusel ulmeüritusi, mil oli enam kui tugev propagandamaik küljes. Samas, ega need oluliselt ilma ei teinud ja ega kirjanikud sageli päris täpselt ei taibanudki, millega nad end sidusid. Rääkimata sellest, et mõnikord toimusid taolised üritused lihtsalt seetõttu, et keegi suutis kusagilt mingi eelarvelise või fondiraha n-ö välja ajada ja kulutas selle siis ulmefestivali tegemiseks. Meenutaks, et Ukrainal oli anastatud alade asjus selge ja resoluutne poliitika, aga venelased enamjaolt ei saanud probleemist isegi aru. Noh, et olen takkajärgi kuulnud taolist seletust nii mõneltki kirjanikult või muusikult. Selge, et mõni püüab takkajärgi musta valgeks rääkida, aga üsna mitme korraliku inimese puhul pole mul mingit kahtlust tema avalduse siiruses.

24. veebruaril aga olukord muutus. Algas sõda, täpsemalt sõja aktiivne faas ning asjad muutusid konkreetseks. Poolt või vastu! Ja ma pean tunnistama, et pettumisi on olnud rohkem, kui ma oleksin karta osanud. Ei, mul pole illusioone, seda enam, et Venemaa kultuuri ja ajalugu tundes on ka üsna raske taolisi pettekujutelmi omada. Mul neid justkui polnud ning sõjaga kaasnevad massihauad, piinakambrid jne mind ei üllata. Vastik, aga Venemaa puhul kahjuks ootuspärane. Küll aga hämmastas, oli ebameeldivaks üllatuseks paljude Venemaa ulmekirjanike riigitruudus. Just seetõttu, et ulmekirjanik kui suhteliselt alternatiivne kultuuritegelane ei satu propagandateenistuste radarile. Kirjandus üldse on ühiskonna seisukohalt minoorne nähtus, ulme seda enam. Aga ei! Mingid mehed ja isegi naised ikka pidid tegema avaldusi, kus õigustasid sõda, kutsusid üles jne. Sealhulgas autorid, kellelt seda eriti oodatagi ei osanud. Noh, et paned loomingu mõttes silme ees ritta, et jumalast sõjavastane ja riigikriitiline, aga ei...

Tekib küsimus, et kuidas siis nüüd esimese sõja-aasta valguses suhtuda Venemaa kultuuri üldiselt ja ulmesse konkreetselt. Ilmne ju on, et mingi suurem lahtiühendamine toimub, et lisaks majandussanktsioonidele on ju ka kultuurilised sanktsioonid. Kuidas meil Eestis, kus me küll füüsiliselt ei sõdi, aga vaimselt me ju sõjas oleme ning ega me idanaabri poole eriti rõõmsalt ei vaata.

Minu isiklik arvamus on, et tuleb teha vahet, sest muidu oleme me kui mingid Nõukogude Liidu aegsed turakad, kes rääkisid, kuidas kõik eestlased on fašistid ning kuidas nemad meile kultuuri ja majandusliku õitsengu tõid.

Üks on selge, kui autor on surnud ja taset on, siis miks peaks me ta maha kandma? Eriti veel, kui autor oma eluajal ka mingeid sigadusi ei teinud, oli pigem võimuga pahuksis. Miks peaks sellist autorit nüüd karistama? Kas peaks karistama vendi Strugatskeid või Kir Bulõtšovi? Kas Aleksandr Mireri romaan „Kus on rändurite kodu?“ muutus pärast 24. veebruarit kuidagi halvemaks? Kindlasti on inimesi, kelle jaoks muutus, kuigi objektiivseid põhjusi selleks pole. Eks igaüks peab ise need piirid tõmbama, aga minu käsi küll ei tõuse karistama takakjärgi autoreid, kes sageli läbi halli kivi tegid head ulmet ja hoolitsesid selle eest, et me saime lugeda ka midagi muud, kui saepurust kroonukirjandust.

Ja eks samamoodi on ka elavate autoritega. Miks peaks karistama neid, kes on selgesõnaliselt sõja hukka mõistnud ja keda nüüd sageli ka Venemaal tühistakse? Või miks peaks isegi hukka mõistma autoreid, kes on vait? Et miks nad sõja vastu sõna ei võta, meeleavaldusele ei lähe? Teate, omaaegses Eesti NSV-s sai lõviosa inimesi suurepäraselt aru, kus nad elavad ja mis toimub, aga miitingule ei läinud jne. Olid nad kollaborandid? Ei, pigem polnud neil suitsidaalseid kalduvusi. Ja Eesti NSV oli tänase Venemaaga võrreldes ikka lust ja lillepidu.

Kui aga elav autor ise võtab sõna, teeb inimvihkajalikke avaldusi, siis pole midagi parata. Ise ta seda tegi ja ise ta niimoodi end loojana tühistab. Olgem ausad, ega see püüdlik riigitruudus autorile eriti head ei tee. Piisab, kui vaadata kasvõi algusaegade Lukjanenkot ja kui sundida end lugema mehe kõige värskemaid romaane. Päris masendav võrdlus, nii sisult, kui ka tasemelt.

Lõpetuseks ütlen lihtsalt: määravad teod, mitte rahvus või elukoht.

Turu linna Kääbikut vaatama ja tagasi (Agur Tänav)

Mõned asjad on legendaarsed ja mõned asjad on istutatud juba lapsepõlvest sinu sisse nii sügavale, et need ei ole enam isegi legendaarsed, vaid osa sinust enesest. Minu puhul on nii Tolkieni Kääbiku ja Sõrmuste Isandaga. Mul on siiani selgelt meeles nii esimene Kääbiku lugemise kui Sõrmuste Isanda lugemise kord. Kui Peter Jackson seadis kinolinale Sõrmuste Isanda, siis oli see suursündmus. Näha hingelähedaseks saanud kangelasi oma ihusilmaga seiklemas oli midagi erilist.

Foto: Turu Linnateater

Kui 2018 aastal etendus Soomes, Turu Linnateatris Sõrmuste Isanda teatriversioon, siis sellest kuulsin ma kahjuks hiljem ja sellest teatritükist nägin vaid pilte ja lugesin arvustusi. Tundus, et hakkama oli saadud hea asjaga. Mul oli päris kahju, et olin sellest ilma jäänud. Kuid 2021 aastal seati Turu linnas lavale Kääbik, ning see tähendas, et nüüd ei saanud kuidagi palverännakule minemata jätta. Niisiis: piletid-auto-laev-Turu!

Peab ütlema, et Turu linna ja Linnateatri vahel toimub päris hea koostöö. Ostes teatripileti, tuleb sellega kaasa ka linnatranspordi kasutamise õigus kolm tundi enne ja kaks tundi peale etendust. See on selleks, et külastajad ei üritaks oma autodega teatri ümbrust täis parkida. Nii jätsime meiegi auto linna äärde öömaja juurde ja lakk-king jalas, sõitsime bussiga teatrisse. Kui sai näidatud bussis teatripiletil olevat QR-koodi piletimasinale, siis tunnistas see meie sõidu tõepoolest kehtivaks. Selline lähenemine väärib vägagi kiitust, nii parkijate, rohepöörajate kui ka nende suhtes, kes tahavad peale etendust ja enne koju minekut oma keeleotsa mõne alkohoolse joogi sisse pista.

Teatrimaja oli rahvast täis ja ringi vaadates oli näha väga eriilmelist ja kirjut seltskonda imikutest vanuriteni. Kääbik tundus olevat tõeline põlvkondade ja subkultuuride ülene ühendaja. Nagu liha- ja rohusööjad paradiisiaias, nii olid ka siin segiläbi pintsaklipslased, gootid ja kolmetriibulise adidase-dressiga tripaloskad, hallipäised vanavanemad, rõõmsameelsed keskealised ja rohkelt teismelisi. See oli nii südantsoojendav vaatepilt, et oleks kindlasti võtnud pisara silma, kui oleks selle imetlemiseks rohkem silmi jätkunud. Aga ei jätkunud, sest teatritükk tõmbas kogu tähelepanu endale.

Lavakujundus oli kuninglik, mitte küll üle pingutatud, kuid piisavalt pillav, et mäed olid päris mäed, mitte ehitustellingud ja kääbiku maja oli päris kääbiku maja, mitte ei pidanud seda kahe tooli najal oma vaimusilmas ise ette kujutama. Tegelikult ei ole ma vist elus veel näinud sellist butafooria pillerkaari, mis Turu teatri lavalaudadel lahti rullus. Tegevuspaiku, mis Bilbo ja kompanii oma retkel läbisid, oli kümneid ja igaüks neist oli hoole ja armastusega välja ehitatud. Kogu lavaruum, sealhulgas laealune oli pidevalt kasutuses, põrandad tõusid ja langesid igas stseenis. Meie kohalik võõrustaja ütles, et sellist vägevat lavauperpallitamist varem ei olnud, kuid peale viimast remonti monteeriti põrandasse tublisti masinaid. Igatahes paistis, et lavastaja võttis neist masinatest välja kõik, mis need iganes suutsid pakkuda. Ja mitte ainult põrandaga ei tehtud imesid, vaid Sünklaane sünges laanes ronisid lae alt mööda köisi ja trosse alla paksude, vastikute ämblike armaadad, pea ees ja ise õelad nagu mürgikotid. Turu Kunstiakadeemia tsirkuse õppesuuna tudengid näitasid siin tõelist klassi.  Ühtlasi panid nad elama ka mäekollikoopad, Järvelinna ja metshaldjate kuningakoja. Kogu etenduse aja paistis, et massistseenide ja kõigi tegelaste elustamiseks olid kokku aetud suured näitlejahordid. Hiljem, kui nad peale etendust aga kummardama tulid, siis selgus, et neid oli tegelikult tublisti vähem, kui etenduse ajal tundus.

Foto: Turu Linnateater

Kuid mitte ainult ämblikud ja võitlusstseenid ei lummanud oma lopsakusega, vaid kogu etendus oli eriefektidega üle külvatud. Mis mind kõige enam üllatas, oli elava tule erakordselt rohke kasutamine. Esialgu kergitasin kulmu, kui Thorin ja kompanii tulid lavale ehtsate tõrvikute valgel, kuid see oli ainult sissejuhatuseks.

Foto: Turu Linnateater

Suurem tuletrall läks lahti siis, kui mäekollid ajasid pärast Udumägede koobastikust pääsemist kääbiku, Gandalfi ja päkapikud puude otsa ning Gandalf korraldas neile tulevärgi, käisid välgud ja paugud, suitsu ja tuld lendas igasse ilmakaarde ning leegid tõusid vaata et laeni. Kotkaste saabumine ja kogu kompanii päästmine oli samuti eepiline ja uhke. Seal ei saanud ma esialgu isegi aru, et mingitel hetkedel toimus osa tegevusest filmina lava tagaseinas oleval kinolinal, nii osavalt ja märkamatult oli see muu suitsu, pimeduse ja kaose sisse peidetud.

Foto: Turu Linnateater

Kuid kui jõuti Üksiku mäeni ja lohe lava ühest otsast teise tuld purskas, siis jõudis selle kuumus isegi minuni, kes ma istusin üsna kõrgel ja kaugel lavast. Ma ei kujuta ette, mida tundsid need inimesed, kes istusid otse lava ees. Ühtegi kõrbenud kulmudega inimest ma pärast etendust ei näinud, aga ma poleks olnud sugugi imestunud, kui see nii oleks olnud. Ka Järvelinna põlengus ei hoitud küünalt sugugi vaka all - kõikjal põleng ja tuli, üle lava tuigerdas üleni leekidest haaratud inimene, kuumus, suits.

Foto: Turu Linnateater

Ja kuigi eriefektid olid kahtlemata etenduse kõige imeväärsem osa, siis ei saa positiivse sõnaga jätta märkimata ka mitmete näitlejate tööd. Kindlasti tahaks eraldi esile tuua trollid, Guglunki ja lohe. Esiteks trollid - nende kostüümid olid nii kivitõetruud, et enne, kui nad liikuma hakkasid, ei paistnud nad muude kivide hulgast põrmugi välja. Ja mitte ainult välimus, ka nende liikumine ja kogu olemus oli väga trollilik. On näha, et Põhjamaad tunnevad trolle paremini kui muud rahvad, sest need olid kahtlemata kõige usutavamad ja trollilikumad trollid, keda ma näinud olen. Kividest nad tulid ja kiviks muutusid nad pärast tagasi. Kui kolm trolli koiduvalguse kiirte käes kiviks muutusid, siis hakkasin juba hetk hiljem kahtlema, et nad üldse vahepeal elanud ja liikunud olid.

Foto: Turu Linnateater

Guglunk, ehk soomepäraselt Klonkki, oli kindlasti päris palju saanud inspiratsiooni Peter Jackson Sõrmuste Isanda filmitriloogiast. Seda nii välimuse, käitumise, kui hääle poolest.  Kas ka jutu sisu poolest, seda võin ma ainult aimata, sest kogu etendus käis soome keeles ja mina saan soome keelest aru vaid mõnest üksikust sõnast. Oli ka inglise keelsete subtiitritega etendusi, kuid kahjuks ei võimaldanud mu ajagraafik osta piletit ühelegi neist. Kuna aga Kääbikut ja selle tegelaste dialooge teab peast ju iga lapski, siis ei olnud tegelaste omavahelisi jutuajamisi sugugi raske endale ära “tõlkida”. Tõsi küll, rahvas saalis vahepeal naeris ja naljadest jäin ma küll ilma. Igatahes Klonkki osatäitmist oli äärmiselt nauditav jälgida.

Foto: Turu Linnateater

Kritiseerida saaks muidugi ka. Aeg-ajalt tundus, et lavastaja oli olnud ehk veidi liiga raamatutruu. Iseenesest ei olnud see halb, kuid materjali maht, mida kolme tunni jooksul esitada, oli kaunis suur ja seepärast jäi nii mõneski stseenis tegevus veidi pinnapealseks. Vabalt oleks võinud välja lõigata Elrondi ja Beorni juures käimise, selle võrra aga minna mõnes teises stseenis rohkem sügavuti. Just parajal määral võeti näiteks aega Bilbo kohtumisel Klonkkiga, kui nad pimedas teineteisele mõistatusi esitasid.

Foto: Turu Linnateater

Veel üks asi, mis mind üllatas, oli laulude puudumine. Nii raamatutes, kui filmiadaptsioonides olid laulud väga olulisel kohal ja mõned neist oleks võinud ka etendusse põimida. Ma ei tahaks uskuda, et see jäi tegemata, kuna soome näitlejad ei oska laulda, pigem oli see eelpoolnimetatud ajapuuduse süü. Siiski ma usun, et hea tahtmise korral oleks saanud siia-sinna siiski kasvõi mõne salmi jagu laulu sisse torgata, matka või muude tegevuste taustaks. Selle kohta oleks tahtnud lavastajalt kohe küsida, et miks selline valik.

Foto: Turu Linnateater

Kuid nendest puudustest hoolimata oli kogu etendus väga huvitav ja vaatemänguline, ma ütleks lausa, et superelamus. Kui oleks võimalik, siis läheksin seda kindlasti vaatama ka teist ja ka kolmandat korda, kuid siis püüaksin sättida end juba subtiitritega etendusele.

Üks järjekordne üllatus ootas veel lavastuse lõpus, kui näitlejad kummardama tulid - neid oli oma kaks korda vähem, kui etenduse ajal tundus. Lavastaja oskas inimressurssi väga hästi ära kasutada ja vaatajaid ära petta. Kummardama tuli ka tehniline meeskond ja see oli vähemalt sama suur, kui näitetrupp. Päris kindlasti olid nad aplausi kuhjaga ära teeninud, sest etenduse eriefektid ja maastike peadpööritav vaheldumine olid elamus omaette ja vähemalt pool etendust. Ma loodan, et see tükk filmiti üles ja Tolkien Estate rahvas lubab seda ka ilmarahvale näidata. Kui ei, siis oleks see küll kuritegu Tolkieni loomingu vastu. Kuskilt jäi silma ka statistika ja 2022 aasta augustiks oli etendust käinud vaatamas 32 000 inimest ja see on liiga väike arv nii hea etenduse jaoks. 32 miljonit oleks hoopis väärilisem, kuigi ma usun, et läbi ekraani ei ole see siiski nii võimas elamus, kui kohapeal.

Foto: Turu Linnateater

Peale etendust oli meil kaks tundi aega, kuni teatripileti bussisõidusoodustus veel kehtis ja seega sai ka linnas veidi ringi vaadatud. Esimesena vaatasime muidugi sisse raamatupoodi ja sealsesse ulmeriiulisse. Tolkieni teoseid leidus mitmes riiulis ja igasuguses formaadis ja keeles. Muuhulgas leidsin ka soomekeelse Kääbiku. Kui meie siinpool Läänemerd oleme kasvanud üles oma Kääbiku legendaarsete illustratsioonidega, siis ka soomlastel on omad traditsioonid. Otse loomulikult andsid nad Kääbiku illustreerida Tove Janssonile ja sellega ausa raamatu ära muumistanud. Esialgu harjumatu, kuid pikemal lehitsemisel siiski alla neelatav.

Igatahes, reis oli elamusterohke ja aus. Kui Turu Linnateater peaks kunagi lavastama Silmarillioni, siis tuleb kindlasti uus palverännak ette võtta.

https://tkteatteri.fi/ohjelmisto/esitykset/hobitti/

Arvustus: Propeller ajus ja kihelus jalgades (Marko Kivimäe)

„Ajudraiver"

Joel Jans

Lummur, 2022

288 lk

-----------------

Ma olen Joel Jansi lugenud... natuke. Omal ajal mõne lühijutu siit ja sealt, mis on olnud sellised normaalsed, toredad. Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel teise koha saanud „Tondilatern" meeldis juba täitsa hästi, sellist nooremale lugejale, teismelisele mõeldud hästikirjutatud noorteromaani oli ja on eesti keeles väga vaja.

Asja juurde! Daamid ja härrad, kinnitage turvavööd, sest sellest tuleb üks tempokas sõit!

„Ajudraiver" on oma olemuselt „väga ulme", kus kirjanik on oma igapäevatööd, seda va arvuti-värki, kõvasti sõnadeks, lauseteks ja peatükkideks raiunud. Raamat algab peale sellega, et patsiga poiss Felix, tavaelus mitte-väga-õnnelik ITipoiss, sureb. Maandub ta omamoodi üllatusena paradiisi, aga siis selgub, et asjad on oluliselt keerulisemad, suremisega alles hakkab elu peale, paradiis on esimene samm järgneval raskel teel. Hauatagune elu on tegelikult virtuaalreaalsus, kus surnud-elluäratatud inimesed, neurikud, elavad edasi oma elu. Või mis elu see ka on, kuna tegelikult valitseb hauakääpatagust maailma tehisintellekt. Felixile see ei meeldi just kõige rohkem ning siit hakkavadki edasine suletöö ja vastasseis lahti rulluma.

Kui IT-maailm on tuttav süsteemiadministraatori vaatenurgast, siis on raamatus veel eraldi lisakiht mõnusat ja humoorikat nohikuvärki. On ju siin Init ja Nohup, juttu on klastritest ning igal teisel sammul võivad viirused jalus olla. Mis viirused, kogu see küber ja punk on „Ajudraiveri" kaante vahel masina ja inimese kokkusulamine, kus on nii neuroviiruseid, neuromeeme kui „lihtsalt" neurikuid. Kohati läheb kogu see pillerkaar nii intensiivseks, et lugeja peab kõvasti kinni hoidma, et ree pealt maha ei kuku.

Raamatut ilmestavad Liis Rodeni illustratsioonid, ka kaanepilt on tema jagu. Mulle jubedalt meeldib, kui raamatus on pilte, need annavad alati tekstile hästi palju juurde. Ka antud juhul on hästi mõnus vaadata, kuidas lugemisel peas tekkinud mõttepildid sarnanevad kunstniku nägemusega. Või teinekord ka erinevad.

Mis mulle veel raamatute juures meeldib – kui on sisukord. Jah, siin on see olemas. Samuti on äärmiselt sümpaatne, kui on kas eel- või järelsõna, antud juhul on Jüri Kallas võtnud kokku Joel Jansi kirjanikutee, mida oli väga huvitav lugeda. Eks ma üht koma teist teadsin ka, aga nii mõnigi detail oli uudne, samuti osad üldistused olid huvitavad. On ju Joel Jans päris palju kirjutanud teiste kirjanikega kahasse, pikematest lugudest on näiteks koostööromaanid Maniakkide Tänavaga („Kettmõõgaga mõõdetud maa" ja „Kosmose pikk vari") ja paar lühijuttu Veiko Belialsiga. Ka „Tondilaterna" all oli osaliselt Maniakkide Tänava kätetööd, kuid suurem osa oli siiski Jansi jagu. „Ajudraiver" on saba ja sarvedega Jansi lapsuke, seega, kes tahab lugeda võimalikult „puhast" Jansi romaani – palun, selleks on „Ajudraiver". Mitte, et teiste kirjanikega kahasse kirjutamine halb oleks, oh ei. Pigem ongi muljetavaldav, kuidas kärgaju toimib ning kaks (või teinekord rohkemgi) kirjanikku suudavad väed koondada.

Kui suurem osa raamatust on hoogne žanrilugu ulmemaailmas, kus peamine rõhk on tihedal tegevusel, siis just lõpupoole tuleb sisse ka maguskurbi ja melanhool-nukraid noote, mis minu silmis tõstab n-ö „tavalise", klassikalise olemusega loo, teistest sarnastest vaksa jagu kõrgemale. Sest minu silmis on kirjandus just siis eriti väärtuslik, kui misiganes kuues esinev lugu sisaldab ka tõsisemaid, filosoofilisemaid noote, kus kirjanik võib valida talle sobiva laiusega pintsli, kasta seda sulekuningale sobiva värvi sisse ning jutustada lugejale oma käekirjaga allegooriliselt hoopis muud lugu. Näiteks antud juhul leiab tempoka žanriulme tagant noore täiskasvanu mehistumise loo.

Jäin lugemise ajal mõtlema, et täitsa huvitav ikka, milliseid seoseid võib lugemise ajal tekkida. Sest see, et kohatise huumori tagant kippusin ma Paasilinna kõrvu nägema (põrgukristlased!) –  noh, miks ka mitte. Samuti vana hea Tartu ja Tallinna vastasseis ajas ka mõnusalt muigama – on ikka kirjanikul võimalusi „ära panna" ning see peita peategelase mõttemaailma taha! Ning mingil hetkel jäin ma üldse iseenda omaaegsete (ulme)lühijuttude peale mõtlema – ma ei taha küll hakata ennast ja Jansi võrdlema, eks on põhjusega üks meist kirjanik ja teine kirjatsura, kuid mingis osas tuli see kutsikaenergilisus tuttav ette.

„Ja mis prügimäele meid nüüd saadeti?" uuris Felix edasi.

„See, mu sõber, on põrgu, või siis vähemalt Initi versioon sellest," muigas Polack mõrult.

Felix uuris ümbritsevaid ehitisi lähemalt ja leidis, et valitsev õudne disharmoonia ajas tal südame pahaks. See paik oli hullem isegi kui Tallinn – linn, mis Felixile polnud kunagi meeldinud just seepärast, et vana ja uue kokkusobimatus riivas ta silma."

Kritiseeritava poole pealt mõjus mu jaoks sadulana sea seljas ropendamine. Seda on tegelikult küll väga vähe, ainult mõnes kohas – ning seda enam tekkis küsimus, et miks, miks küll? St minu jaoks pole vägisõnad midagi halba või ebameeldivat, need on üks viis teatud emotsioone väljendada ning annavad palju võimalusi keelemängudeks. Kui aga rääkida sajatamisest, siis seal peab mu arvates üsna hoolega balansseerima, kuskohas mõni suguelund on omal kohal, kus pinnuks silmas. „Ajudraiverist" oleks ma ise jätnud need vähesedki roppused praegusel kujul välja.

Trüki- ja kirjavigu oli raamatus natuke liiga palju. Ega ma neid kokku lugenud, äkki kümmekond, mõni siia-sinna. Kuna aga raamatul on ka toimetaja, siis tekib küll küsimus, et kuidas need vead läbi lipsasid päris mitmest silmapaarist? Pealegi Eesti on väga väike koht, siin on mitmeid inimesi, kes viitsiks käsikirja või paar aastas läbi lugeda ning kriitilise pilguga kirjavigu taga ajada. Rääkimata sellest, et pea kõik mulle silma läinud vead oleks õigekirja masinkontroll üles leidnud.

Kokkuvõtvalt: hästi tore ja sümpaatne raamat. Ega ma nüüd ei tea, kaua Jans sahtlit on täitnud, aga esimene lühijutt ilmus tal 12. aastat tagasi Reaktoris („Elva õudus" – ning tegelikult võib vaielda, oli see nüüd debüüt või mitte... aga see pole ka oluline).  Igal juhul minu silmis on kirjanik arenenud märkimisväärselt, kui varem torkas rohmakus ja vähene viimistlemine silma, siis „Ajudraiver" on väga mõnusalt poleeritud ulmeromaan, selline lopsakas, ma ütleks. Paraja pikkusele muule lisaks, mis sa hing healt raamatult veel tahad?

4/5

Arvustus: Oodates tagasitulekut Tiuhkamäele (Tõnis Hallaste)

Kui sobib, ma kirjutaks seda raamatuarvustust teisiti kui muidu. Tavaliselt alustan Reaktori juttude arvustusi sisukokkuvõttest, seejärel asun teatavate teemade või detailide analüüsi juurde, nende juurest sageli ekseldes oma hetkemuljete ja uitmõtete sekka nagu mõni parki eksinud geront. Seekord teeksin nõnda, et alustaksin üldmuljest ning jätkaksin sisukokkuvõttega (kommenteeritud väljaandega).

Põhjuseks pole niivõrd mingi katse säilitada arvustajavärskust või eksperimenteerida vormidega, pigem on mul häda selles, et raamatus polnud ühtki säärast karjuvat teemapüstitust, millest arvustajana kinni hakata või millega dialoogi astuda. Polnud mingeid stiili- ega vormiootamatusi, millele keskenduda. Küllap käivitab teos mingeid filosoofilisi diskursusi (surmajärgne elu või mingid eetilised dilemmad või vajadus suhestada oma ja võõrast - laiemas mõttes on kõik filosoofiline, kas või mingite teemade vältimise poolest) ja kui ma püüaks seda arvustust Loomingusse kirjutada, siis ma leiaks selle vinkli ja näitaks, kuidas žanr sellega laiemalt tegeleb ja kuidas see raamat kah mingil määral. Ja higistaks ja kannataks seda kirjutades.

Praegu võin võtta vabamalt, öelda rahulikult, et pole siin mõnda üht Suurt Küsimust, mis nõuaks arvustajalt viivitamatult ja ainuliselt tegelemist. Ja ehk ongi parem. Vahel selliste teemapüstituste või küsimuste küüsi jäädes kaob kõigil (arvustajal kirjutades, lugejal arvustust lugedes) silme eest see kõige tähtsam - kas oli huvitav lugeda? Kas oli hea raamat? Ma ütleks, et oli huvitav, oli igati hästi kirjutatud. Kulges hästi, leheküljed liikusid kiiresti silmade-sõrmede all. Ei nõudnud viivitamatut lugemist, aga oli huvitav, võib soovitada.

Spoilerivaba üldmuljetust jätkaksin sellega, et kui raamat ei tõstatatagi mingeid arutlema panevaid küsimusi, siis ometi pole see mingi ajuvaba märul ega askeldamine. Tegemist siiski korraliku noortekaga, mõeldud veidi vanemale lugejale kui “Supilinna salaseltsi” raamatud, ent noorematele kui näiteks “Mina olin siin”. Seega neile, kel on juba aimus noorte täiskasvanulikest tempudest, aga kes ei ole veel kalestunud küünilised täiskasvanuhakatised. Kui peategelased Alari ja Sara kahekesi omaette oma toas on, siis ikka seepärast, et jätkata mingite saladuste uurimist. Natuke tajuvad nad omavahelist vastassuhete keemiat, aga ega nad sellele eriti ei mõtle. Seda saanuks ehk rohkemgi teadvustada, ikkagi keskkooliealised juba, aga ju siis on neile tähtis säilitada siivsust...

Ei, nüüd ma juba lähenesin spoilerdamisele, ärgem seda veel tehkem, selleks on aega…

Lootes nüüd, et järgmine, suur üldmuljesse puutuv asi ei ole siiski spoiler - mul oli kahju, et raamat oli alles esimene osa ning suur osa sündmustest jääb alles lahendamata, kogu asjal on veel “lahendatakse järgmises osas”-mekk man. Tähtsaimatele esialgsetele küsimustele saadakse küll vastused, raamat on sisuline tervik ja siin on kulminatsioongi olemas. Ja ikkagi jääb kuidagi palju rippuma. Nagu oleksin lugenud kolmveerand raamatut. Siin on olemas huvitavaid asju (raamatu tarvis välja mõeldud libateadus oli huvitavalt esitletud, tore oli üks õuduselement) ja oli kõigiti hästi kirjutatud (ei olnud mingeid “oh, mis lummav keelekasutus” hetki, aga oli lihtsalt igati veenvalt kirjutatud, lasi endasse sukelduda). Selle kõige pärast loen kunagi järje ära - et saada tervikpildi sest loost. Hetkel jäi siiski veidike poolik tunne.

Nüüd ent asun sisuülevaate & jooksva kommentaariumi juurde. See on küll kirjutatud spoileriküllaselt, ärgu siit edasi loetagu, kel huvi raamatu vastu ja kes tahaks puhtalt lehelt lugeda. Või kui tahad, võid ka lugeda, mina sind takistada ei saa.

Raamatu päris esimesed leheküljed on sellest, kuidas Sara tunneb niiii meeletut igavust, et proovib sõna otseses mõttes lakke sülitada. See mõjus veidra valikuna, sest tavaliselt püütakse ikka kohe haarata lugeja tähelepanu millegi maru põnevaga. Kontseptuaalselt on see nagu looduskirjeldusega alustamine. Samas ei kirjutanud Kraft seda igavalt. Autor otsustas käivitada oma jutumasina seisvalt positsioonilt.

Järgnevad 60 lehekülge, mille vältel vaheldumisi kujutatakse ammust-ammust sündmust, mis näitab Tiuhkamäe salapärasust, ning tänapäeval toimuvat pidu, kus Sara proovib ühe noormehega romantikat teha. Ent siivsalt, vaevu söandades suudelda. Kui tegemist oleks filmiga, algaks see just ammusest õudusstseenist ja müstikast, aga tundub, et Kraft tahtis säilitada sidet olevikuga ning maalida peategelase Sara iseloomustuse, asetades ta ühte kahtlasse olukorda ning näidates tema valikuid. Seeläbi ei ilmu raamatu põhisündmuste alguses tegelasena mitte anonüümne tühi kest, vaid konkreetne inimene - see on ju Sara. See vaheldumisi algus oli huvitav küll - võinuks arvata, et on liiga hekseldav (pooleteiseleheküljesed peatükiaimused), aga mu meelest tempo säilis kenasti ja pilt püsis silme ees.

Tore oli Sara ja Alari veider juhututvumine linnas, Sara nähvamine Alari pihta ning pinge, mis sellest nende vahele tekkis. Vahel ei taheta panna peategelast, saati veel nimitegelast tegema ebameeldivaid tegusid või väljendama ebamõistlikku suhtumist, ent see kripeldus või kahetsus, see “miks ma pidin niimoodi tegema?” on lugejana just hea.

Kui nad hakkavad müsteeriumit lahendama, siis üks abivahend mõjus veidi mugavalt (neil satub juhtumisi olema ligipääs ülitõhusale salakirja muukimise programmile? Kamoon…), aga muidu oli ikkagi tore uuriv detektiivindus, arhiivide tuulamisega ja puha. Näib olevat tore suvi. Võib-olla omavahelist särinat võinuks rohkemgi olla, natuke ollakse mu meelest liiga korralikud. Raamatu alguses suudleb Sara mingit naistemurdjat Romeot, nüüd on nad Alariga kahekesi oma toas ja väikenegi oht, et Alari ema arvaks, et nad seal midagi ebasündsat teevad, paneb Alarit ütlema midagi stiilis, et hea, et Sara nii taiplik oli ja et ainult tüdrukud tulevad selle peale. Mees, kus su hormoonid on?

Faunusbotaanika oli huvitav termin, ehkki mul on tunne, et see esimene pool võiks kuidagi olla teisiti käänatud - faunobotaanika või midagi. Ma ei tunne ent vanade keelte käänamist piisavalt hästi, et siin tegelikult nuriseda. Samas on raamatus hästi esitatud seda mõistet - peategelased loevad selle kohta RationalWikist. Just see nüke pani mõistet isegi guugeldama ja teate mis - ei ole olemas. Tüng. Huvitav oli see, kuidas autor lisas siia veel faunosoliidid ehk kivide maagilise väe - tekib ühtne maagiline kompott, mis põimib elutut loodust, poolelus botaanikat ning täiejõulisi inimolendeid. Natuke jäi mulle ent hämaraks, kas faunosoliit peab ikka olema kivi (sõna ikkagi meenutab “monoliiti”, -lithos järelliide tähendab “kivi”) või on tegemist üksnes kohaga, kus kindlate taimede kasvamine käivitab võlujõu. Esiti jäi mulje, et peaks ikka olema kividega seotud, aga kui nad räägivad sellest, siis justkui nõnda, et kõige tähtsam on koht. Kas Tiuhkamäel on mingeid väelisi kive? Muinasaegseid kiviringe? Või selgub see järjes?

Raamatu meeldejäävaim visuaal on ilmselt poolik mees. Või peaks ütlema läbilõikemehike? Ei, ei peaks. Hea ja natuke hämmastav minu jaoks, et autor on leidnud veel ühe viisi tekitada lugejas tülgastust inimtaolise, ent siiski mitte inimliku olendiga - et autor on loonud õõvaorgu sobiva tegelase, kelletaolist ma ise pole seni näinud. Või on mu lugemus lihtsalt liiga väike. Natuke nagu zombi, ainult et ilmselgelt mitte - sest ta ei lagune edasi, ei ole ebainimlik või arutu. Ta on siiski justkui positiivne, ehkki läbini ebaloogiline. Olend, keda ei peaks olema.

Mulle meeldis ka piraadijutt, mis oli teksti sisse sokutatud. Stace Shelli meenutus. Tore stiilivahetus, tore lühijutt ammusest ajast (kuidas mõjunuks ta eraldi novellina?), meenutas natuke oma olekult “Watchmeni” kõrvallugu “Tales from the Black Freighter”. Too on muidugi süngem, koletum, kannab jubedat küünilist sõnumit, samas kui Stace Shelli lugu mõjub eelkõige lihtsalt põnevalt, on mõeldud avama üht müsteeriumit ja tõstatama mitu uut küsimust.

Raamatu kulminatsioonil - kombainiga maisi mahatõmbamine, jalakatüdruku (kes ehk oligi Tiuhkamäe nimes peituv tiuhka ehk tüdruk?) päästmine, Sara südamerabandus - oli hea eeltöö. Mobiiltelefoni peitmine, Alar tegelemas indiaanlastega ja Sara ajalooõpetaja Indrekuga. Pinget kruviti hästi. Siis puutus Sara kokku jalakatüdrukuga ja käis sähvatus, tuled läksid kustu. See kõik lõppes kuidagi liiga järsku. Lugemisemotsiooni ja pinge kruvimine mingi kriitilise hetkeni ning mingi lugemisrahulduseni viimine - hetkel jäi see viimne rahuldus siiski saamata millegipärast. Lugemisnaudinguline coitus interruptus. Võib-olla oli ses stseenis endas tegevust või pöördeid kuidagi vähe? Jooks kombaini juurde ja särts. Ehk saanuks jalakatüdruk millegagi hämmastada? Kuna selle järel muud eriti polnud peale järgmise osa valmisseadmise ning lõpplahenduste sättimise, oli sest kulminatsiooni poolikuks jäämisest kahju. Edasi lugedes ootasin veel mingeid suuri raputusi, aga oli pigem üsna rahulik.

Milline tuleb järg? Esiteks peaks olema Venemaa avarustesse, et leida pool indiaanlast - Poolikuks Lõigatud Mees. Teiseks tuleb tegeleda Viiresega - sellesama muinasajast pärit tüdrukuga, kel on võime südameid seisata ja taaskäivitada. On tore, et tegelastel on missioon, aga see kõik tundub hetkel kuidagi tohutu suur, selgete piirideta, isegi teatavat ängi tekitav. Neil on õnneks kaasas n-ö kompass ühe indiaanlase näol, kes teab, kus võiks olla nende kaaslane. Kas Sara ja Alari omavahelisse suhtlemisse löödud mõra hakkab selle missiooni lahendamist takistama - kas see jääb lihtsalt ühe sünge varjuna nende vahele, mis segab koostööd, või on tegemist just “veaga”, mida nad üritavad lahendada?

Ja ikkagi, üks küsimus jääb veel (kui see oli mõeldud õrritava küsimusena) - kes või mis on jalakatüdrukuga kaasas, kellest keegi rääkida ei taha? Sara ema nägi ja vakatas, ei rääkinud enam sõnagi sellest, lõpuks isegi põgenes riigist. Raamatu lõpus ameerika turist nägi ja ütles oma kaaslasele: “Kui ma ütleks, ei usuks sa sõnagi…” Juhul kui tegemist pole lihtsalt Pooleks Lõigatud Mehega, siis tahaks küll teada, mis seal on. Kas või juba ainult seepärast võiks järje ette võtta. Pealegi, autoril on jutustamisoskust, kirjutamisandi piisavalt, et temalt võib eeldada teksti, mis läheb ladusalt ja mõnuga. Hea on, kui autoris on usaldusväärset stabiilsust.

Arvustus: Superkangelased... ei, ülikangelased (Jüri Kallas)

Alustama peaks vast ülestunnistusest: superkangelaste teema jätab mind suhteliselt ükskõikseks. Selleteemalisi koomikseid ei loe ja taolisi filme ei vaata. Ei, mitte põhimõtteliselt. Lihtsalt ei huvita eriti. No päris pääsenud ma ka pole – enamus x-mehi nähtud, üks ports ämblikmeest ja üht-teist veel. Mõnikord, eriti tänu näitlejatele, saan isegi elamuse, aga alati tajun, et ma pole päris sihtgrupp.

Ja siin ma siis olen ja kirjutan arvustust raamatule „Minu pere ja muud ülikangelased“. Ja ei maksa lasta end petta – ülikangelased on täpselt need, keda me tavaliselt superkangelasteks nimetame. Sõna lihtsalt maalähedasem ja raamat argisem. Kusagil on ka need tuntud superkangelased, isegi Superman, vabandust Supermees leiab põlglikku äramainimist. Hm, et ilmselt siit tuleb ka üks oluline moment – autorile meeldib eesti keel ja eestipärasus. Noh, et ülikangelased ja Supermees, eksole.

Tegu on mitte eriti paksu raamatuga. Lugesin-arvutasin tähemärgid kokku, et selline pikem lühiromaan. Teose peategelaseks on megapoiss Robi ehk siis ülikuulsate ülikangelaste suhteliselt tavaline poeg. Esimene konflikt või pigem vastuolu tuleb tõsisasjast, et Robil ülivõimeid pole. Ja eks sealt hakkab kerima, et ülivõimetata keset eriti ülivõimekaid. Olgu, need vanemad, aga alailma torkava naaskli tüüpi ülivõimekas noorem õde – see on juba midagi pea talumatut.

Raamatu moodustabki Robi minavormis pajatus. Hea ja loomulik, suisa isegi mugav võte, aga minu jaoks pisut tüütu, sest 55-aastasel vanamehenässil on pisut keeruline taolisse ennastunustavalt sukelduda. Tõsi, ma leidsin endale abimehe. Ma kujutasin vaimusilmas endale ette Imeliste-pere poisiklutti ehk Välku ja mõttes ühendasin Välgu ja Robi ning niimoodi oli see poisikluti minavorm mulle söödavam. Raamatu autori ja lühiromaani enda suhtes ehk alatu, aga sain asjad enda jaoks tööle ja lugemine läks kohe hulga lobedamalt.

Lühiromaani sisuks on maailma päästmine... noh, et nagu taolistes lugudes ikka ning sisust ma kirjutama ei hakka – kes tahab, see loeb. Kirjutan pigem, kellele see teos võiks sobida või mitte sobida.

Ilmselt pole lühiromaan päris see, mida otsib raamatust tüüpiline ulmelugeja, ka ei sobi see ilmselt kõikidele vanematele lugejatele, sest ilmselgelt on tegu laste-noorteraamatuga. Jah, autor või kirjastaja võib mulle siin vastu vaielda, et hea kirjandus vanusepiiri ei tunne, aga oleks pisut rumal ja ka ebaaus väita, et kõik raamatud sobivad kõigile.

Eks kirjastuseski tajuti, et nende ulmesarjadesse raamat päris hästi ei sobitu ja lühiromaan avaldati sarjaväliselt. Samas, võibolla said kaalukeeleks pildid, mida sarjaraamatuis pole. Või hoopis autori enda tahe. Kes teab? Igaks juhuks ütlen, et pildid on head ja sobivad suurepäraselt. Kaanepilt on pisut nõrgem... või ütleks, et kunstniku laadiga sobib must-valge rohkem ja värv lahjendab efekti.

Kellele see raamat aga sobiks? Kindlasti noorele lugejale, kel on lihtsam samastuda. Ja eks maht ja pildid on meie lugemistõrkega ajastul samuti argumendiks. Sobib ka neile täiskasvanutele, kes lasteraamatuga paremini sina peal. Kui ulmelugeja tahab proovida midagi, mis pisut teistmoodi, siis tasub samuti ette võtta. Ja kindlasti peaks sobima koomiksihuvilistele, sest eks see üks koomiks ole, lihtsalt tekstiline, lühiromaani vormis.

Kuigi minu lugemiselamus on üsna ebalev, tahaksin ma raamatut pigem kiita. Marek Liinev on välja mõelnud toreda loo, sättinud paika esituslaadi ning kogu raamatu ka kenasti võetud jutustamislaadis püsinud. Et, see laad võib ju mulle mitteniiväga meeldida, aga tunnustan autori oskusi. Veelkord kiidaks Kersti Jaari tehtud pilte, mis pole lihtsalt illustratsioonid, vaid on teose orgaaniliseks osaks.

Lugesin, päris minu maitse polnud, kui aga tõrkest üle sain, siis nautisin. Igaühele soovitada ei julge, aga kui nüüd keegi tundis endas huvi tärkamas, siis soovitan kindlasti kätte võtta ja proovida.

Marek Liinev

Minu pere ja muud ülikangelased

Fantaasia

2022

Kaanepilt ja sisuillustratsioonid: Kersti Jaar

Arvustus: „Ajudraiver“ (Elar Haljas)

Nii imelik kui see ka ei ole, on see minu esimene pikem arvustus Joel Jansi romaanile, kuigi läbi on nad kõik loetud – ka J.J. Metsavana pseudonüümi all välja antud jutustused. Pikemate teoste puhul on üldiselt autori poisilik seiklejahing vähemal või rohkemal määral esile pääsenud ja mind ehedate detailide ja maailmaloomega võlunud. Lühemate tekstide puhul on haakuvust kohati keerukam leida, kuna teemakäsitlus ei pruugi mulle väga sobida või ei paku sisu lihtsalt piisavalt huvi. Antud raamatus pakutakse lugejale postmortem küberpunki, mis peaks igal itimehel silma särama ja huulenurga kergelt muigvele tõmbama, olles samas piisavalt kergesti seeditav igat masti lugejale. Nii nagu autori eelnevate lugudega, on ka siin tunda, et jutu mitmekülgsuse juures antakse sisu edasi omamehelikult ladusalt ja selgelt. Ning kui jutu lugemisel jääb tunne, et “film” veel jooksma ei hakka, siis Liis Rodeni illustratsioonid tulevad taaskord appi meeleolu looma.

Lugu ise algab – nagu ikka seikluste puhul – paraja draamaga, kus peategelasel veab kõik viltu: naine jätab maha, töökeskkond on väljakannatamatu ja pohmelus vaevab täiega. Ja nagu kõike seda veel vähe oleks, saabub peatselt ka surm ja paradiisi pääsemine; see kõik on aga alles algus. Ja väga hea algus, sest lugeja on ennast juba peategelasele kaasa tundma sättinud ning temaga samastunud, sest kellel meist poleks selliseid päevi või situatsioone ette tulnud? Üldiselt on kõikidele tegelastele loodud piisavalt detailne taustalugu ning igaühele on mõni korralik krutski ka külge poogitud või iseloomuomadusi veidi üle võimendatud, et lugejal igav ei hakkaks.

Eriliselt nauditavaks teevad jutu aga siiski virtuaalmaailmad ja nende toimimisega seotud detailid – nii riist- kui tarkvaralised. Raamatute puhul olen ma asjade toimimise ja füüsika seaduste suhtes vägagi leplik, kui autor suudab asjad enam-vähem loogiliselt ära seletada: ma ei lähe marru, kui laser või ründesüstik vaakumis häält teeb. Antud romaani puhul arvan ma, et isegi “professionaalsed kretiinid” peaksid kogu süsteemi toimimisega rahule jääma. Kui rääkida seostest teiste teostega, siis minul viskas esimesena ette ikka Matrix: peategelane ärkab üles maailmas, kus kõik on kood ja tehisintellekt korraldab sinu elu. Samas aga tuli mulle läbi jutu rännates ja erinevate ajastute tegelasi ühtsesse keskkonda kokku pannes silme ette Philip José Farmeri “Riverworld”, kus samuti erinevate ajastute inimesed äratatakse surnuist ja neil on justkui kõik igapäevased vajadused kaetud, aga keegi ei tea, miks see sündis ja mis on selle kõige eesmärk. Olen ka autori enda poolt teose loominguliseks mõjutajaks märgitud Rajaniemi “Kvantvarast” lugenud, aga mulle see just kuigi kustumatut muljet ei jätnud, kuid autori teiseks mõjutajaks olnud strossilikkust õhkab loost küll – aga mitte üleliia. Sarnasusi teisi virtuaalmaailmu käsitlevate lugudega on veelgi. Näiteks tempo ja meelelahutuslikkuse poolest võrreldav täiesti raamatuga “Valmistub esimene mängija”, aga õnneks on antud teoses klišeesid tunduvalt vähem.

Kindlasti pärast seda üdini positiivset arvamust küsitakse: "Noh, kas on ka millegi kallal viriseda või ilkuda?" Tegemist ju ikkagi eestlaste lemmikspordiga – teise eestlase järamisega. Kui just peab, siis vingun: raamat saab liiga kiiresti läbi. Kui hoogu sattuda, siis rohkemaks kui üheks nädalavahetuseks sellest ei jagugi. Samuti võivad nii mõnedki meta-naljad jääda IT valdkonnaga mitte-nii-kursis-oleval lugejal märkamata, aga eks see näitabki autori oskust jutustada sama lugu samal ajal mitmel erineval tasemel erinevatele auditooriumitele. Lisaks oleks võinud peategelasele mingi sihi juba veidi varem kätte anda. Esimene kolmandik raamatust kulub puhtalt tegelaste ja uudse maailmaga tutvumiseks, ent see näib kohati eesmärgita uitamisena, lihtsalt näitamaks, kui ägeda asja autor valmis on meisterdanud. Ning kõige viimane kriitikanool läheks epiloogi pihta, mis stiili poolest haakub kogu ülejäänud jutuga veidi kehvemini. Samas on see ilmselgelt taotluslik, lihtsalt mitte minu maitse – veidi kauge ja abstraktne.

Seega: kui vähegi suurejooneline maailmaloome pluss tehnilised detailid ja tempokas seiklus sobib, siis tasub “Ajudraiver” ligi haarata küll. Lisaks pakub teos palju paremat meelelahutust kui näiteks sama teemat käsitlev “Westworldi” seriaal, mille viimast hooaega ma ka just hiljuti vaatasin. Kindlasti mängib siin oma osa võimalus tegelasega paremini samastuda: lugu toimub ju osaliselt siinsamas Eestis ning kes ikka itimeest paremini mõistaks kui teine itimees.

Kirjutamisest kasulikku: tõstame panuseid, kruvime pinget... (Laura Loolaid)

Olgu kirjutamisel lühijutt (näiteks jutuvõistluseks – praegu on muide väga paras aeg võistlusjutte kirjutada, tähtaeg ootab märtsi lõpus...) või toimetamisel romaan (köhöhm!) või arendusjärgus veel hoopis midagi vahepealset, mõni praktiline tööriist tuleb ikka kasuks.

Janice Hardy jagab oma praktilise kirjutamisnõu blogis viis näpunäidet, kuidas jälgida, kas loos ikka on piisavalt pinevust, ja kuidas stseeni sees pinget juurde kruvida. (Sest kuna stseeni – ja muidugi kogu loo) – ülesehitamisel on vaja korraga palju liikuvaid juppe töös hoida, on väga tavaline, et ühe komponendi arendamisel-parendamisel jääb mõni teine tähelepanu alt välja.)

kuvatõmmis blogist Fiction University

Võte üks: kirjuta, kuidas asjad halvemaks pööravad. Muidugi ei pea igas stseenis järjest suurem katastroof kaela sadama, küll aga annavad väikesed komistuskivid ja rokaplekid märku pikema vinnaga küsimustest, mis tegelast kummitavad. Sellised väiksed hädapöörded võivad olla näiteks füüsilised, emotsionaalsed või intellektuaalsed (tegelane lööb varba ära, tema kannatus katkeb, tal jääb oluline info kuulmata, ahvid võtsid elektri ära ja hiired sittusid laua peale.)

Võte kaks: demonstreeri, mida ebaõnnestumine tegelasele tegelikult maksma läheb. Ehk teisisõnu, mis on tagajärjed, kui tegelaste plaanid peaksid untsu minema. Tagajärgi saab esialgu demonstreerida näiteks mõne teise tegelase peal, kes on sarnase untsumineku juba omal nahal läbi teinud.

Võte kolm: aja olukord isiklikuks. Muidugi saab juhusliku eemalseisva kõrvaltegelase selleks maha tappa, et näidata, kuidas kõik on nii halb. Aga seda tegelast me ei tunne ja tema kurb saatus meid niiväga ei koti. Aga kui tegelane on juba armsaks saanud, siis saavutab „oi oi, halb!" mõju juba üsna väikese käkiga. Näiteks, tegelane, kellel on krooniliselt raskusi lubadustest kinni pidamisega, on pereliikmelt „seekord, ausõna, tulen“-kohtumise välja kaubelnud, on juba teel ja siis jääb lifti kinni.

Võte neli: kirjuta, kuidas konkreetselt midagi untsu läheb. Osaliselt kattub esimese võttega, aga siinkohal peab Janice silmas mitte juhuslike juhtumiste juurdelisamist, vaid otseselt tegelase tegevusraja kallale minemist. Kui tegelane midagi saavutada püüab, siis sina autorina tead muidugi, mis on püüdluste tulem, ja kirjutad, see tulem silme ees, aga lugeja (ja ka tegelase enda jaoks) on see tulevik nähtamatu. See annab sulle võimaluse leida loos need punktid, kus tegelase plaan võiks untsu minna ja nuputada, kuidas lugu sellisel juhul edasi kulgeks.

Võte viis: kirjuta sisse pika vinnaga hädad ja tagajärjed. Eelnevatest võtetest on rohkem tolku, kui need tüngad ja lõksud ja laksud, mida tegelane üle elab, ka kogu loo seisukohalt tähendust omavad. (Muidu võib tekkida tekst, kus kogu aeg kuskil midagi plahvatab ja jõle möll käib, aga see ei vii tegelikult kuhugi välja.) Ehk siis, enamik väikeseid tagajärgi võiks lisada raskust suurele tagajärjele, mis tegelase pea kohal ripub.

Loe originaalpostitust siit:

Fiction University: 5 Ways to Raise the Stakes in Your Scene

*

Siia otsa paar teist põrgatust, mida plaanisin esiotsa eraldi jagada, aga ega  postitused ei ole siis raisata, internett saab otsa jne. jne.

Patricia C. Wrede oma autoriblogis tavaliselt kindlaid võtteid ja näpunäiteid ei jaga, pigem pakub üldisemaid mõtisklusi kirjutamisprotsessi kohta.

Siiski, kõige uuem postitus selle kohta, kuidas lugu lugejale korda läheb ja kui palju kontrolli autoril selle kordamineku üle on, sobib hästi Janice'i soovituspunktide jätkuks ja kokkuvõtteks:

Perception and plotting - https://pcwrede.com/pcw-wp/perceptionandplotting/

Aga tegelikult tahtsin ma edasi jagada hoopis tema arutlust, kus kirjutajate ette seatakse mõned spektrid või skaalad või teljestikud, mille kaudu oma kirjatööprotsessi määratleda: planeerija / puristaja (planner - pantser), ühtlaselt sammuja / kaugushüppaja (plodder - burst writer), järjepidaja / tsips-siit-tsips-sealt kirjutaja (linear - non-linear), ajapõhine / ülesandepõhine kirjutaja (time-focused - task-focused), välistest oludest / seesmisest tungist sõltuv (exogenous - endogenous).

Selliste vastanduste eesmärk ei ole siiski hakata endale kohe kirjanduslikku horoskoopi treima („mina olen Lumekrabi ja pean sellepärast kirjutama ainult lühilauseid noorkuupühapäevadel!"), vaid pigem vastupidi – kirjeldav teljestik aitab loodetavasti paremini mõtestada enda tööviise ja harjumusi ning valida võtteid ja tehnikaid, mis sellelt pinnalt paremini kirjutada aitavad.

Loe kogu postitust siit:

The Writing Process(es) https://pcwrede.com/pcw-wp/the-writing-processes/

LL: Teen selliseid kokkuvõtteid kirjutamisvõtetest ebasüstemaatiliselt ja printsiibil "oi, mulle oli sellest võttest kasu, ehk on teistelegi!" Esmalt ilmunud blogis Rujanaut: https://rujanaut.blogspot.com/2023/02/kirjutamisest-kasulikku-tostame.html

Larbimulje: Raua nimel! - Fuusia Ball (Tim Hornet)

Veebruari viimasel laupäeval toimus Tartus Kultuuriklubis Salong järjekordne Hilise Lõikuse mäng. Kuigi kõnealune mänguseeria ei tohiks olla lugejale võõras, oli seekord tegemist millegi uuega. Mindi ajas tagasi, ent seekord mitte asularahvale tuttavale teele, vaid Fuusia - selle tehnilise Impeeriumi, millega esimese seeria mängus sõditi - radadele.

Tegemist oli Impeeriumi iga-aastase balliga, kuhu kogunesid erinevate piirkondade aadlisoo esindajad.

Järgnev tekst on ballil Volta Manufactoriumi masinanimismi usulahku (koondnimetusega Sinised) esindanud Viie kirjanduslike liialdustega meenutus.

—

Viimasel hetkel enne sisenemist jäi Augustus, Princeps Volta Manufactorium seisma, blokeerides oma piraka kehaga edasimineku, ning keeras pilgu tahapoole. “Ja pidage meeles, pole midagi tähtsamat, kui näidata, et Volta on ühtne.”

Octavia pärast ei pidanud ta muretsema. Perekonna teadmiste arhiveerija ja sälitajana tundis ta traditsioone ja kombeid ehk isegi paremini kui Princeps ise. Teadlastepaar dr Adin Tšorn ja dr Dva Tšorn olid kohal huvist teiste territooriumite tehnika vastu ning polnud poliitikast huvitatud, seega polnud ka nende pärast tarvis liialt muret tunda.

Kuid Sinised olid ootamatu muutuja, kelle mõtted liikusid vahel väga kummalistel radadel.

Nad kõik esindasid Voltat - traditsioonid, teadus ja usk - kuid pidid jätma mulje ühisest kolmainsusest.

Ta põrnitses piraka haamriga Sinise elututesse okulaaridesse.

“Meie eesmärk on kindlustada kaugem tulevik. Lihakõne ei paku meile huvi,” sõnas Viis, andmata edasi ühtki emotsiooni, ja võttis haamrist kahe käega kinni.

“Mida Viis proovib öelda,” aitas Delta, nais-Sinine, kes sõnades osavam, “on see, et Volta heaolu on meie kõigi huvides.”

“Siis on meil mõistmine,” mühatas Augustus.

Tegelikult polnud tal väga muud võimalust, kui usaldada, minna kaasa Siniste soovidega. Tema maa rahvas oli seda juba teinud. Isegi nende saatkonna nimed olid kõik matemaatilised eristused, nii nagu Sinised olid seda juba aastakümneid soovitanud kui loomulikku sammu raua suunas minekuks.

Praeguseni polnud neil veel konflikti olnud, kuid nüüd olid Sinised esmakordselt saabumas Fuusia Ballile. Siin oli tegemist poliitilise rästikupesaga - üks vale liigutus ning kogu Volta Manufactorium võis kannatada.

“Kakssada?” uuris Octavia mõtliku juhi käest.

Augustus turtsatas. Ka koodide kasutamine oli tänu Sinistele muutunud tavaliseks. See oli niivõrd loomulik. Nõnda ratsionaalsetest olevustest lausrumalust oodata oli ehk liig.

Pealegi, Siniste usk, mis sai alguse Volta Manufactoriumist, oli vaikselt hargnenud ka kaugemale. Tegelikult võis ju selle tugevam levitamine tulla kogu Voltale kasuks.

“Kakssada,” kinnitas Augustus, Princeps Volta Manufactorium ja astus sisse. Neid tervitasid vilkuvad tuled ja vali rütmiline muusika.

*

“Sheeh….onkhh… õigusssh,” kordas raudse näoga ja torusid täis parun Ammon kähisedes, jättes iga sõna järel mulje, nagu võiks ta kohe ära surra. Tema keha oli moonutatud ja modifitseeritud, vanust võimatu määrata.

“Vabandage mu kaaslast,” sõnas vürstinna Venenum Viridis Zahir. “Temast on vahel raske aru saada.”

“Ma mõistan,” turtsatas Delta piiludes silmanurgast oma Sinist venda. Viis oli katnud alumise poole oma näost, mis tegi temast arusaamise oluliselt keerulisemaks. “Nii et teie lähenemine tehnikale on olnud pigem praktiline?” jätkas ta arutelu.

“Täpselt,” muigas vürstinna. “Meie territoorium pole just lihasõbralik. Kuid me tegeleme arendusega.” Ta osutas käega. Ogaliste õlgadega nais-sõdur tõusis püsti ning hingas välja tossupilve.

“See on liha?” mõmises Viis. Kuigi tema hääletoonist oli emotsioone raske lugeda, tundus siin end peitvat skeptisism.

“Modifitseeritud liha,” täpsustas vürstinna rahulolevalt. "Meie uusim relv barbarite vastu."

Viis tõusis püsti ja astus eksperimendi ette. Ta oli liha suhtes kahtleval seisukohal. See tundus omavat võitlusoskusi. Lisaks välimus, mida teised lihad võisid lugeda atraktiivseks, mis tuli barbaritega suheldes kindlasti kasuks.

Kuid ikkagi - liha?

Nad olid tulnud Zahiriga esimesena vestlema, lootes leida mõttekaaslasi, samas kui Augustus tutvus nende teise naabri, Hõbevalguse Territooriumi uue juhiga. See oli teadlik valik.

Nad teadsid, et Zahiri rahvas oli suures osas mehhaniseeritud. Kuid nüüd tuli välja, et see oli vaid praktiline ning nad eksperimenteerisid lihaga. Ei mingit eesmärki raua-valgustuse suunas liikumiseks.

Siiski see võis olla vaid vahe-etapp nende teel ainuõige tõe suunas.

Viis märkas, kuidas ta pilk muutus uduseks.

“Delta. Okulaari-õlitusrituaal.”

Delta noogutas ja vaatas vürstinna poole. “Ma tänan vestluse eest ja loodan tulevikukoostööle. Fuusia nimel!”

“Fuusia nimel!” kinnitasid kõik osapooled kui ühest suust, kuigi ühest kindlast suust kõlas see taaskord kui surmaeelne korin.

Vürstinna kaval muie neid jälitamas, liikusid Viis ja Delta varjulisemasse nurka. Ainus selline oli lage ala, mille kõrval liha enesekergendamise tuba. Delta võttis vöölt väikese pudelikese ja tilgutas sealt oma venna okulaaridesse õli - vahel oli see modifitseeritud silmade puhul tarvilik.

Viis ootas kannatlikult ja vaikis.

Midagi oli valesti.

Tema pilt oli endiselt hägune. Nüüd hakkasid kehas pihta ka teised ilmingud. Olgugi, et Viis liikus selle suunas, polnud ta veel täielikult masin ja liha oli nõrk.

“Delta, hoia ja oota!” ulatas ta haamri oma kaaslasele ja sammus sirgel seljal liha kergendamise kambrisse.

Alles siis, kui uks tema taga lukustus, otsis Viis seinast tuge.

Rooste sind võtku, Zahir!

Vürstinna rääkis, et nende territoorium polnud lihasõbralik. Mida Vürstinna unustas mainida, oli see, et ka Zahiri elanikud polnud enam ammu lihasõbralikud. Milleks relvad ja laskemoon, kui vestlus ajas asja ära? Eriti, kui liha oli sellele niivõrd vastuvõtlik.

Nii et see oli modifitseeritud liha eesmärk?

Kiiritus.

Ka Viis polnud selle vastu immuunne.

Ta vajus põlvili, tõmbas katte näo eest, haaras liha kergenduskastist ja lasi ülestuleval kehavedelikul suust kasti voolata.

“Oo, masin,” ohkas Viis öökimise vahele. “Kaitse meid… hõkk… metalli ja elektriga, sest maailm on… hõkk.. hoolimatu tühermaa täis Rumalust ja Roostet… hõkk… mis meid kõiki ihaleb!”

Palve aitas. Tal hakkas kergem.

Viis kohendas oma tehnikat, andes käsu eneseparandamiseks, ja sättis maski ette tagasi.

Ta tõmbas veel korra hinge ning astus välja.

“Oled kakssada?” uuris Delta.

“Kakssada,” kinnitas Viis. Õde ei pidanud teadma, et osa tema tehnilisest ressursist oli nüüd hõivatud. Samuti polnud tarvis mainida Zahiri salarelva. Hetkel veel vähemalt mitte.

“Kuulsin Octavialt midagi huvi pakkuvat,” teatas Delta.

“Laienda,” vastas Viis jälgides, kuidas neist möödus üks edev-lihalane. Impeeriumi läänesuund oli neid ääreni täis. Õnneks polnud Volta Manufactoriumil tarvis nendega liialt suhelda.

“Siin on üks teadlane, kes väidab, et on leidnud viiruse, mis levib mööda tehnikat. Ta on valmis kõiki testima ning nakatunuid ravima.”

Sinine vend tundis, kuidas ta kulm tõusis üllatusest üles. See oli absurd.

“Kus meie teadlaste paar on?” uuris ta.

“Ma millegipärast aimasin, et sa seda küsid,” muigas Delta. “Nad ootavad meid natukene vaiksemas kohas. Konsool on püsti.”

“Hästi.”

“Su haamer,” ulatas Delta piraka relva.

Viis võttis selle tänulikult vastu, tundes seekord ka relva raskust. Tema raud tegeles siiski mitme tööga samal ajal. Kuid seda ei tohtinud välja näidata.

Juba peagi olid nad konsooli juures ning Dva Tšorn, kleenuke pika patsiga teadlane, kes meenutas väljanägemiselt heljurõisikute hernehirmutist, tõusis püsti, paljastades selle käigus oma kopsupumba hammasrattad. Nad olid juba aastaid töötanud selle kallal, et luua mittetsentraliseeritud süsteemi. Sarkofaag oli küll efektiivne, kuid kõiki mutreid samasse kasti panna polnud mõistlik. Adin ja Dva töötasid peamiselt alternatiivi leidmise kallal.

“Octavia rääkis teile olukorrast? On teil mõtteid?” uuris Delta.

Adin Tšorn, lühem nais-arst, lükkas prillid üles paljastades täielikult lumivalged silmad. “Meil on üks mõte.” Ta kiikas Dva suunas.

“Me-Me-Me võime te-te-teha isoleeritud virtuaalmasina,” kokutas dr Dva Tšorn, nägu ebaloomulikult tõmblemas.

“Mis temaga juhtus?” uuris Delta.

“Närvi-stimulandid,” seletas Adin. “See möödub.”

“Isoleeritud virtuaalmasin?” pressis Viis. Neil oli tarvis lahendust.

“J-jah, se-se-selle seadistus käib läbi konsooli ja võtab ae-aega.”

“Ja mida see tähendab?”

“See tähendab, et on tehtav, aga dr Dva Tšorn peab nii umbes kümme minutit surnud olema,” seletas Adin, samas kui tema kaasteadlane jätkas tõmblemist.

Korraga oli konsooli ümber vaikne. Või noh, nii vaikne kui sai olla kopsupumba kahisemise kõrval.

“Kas see ohtlik pole?” uuris Delta viimaks.

Adin kehitas õlgu. “Kui katki läheb, eks ma pane jälle kokku tagasi.” Ta vaatas tühja pilguga oma teadlasest kaaslase poole. “Oli see kaks kuud tagasi, kui sa viimati katki läksid? Kaua ma sind siis kokku panin?”

“Nä-nä-nädal aega,” kokutas Dva.

“No näed siis. Oli nädal aega surnud, ikkagi elus,” irvitas dr Adin Tšorn laialt.

Ka dr Dva Tšorn irvitas …või ehk oli see vaid tõmblus.

“Delta! Viis!” kõlas äkki Octavia hele hääl.

“Jah?” pöördus Delta.

“Augustus vajab teie sisendit.”

*

Augustus oli leidnud osavate kätega kaupmehe ning võtnud nõuks temaga aastane asumise ja koostöö leping teha. Kogu Volta kaaskond teadis, mida selline leping tegelikult tähendas. Princeps tegi head nägu, kuid tõenäosus, et kaupmees tulevikus Voltast lahkus, oli pea olematu - neil olid omad meetodid talendi hoidmiseks.

“Me pakume öömaja, kõhutäidet ning kõiki vahendeid - eeldusel, et kõik leiutised jäävad Volta kasutusse,” jätkas Augustus kiigates silmanurgast Siniste poole.

Kaupmehel oli kaasas kolm musta lõuaga androidi. Väidetavalt tema enda kätetöö. Sellised väited vajasid aga kontrollimist, enne kui midagi allkirjastati.

“See on hea pakkumine. Lubage, las ma pakun midagi ka enda poolt,” vastas kaupmees Alexei demonstreerides pudelikesi ja potsikuid keemiliste eksperimentidega.

“Sinu masinad,” mühatas Viis taktitundetult keset dialoogi. “On nendes hing?”

“Ah?” ehmatas kaupmees Alexei ning jättis hetkeks oma keemiliste komponentide tõstmise pooleli. “Hing? No oleneb, mida sa hingeks nimetad. Neil on tehisintelligents.”

“Huvitav,” sõnas Viis ja astus esimese androidi ette, vaadates talle sügavalt silma.

Alexei vaatas Sinist, seejärel Augustust. “Ära pahanda, nad on natuke isemoodi, kuid sõbralikud,” kinnitas Princeps.

“Olgu siis nii,” tõstis kaupmees asju lauale edasi. Viis jätkas aga androidi silmade põrnitsemist.

Öeldakse, et silmad on hinge peegel ning masinate puhul oli see isegi rohkem tõsi. Silmad olid keerulised. Nende tootmine limiteeritud kätes. Kui piisavalt sügavale vaadata, oli nende päritolu kindlaks tegemine lihtne.

Viis teravdas oma pilku, teades, et sellega muutub ta enesetunne peagi taas halvemaks, kuna eneseparandus tuli selleks ajaks peatada, ning vaatas aina sügavamale ja sügavamale androidi silmadesse.

Silmade ehitus ise polnud midagi väga võõrast ega uut, kuid tehase märgistused puudusid. Tegemist võis tõesti olla omal käel loodud masinaga. Samas polnud üks kolmest piisav tõestus.

Viis astus järgmise androidi ette ning vaatas ka talle sügavalt silma.

Huvitav. Teine android paistis juba teadvat, mida ta otsis, ning liigutas oma silmi küljelt küljele, tehes pilku sukeldumise peaaegu võimatuks. See tähendas, et need masinad polnud mitte lihtsalt tehisintelligents, vaid ka omavahel seotud teadvus, mis ei sallinud kellegi liigset tähelepanu.

Viis astus sammu tagasi ja muigas. Isegi kui need androidid polnud kaupmehe tehtud, oli neis midagi põnevat, mida tuli lähemalt uurida.

Ta andis Augustusele sõrmedega märku - see oli lühendatud kood varjatud kommunikatsiooni jaoks. Kaks sõrme oli 200 ehk hästi, viis sõrme 500 ehk edasiminek segatud.

Augustus köhatas, kinnitamaks sõnumi kättesaamist.

Nad võisid pakkumisega edasi liikuda.

“Augustus, Princeps Volta Manufactorium?” kostis äkki hele hääl.

“Jah?” pööras ülemjuhataja oma pea.

Nende laua ääres seisis kullerite sümboliga indiviid.

“Teile on kiri. Ning ka Teile, Octavia, Commentariensis Volta Manufactorium.”

Koja esindajad võtsid kirjad ning lugesid need kiiresti läbi.

“Midagi pakilist?” uuris kaupmees.

“Ei,” mühatas Augustus ja pistis kirja tasku. “Kuid vajab siiski varsti meie tähelepanu. Vormistame lepingu ära. Octavia, saada mustand ning salvesta kohtumine.”

“Juba tehtud,” vastas särasilmne abiline, kes suutis juhti poolelt sõnalt mõista. “Modifitseerisin standardlepingut vastavalt kokkulepitud punktidele.”

“Väga hea,” vaatas Augustus kaupmehe poole. “Jäänud on vaid Teie kinnitus.”

Juht proovis jätta sundimatu mulje, kuid sügaval tema silmade taga peitis end tõsine mure.

*

“Keegi proovib meid mustata,” sõnas Octavia vaikselt, kui kogu Volta esindus oli koos, ning näitas paberit. Mõlemas kirjas väideti, et on levima hakanud kuulujutud Volta Manufactoriumi liitumisest Zahiri Vürstiriigiga.

Volta oli üks suurimaid alasid ning ka Zahir polnud pisike. Sellised kõlakad tegid mõlema ala naabrid ilmselgelt närviliseks ning see närvilisus võis jõuda ka keskvõimuni. Fuusia töötas tänu keskvõimu juhtimisele, Imperaator oli kõikvõimas ja halastamatu. Polnud ebatavaline, et Imperaator karistas territooriume, kes ei suutnud oma aastakuplaane täita. Kuid veel ohtlikum oli see, kui sa olid selles liiga hea - kui Imperaator nägi sind ja sinu liitlasi võimaliku ohuna keskvõimule.

Augustus mõtles. Polnud tähtis, kes ja kuidas neid kuulujutte levitas. Polnud tähtis ka see, kas antud kuulujutud olid tõesed või mitte. Tähis oli see, kuidas lahendada olukord sääraselt, et nii Hõbevalguse Territoorium kui ka Legioniuse Protektoriaat rahule jääks.

Augustus teadis, et kõik suuremad alad tegelesid oma arenduste ja eksperimentidega ning Impeeriumi keskus ajas neid juba niigi ärevile. Ärevust üksteise suhtes polnud tarvis. Idarinne pidi olema ühtne.

“Princeps?” uuris Octavia jälgides tõsist juhti.

“Mul on üks mõte,” sõnas Augustus ja muigas. Imperaatori Koordinaator oli peol kohal ning Volta Manufactorium kui püsiva kvaliteediga suurvaldus, polnud veel vaibal käinud, samas kui mõni läänerinde aladest oli käinud juba mitu korda aru andmas.

“Octavia, korralda meile audients,” sõnas ta enesekindlalt ning pööras pea sissepääsu poole, kus paistis palju sagimist.

Uksest sisenes Sturmküborg.

“Rooste!” urises Princeps kerge värinaga hääles.

Äkki polnud Augustus oma veendumustes ja võimetes enam üldse kindel. Oli ehk Imperaator nende peale pahane ning Koordinaator jätnud meelega Volta vaibale kutsumata? Nad olid nautinud omajagu vabadust ja hüvesid, kuid ainuüksi nende eraldiseisva tehnika arendamine oli keskvõimule vastukarva. Fuusia toetas oma peaga mõtlejaid vaid siis, kui need mõtted liikusid samas suunas Imperaatori endaga.

Augustus neelatas.

Impeeriumile meeldis teha asju suurelt ja demonstratiivselt ning mis oleks olnud uhkem, kui võtta kogu Volta esindus maha keset suurballi.

See polnud välistatud.

Hetkega seisis Koordinaator koosviibijate ees ja lasi oma lasersilmal üle rahvamassi liikuda. “Meie pidustustega ühineb auväärt Sturmküborg Valdemar.”

Ta jättis pikema pausi ning vaatas külalisi.

Nende näol oli elevus, hirm ja aukartus Impeeriumi vägevuse ees.

“Kes lõpetas täna oma aastase lepingu Legioniuse Protektoriaadiga,” jätkas Koordinaator ja jättis järgmise pausi.

“Samuti on Valdemaril täna sünnipäev.”

Taaskord järgnes paus ja seekord lisandus ka muie. Koordinaator paistis lausa nautivat ruumist õhkuvat ebamugavust.

“Kõigil külalistel on selle tähtsa päeva puhul võimalik Sturmküborgile austust avaldada.”

Augustus, kes avastas, et oli viimased minutid hinge kinni hoidnud, hingas välja. “Octavia, audients Koordinaatoriga. Kohe,” sõnas ta vaikselt.

“Aga Sturmküborg?” vastas Octavia.

“Avaldame austust hiljem. Esmalt peame tagama, et asume kindlal pinnal.”

*

“Ja mida Teie sellest arvate?” uuris Koordinaator puurides pilguga Deltat. Augustus oli juba piisavalt rääkinud, nüüd oli tarvis kontrollida, kas perekonna juhi jutt oli ka õige.

Princeps hakkas vastama, kuid Koordinaator tõstis käe, sundides ta vaikima.

Delta köhatas. “Ma nõustun Princepsi arvamusega.”

Koordinaatori laserpilk libises Viie peale. “Nii et Volta Manufactoriumis ei ole sisemist konflikti?”

Augustus surus hambad risti, kuid hoidis suu kinni.

“Ei,” vastas Viis järsult. “Volta Manufactoriumis ei ole konflikti.”

“On see tõsi?” pööras Koordinaator pilgu teadlastepaari poole.

“Erinevad vaated ja arvamused ei pea ilmtingimata konfliktini viima,” vastas dr Adin Tšorn. “Need aitavad näha asju mitme nurga alt ja leida parim lahendus,” lisas dr Dva Tšorn täpsustuseks.

Koordinaator muigas. “Mitte, et Imperaator oleks konfliktide vastu, kuid meile ei meeldi ressursse raisata. Ma saan aru, et Volta Manufactorium toimib.” Ta lasi pilgu üle esinduse ja vaikis pikalt.

Keegi ei julgenud vaikust segada. Isegi Dva kopsupump oli keeratud selle tarvis vaiksemale režiimile.

“Mida soovite teie Imperaatorilt?” küsis Koordinaator jäiselt.

“On üks asi, mi-mi-mida meie teadlaste esindus sooviks Teiega tõstatada,” sõnas dr Dva Tšorn võttes kokku kogu oma julguse.

“Ma kuulan.”

“Pe-pe-peol on teadlane, kes tegeleb väidetavalt rauaviiruse otsimise ja raviga. Me-me-me tegime eksperimendi virtuaalteadvusega ning esialgsete andmete kohaselt pole tema lähenemine ilmtingimata tõestuspõhine.”

“Ja mida see tähendab?”

“Me-meil on kontrollandmed tehtud eksperimendist ning me saame seda hiljem täpsemalt uurida. Tahtsime lihtsalt tõstatada Teiega.”

Koordinaator vaatas kalgilt teadlaseid.

“Impeeriumile ei meeldi raiskamine. Seda pole vaja uurida. Kustutage data.”

“Juba tehtud,” kinnitas Octavia ärevalt.

“On teil veel Impeeriumilt midagi tarvis?” jätkas Koordinaator.

“Kui lubate,” sõnas Augustus, Princeps Volta Manufactorium vaikselt. “Mul on üks väike palve.”

*

“Ma võtan Legioniuse enda peale,” sõnas Augustus. “Octavia, sa võta Hõbevalguse Territoorium. Sinised, teile jääb Zahir. Teeme ruttu, enne kui Koordinaator lahkub.”

“Me võtaks ise Hõbevalguse,” pakkus Viis, mäletades liialt hästi kohtumist Zahiriga.

“Minugipoolest. Octavia, kas sobib?”

“Teeme ära.”

Augustuse plaan oli geniaalne. Selleks, et vaigistada teiste idaalade mured liiga võimsa naabri ees, tuli luua nelja suurima ala vahel liit, mis lubas neil ühiselt vallutada ja ressursse jagada. Ühine idarinne.

Piirid vajasid kokkuleppimist, ressursid ja võimalused jaotamist.

Zahiril oli moon, mida sai Volta droonidega lennutada, Hõbevalgusel tarkvara, mis lubas droonid autonoomseks teha. Legioniuse poolt oli pakkuda jalavägi, mis sai järgneda lendavatele masinatele ning hävitada kõik, mis droonide poolt puutumata jäi.

Tugev ühendatud idatiib ning seda kõike Impeeriumi hüvanguks, ilma et ükski aladest liiga tugevaks või iseseisvaks muutus.

Lisaks said nõnda ka teadlased omavahel koostööd teha, leides alternatiivseid vahendeid detsentraliseeritud ja sõltumatult juhitava tehnika arendamiseks. See oli ainuvõimalik tee ellujäämiseks juhul, kui midagi keskvõimuga juhtuks, mis polnud pikas plaanis ebatõenäoline.

“Octavia, üks asi, enne kui me rääkima läheme,” sõnas Augustus vaiksel häälel.

“Jah, Princeps?”

“See data, mis meie teadlased kogusid…”

“On Koordinaatori soovil kustutatud.”

“... ja?” pressis Augustus.

“... ja tagavarakoopia ootab meie serveris.”

Augustuse näole vajus rahulolev muie. Mida iganes saatus ka tõi, Volta Manufactorium oli valmis.

Tlön, Uqbar, Voynich (Toomas Tursk)

Beinecke MS 408, mida tavaliselt kutsutakse Voynichi käsikirjaks, on mõnes mõttes täiesti argine. See on 240 leheküljeline sule ja tindiga pärgamendile kirjutatud koodeks, mis on radiosüsiniku meetodil dateeritud viieteistkümnenda sajandi esimesse kolmandikku ja muude parameetrite järgi otsustades valminud Itaalias. Ajalooallikates mainitakse seda esmakordselt seitsmeteistkümnenda sajandi keskel kui üht neist köidetest, mille Rudolf II oma raamatukogu jaoks ostis. Paljud selle pildid meenutavad tugevalt teiste keskaegsete raamatute illustratsioone. Aja jooksul on mõned poognad kaotsi läinud ja käsikiri vähemalt korra, tõenäoliselt kaks korda ümber köidetud (poognate järjekord on selle käigus muutunud). Nime sai see Poola antikvaar Wilfrid Voynichi järgi, kes ostis selle 1912. aastal rahahädas jesuiitidelt.

Märksa ebatavalisem on fakt, et see on kirjutatud tundmatus kirjasüsteemis, millest pole kunagi leitud ühtki teist näidet. Käsikirja näol võib olla tegu müstifikatsiooniga, mille eesmärgiks oli mõnelt ülikult või lausa kuningalt suur rahasumma välja petta (kaugelt eksootiliselt maalt pärinevad saladused!), ning aja jooksul on selle autorina välja pakutud mitmesuguseid silmapaistvaid õpetlasi alates Roger Baconist. (Tänaseks ei toeta seda hüpoteesi enam praktiliselt keegi, sest Bacon suri rohkem kui sajand enne seda, kui käsikirja pärgament nende algsetel omanikel seljast kooriti. Muidugi võib tegu olla koopiaga palju vanemast raamatust…)

Mõnd aega peeti võimalikuks, et käsikirja autor on tegelikult Wilfrid ise, kes kasutas ära juhuslikult tema kätte sattunud tühja koodeksi, aga see on mitmel põhjusel ebatõenäoline. Kõige olulisem neist: spektraalanalüüs ei näita ei tindi ega illustratsioonide pigmentide juures midagi ebaharilikku, ehkki sajanditagune võltsija ei oleks osanud selliste tulevikus leiutatavate meetoditega arvestada. Päris palju võltsinguid on paljastatud tänu sellele, et radiosüsinik- või spektraalanalüüs leiab midagi anakronistlikku. (Näiteks niinimetatud Vinlandi kaardi kurikuulus rannajoon on joonistatud hiljem, titaandioksiidi sisaldava kahekümnenda sajandi tindiga.) Mõned eksperdid kahtlevad ka võimaluses, et selline kogus puhtaid pärgamendilehti oleks üldse saanud nii kaua säilida (me teame kindlalt, et tegu ei ole palimpsestiga).

Niisiis on enam-vähem vaieldamatu, et raamat on tõepoolest hiliskeskaegne. Ainult et…

…mitte keegi pole suutnud välja pakkuda mõistlikku hüpoteesi, miks käsikirja autorid sellega nii palju vaeva nägid. Kui see on kirjutatud päris inimkeeles, siis miks leiutada selle jaoks unikaalne kirjasüsteem? Kui see on šifreeritud, siis milline tekst võis nii oluline ja mahukas olla, et see tuli raamatuna järeltulevatele põlvedele säilitada? Kui see on müstifikatsioon, siis miks nii põhjalik? Ka meie valgustatud ajastul, kui isegi väga heade võltsingute paljastamiseks on lõputult meetodeid ja eksperte jalaga segada, õnnestub maha müüa paarileheküljelisi “iidseid juudi käsikirju”, mis on kuldvärviga lohakalt kunstnahale sirgeldatud. Sellegipoolest ei leppinud Voynichi käsikirja autorid mingi juhuslike sümbolitega täidetud ürikuga, vaid kirjutasid ja joonistasid valmis toeka, enam kui kahesaja leheküljelise raamatu, mis kubiseb kõiksugu skeemidest ja mitmekordselt kokkuvolditud vahelehtedest. Tegu ei ole isegi üheainsa ekstsentrilise kunstniku teosega, sest käekirjade järgi otsustades osales selle loomisel vähemalt kaks inimest, võib-olla koguni viis. Ja kõik nad kirjutasid ühtmoodi oskuslikult, nagu oleksid seda kirja maast-madalast peale harjutanud.

Voynichi teksti on püütud dešifreerida Esimesest Maailmasõjast saadik, alati edutult. See on kirjutatud (väga tõenäoliselt) tähestikulises kirjas, milles on tähti sõltuvalt tõlgendusest kakskümmend kuni kakskümmend viis (pluss kümmekond nende varianti) või siis kuni nelikümmend. Kuna ühegi sümboli tegelik tähendus pole teada, pole ka võimalik öelda, milliseid neist peaks pidama “päris” tähtedeks ja milliseid nende variantideks või kombinatsioonideks. (Kui ladina tähestikust võrdlusi tuua, siis kuidas konteksti teadmata kindlaks teha, kas Á ja A pisut erinev välimus kodeerib foneetilist informatsiooni või kas ligatuur fi on sama kui f+i?) Lisaks teksti põhiosa moodustavatele tähtedele esineb paaris kohas ka väga haruldasi sümboleid, mida ei arvestata, sest need ei lisa mudelitele midagi ja muudavad ainult analüüsi tülikamaks. Statistilisest küljest (sümbolite sagedusjaotus, Zipfi seadus jne) sarnaneb Voynichi tekst inimkeeltega, ehkki selle omadused on siiski küllaltki ebaharilikud. Statistilise analüüsi abil pole niisiis võimalik selle tehislikku olemust kinnitada ega ümber lükata.

Ühe levinuma hüpoteesi kohaselt on käsikiri kirjutatud mõnes tänaseks väljasurnud Euroopa pisikeeles, mis võis olla baski-sarnane isolaat ja millest pole kusagil mujal jälgegi säilinud. Sellisel juhul võib teksti dešifreerimine fundamentaalselt võimatu olla. (Kõrvalepõikena: ajaloost on teada mitmeid dešifreerimata kirjasüsteeme — rongorongo, lineaarkiri A, Mohenjo Daro kiri —, aga Voynichi tähestik on nende seas unikaalne, sest pärineb keskaegsest Euroopast, kus oli juba ammu levinud hoopis teistsugune kirjasüsteem, ja selle puhul pole võimalik tuvastada seost ühegi konkreetse kultuuriga.) Muidugi ei tasu nüüd vaimustuda mõttest, et äkki on see kirjutatud meie tillukeses ja eksootilises eesti keeles, sest enam kui sajandi jooksul on teksti püütud ümber panna vist küll kõigisse keeltesse, mille kohta mingitki infot saada on, kaasa arvatud neisse, mille olemasolust ei saanud käsikirja autorid omal ajal kuidagi teada. Meenutame, et Kolumbuseni oli veel minimaalselt pool sajandit.

Teise võimalusena võib olla tegu tehiskeelega, ehkki see ei sarnane sugugi teiste keskaegsete katsetega uusi keeli luua (või nägemuses ilmutatud keeli üles tähendada). Kahekümnendale sajandile eelnenud tehiskeeled saab laias laastus jagada kaheks: väga läbinähtavalt ladina keele pealt maha vehitud “taevased keeled”, nagu Hildegard von Bingeni lingua ignota, ja filosoofilised keeled, mis püüdsid kogu maailma loogiliselt ära lahterdada. Üldiselt usutakse, et vähegi teadlikum ja süstemaatilisem keeleloome algas Voynichi käsikirja valmimisest kaks sajandit hiljem. Võimalik muidugi, et selle autorid olid väga edumeelsed ja läbinägelikud ning ennetasid tänaseid naturalismi taotlevaid conlangereid sajandeid. Umbkaudu samast ajajärgust on üks sedasorti keel juba teada, Lähis-Ida päritolu balaibalan. Tehiskeele variandi tõeks osutumisel võiks käsikirja näol olla tegu müstilise tekstiga, okultistlike pitserite kirjandusliku analoogiga; miks mitte katsega selles kujutatud maailm ellu kutsuda.

Ja alati jääb võimalus, et tegu on siiski hästituntud keelega (nagu ladina), mis on lihtsalt eriti kavalalt šifreeritud. Mingil määral toetavad seda ideed tekstis leiduvad korduvad mustrid, mis on omased teatud tüüpi šifritele. Tõsi küll, enam kui sajandi vältel pole tekstiga jõudu katsunud tuhandetest inimestest keegi suutnud tuvastada, mis meetodit autorid siis ikkagi kasutasid — isegi kui nad olid omast ajast sajandeid ees, oleksid nad vaevalt suutnud välja mõelda krüptoalgoritmi, millest me täna jagu ei saaks, kasvõi juba sellepärast, et neil polnud arvuteid. Muidugi on võimalus, et nad kasutasid teksti krüpteerimiseks mõnd teist teksti (ühekordset šifrit), mispuhul oleks seda võimatu ilma võtmeteksti leidmata lahti murda. Aga selle hüpoteesi puhul tõstatub jällegi küsimus, miks nad ikkagi nii palju vaeva nägid? Kui nad midagi varjata püüdsid, siis mis see oli? Miks nad sinna juurde nii palju pealtnäha seosetuid pilte joonistasid?

Teksti dešifreerimise keerukus pole muidugi inimesi heidutanud ja iga paari aasta tagant jõuab keegi rahvusvahelisse meediasse väitega, et on kas teksti keele tuvastanud või selle lausa ära tõlkinud. Üldiselt võib selliste väidete puhul kindel olla kahes asjas: 1) lahendajal puuduvad kõnealusest keelest igasugused teadmised, 2) ta piirdub kõigest mõnede suvaliselt valitud lausete tõlkimisega, jättes ülejäänu lugejatele koduseks ülesandeks. Ühist on kõigil neil väidetel veel niipalju, et ühegi dešifreerija tõlgendus ei sarnane teistega: kui võtta näiteks kaks suvalist “ladinakeelset” transkriptsiooni, pole neil absoluutselt mitte midagi ühist. Mis muidugi ei takista kõiksugu hulludel, marurahvuslastel ja niisama aferistidel pidevalt väita, et tegu on ladina, või ei, vana-türgi, või ei, nahuatli, või ei, maavälise tulnukakeelega.

Viimase aja kõige tuntumad dešifreerijad on mõlemad leidnud, et tegu on ladina keelega: Gerard Cheshire tuvastas käsikirja keelena grammatikavaba protoromaani keele (mis ei sarnane sugugi meile tuntud vulgaarladina dialektidega), kirjutatud senitundmatus protoitaalia tähestikus (mis ei sarnane üldse ühegi teise ladina tähestiku variandiga). Nicholas Gibbsi meelest on see aga kirjutatud hoopis lühendites, mille mõistmise hõlbustamiseks oli raamatu lõpus tänaseks kaduma läinud indeks. Nagu ikka, on nende lahendusi võimalik tõsiselt võtta ainult siis, kui täielikult eirata seda, et nad on suvalistest tähekombinatsioonidest suvalisi asju välja lugenud — ja Cheshire’ puhul käepärastest mitteromaani keeltest sõnatüvesid juurde laenanud, sest noh, käsikiri ju ise tõestab, et need olid tollal kasutusel.

Need kaks näidet annavad teksti dešifreerimise katsetest tegelikult päris hea ettekujutuse, sest just sellised kipuvad need olema: keegi ülemäära enesekindel ullike määrab Voynichi sümbolitele meelevaldsed vasted (enamasti ladina tähestikus), hakib saadud tähejada tunde järgi ära (eirates täielikult algteksti tühikuid) ja loeb siis saadud silpidest välja, mida ise tahab. Kui materjali ei jätku, võib alati postuleerida, et autor on sõnu suvalistes kohtades tähti vahele jättes lühendanud. Dešifreeritud tekst on kõigil juhtudel vigaselt kirjutatud ja absoluutselt grammatikavaba. Seda viimast punkti tuleb eriliselt rõhutada, sest tähestikkirju on väga lihtne selgeks õppida ja kasutada ning ka kõige harimatum mats suudab oma mõtteid seinale kritseldada emakeele grammatikat järgides. Mis siis rääkida inimestest, kes on võimelised ilusa käekirjaga mitusada lehekülge täis kirjutama. Muidugi võiks välja pakkuda võimaluse, et Voynichi autorid tegelikult ei osanud keelt, milles kirjutasid, ainult et… kuidas nad suutsid sellistes tingimustes nii mahuka raamatu kirja panna ja kuidas oleks sel juhul üldse võimalik teksti mõista?

Tuntumatest dešifreerimiskatsetest võiks veel mainida, et ameerika filosoofiaprofessor William Romaine Newbold kuulutas 1921. aastal, et käsikirja tähed (mis on üleüldse pettemanööver) koosnevad ainult mikroskoobi all nähtavatest tibatillukestest kiirkirjasümbolitest, millega on ladina keeles kirja pandud kõiksugu saladusi (muuhulgas mikroskoopide ja teleskoopide kohta, mida ametliku ajalookäsitluse kohaselt polnud veel leiutatud). John Stojko avaldas 1978. aastal raamatu, mille kohaselt on tegemist 2500 aastat vana diplomaatilise kirjavahetusega, kirjutatud täishäälikuteta ukraina keeles. Alberta Ülikooli meeskond tuvastas hiljuti, et suurem osa raamatust on kirja pandud heebrea anagrammides. Soome ärimees Veikko Latvala seevastu teab kindlalt, et tekst kujutab enesest mõttetut tähejada... mida on siiski võimalik mõista, kui juhtud olema taevase ilmutuse saanud prohvet. Osalise nimekirja sarnastest dešifreerimiskatsetest leiab Cipher Mysteries blogist. Üks kõige värvikamaid teooriaid, millest mina kuulnud olen, väidab, et Voynich on keskaegsete lesbinunnade käsiraamat partenogeneetiliseks paljunemiseks :->

Voynichi käsikirja salapära tõmbab nagu magnetiga ligi kõiksugu veidrikke, kes on tänaseks selle dešifreerimisele halva kuulsuse andnud. Muidugi leidub teadlasi, kes riskivad oma mainet sellega määrida, aga neid on palju vähem kui amatööre ning nende töö tulemusena sündivad tabeli- ja valemirohked teadusartiklid ei huvita kedagi peale teiste ekspertide. Ajakirjandusse jõuavad ainult sensatsioonilised väited, millega on palju kergem välja tulla, kui oled loll nagu saabas ja täiesti moraalilage.

Veebikoomiks XKCD on mõistagi asjale lähenenud uudse nurga alt. Mine tea? Äkki on tegu hoopis paralleelmaailmast pärit raamatuga, mis poleks oma algsel kodumaal millegi poolest eriline…

Kes tahab käsikirjaga ise jõudu katsuda, leiab kvaliteetse skänni Yale’i Ülikooli saidilt. Kogu tekst on saadaval ka ladina tähestikku transkribeeritud kujul ja seda päris mitmes versioonis.

Kahekümnendal sajandil on Voynichi käsikiri inspireerinud paljusid kunstnikke, kellest tähelepanuväärseim on itaallane Luigi Serafini oma Codex Seraphinianusega. Tema teos on Borgeslik kujuteldava maailma entsüklopeedia, täis sürreaalseid illustratsioone ja kirjutatud kirjas, mida kunstnik ise väidab olevat aseemilise, ehkki selles on selgelt tuvastatav ladina kursiivi mõju (silmuseline struktuur, eristuvad suur- ja väiketähed jne).

Päeva materjal Wikipedias veebruar 2023 (Taivo Rist)

KUU TEADLANE: Alfred Russell Wallace (8. jaanuar, 200. sünniaastapäev)

Alfred Wallace oli inglise loodusteadlane, maailmarändur, geograaf, antropoloog, bioloog ja illustraator. Ta oli darvinismi üks esimesi ja mõjukaimaid kaitsjaid. Tema uurimuste põhjal on nimetatud Wallace'i joon, mis läbib Indoneesiat ning eraldab kaht erineva loodusega osa: ida poole jääb Aasia elustik ja lääne poole Australaasia elustik. Wallace'i seisukohtade peamine erinevus Darwini omadest seisneb selles, et Wallace'i meelest on evolutsioonil eesmärk, aga Darwini arvates mitte. Ulmega ühendab Wallace'it 1904. aasta raamat "Inimese koht universumis", mis oli esimene bioloogi tehtud katse hinnata elu tõenäosust teistel planeetidel. Ta oli ka üks esimestest teadlastest, kes tõsimeeli arutles teemal, kas Marsil leidub elu. 1870 lubas üks lamemaalane 500 naela igaühele, kes tõestab, et veepind on kumer, Wallace võttis pakkumise vastu ja võitis. Lamemaalane ei tahtnud maksta ja Wallace nõudis talt raha edukalt kohtu kaudu sisse.

https://en.wikipedia.org/wiki/Alfred_Russel_Wallace

KUU ROMAAN: Salamõrtsuka-triloogia (12. jaanuar)

Salamõrtsuka-triloogia (1995–97) on Robin Hobbi (sündinud 1952) läbimurdesari. Varem oli ta avaldanud üsna palju Megan Lindholmi nime all – piisavalt edukalt, et kirjutamist jätkata, ja piisavalt edutult, et uue varjunime all uues žanris eepilises fantaasias proovida. Edu saabus kohe. Triloogia räägib kuninga sohipojast, keda seetõttu Fitziks kutsutakse. Ta tuuakse õukonda ja koolitatakse kuninglikuks salamõrtsukaks. Isa poolt pärib ta võluvõime, mis on omane aadlikele, ema poolt võime telepaatilisel teel suhelda loomadega, mis on omane lihtrahvale ja mida aadel põlastab. See sari on minust lugemata jäänud põhjusel, et ma ei taha lugeda kurjategijate ja muude kõlvatute elust. Kuid arvestades BAASis valitsevat vaimustust – kõigi kolme osa keskmine hinne on 4,6 – võib-olla peaks. Ja BAASis ei nimeta keegi Fitzi moraalselt väärastunuks, ehkki üks vihjab, et hästi väljaõpetatud salamõrtsukad peaksid seda olema ja et see vähendab peategelase usutavust. Kokku kirjutas Hobb samasse maailma 16 romaani.

https://en.wikipedia.org/wiki/Farseer_trilogy

ESIMENE ARVUTIMÄNG: "Zork" (13. jaanuar)

"Zork" on tekstipõhine seiklusmäng, mis ilmus 1977. Mängija kolab Suure Allmaaimpeeriumi varemetes ning kohtab seal mitmesuguseid esemeid, takistusi ja olevusi. Mänguga suheldakse sõrmistiku vahendusel inglise keeles. Käsud võivad olla ühe- ja kahesõnalised ("get lamp" või "north") või pikemad ("put the lamp and sword in the case"). "Zork" oli üks esimesi mänge, millel oli loomuliku keele parser. Üldiselt tuleb lampi kaasas kanda, muidu ähvardab oht saada tapetud ja ära söödud koletise poolt, kelle nimi on grue ning kes on inimese ja nahkhiire hübriid. Mängu eesmärk on kõik varandused ära korjata ja selleks mitmesuguseid ülesandeid lahendada. Lõpupoole ilmub vanamees nimega Mängujuht ja mängu eduka lõpetamise korral saab mängija ise uueks Mängujuhiks. Mängus on mitusada oma nime ja kirjeldusega kohta. Ehkki mängu levitati massiliselt tasuta, õnnestus 1989. aastaks seda ka müüa kolmveerand miljonit eksemplari. Mängule valmis 4 õpikut ja 2 romaniseeringut, maha müüdi filmi ja teleseriaali õigused, ehkki kummastki asja ei saanud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Zork

KUU ASTRONAUT: Shannon Lucid (14. jaanuar, 80. sünnipäev)

Shannon Lucid käis kosmoses 5 korda. Ta on ainus ameeriklanna, kes "Miril" viibinud (1996), ning sellest ajast kuni 2007. aastani oli ta kõige kauem kosmoses viibinud ameeriklane ja kõige kauem kosmoses viibinud naine (223 päeva). Samal 1996. aastal pälvis ta Kongressi Kosmose Aumedali 10. inimesena ja 1. naisena. Hiinlasedki peavad teda omaks, sest ta sündis maailmasõja ajal Hiinas Šanghais misjonäri peres. Jaapanlased saatsid kogu pere koonduslaagrisse, kuid juba samal aastal võimaldasid neil vangide vahetuse kaudu USA-sse tagasi pääseda. Pärast sõda naasis pere Hiinasse, kuid lahkus lõplikult 1949, kui kommunistid võimu üle võtsid. "Mirile" saadeti ta oma sõnul sellepärast, et oli ainus vabatahtlik. "Miri" töökeel oli vene keel, Lucid pidi selle selgeks õppima ja on seetõttu vist esimene astronaut, kes oskas niihästi inglise, hiina kui vene keelt. Kolm imeliku nimega last: Kawai, Shandara ja Kermit. Filmikarjäär – massistseen 1998. aasta filmis "Armageddon".

https://en.wikipedia.org/wiki/Shannon_Lucid

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: peloneustes (18. jaanuar)

Peloneustes on plesiosaurus, kelle nimi tähendab mudas ujujat. Ta elas juura ajastul 166–164 miljonit aastat tagasi. Tänapäeval eristatakse üht liiki nimega philarchus, mis tähendab võimujanust. Temast on säilinud üsna palju isendeid, sealhulgas mõned peaaegu täielikud luustikud. Ta oli 3½–4 m pikk, nii et mitte eriti suur plesiosaurus. Nagu teistelgi plesiosaurustel, oli tal lühike saba, väike pea, massiivne keha ja kõik jäsemed olid moondunud vägevateks loibadeks. Eesjäsemed olid tagajäsemetest suuremad. Kõigil plesiosaurustel võimaldas loibade tõukejõud ujudes osalt veest välja tõusta nagu tiiburlaevad. Nad olid lihasööjad ja eeldatavasti ei varitsenud saaki, vaid ajasid seda aktiivselt taga. Leiud pärinevad põhiliselt Inglismaalt, mis tollal asus 35. põhjalaiuskraadil ja kus valitses vahemereline kliima. Leide on ka Saksamaalt, Volga alamjooksult ja isegi Kuubalt.

https://en.wikipedia.org/wiki/Peloneustes

TEINE ARVUTIMÄNG: "Panzer Dragoon Saga" (29. jaanuar, 25. aastapäev)

"Panzer Dragoon Saga" on 1998. aasta Sega rolli-videomäng, "Panzer Dragoon" sarja kolmas mäng. Peategelane Edge avastab kadunud tsivilisatsioonist pärit moondatud geenidega tüdruku nimega Azel. Edge ja Azel võitlevad nii omavahel kui ühise vastasega ning mõlemad ratsutavad lohedel. Lõpus vannuvad nad teineteisele armastust, aga lähevad lahku. Vahepeal saab inimkond päästetud, aga hästi palju tegelasi tapetud, sealhulgas imperaator. Kriitikute arvamus oli ülikiitev ja seda on nimetatud korduvalt kõigi aegade parimate arvutimängude loendites. Kuid väljaspool Jaapanit olid müüginumbrid väga viletsad turunduse puudujääkide tõttu. Tagantjärelegi arvatakse mängust hästi: see olevat ajahambale hästi vastu pidanud. Seda on nimetatud ka maailma parimaks mänguks, mida keegi pole mänginud. "Panzer Dragoon Sagat" pole uusversioonina välja antud, osalt sellepärast, et Sega suutis lähtekoodi ära kaotada.

https://en.wikipedia.org/wiki/Panzer_Dragoon_Saga

KUU TEHNIKAVIDEO: surveveereaktor (2. jaanuar, 1 minut)

Kuna meie ajakirja nimi juba säherdune on, siis tutvustan surveveeraktorit. See on tuumareaktori tüüp. Tuumakütus pannakse survekambrisse ja seal tekitatakse ahelreaktsioon, mille tagajärjel eraldub soojust. Kütusevarraste väliskiht kuumeneb ja soojendab jahutusvedelikku. Kuum jahutusvedelik pumbatakse soojusvahetisse, mida nimetatakse aurugeneraatoriks. Seal voolab see läbi mitme tuhande torukese. Soojus kandub läbi nende torude seinte madalsurve-jahutusvedelikule, mis seejärel aurustub. Aga kõrgsurve-jahutusvedelik ei aurustu, sest seda hoitakse surve all. Kõrgsurve- ja madalsurve-jahutusvedelik ei segune, et madalsurve-jahutusvedelik ei muutuks radioaktiivseks. Pärast seda, kui madalsurve-jahutusvedelik on oma energia ära andnud, ta kondenseeritakse ja suunatakse soojusvahetisse tagasi uueks kasutamiseks. Enamik maailma tuumareaktoritest on surveveereaktorid (välja arvatud Briti, Jaapani ja Kanada omad).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:PWR_nuclear_power_plant_animation.webm

KUU ASTRONOOMIAPILT: Elevandi Londi udukogu (8. jaanuar)

Elevandi Londi udukogu on avakosmosegaasi ja -tolmu kogum, mis asub hoopis suuremas ioniseerunud gaasi piirkonnas. Udukogu asub Kefeuse tähtkujus, mis on põhjapoolkeral hästi näha ja ulatub peaaegu Põhjanaelani. Udukogu on Maast 2400 valgusaasta kaugusel ja see on tähetekkepiirkond. Sealt on leitud väga noori tähti vanusega 100 tuhat aastat – inimkonnast märksa nooremaid. Nimi tuleb loomulikult sellest, kuidas ta paistab nähtavas valguses. Londi moodustab tihedam pilv, mida valgustab ja ühtlasi ioniseerib väga massiivne ere kolmiktäht kalgi ultraviolettkiirgusega. Ühtlasi soodustab sellest tähest väljuva päikesetuule rõhk uute prototähtede teket.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Elephant_Trunk.png

KUU LOEND: "Xeviousi" frantsiis (13. jaanuar, esimese mängu 40. aastapäev)

"Xevious" on tulistamismängude frantsiis, mida tootis Namco. Namco lõpetas tegevuse 2006 ja frantsiisi viimane mäng ilmus 2009, esimene 1983. Ilmus 12 mängu ja üllatuslikult ei tühistatud ainsatki projekti. Kõigis juhib mängija "Solvalou"-nimelist kosmoselaeva – mõnikord kasutatakse seda ka lennukina. Mitmesuguste relvadega tulistatakse vaenlasi nii kosmoses, õhus kui planeedi pinnal. Esimene mäng kandis frantsiisiga sama nime ja see oli teedrajav mäng. Esimesena kasutati seal mitte horisontaalset, vaid vertikaalset skrollimist, see oli üks esimestest bossidega mängudest ja üks esimestest eelvisualiseerimist (pre-rendered visuals) kasutavatest mängudest. Panustatud oli maailmaloomesse ja see oli üks esimestest korraliku taustalooga mängudest. Inimkond võitleb superarvuti GAMP vastu, mis kontrollib planeedi Xevious tulnukate vägesid. Seda porditi teistele konsoolidele ja süsteemidele kuni 2011. aastani, sealhulgas 2010 mobiilile. Frantsiisi hulka kuuluvad mitu saundträkki, laeva "Solvalou" mudel, 75-minutiline film, romaniseering ja mänguautomaat.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Xevious_media

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISMIPILT: karussell Iisraelis pealtvaates (8. jaanuar)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%D7%94%D7%A7%D7%A8%D7%95%D7%A1%D7%9C%D7%94_%D7%94%D7%A2%D7%91%D7%A8%D7%99%D7%AA_%D7%94%D7%A8%D7%90%D7%A9%D7%95%D7%A0%D7%94.jpg

KUU BIOLOOGIAPILT: androgüünne liblikas (18. jaanuar)

Näete liblikat, mis kuulub koerliblikate seltsi lumikute sugukonda. Perekonna eestikeelset nime ei suutnud ma tuvastada, sest see ei ela Eestis, vaid Himaalajas. Pilt on tehtud Indias Lääne-Bengali osariigis Buxa tiigrite kaitsealal. Liblikas on androgüünne: tema vasak tiib (erkoranž) on värvunud nagu emastel, parem nagu isastel. Liblika suguorganeid pole vaadeldud, seetõttu ei saa ka öelda, kas ta tunneb end rohkem emase või isasena ja kuidas tal üldse sugueluga on. Liblikatel see polegi nii haruldane, Commonsis on kategooria 25 pildiga liblikatest, kelle üks tiib on nagu emasel ja teine nagu isasel. Aga siis on küll jama, kui emasel ja isasel on tiivad eri suurusega – kuidas sa sedasi lendad?

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Gynandromorph_of_Athyma_inara_Westwood,_1850_-_Colour_Sergeant.jpg

ESIMENE ASTRONOOMIAFILM: "Kotkas on maandunud" (4. jaanuar, 28 minutit)

Pooletunnine NASA film 1969. aastast, mis tutvustab lendu "Apollo 11", mis viis esimesed inimesed Kuu peale – Neil Armstrong, Buzz Aldrin ja Michael Collins. Kaks esimest neist ka kõndisid Kuu peal. Kõik tuntud ütlused on sees: "Väike samm inimesele, aga suur samm inimkonnale", kaadrid maatõusust Kuu peal, kaalutus kosmoselaevas, maandumismoodulile lähenev Kuu pind ja nii edasi. Suure osa filmist hõlmavad astronautide vestlused nii omavahel kui lennujuhtimiskeskusega Maal. Ühtki vandesõna nende suust ei kosta, aga eks nad ka mõistnud, et nende sõnad kõik salvestatakse ja et järeltulevad põlved neid palju kuulama hakkavad. Sõna võtavad presidendid Kennedy (tolleks ajaks surnud), Johnson ja Nixon – eks see olnud ameeriklastele uhkuse asi. Lõpus on ka astronautide vastuvõtt juubeldava rahvahulgaga.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Eagle_Has_Landed,_The_Flight_of_Apollo_11,_1969.webm

KUU ULMESEADE: Pythagorase karikas (5. jaanuar, 45 sekundit)

Ulmelistena tunduvaid seadmeid valmistati juba antiikajal. Selle karika väljamõtlejaks peetakse kuulsat matemaatikut Pythagorast. Siiski tuleb arvestada, et ta asutas filosoofilise koolkonna, mille järgijad kippusid omi avastusi ja leiutisi Pythagorasele omistama. Nii et tegelik leiutaja on paraku teadmata. Kui sellesse karikasse valada natuke vedelikku, siis saab selle harilikul viisil ära juua, aga kui vedelikku palju valada, siis voolab kogu vedelik karikajalasse tehtud kanali kaudu tühjaks. Selleks on vaja vedelikutasemete rõhkude erinevust ja sellepärast peab karikal olema jalg või vähemalt mitme sentimeetri paksune põhi, muidu ei taha karikas korralikult tühjeneda. Tänapäeval kasutatakse sama põhimõtet peldikupottide tühjendamiseks ja sellepärast peabki veepaak olema potist kõrgemal. Kasutatakse ka pesumasinates.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Pythagoras_cup_video.ogv

ESIMENE VANAFILM: "Džässilaulja" (8. jaanuar, 89 minutit)

"Džässilaulja" oli maailma esimene täispikk mängufilm, millel olid niihästi tegevusega sünkroniseeritud muusika kui huulte liikumisega sünkroniseeritud laulud ja kõnelused. Sisuliselt oli "Džässilaulja" tummfilmiajastu lõputähis. Helifilmide saabumine langes kokku "Oscarite" väljajagamisega, kuid "Oscarite" 1. jagamisel sai "Džässilaulja" ainult kaks nominatsiooni, millest võitis ühe – au-"Oscari". Nomineeriti veel Alfred Cohn parima mugandatud käsikirja kategoorias. Žanriks on melodraama, juudi rabi poeg Jack (teda mängib Al Jolson) hakkab lauljaks, millega isa täitsa ära pahandab. Kõige rohkem vist sellega, et ta maskeerub neegriks. Aga surivoodil isa andestab, kui poeg teda vaatama tuleb. Filmis kõlab tervelt 11 laulu. Näitlejaskonnast suri viimasena noort Jacki mänginud Bobby Gordon 1990. aastal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Jazz_Singer_(1927).webm

TEINE VANAFILM: "Ahv ja krabid" (10. jaanuar, 5½ minutit)

Jaapani 1927. aasta animafilm pikkusega 5 minutit. Krabidel on õunapuu, mis kannab rikkalikku saaki. Kuid nad on ronimises nõrgad ega saa õunu kätte. Neist möödub ahv, kes ütleb: andke mulle kott, ma korjan ise õunad ära. Ja korjabki. Kuid ei anna krabidele, vaid pistab kotiga jooksu. Ja kui krabid teda taga ajavad, viskab õunaga krabile vastu pead. Sellest saab teada kohalik ninjade rühmitus, kes otsustab ahvi karistada. Kuid mõõgavõitluses on nad saamatud: üks ühe vastu tõrjub ahv üllatusrünnaku ja lööb ninja mõõgaga pooleks, üksinda kahe vastu pääseb ahv põgenema, alles kolmekesi suudetakse ahv kinni võtta (õunad on selleks ajaks küll enamjaolt juba otsas).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Monkey_and_the_Crabs_(1927).webm

KOLMAS VANAFILM: "Mine läände" (13. jaanuar, 68 minutit)

1925. aasta Buster Keatoni tummkomöödia pikkusega 68 minutit. Naispeaosas on Kathleen Myers, aga olen varemgi öelnud, et Myers on näitlejana kahvatu. "Mine läände" on fraas, millega suunati noormehi ja teisi inimesi USA-s lääne poole ümber asuma. Fraasi enese autorlus on kahtlane, keegi ei taha seda omaks võtta. Buster rändab samuti läände õnne otsima, kodus tal sõpru pole ja tegelase nimi ongi Friendless. Ta munsterdab end Metsikus Läänes sulaseks, ehkki ei tea põllumajandusest midagi. Lonkaval lehmal Pruunsilmal võtab ta sõra vahelt kivi ära ja pärast seda käib lehm tal muudkui kannul. Ohhoo – Friendless leidis sõbra! Kuid farmer müüb oma karja Los Angelesse tapamajja ja Friendless võtab oma ülesandeks Pruunsilm päästa. Ta laseb kogu karja linna peale laamendama, mistõttu filmi lõpuosa on päris naljakas. Lehmad vallutavad rõivapoe, juuksuriäri ja türgi sauna, saate näha oskamatut rulluisutajat, lehma seljas ratsutamist, härjajooksu ja Buster rõivastub kuradiks – ainus punane riietus, mille ta leiab. Tuletõrjujad pritsivad veega kõiki peale lehmade, kelle peatamiseks nad välja saadeti.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Go_West.webm

TEINE ASTRONOOMIAVIDEO: "Elu Rahvusvahelises Kosmosejaamas" (14. jaanuar, 6 minutit)

Elu kaalutuses kätkeb probleeme, mille lahendused võivad olla huvitavad. Mina vaatasin seda kui komöödiafilmi. Söömine, juuste pesemine ja trenn – kõik on harjumatud ja seetõttu pisut naljakad. Rahvusvaheline Kosmosejaam saadeti üles juba 1998. aasta lõpul, mistõttu tänavu täitub sel 25 aastat. Esimesed asukad saabusid sinna küll alles 2000. aasta lõpul. Sellest ajast peale on jaam olnud pidevalt asustatud. Jaam on 93 m pikk ja 73 m lai ning rõhu all olevat ruumi on seal 1005 m³. Jaam on ehitatud 7 inimesele, aga siiani pole nii palju inimesi seal veel viibinud, üldiselt ollakse kuuekesi, ehkki NASA on teatanud soovist suurendada jaama elanikkonda seitsmele. 2022. aasta aprilli seisuga oli jaamas käinud 251 astronauti, kosmonauti ja kosmoseturisti 20 riigist, paljud neist korduvalt. Gennadi Padalka on olnud 4 korda kosmosejaama ülem ja ta on veetnud kosmoses maailmarekordilised 879 päeva. Näib, et selline elu võibki meeldima hakata.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Life_aboard_the_International_Space_Station_with_Expedition_36_and_Expedition_32_crew_members_daily_activities.webm

KOLMAS ASTRONOOMIAVIDEO: "Artemis 1" start (16. jaanuar, 23 minutit)

"Artemis 1" oli NASA Kuu-uurimise programmi "Artemis" esimene kosmoselend, mis startis 16. novembril 2022 ja maandus 11. detsembril. Artemis oli vanakreeka kuujumalanna ja ühtlasi vihjas NASA eelmisele kosmoseprogrammile "Apollo" – vanakreeka mütoloogias oli Artemis Apolloni kaksikõde. Esimene missioon oli mehitamata, järgmised tulevad üldjuhul mehitatud. Siin näete esimese missiooni starti, mis toimus öösel. Kas ikka teadsite, et kosmoselaeva starti ei filmita mõne, vaid sajakonna kaameraga? Lähedalt ja kaugelt, väga lähedalt ja väga kaugelt, majakatuselt, läbi juhtimiskeskuse akna, drooniga ja lennukilt. Selles videos on ainult NASA kaamerad, tavaliselt jäädvustavad starti veel mingid erakaamerad, mida ei saa üldjuhul sellisesse videosse kaasata, sest nende pilt on kaitstud autoriõigusega. Missioon õnnestus täielikult. "Artemis 2" peaks startima 2024. aasta mais, juba on valitud 18 astronaudikandidaati, neist pooled naised, kellest 4 kosmosesse pääsevad.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Artemis_I_Isolated_Launch_Views_(KSC-20221116-MH-AJN01-0001-Artemis_I_Isolated_Launch_Views-3314595).webm

NELJAS VANAFILM: "Oma poja heaks" (31. jaanuar, 15 minutit)

1912. aasta David Griffithi veerandtunnine tummdraama. Arst valmistab jooki nimega Dopokoke, mis sisaldab kokaiini, ja reklaamib seda võiduna väsimuse üle. Müük läheb üllatavalt edukalt, varsti on arst rikas ja pool linna kokaiinisõltuvuses. Muidugi tuleb asi avalikuks, kui inimesed surema hakkavad. See on üks esimesi kokaiinisõltuvust kirjeldavaid filme, ehkki minu meelest teeb seda asjatundmatult. Näitlejaskonnast suri viimasena, 90-aastasena 1986. aastal naispeaosaliseks nimetatud Blanche Sweet (see pole varjunimi, vaid ta sündiski selle nimega).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:For_His_Son_(1912).webm

Ulmkonnakroonika 02/23

Ulmestaar Jaanus Makko

Foto autor Tiina Tuul

1. Kes oled ning millega tegeled?

Olen Jaanus Makko. Enim tähelepanu olen saanud praegu masinõppelahendustega piltide loomisest ja jagamisest. Ma ei ole täielikult väljendi „tehisintellekt” vastu. On neid, kes arvavad, et „tehisintellekt” viitab sellele, et õppinud masinal peaks olema teadvus. Pigem mul sellist muljet ei ole, seega võib minu poolest öelda ka, et teen pilte tehisintellekti abil, ja ma näpuga viibutama ei hakka. Kui keegi kaldub käituma, nagu ta usuks tehisintellektist teadvusega olendit, tekib kihk küll võib-olla täpsustada, et selle intellektiga praegu vast siiski teadvuse ja inimesest eraldi seisvate soovide nägemine ei ole põhjendatud ja taolise teadvuse saavutamine nendes tööriistades näib pigem väheusutav. Praegu tähendab selliste tehisintellektidega piltide loomine peamiselt kirjalikult masinaga suhtlemist, aga et tehnoloogia on veel arenemises, ei ole täiesti selge, kas sõnadega suhtlemine jääb parimaks meetodiks. Pigem ilmselt ei jää, on vähetõenäoline, et uued virtuaalsete pintslitega või käeviibetega piltide loomise lahendused ei jää tulemata, ja ilmselt ei tule selliseid võimalusi väga kaua oodata.

Laiemalt mu huvide fookust sõnastada püüdes võib öelda, et tunnen huvi uute tehnoloogiate inimkeele osana kasutamise võimaluste vastu. Olen suurel määral keele ja inimsuhtluse fookusega – kirjandus, filmid, pildid, muusika, mängud. Võib öelda, et tunnen huvi uue tehnoloogiaga millegi väljendamise vastu, mida enne polnud võimalik väljendada.

Selle tehnoloogia arengutele sattusin, kui õppisin iseseisvalt veidi varasemaid, kuid seotud tehnoloogiaid – moodsaid animatsiooniprogramme, protseduurilist animatsiooni ja visuaalefektide programmeerimise lahendusi. Püüdsin jälgida erinevaid arenguid selles tehnoloogias – seda, kuidas mitmed loovmeediumid, milleks enne oli tarvis suuri meeskondi, jõuavad järk-järgult lähemale sellele, et neid saab teha väikese grupi inimestega, ehk isegi üksi.

Ma olen sattunud erinevatele hobidele ja huvidele elus üpris juhuslikult. See on aga midagi, millele sattusin pigem sihilikult. Võiks öelda, et olen pidanud ennast üle kavaldama. Kuna mu huvid on olnud läbi elu üpris hüplikud, olen jätnud püsimatu ja sihitu mulje, ka endale. Hakkasin seetõttu kunagi otsima endale mingit tegevust, mis ühendaks mu huvisid piisavalt palju ja seetõttu oleks midagi, mida ma saaksin pikalt teha ilma, et mul tekiks kiiresti tahtmist tegevust millegi muu vastu välja vahetada. Erinevate huvitavate tegevuste võimalikku parimat ristumiskohta otsides jäin sellele, et mulle meeldib loovtegevus ja suurima võimalusega enda püsimatust võita on mingi ristumiskoht, kus saab erinevaid „kunste” kombineerida ja tähelepanu neile vaheldada – tähelepanu jäi veebidisaini, videomänguloomet, filmikunsti ja ka moodsat piltide loomist ühendavale ristumispunktile – animatsioonitehnoloogiale. Sellele pidama jäämises tähtsaks muutus ka see, et kuigi mina püüdsin ennast üle kavaldada ja otsisin enda huvide ristumispunkti, jõudsin sellega millegi peale, mis on ilmselt tähtis sõlmpunkt tuleviku kunstide ja tehnoloogiate väljakujunemises inimtsivilisatsioonile laiemalt.

Erinevate seotud tehnoloogiate arenguid uurides tekkis kahtlus, et oleme inimkonnana visuaalse eneseväljenduse mõttes sarnases etapis kunagisele kirjakunsti tekkele. Oli aeg, mil kirjakunst oli luksus ainult vähestele, kuna nõudis liiga palju. Visuaalse eneseväljenduse valdkonnas kehtis samasugune seis üpris hiljutise ajani, aga nüüd päris mitu tähtsat tehnoloogilist arengut on viinud sellele, et filmikaamerad on – vähemalt meie maailmas – kättesaadavad pea igale ühele, ja nüüd on meil võimalus tekstkäsklustega luua pilte väga kiiresti.

Kokkuvõtvalt võiks öelda, et püüdes lahendada probleeme enda jaoks, sattusin justkui millegi peale, mis võib olla laiema tähtsusega paljudele.

Lühemaid animatsioone proovisin enne, aga eelmisel aastal hakkasin tegema masinõppega pilte ja neidki jagama. Need said piisavalt tähelepanu, et mul on nüüd Tartus Moodsa Valgustuse galeriis üleval aprilli lõpuni üks näitus (Tartu, Teguri 37b, esimene korrus, pilte saab ka osta), ja olen saanud suhelda päris paljude inimestega selle tehnoloogia, tuleviku ja erinevate loovtegevuste teemal, selleni ilma pilte jagamata ja sotsiaalmeedias postitamata poleks jõudnud.

Reaktori jaoks tunnen vajadust öelda, et ulme ja fantastika on minu jaoks selle tehnoloogiaga tugevalt seotud. Inimestel on vaja kujutlusvõimet, et nii heast kui halvast mõelda. Olematutest olukordadest on tarvis osata mõelda, et oleks võimalik nende poole püüelda või neid vältida. See on minule seotud mängulisusega, iga kujutluspilt millestki ei pea olema faktiline ja tihedalt seotud inimesele tuttava vahetu maailmaga, et olla kasulik. See võib olla täis fantastilisi olendeid, kummalisi metafoore, ka abstraktsust. Arvan, et iga uuema tehnoloogiaga, mis inimkeelt puudutab, on tähtis õppida looma kujutluspilte, mida varem pole võimalik olnud luua. Fotoaparaat võimaldas inimestel hakata jagama mõtteid, mida enne ei olnud võimalik, ja see muutis inimühiskonda ilmselt palju rohkem, kui meil on lootust osata mõõta. Selle tehnoloogiaga nüüd huvitab mind ka pigem millegi väljendamine, mida enne ei olnud võimalik väljendada.

Praegu vähemalt on plaan selle tegevusega jätkata.

2. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Praegu loen Kentaro Miura „Berserki” mangasid. Jaa, need meeldivad. Esimesi raamatuid lugedes olin kõhkleval seisukohal. Kahtlustasin lihtsakoelisemat lugu võimsast kangelasest põhjendamatult suure mõõgaga, lugu, mis kirjutatud põhjendamatult vähese eneseteadlikkuse ja huumoriga. Raamatud peagi veensid ümber. Mulle meeldib ambitsioon, enese tehtavaga mitte väga väikesesse nurka sulgemine. Kuna järk-järgult selgus, et Miura siht oli veidi ambitsioonikam – üpris kõrgeid noote püüdev filosoofiliste teemadega tragöödiatraditsioonis lugu ning autoril oli oskust seda ka realiseerida, siis hakkas loetav mulle üpris meeldima. Ei ole päris selle lõppu jõudnud, mis ta enne surma kirjutada jõudis, aga võib öelda, et seniloetu on päris kõrgel tasemel põnev, filosoofilise põhja ja  haaravate tegelastega, veidi eepilisemaid Euroopa kultuuri tragöödiaid meenutav lugu ning see antud edasi väga  fantaasiarikka visuaaliga õudusmaailmaga. Ilmselt ei ole need raamatud kõigile, kuna puudutavad tabuteemasid, vägivald, ja jõhkrus, mille maailmas tegelased tegutsevad, on suurem või vähemalt samal tasemel George R.R. Martini „Jää ja Tule Laulu” raamatutega.

Filmidest olen peamiselt vaadanud juba päris pikka aega vanemaid, aga aeg-ajalt midagi uut siiski jääb silma, mida võib soovitada, sageli mõnel filmifestivalil. Viimaste aastate filmidest võin soovitada filmi „Mad God” ja Lars Von Trieri viimast „Rigeti” hooaega. Üldiselt on vähe uuemaid filme, millel on uut energiat, milles on mingit särinat. Nende kahe mainituga seda aga oli. Mõlemis oli fantaasiat, ambitsiooni, vana sidumist huvitavalt uuega. Inimestele, kellele on tähtsam narratiiv kui huvitav visuaal, on „Mad God” ehk igav, aga mina olin pildi küljes kinni ja soovitan ka teistele.

Lühiformaadis nähtutest soovitan telesarja „Love, Death and Robots” alla kuuluvat lühianimatsiooni „Jibaro”, Carpenter Bruti muusikavideoid lugudele „Fab Tool” ja „Imaginary Fire” ning muusikavideot Rammsteini loole „Zeit”.

Videomängudest olen mänginud mõni aasta tagasi üksjagu kajastust saanud Eesti tegijate „Disco Elysiumi” ja soovitan ka teistele. Just kirjanduse austajatele peaks see väga tekstikeskne, „point & click’i” ja rollimängu žanrit kombineeriv mäng olema hõrk. Mulle on see mäng väga meeldiv ja soovitan teistelegi. Fantaasiamaailm ja selle rassid mängivad pigem sellist rolli nagu George R.R ;artini „Jää ja tule laulus”, võimaldades näidata puhtalt inimlikke teemasid veidi teisest vaatenurgast, aga selles, mis teemadel mäng on, on see julge, mehhaanikates innovaatiline, värske, psühholoogilise sügavusega ja pakkus minule põhjust sügavalt naerda palju rohkem, kui ükski mäng päris ammu on pakkunud. Hea huumor tundub videomängudes pigem haruldus ja sellega on see mäng päris väikeses grupis. Esimese hooga tulevad meelde ainult „South Park: The Stick of Truth” ja mõned aastakümnete tagused Lucas Artsi või Sierra stuudio seiklusmängud.

3. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Eks see on ajas muutunud, noorena pole ilmselt kerge aru saada, miks miski meeldib, miks mitte, aga ajapikku kipuvad tekkima oletused.

Kuivalt sõnastades võib öelda, et näib köitvat ja eemale peletavat see, mis ilmselt teisigi - mida autor taotleb, ja kui palju tal on selle tegemiseks oskusi, haaret. Ma ei ole keegi, kes vägisi asju žanriraamidesse tahaks suruda, pigem isegi vastupidi – see, mida autor taotleb selgub üldiselt raamatut lugedes, ja mind tingimata ei peleta eemale see, kui arvan, et alustan ulme või fantastika lugemist, aga lõpuks on kesksel kohal midagi muud, või vastupidi. Pigem mulle meeldivad sellised ootamatused.

Fantaasiakirjanduses suurimat pettumust põhjustab ilmselt ambitsioonitus, eriti fantaseerimises. On sageli häiriv mitte see, et raamat seab mingid muud taotlused ettepoole, vaid pigem, et isegi, kui ka jääb ulme/fantastika kirjanduse sihtide juurde, siis fantaasialend on madal, nopib madalaid vilju. Sellise madala lennu puhul võib kohati jääda mulje, et „fantaasiakirjandus” on väga fantaasiavaene žanr – ainult haldjad, päkapikud, draakonid erinevas asetuses, ja kui mingeid uusi liike välja mõeldakse, siis on neis vähe vaimustust tekitavat, hirmutavat, naljakat, inimesele tähtsat, ja mis ilmselt mulle tundub suurim kaotus, vähe sellist, millega julgetakse ohustada olemasolevaid, käibelolevaid müüte. Alati ei ole see eemalepeletav – George R.R Martini „Jää ja tule laulu” raamatud on hea kirjandus muus, olenemata sellest, et fantastika tundub üldiselt teisejärguline, aga loomulikult igal teisel seda asendust pakkuda ei ole – jääb fantaasia, mille kirjutamisel pole olnud julgust, ega ambitsiooni.

On üpris ammu selge, et haldjad-päkapikud-orkid on toimivad metafooridena rassidest, rahvastest, poliitikast, sõdadest kirjutamiseks, ilma, et peaks ühtegi rahvust ega rassi otse solvama, aga need minu ehk kallutatud vaatepunktist ei ole huvitav aines paljust muust kirjutamiseks, või vähemalt pole sattunud lugema paljut, milles seda püütaks. Olemasolevatest ülekasutatud olenditest on vampiiridki mulle endale palju huvitavamad, nendega seotud teemad, nagu surematus, keelatud seksuaalsus, ambitsioon, faustiliku pakti sõlmimine. Eestile omastest aga on viljakas ka kratt, nii, nagu Kivirähk kirjutab, aga võiksid teisedki proovida – teemadeks ahnus, tegevuste automeerimine, nagu vampiiridegagi, on faustilik pakt, konflikt kristluse ja paganluse vahel, isanda ja orja suhe, ning, mis ilmselt pea alati päevakjaline, tehnoloogiaga seotud riskid – selles on paljut, mida kirjutada.

Veidi varasema mõtte juurde naastest, arvan, et vähestel fantaasiakirjanikel on julgust võistelda varasemate, eksisteerivate müütidega, võistelda antiikmüütidega, rääkida kaasa kristluse müütide teemal, pöörata peapeale tehnoloogiakultuse müüte, majanduse, poliitika toimimise müüte – nende viimastega tegelemine ongi jäetud justkui sotsiaalmeedia vandenõuteoreetikutele. Kui fantaasiakirjanikud ei taha kirjutada fantastikat haiglasüsteemi, riigisüsteemi, sotsiaalmeedia, Euroopa Liidu, riikide toimimise kohta huvitavate metafooride ja võltsmaailmade kaudu, jäävad need teemad  ilmselt tahes-tahtmata sotsiaalmeedia agitaatoritele ja poliitikutele, kes meile ei meeldi. Ei saa öelda, et fantastikat, müüdikirjutamist selles valdkonnas fantaasiakirjanduses pole, ma kindlasti pole kaugeltki nii palju lugenud, et midagi sellist kuidagi põhjapanevalt väita, aga see on midagi, mille järele isu on suurim – fantastika, mis puudutab inimeste igapäevamuresid, ei ole suunatud „reaalsest maailmast” ära viimisele, odavale põnevusele, vaid aitab teemade üle mõelda, metafoore pakuda, ka, julgeb puudutada tabusid teemasid uuest vaatenurgast. Viise, kuidas neist teemadest kirjutada, oleks ilmselt palju, ei pea olema teravalt, saab huumoriga ja fantastiliste olenditega, aga julgust, kujutlusvõimet, ambitsiooni ei jää silma just ülemäära palju.

4. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega vaid võib rohkem.

Ulmekirjanduses küsimuses pean olema igav ja üpris traditsiooniline oma valikutes. Lemmikud on autorid, kes ei ole just tundmatud, kelle ma ise oleks kuskilt peidetud kohast leidnud ja saaksin ulmeinimestele uut valust tuues lauale asetada. Clive Barker neist on ehk vähim eesti keeles lugejale tuttav. Kolm, keda soovin praegu välja tuua, on H.P. Lovecraft, Terry Pratchett ja Clive Barker. Esikolmikut hetkel põhjendab vast see, et on olnud pikem austus nende kirjanike vastu, väga lähedal neile on aga Ray Bradbury, Viktor Pelevin, Bram Stoker, Stephen King, Mihhail Bulgakov, Poul Anderson, Philip K Dick. Selliseid autoreid, keda tahaks mainida mõne üksiku hea loetud asja pärast, on hulgi, aga, kuna küsimus on kolme kohta, siis jäävad esialgu mainitud.

Nagu autoritest ilmselt järeldada võib, kaldun pigem fantastika poole, hirmutada võivate teemadega tegeleva fantastika, mitte kirjandusele, mis paneks tehnoloogia kesksele kohale. On olnud lugemiselamusi ka paljus muus, aga, kui öelda „ulmekirjandus”, siis minu enda mõte liigub esialgu pigem fantaasiaküllusele ja nende autorite poole. Need kolm kirjanikku tulevad praegu esile just sellega, et nende fantaasias on sügavust ja ambitsiooni kirjeldada maailma teisest vaatenurgast.

Mulle tundub, et julgus ja jultumus on sageli tähtsad omadused. Kirjutada midagi fantaasiavaest, mis ei ähvarda olemasolevaid müüte, on ilmselt üpris turvaline ja pahatihti selle kasuks otsustatakse.

Pigem arvan, et fantaasiakirjandus on tugevalt seotud müütidega, müütide tähtsust ühiskonna kujunemisel aga kiputakse alavääristada, kuna kujutelm on, et „faktid ja mõõdetav maailm on tulevik”, jusktui need saaks ilma müütideta kuidagi inimühiskonda juhtida. Need kolm on ühed kirjanikud, kes mulle seostuvad fantastika millegi suurema ja tähtsamana kujutamisega. Praegu tulevad pähe eriti Clive Barkeri maagiametafoorid raamatus „The Great and Secret Show” ja Terry Pratchetti „Orikavana”. Mitte tingimata kummagi autori parimad tööd, aga haakuvad müütide ja fantaasia tähtsusega, selle teemaga, mis rolli need mängivad inimtsivilisatsiooni kujunemisel, elujõulisena hoidmisel. Seda on ka teistel headel autoritel, aga tahtsin neid loetledes uuesti korrata, et minu arust tõesti suurt kirjanikku eristab julgus näha seda, mida ta kirjutab ,ise kuidagi tähtsana. Nähes oma eesmärgiks vaid seikluste ja kiirete emotsioonide andmist, on ilmselt raske žanritele alust panevaks suureks kirjanikuks tõusta. Müüdid võivad olla suured, rahvaid juhtivad, religioone sünnitavad, maailma senisest paremini seletavad, elule uut mõtet andvad. Kui aga kirjanik mõnda sellist võimalust ei näe, näeb end lugejale mingi lühiajalise emotsiooni ja põnevuse andjana, vaevalt on tal ka võimalust palju kõrgemale küündida, inimelusid tugevamalt puudutada. Inimesed, kes sõltuvad juba olemasolevatest, institutsioonidesse sisse programmeeritud müütidest, on ehk huvitatud fantastika, ulme alaväärtustamisest, mulle aga meeldivad kaasaegsed fantaasiakirjanikud, kes eelistavad end ise mitte niimoodi nurka mängida lasta, ja julgevad kirjutada nii, et tajud fantastika tähtsust kultuuriloos, on tunda antiikmüütide, religioonide alustekstide kõrgemaid astmeid, kui ka tervikkirjutis peaks osutuma püüdmatuks. Kirjutamine ei ole muidugi kerge, võib võtta kaua aega elukogemuse ja maailmavaate ehitamine. Loodetavasti on praegugi kujunemas autoreid. Ma tegelikult pole nii palju uuemast ulmekirjandusest viimasel ajal lugenud, väga tõenõoline, et väärilised jätkajad varasematele lemmikutele on olemas. Mangakoomiksitest Junji Ito ja Kentaro Miura, kuigi mitte kõige uuemad, vaid mulle seni avastamata, on olnud head avastused.

5. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Raske on mõnda konkreetset põhjust või hetke välja tuua, kuna juhtus päris noores eas, ja tagantjärgi meenutades tundus kõik käivat loomulikult, järk-järgult. Alguses ilmselt „Tondipüüdjate”, „Mootorratturhiirte”, „Fantastilise Neliku” multikad, Muumid, - sellistest asjadest, mina, nagu ilmselt paljud noored, pahaaimamatult alustasin, ja nende juurde olid noorena juba mõned fantaasiaelementidega filmid, illustreeritud raamatud, nagu Kreutzwaldi „Põhjakonn”, Rein Raamatu „Suur Tõll”, siis ei olnud ilmselt tulemus ootamatu. Mäletan, et kaheksa-aastaselt oli kallak ulme ja eriti „veidra kirjanduse”, õuduse ja fantastika poole selge, kuna ses vanuses ostsin oma esimese Marduse ajakirja, mis oli kindlasti tähtis punkt, - Marduseid ostsin seejärel veel palju. 8-9-aastaselt ostsin ka Bram Stokeri „Dracula” raamatu, kuna olin kinos just Francis Ford Coppola ekraniseeringut näinud. Jaapanist tulnud Godzillafilmid olid selles eas tugev mõjutaja, nagu ka ETV pealt jooksnud briti õudusfilmid Christopher Lee ja Peter Cushinguga. John Carpenteri „The Thing” ja Stephen Kingi ekraniseering „Pet Sematary” olid filmid, mida nägin justkui varem, kui teised eakaaslased – millalgi enne kümne-aastaseks saamist. Kirjanduse vastu huvi on käinud sellest ajast saati vaheldumisi huviga piltide, muusika, filmide, mängude vastu. Teismeliseeas oli ulmet ja fantastikat neist kõigist. Rob Zombie ja Iron Maideni muusikast, „Oddworldi”, „Silent Hilli” mängude, „Matrixi” filmi ja Terry Pratchetti, H.P.Lovecrafti, Poul Andersoni, Michael Moorcockini. Kirjandusest, „Marduse” ajakirjade kaudu pääsesid siis huviorbiiti ka mõned eestlased, Veiko Belials, Marek Simpson. Maniakkide Tänava, Indrek Hargla jäid pigem vist nati hilisemasse ikka, aga võimalik, et teismelisena sattusin neidki lugema. Eks see, kui palju selline noores eas kokku puutumine andis, või ära võttis, eriti karmimate teemadega filmidega 7-8-aastaselt, on igale ühele ise oletada. Pigem on mul tunne, et olen sellest üksjagu võitnud, ja ei taha takistada noori, kel huvi on.

6. On sul lemmikloomi?

Ei, minul ei ole. Olen elanud majapidamistes, kus on lemmikloomi, suurema osa elust, olen niimoodi olnud rohekm või vähem kaasloomapidaja. Peamiselt on majapidamises olnud kassid, kaks kilpkonna, olen elanud koeraga, kuigi mina pole olnud tavaliselt põhiline pidaja. Iseseisva inimesena pärast lapsepõlve must lemmiklooma võtjat, pidajat ei ole seni saanud. On ilmselt paremaid ja halvemaid lähtepunkte loomadega elamiseks, sellest lähtuvalt, millised väärtused on inimesele tähtsamaks muutunud. Vahel tekib kahtlus, et inimestele on lemmikloomapidemine kompensatsiooniks selle eest, et nad inimlapsi röövida, vangistusse panna ja nende paljunemise üle otsustada ei saa. Mulle tundub, et mus seda kontrollimiskihku ei ole, kui oleks, siis oleks selline käitumine ehk hea sotsiaalselt aktsepteeritav alternatiiv räpase kaubikuga inimlaste koju vedamisele, kuuris kinni hoidmise, nende paljunemise üle otsustamise praktikale.  Loomadega koos elamine on muidugi elu rikastav, aga kui tingimusi pole, et anda neile elu, mille võimaluse andmise üle mul hea meel oleks, siis jätan esialgu selle teistele. Inimesed ja nende väärtused/võimalused muutuvad elu jooksul. Kes teab, ehk kunagi hakkan looma või inimese pidajaks.

Ulmevõhikute viktoriin Promenaadiviies

Teisipäeva õhtul kogus Indrek Hargla Promenaadiviie klubisse erineval tasemel ulmevõhikuid ja nuhtles neid virgutava kirjandusviktoriiniga. Küsimusi leidus nii kirjandusest, kunstist kui kosmosest ning enamik teemasid oli sabapidi Tartuga seotud (paljude puhul juhatasid jäljed siiasamasse promenaadiviie majja ja koguni salongi sisse).

Punkte luges kokku ja võistkondade üle aitas arvet pidada auväärt kohtunik Jans.

Laura Loolaiul õnnestus tihedas konkurentsis saada tervelt pool punkti rohkem kui koduväljaku mängija ning koju tuua esimene auhind. Laura enda kommentaar oli, et ta võitis mitte sellepärast, et ta  nõnda  paljudele küsimustele õigesti oleks vastanud, aga teised vastasid veel natuke vähem õigesti. Kindlasti jäi ka kohale tulemata mitu inimest, kes on palju enam ulmeviktoriini esimese printsessi tiitlit väärt, noh nagu näiteks Jaagup Mahkra - aga kes tal käskis kodus haige olla!

Pildistas Laura

https://rujanaut.blogspot.com/2023/02/ulmevohikute-viktoriin-promenaadiviies.html

Mõned hetked Liis Rodeni loominguga Tartu linnaraamatukogus

Tänasest (21. veebruar) saab Tartus, linnaraamatukogu kõrgemal korrusel imetleda Liis Rodeni tööde väljapanekut.

Ühes seinas on reas pildid, mida seni ainult raamatus nähtud (täpsemalt siis Veiko Belialsi "Surnud mehe käes" ja Joel Jansi "Ajudraiveris").

Teisel pool aga võtavad vaatajat vastu Düüni maailma sobituvad minimalistlikud tööd.

Pildistas Laura

https://rujanaut.blogspot.com/2023/02/moned-hetked-liis-rodeni-loominguga.html

Eesti mütoloogia algajatele - paar hetke raamatuesitluselt

7. veebruaril esitleti Tallinnas Marju Kõivupuu uut raamatut "Eesti mütoloogia algajatele". Raamatust leiab kirjeid ja allikakatkeid mitmesuguste olendite, nähtuste ja uskumuste kohta ning mütoloogilised  tähelepanekud ulatuvad tänapäeva välja. Lisaks seletavale pildimaterjalile võimestavad ja kaunistavad raamatut Ed Labetski illustratsioonid . Autoriga vestis juttu Mart Juur.

Pildistas Laura

https://rujanaut.blogspot.com/2023/02/eesti-mutoloogia-algajatele-paar-hetke.html

Õuduslugude konkurss 2023

HÕFF, Apollo ja Eesti Kirjandusmuuseum koguvad õudus- ja hirmujutte!

Kui sul peitub ajusagarate vahel üks hea hirmu- või õuduslugu, mida oled kuskilt kuulnud, on päriselt juhtunud või suudad selle ise välja mõelda, siis otsime just sind. Jaga meiega oma lugu!

Parimaid palasid premeeritakse auhindadega ja loetakse ette 18. Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivalil, mis toimub 28.-30. augustini Haapsalu kultuurikeskuses. Kõik lood arhiveeritakse hiljem Eesti Kirjandusmuuseumis, auhinnad paneb välja Apollo.

Lugude saatmise tähtaeg on pühapäeval, 2. aprillil 2023.

https://hoff.ee/artikkel/ouduslugude-konkurss-2023/

"Täheraua saaga" mitteametlik esitlusüritus.

Et siis absoluutselt mitte midagi tulundava ulmeklubi "Bolgraavia" ja Era-Kultuuriklubi "Moldaavia" koostöös korraldatud "Täheraua saaga" mitteametlik esitlusüritus.

Ära tuleb märkida, et lisaks osalejatele rikastasid igate kordaläinud üritust ka mitmed lemmikloomad ja pererahva pakutud imehea boršisupp.

Meelis Krafti romaani “Tiuhkamäe” esitlus

10. veebruaril kell 19.00 toimus Tartus Kirjanduse maja saalis (Vanemuise 19) Meelis Krafti romaani “Tiuhkamäe” esitlus. Autoriga vestles Jaile Jürgens.

Uudiskirjandus 02/23

Celestaali varjud

Miikael Jekimov

Kogumiku „Celestaali varjud“ ulmejutud viivad meid võõrastele planeetidele, alternatiiv-viktoriaanlikesse linnadesse, hämaratesse kõrvaltänavatesse ja rahvajuttudest tuttavasse Eestisse. Lugudeks ammutas Jekimov inspiratsiooni erinevatest ulme alamžanritest ning Eesti rahvaluulest, milles on ta jõudnud doktoriõpinguteni. Nimiloo pealkiri „Celestaali varjud“ märgib kogumiku sisu: fantastiliste maailmade peidetud külgi.

Kogumiku väljaandmist on toetanud Väikese Hipi Fond, mis on loodud luuletaja Liisi Ojamaa mälestuseks.

Kirjastus Fantaasia

324 lk.

Meenäppaja

Jaan Tepp

”Meenäppaja” on romaani ”Maria Theresia taaler“ järg.

Gianni saadetakse El Greco reaalsust väänava maaliga Vatikani, teadmata, et seda jahivad kerjused Napoli slummidest ja üleloomulikud olendid iidsest riitusest. Erinevatest katsumustest hoolimata jõuab lõuend linnriiki ja käivitab seal ootamatute jõudude kokkupõrke. Meister läheb Veneetsia konklaavile, aitamaks võimule Pius VII, kellelt palub kaitset mustriratsanike vennaskonnale. Reis üle Aadria mere muudab ta mängukanniks kõrgematele jõududele ja Quirino näeb paavstivalimise hämarat poolt.

See on raamat võimuvõitlusest ja ebausust ning nähtamatust reaalsusest meie ümber.

Kirjastus Mustratsanik, 456 lk

Tehislik seisund

Martha Wells

Mõrtsukbot on android, kes on ära häkkinud oma juhtmooduli ja on seetõttu vabam ja mõtlemisvõimelisem kui teised temasarnased. Kõige rohkem sooviks ta, et ta rahule jäetaks, et ta saaks oma turvise tumendatud visiiri taga seebiseriaale vaadata. Ent tal on must minevik, tal on ähmane mälestus tapatalgutest, mis ajendasid ta häkkima oma juhtmooduli ja võtma endale nimeks Mõrtsukbot. Ta otsustab välja uurida, mis temaga tolles kosmosejaamas täpselt juhtus, ja ta häkib end sinna sõitmiseks laevale.

„Tehislik seisund“ on teine raamat sarjas „Mõrtsukboti päevikud“. Selle autor Martha Wells (1964) on Ameerika kirjanik, kelle teoseid on tõlgitud kaheteistkümnesse keelde.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski, 144 lk

Toimetaja Kati Metsaots

Kaanepilt, tiitelleht ja kujundus Liis Roden

Rosemary laps

Ira Levin

Kultuslik põnevik, kus kurjus peidab end kõige süütuma näo taha...

Rosemary Woodhouse ja tema kiratseva näitlejakarjääriga abikaasa Guy on õnnelikus abielus noorpaar, kellel avaneb kauaoodatud võimalus kolida Bramfordi, vanasse New Yorgi kortermajja. Bramfordil on omal ajal olnud pahaendeline maine ja ehkki nüüd prestiižne korterelamu, asustavad seda peamiselt eakad elanikud. Peagi tulevad uusi naabreid tervitama Roman ja Minnie Castevet, ekstsentriline vanapaar, kelle korterist kostab vahel veidraid helisid. Hoolimata Rosemary ebamäärastest kahtlustest Castevetide suhtes sõbruneb tema abikaasa nendega otsekohe. Varsti pärast seda, kui Guy saab ihaldatud rolli Broadwayl, jääb Rosemary rasedaks ja Castevetid hakkavad tema enesetunde vastu erilist huvi üles näitama. Kui Rosemary ennast üha haigemana tunneb ja sulgub aina rohkem koduseinte vahele, hakkab ta kahtlustama, et Castevetide sõprus pole see, millena näib ...

„Rosemary laps” („Rosemary’s Baby”) on Ameerika kirjaniku Ira Levini 1967. aastal ilmunud romaan, mis pani aluse õudusžanri populaarsusele ja kaubanduslikule edule. Laskumata verisesse vägivalda või gootilikku melodraamasse loob Levin pineva psühholoogilise õhustiku, kus lugeja ei saa kunagi olla kindel, kas Rosemary kartused oma sündimata lapse isaduse päritolu kohta tuginevad tegelikkusele või on pelgalt tema enda ettekujutuse vili, mille on põhjustanud sünnituseelne hüsteeria.

Kirjastus Ühinenud Ajakirjad

Tõlkinud Martin Kirotar

238lk

Addie Larue nähtamatu elu

V.E. Schwab

"Ära kunagi palveta jumalate poole, kes vastavad pärast pimeduse saabumist.”

Prantsusmaa, 1714: ühel meeleheitehetkel sõlmib noor naine, kel nimeks Adeline, saatusliku kokku- leppe ohtliku võõraga.

Mõistnud oma faustiliku tehingu piiranguid – elada igavesti, ilma et keegi, kellega ta kokku puutub, teda mäletaks –, otsustab Addie põgeneda väikesest kodukülast, sest kõik, mida ta kunagi kalliks pidas, on temalt röövitud.

Kuid on veel asju, millest unistada, ja elu, mida elada, ning Addie võtab nõuks leida laias ja kutsuvas maailmas põnevust ja rahulolu – isegi kui ta on määratud olema igavesti üksi.

Kirjastus Rahva Raamat AS

Tõlkinud Marge Paal

592 lk

Tuba pööningul

Louise Douglas

Laps, kes ei tea oma nime … 1903. aastal leiavad kalurid lainetel hulpimas purjeka vraki, mille põhjas lebavad peksmisjälgedega naine ja väike tüdruk. Päästetud viiakse All Hallowsisse – hirmuäratavasse vaimuhaiglasse Dartmoori kõnnumaal. Naine on koomas, kuid tüdruk, keda hakatakse kutsuma Harrietiks, ärkab üles ja ta viiakse pööningutupp. Tema eest hakkab hoolitsema õde Emma Everdeen. Kaks emata poissi on saadetud internaati … 1993. aastaks on All Hallowsist saanud internaatkool. Pärast ema surma ja isa taasabiellumist on Lewis Tyler pagendatud Dartmoori. Ta juuksed on lühikeseks lõigatud ja lemmikriided ära võetud. Ta tunneb end üksikumana kui iial varem. Koolis kohtub ta teise kadunud hinge Isakuga. Internaadi magalate renoveerimise ajaks viiakse poisid ajutiselt üle pööningutuppa, mis asub koolimaja vanas tiivas. Võimatu on ignoreerida mineviku karjeid ja huilgeid … All Hallowsi hoone on tulvil mälestusi, sosinaid ja karjeid minevikust. Kui Lewis ja Isak saavad teada Harrieti saatusest ja õde Emma võitlusest lapse ohutuse eest, selgub ka, et majas on kummitusi, kes pole senini rahu saanud. Kas need on vaimud, kes öösiti poiste toa kohal asuvas toas kummitavad? Kas need on rahutud hinged vaimuhaigla päevilt? Kas Lewis ja Isak on võimelised All Hallowsisse rahu tooma, enne kui minevik nad kätte saab.

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Ülla Jürviste

Toimetanud Kai Nurmik

352 lk

Reaktori jutuarvustused 01.2023 (Maarja Kruusmets)

Artur Räpp „Üks tuilin, palun”

Planeetidevahelises tõmbekeskuses uitab esmakordne turist mööda meelelahutus- ja toitlustuskohti. Talle jääb siit-sealt kõrva tõlkimatu sõna  „tuilin”, mille suhtes tema uudishimu kasvab ning mille tähendust üritab ta välja uurida, hoolimata sellest, et teda selle eest hoiatatakse.

Mulle tundub, et lõpuks ometi olen ma autoriga samale planeedile jõudnud ning hakkan tema keelt tasapisi mõistma. Kuigi loos on autori jaoks tavapäraselt rikkalik kogus uudseid sulelisi ja karvaseid, teeb peategelase inimlikkus looga suhestumise kergeks. Ilmselt on enamik lugejaid olnud peategelasega samas olukorras, hulkudes võõra kultuuri keskel mööda tundmatu linna tänavaid ja otsides, kust vähese raha eest leiba ja tsirkust saaks. Kahjuks ei ole meil vist kellelgi aga õnnestunud sattuda nii eksootilisele asjale nagu kivierootika, teisest küljest ei ole aga keegi ähvardanud meile ka meie jäsemeid lõunasöögiks serveerida. Mõnus huumor läbib lugu ühtlase joonena.

Lühikese ajaga suutis autor tekitada minus samasuguse rahutu uudishimu nagu peategelases. Anda arvukalt vihjeid – väga hea –, kuid jätta lugeja kokkuvõttes siiski lõpplahenduseta? Nii võib pahuram lugeja poolt raha tagasi nõudma hakata.

Tim Hornet „Nõiddeemon”

Viis omalaadset kambameest jahivad kurikuulsat vägevat Nõiddeemonit, keda tuntakse vaid  läbi hirmulugude. Neljale viiendikule grupist lõpeb teekond kurvalt ning lugu jääb lahenduseta.

Ka peale teistkordset tähelepanelikku lugemist jääb mulle selgusetuks, mis ja miks loos siis lõpuks juhtub. Tundub, et üks „headest” kas pöördub kurjale teele või ongi kogu aeg teiste kambajõmmi teeseldes ülima kurikaelaga mestis olnud. „Miks?” on aga minu suurim küsimus selle loo juures. Mul on raske leida seda iva, mida autor lugejale edastada tahab. „Nõiddeemonis” puudub täielikult see inimlik soojus, millega ma selle autori lugude juures harjunud olen ning juba enesestmõistetavalt ootan. Kahju, kuid „Nõiddeemon” lihtsalt ei ole minu maitse.

Markus Krist „Unenägude pood”

Uppuvas Linnas asuvat unenägude poodi külastab Kahvatu Teller Janne, kes käib seal regulaarselt oma halbu unenägusid müümas.

Esimene mõte – unenäod, minu lemmikteema! Autor on nelja jutuga maalinud oma tegevuskohast juba üsna detailse ja värvika pildi. Loo alguses kirjeldatud põnevaid poode tahaksin edasistes juttudes hea meelega külastada. Jätkuvalt on tegemist rikkaliku fantaasiaküllase keelega, mida on nauditav lugeda. Kõige suurem pluss minu jaoks on aga loos käsitletav oluline teema lapsepõlvetraumadest, nende avaldumisest hilisemas elus ning teraapia tähtsusest. Poepidaja empaatiline suhtumine Jannesse on südantsoojendav. Ootan huviga järgmist lugu.

Reaktori juttudest: 02/23 (Tõnis Hallaste)

Veebruarikuu kestel õpilased ei arvustanud jutte, loeti ja tehti teisi asju. Loodetavasti pole juttude autorid kuigi pahased. Haun veidi seda mõtet, et kui jutuvõistluse jutte loen, siis ise ei arvustagi, vaid piirdungi üksnes õpilaste muljetustega. Ent arutan seda asja veel toimetuse rahvaga. Kindel on see, et siis olen napisõnalisem. Ent see puudutab alles ülejärgmist numbrit, nii et pole veel kiiret.

Asudes siis juttude juurde.

Üks tuilin, palun

Artur Räpp

Turist satub lõpuks Eufooriumi nagu kõik tema teised sõbrad ja teda hakkab huvitama kohalik delikatess „tuilin". Mis see on? Millest on ta nõus loobuma selle nimel, et tuilinit saada?

Neile, kes pole lugenud ühtki Räpi juttu ega minu muljetusi neile, üleüldine taustalause: Artur Räpp on ilmselt üks kõige järjepidavamalt veidraid autoreid, kes Reaktoris kirjutab. Siin oleks ehk isegi paslik kasutada (nüüdseks ehk enam mitte nii) moekaid sõnu nagu „uusveidrus" – veidrus kui žanr, kui võimalus, kui esteetika.

Mis see just täpselt on, mis teeb teda veidraks, seda ei hakka lahkama („miks mitte, see on just huvitav, ainult see ongi huvitav" – aga see on ka ettevõtmine ja ma pigem piirdun hetkel ühe jutu hetkemuljetuse ja mitte autori portree loomisega), aga veider on ta stiil küll. Räpi-ekstreemsuste skaalal on „Üks tuilin, palun" pigem pehmemal poolel, mõjub isegi suhteliselt mitteveidrana, on peaaegu klassikaline jutt. Ent mingi kiivasolek on siingi.

Tore oli see, et lahendus polnud liigelementaarne – ootasin mingit „tuilin on kannibalism!"-lahendust, siis ootasin „sina oledki tuilin!"-lahendust või mõnda muud elementaarset. Lõpuks oli tuilin midagi [spoiler] tabamatumat. Seda ei näidatudki, see oli pigem mingi õudne sõna, mida kõik vältisid. „See, mida ei tohi nimetada." Mille nimetamine oleks meie peategelase pöördumatult muutnud.

Võib-olla mõnele ei meeldi – mõnele oleks mingi väljaütlemine rohkem peale läinud. Hetkel jäi minu meelest igatahes põnevalt õrritama, tekitamata samas mingit „autor ise ka ei tea, ta sokib niisama”-olukorda – tähtis polegi tuilin, vaid selle mõju tegelastele. Nii nagu „Pulp Fictionis” polnud tähtis, mis see siis oli, mida Samuel L Jackson kohvrist näitas (mis kollakalt hõõgus) – tähtis oli tegelaste reaktsioon.

Nõiddeemon

Tim Hornet

Barbar, Kütt, Pühak ja Maag on just hävitanud Nõiddeemoni – ja tunnevad teatavat pettumust, et nende suurim eesmärk oli nii tühiselt saavutatud.

Olen vahel mõelnud, kuidas oleks mõnda mängusessiooni välja kirjutada. Ma pole D&D-d õieti kunagi mänginud, mu mängud on olnud arvutis, aga sealtki näiteks mingi lahingustseen välja kirjutada, lahe ju. Või mõni strateegiamäng („Medieval: Total War" on minu jaoks olnud täiega narratiivne elamus ja seal tekkivaid väikesi lugusid olen tahtnud ümber kirjutada). Pole siiski proovinud, ent käesolev tekst ühelt poolt näitab, mis oleks selle juures head, millised on aga ohud.

Hea on see, et see kõik on tuttav. Tuttav mingis mugavas, turvalises mõttes. Ma olen sellist lugu juba mänginud. See on see „Baldur's Gate'i" salk, kelle stat'e ma olen timminud juba mitu nädalat. Parimad relvad. Pärast pahalase mahalöömist sain posu exp’i (hüva, siin exp’i pole, ei ole ka uuele level’ile jõudmise kirgastumist, enesest möödumist) ja laiba küljest korjasin väärt sõjariistasid (miks peaks draakonil olema kolm paari võlupükse, kurat teab – siin tekstis polnud draakon ja polnud püksid, aga olukord väga palju ei erinenud). Lõpulahendus oli „Warcraft III-est" tuttav cutscene, kus Arthas paneb pähe nõiutud krooni ja see ütleb: „Now we are one!" (no see oli küll üks tuus hetk).

Narratiivne turvalisus, mis vähem lugeva inimese paneks ehk lausa vaimustusest hüüdma, et see ongi see elamus, mida ta on mängudest saanud ja mida ta raamatutest kunagi ei saa, aga näed, siin on! Ja mingis mõttes sellega piirdukski. See töötab küll.

Ja samas... see töötab üksnes laenutekstina. Kogu elamus on mujalt laenatud. Siin pole ühtki nime, ükski tegelane pole päristegelane, vaid tegelase kohatäide – Hornet ei püüa pakkuda lugu, vaid loo siluetti, mille on ära täitnud eelnevad mänguelamused. Kui oled mängija, siis võib seda elamust isegi olla. Kui pole mängija, on see lihtsalt hõre ja veidi stereotüüpne stseenike. Nii et olen selle loo suhtes veidi kahevahel. Nagu vaatakski mõne mängu cutscene’i reaalse filmi või sarja asemel.

Unenägude pood

Markus Krist

Uppuvas Linnas on võimalik saada ka eritabast teenust. Unenägusid on võimalik osta... ja müüa. Lugu räägib Kahvatust Tellerist, kes müüb oma unenägusid selle poe püsikülastajana.

Eelmise nädala jutu juures viitas kaasarvustaja Maarja Kruusmets nimede salaväele. Mulle on üldiselt tundunud, et see on idee, millega Krist ei hakka eriti midagi peale. Ütleb küll, et nimed on suurim saladus, aga miks – kas lihtsalt selleks, et mingi asendusnimi (Kahvatu Teller või Kurb Vanamoor või mis tahes epiteet+nimisõna) oleks kuidagi kaalukam?

Mulle jäi mulje, et ses jutus on sel ka mingi mõte sees. Võib-olla on see veidi minu enda möödalugemine või mingi ekslik lugemismulje, aga jäi tunne, et peategelasest räägitakse palju rohkem kui Jannest ja mitte kui Kahvatust Tellerist. Nii et kui lõpus väljub poest Kahvatu Teller, siis on selles teataval määral jõudu –  poest väljub keegi, keda jutus kirjeldatud õudusunenägude tõttu tuntakse Kahvatu Tellerina. Need õudusunenäod ongi teinud temast Kahvatu Telleri.

Siin kerkib aga teine probleem, nimelt võiks lugejas tekkida mure Janne pärast. Kui ta saab mingit leevendust sest pidevast unenäo müümisest ja kui talle peaks mingigi jume näole tulema – kui müüja headus näiteks võimaldab tal naeratada ja elust rõõmu tunda –, kas ta nimi siis muutub? Või tuletavad teised talle meelde, et ta on ju Kahvatu Teller ning unenäod ning meeleheide tulevad siiski tagasi?

Kas nimi, mille keegi saab oma halval hetkel, jääb teda igaveseks saatma, jääb teda tõtt-öelda programmeerima? Need epiteet+nimisõna-nimekombinatsioonid on ses mõttes maru stereotüpiseerivad – taandavad Su kogu olemuse ühele elemendile. Samas, ehk on selles midagi keskaegset. Sepa poeg teadis noorest peale, et temast saab sepp – tänapäeval olla mure just seepärast, et keegi ei tea oma identiteeti. Seda kujundatakse ja otsitakse ega jääda rahule ühel või teisel kujul. Ehk on teistpidi just hea, kui oled kord tembeldatud Laadnaks Õpetajaks ja see sa oledki kõigis oma asjades.

Ma nüüd loost endast midagi ei rääkinudki, mida tavaliselt võetakse suure komplimendina selle kohta, et ilmselt pani mõtlema. Võetagu, see pärisnimede asi on üldse üks kukalt sügama ajav teema. Üldiselt oli lugu ise suhteliselt tavaline „veidra protseduuri” lugu, milletaolisi olen ka mõned kirjutanud. Autor on kujutanud mingit fantastilist äri ning üht ostu-müügi tehingut selle äri kontoris. Selliste juttude kõige toredamad hetked on need, kus pealisidee taga aimub terve majandusharu (riiulitel on „Erootika” või „Noorus” või „Luupainajad” ja juba näeme potentsiaalset lugude küllust, mis seal peitub). Ent lugu ise jääb siiski üheks kitsaks olukorraks. Kirjutatud algusest lõpuni, väga tüüpilise sündmusena, ilma suurte pööreteta.

Paistab, et Markus Krist püüab iga jutuga näidata mingit Uppuva Linna fantastilist nähtust, mis on seal siiski argine, tavaline, sealses kontekstis mitte liiga pöörane. Ei püüa raputada liialt. Uppuv Linn kui koht, kus fantastiline saab normaalseks, ent elamusraputus jääb ka veidi olemata. Kivi kivi haaval ehitab Krist seda linna, aga kuidagi veel ootan, et mille jaoks – et miski on veel tulemas. Et see pole veel see.

Jutt: Rentsliroti õnn (Tim Hornet)

„Sõ-sõ-sõda hävitab kiiremini, kui meie planeet suudab taastada. Rohelised Niidud – ülemaailmne projekt laastamistöö vähendamiseks. Ainus va-va-vaade tulevikku,” vuristas ootamatu mehaaniline hääl, näidates poollüümet roheka kumaga kolmemõõtmelist pilti valgete kitlitega teadlastest, kelle taga kõrgus tume püramiid. Ruumis kerkinud tolmupilv tegi projektsiooni üllatavalt selgeks.

Salvestus lõppes lipu ja hümniga ning kadus, samas kui seda esitav masin viskas veel sümboolselt sädemeid kui viimast saluuti kadunud aegadele, enne kui surisedes kokku vajus.

„See ei öelnud just palju,” sõnas Major Tom piisavalt valjult, et lähedal asuvad kõrvad seda kuuleks, ja raputas tiivad tolmust puhtaks. Ta pidi teadma, kes veel selle informatsiooni kätte said. Varemete läbiotsimine oli ohtlik, kuid seepärast palgati ka temasuguseid, kes muu töö peale ei sobinud. Tal oli hea diil ning ta ei kavatsenud seda jagada.

„Kas seda uuesti lasta ei saa?” uuris üllatavalt rõõmsameelne hääl pimedusest.

Raisk, vähemalt üks päss oli kohal ja elus. Major Tom oli vaid tänu oma geneetilisele sitale, mis tõi kaasa tiivad ja kanajalad, suutnud kukkumist aeglustada. Ta eeldas, et kui keegi tõesti kogu selle maa vabalangemises tegi, oli ta kas surnud või suremas. Ilmselgelt ta eksis.

„Kahtlen. Tundus töötavat viimase jõuvaru peal,” köhatas Major Tom, tõmbas rätiku hingamisteedele ette, et tolmu mitte liialt sisse tõmmata, ja võttis suuna hääle suunas. „Kui suitsu ja sädemeid poleks olnud, oleks ehk teoorias võimalik vidin uuesti täis laadida, kuid ma kahtlen, et siin sellest abi on,” sõnas ta valjult ettevaatlikult üle rusu ja betoonikamakate ronides. Prahti oli palju. Varing tõi alla mitme korruse laed ja põrandad. Olukorda sai täpsemalt uurida, kui tolm oli settinud, kuid tundus, et ajahammas oli purenud kunagise hiigelehitise vaid vaevu koos püsivaks luustikuks. „Heal juhul saame sellest mõne vidina, millega sarnast pilti näidata, kuid originaali naljalt taasesitada ei saa,” lisas Tom, hoides kotkapilgu teravana. Oht elajate otsa komistada oli väike – ka nemad põgenesid langeva rusu eest. Pigem oli mureks ebatasane jalgealune ja järgmine varing.

„Kahju. Ma ei märganud kõike. Mul olid käed tööd täis,” vastas hääl nüüd juba üsna lähedalt. Major kiirendas sammu. See oli viga. Hetk hiljem libises ta mööda rusuhunnikut alla. Ta proovis küll tiibade ja kätega tasakaalu hoida, kuid neist oli pigem rohkem kahju kui kasu. Olles oma ülemised jäsemed vastu betoonprahti valusaks löönud, maandus ta ninali keset prahti.

„Köhh!” ajas ta end uuesti kerkinud tolmupilves püsti.

„Oled kombes?” uuris hääl praktiliselt kõrvalt. Major lükkas suunatud peavalgustuse sisse (liiga vara polnud mõtet seda kulutama hakata) ning nägi nüüd tööd, millest hääl varem rääkis.

Tema ees oli usinate armidega nooruk, kes oli küünarnukkideni verine. Poisi ees rusu vahel aga värskelt kokku õmmeldud rinnahaavaga palgasõdur.

Midagi tundus selles pildis valesti. Ilmselgelt oli tegemist sama ekspeditsiooni küttidega – neil olid tähised käe ümber. Kriimustuste, haavade ja tolmu järgi oli ka ilmselge, et nad kukkusid nii nagu temagi. Kuid ometi oli noor meedik kiirelt kaaslase lappimise ette võtnud ning teinud seda pilkases pimeduses. Tundus ka, et mitte liialt halvasti ning seda kasutamata nanolappe või muud tehnikat. Raisk, need olid paremad oskused kui sõjameedikul!

„Sa oled küttimises kogenud?” uuris nooruk tema poole vaadates ning tõmbas käega üle higise ja tolmuse otsaesise, jättes sinna punased jäljed. „Mul on see esimene.” Lähedalt vaadates oli meedik paras peletis. Kogu tema nägu õmblusarme täis ja kirju kui lapitekk. Samas oli tema olekus midagi lapselikku ja siirast.

„Omajagu. Sul paistab see-eest teisi oskuseid olevat,” mühatas Major Tom ja vaatas alla. Kurat, ta tundis seda maas vedelevat lõusta. „Jääb ta ellu?”

Persse küll, ta lootis negatiivset vastust. Pilusilm Akaki, nagu teda kutsuti, oli nanovedeliku sõltlane ning kõigeks valmis, et uut doosi kätte saada. Major Tom oli küll samas paadis, kuid mängis pikka mängu, proovides igat tööotsa maksimaalselt lüpsta. Pilusilm Akaki võis kõik kiirelt persse keerata.

„Ma ei näe põhjust, miks ei peaks,” sõnas meedik. !Mina olen muideks Skräppy.” Ta ulatas verise käe valguse suunas.

Tom teadis, et valguse taustal polnud teda väga näha. Ta saanuks nii meediku kui ka sõltlase siinsamas kahjutuks teha. Kuid poisi oskused oli liiga head. Neid niisama raisata…? Lisaks tuli üles tagasi ronida ning mitmekesi oli sellises surmalõksus see kindlasti lihtsam.

„Lase valgust natuke allapoole,” sõnas Skräppy äkki ootamatult otsekoheselt.

Major liigutas pead. Tema ette tekkis kummaline vari, mis kasvas välja ta kõhust.

Siis jõudis kohale ka valu. Nanovedelik oli teinud ta tuimaks, kuid mitte igaveseks. Hambaid kokku surudes, et mitte liialt häält teha ja kohalikku faunat kohale kutsuda, vajus Tom põlvili.

„Ära muretse. Skräppy aitab,” kostus veel noore meediku hääl, enne kui pilt täiesti eest ära läks.

*

„Noh, sitaratas, said kah lõpuks luugid lahti,” irvitas palgasõdur Akaki laialt, kui Major Tom lõpuks toibus, võttes suure lonksu Tomi pudelist. „Ära pahanda, mu enda kraam oli otsas.”

„Ku-kus me oleme?” uuris Major, katsudes instinktiivselt kõhtu. See oli sidemetes ja tuikav. Liigutada oli valus.

„Enam-vähem sama koht, mis enne,” mühatas Akaki ja sülitas korraliku rögapalli maha. „Andsin poisile mõned juhtnöörid, et me siin kohe otsa ei saaks. Paneb sensorid püsti.” Alles nüüd märkas Tom ka Akaki keha ümber olevaid sidemeid. Meedik oli ta sisse mässinud. Pilusilm Akaki oli küll teadvusel, kuid mitte tegutsemisvõimeline. Nanovedelik aitas mingi maani, kuid mõlemad kogenud kütid olid sama sitas seisus.

Major Tom lükkas käe pudeli suunas välja. Ohates andis Akaki selle õigele omanikule tagasi ning vaatas kibestunult, kuidas Tom võttis korraliku sõõmu. „Ma loodan, et see pole su ainus.”

„Natuke on veel,” sõnas Tom, tõstes pudeli suult.

Tegelikult oli seda natukest omajagu. Ta oskas planeerida ja arvestada ning oli kogu missiooni ettemaksu nanovedelikule pannud. Akaki, va persevest, tuli siia aga tühjade kätega õnne proovima. See ajas tal ausalt öeldes sita keema.

Kuid ta oli valmis seda hetkel unustama.

Tom lootis, et ka Pilusilm Akaki sai olukorra tõsidusest aru. Kaks kogenud kütti olid vigased, meedik seiklemises ja ellujäämises täielik nuub. Ilma koostööta nad siit välja ei saanud.

„Söögivarud? Relvad?” uuris Major pudelile korki peale keerates. Toibumine võttis aega. Ta ei saanud küll palju teha, kui tänu nanovedelikule oli mõte nüüd vähemalt ergas. Varsti pidanuks ka valu vähenema.

„Kolm tervet toitepakki, ülejäänud jäi rusude alla. Relvadega on isegi sitem seis. Nii sinu kui ka minu oma on kaput, kuid ma usun, et ma saan midagi mõlemast kokku kompunnida.” Palgasõdur niisutas keelega huuli.

Major Tom teadis, mida kiirelt kokku kompunnitud relv tähendas. See oli vaid viimaseks õlekõrreks. Töökindlus ja vaikus olid minimaalsed. Olukorras, kus nad pidid võimalikult märkamatult pinnale tagasi ujuma, polnud sellest suuremat abi.

„Sitt!” kähises Tom. Vähemalt sai ta kinnituse, et Pilusilm Akaki suutis selles vallas kainelt mõelda. Ainus natukenegi hea uudis.

„On sitt,” irvitas Akaki. „Kuid meie usin meedik paistab olevat õppimisvõimeline. Lisaks on äkki ka mingi varandus juba käes. Oskad sa siia eluvaimu sisse puhuda?” Akaki viskas talle kärssand otsaga jubina. See oli kuidagi tuttav. Kas polnud see mitte sama vidin, mis nende saabudes salvestust mängis?

„Skräppy ütles, et sa tead selliseid asju,” irvitas palgasõdur.

Noor meedik, va latatara, oli juba nii palju asju rääkinud? Oli ta ka salvestusest endast kõssanud?

„Pean uurima.” mühatas Tom, pistis vidina tasku ja vaatas ringi. „Kas me teame, mis eesmärgil see ruum siin tehtud on?”

„Mis tolku sellest on?”

Tõesti? Ime, et selline tüüp üldse kütina ellu jäi.

„Kui see on labor, võib läheduses olla relvi, juhuks kui midagi läks eksperimendiga persse. Või vähemalt esmaabi kapp,” seletas Major.

„Haa,” turtsatas Akaki, näol lai irve. „Näe, ma ütlesin poisile, et me, vanad kalad, teame asja.”

Ta klõbistas natuke randmekonsoolil, muigas ja tõstis pea.

„Oi, Skräppy, kobi ruttu siia!” hüüdis ta täiest kõrist. Tema hääl liikus üle terve korruse kajades äärest vastu.

Major Tom vaatas Akaki irvitava lõusta poole.

Kuradi imbetsill, mis tal arus oli?!

Ruumi kaugemast nurgast hakkas kostma kraapimine, krõbin ja müdin. Helid tulid aina lähemale ja lähemale. Major haaras instinktiivselt relva järele, kuid vööl polnud midagi.

Paanikas haaras ta lähima kivikamaka kätte, et ennast vähemalt millegagi kaitsta, kui algas vali särin. Hetkega täitus õhk kärssava liha lõhnaga.

Muidugi, Pilusilm Akaki lasi meedikul sensorid üles panna, seadistas need siis konsoolis ja röstis kõik, kes lähedale tulid.

Paari minuti möödudes särin vaibus ning ruum oli taaskord vaikne.

„Ma arvan, et nüüd on veits mugavam otsida, ah?” irvitas Akaki läbi raudhammaste. Oi, kuidas Major Tom tahtis neid sisse lüüa.

*

Korrusel polnud just palju kraami, kuid vähemalt midagi. Seitse pulkvalgustit, stabiilse põlemisajaga kaks tundi, ja esmaabikast. Kasti olukord polnud kiita – isegi nanolapp oli poolenisti ära kõdunenud. Kui ära puhastada, riivida ja filtreerida, võis sellest ehk pool pudelit nanovedelikku saada. See oli sõltlase jaoks parem kui mitte midagi, kahele sellisele veelgi vähem. Vaid Skräppy oli esmaabikastist leituga rahul. Kõik bioloogiline oli hävinenud, kuid tehnika alles. Ta sai medkit-kiiritaja, mis oli kiireim ja efektiivseim viis sidemete puhastamiseks. Limiteeritud sidemete hulga juures tuli seda lähiajal teha omajagu.

Vähemalt tundus, et korrus või vähemalt lähedal asuvad ruumid said Pilusilm Akaki triki peale elajatest tühjaks. Mitmest ruumist läksid kitsad tunnelid edasi.

Akaki barrikadeeris, hambad valust ristis, sissepääse nii palju kui võimalik, et oht neile ootamatult külje alla ei hiiliks.

„Väga suurt tolku sellest pole,” mühatas Tom, uurides üht läbi kärsatatud kehadest oma pealambiga. „Rämps-rott. Raisad söövad kõike. Kõigest aja küsimus, millal nad jälle välja ilmuvad.” Nende õnn, et siinsed rämps-rotid olid söönud peamiselt metalli, sest see muutis ka nende keha elektrilöögile oluliselt vastuvõtlikumaks.

„Vähemalt midagi,” mühatas Akaki.

„Aga sensorid?” uuris Tom valjuhäälselt.

„See oli ühekordne.”

„Hea teada.”

Kuradi jobu, raiskas niigi limiteeritud ressursi ebaefektiivselt ära. Siiski, vähemalt oli neil baas ja mõneks ajaks ka turvalisus – omade kärsahais hoidis rotte eemal, kui see oli piisavalt tugev.

Major Tom ronis mööda rusu ja kiviprahti langemis-augu alla, vaatas üles ja lükkas kotkapilgu sisse. Valgust ta kulutada ei tahtnud – see võis nende olemasolust liialt märku anda –, seega seisis ta nii üsna kaua.

Nad langesid üheksa korrust. Üheksa kuradi korrust. Isegi korraliku varustusega oli siit keeruline üles tagasi saada. Loodetavasti olid kusagil trepid või midagi muud stabiilsemat.

Ohates keeras ta otsa ümber ja võttis peagi ajutise laagriplatsi juures istet.

Valguspulk laagriplatsi keskel säras kui eredaim lõkketuli, kuid seda oli mõistlikum kasutada kui lampe. Akaki monteeris valguse kumas relvajuppe kokku.

„Me peaks paar tundi kosuma. Edasi minnes tulevad uued ohud ning siin on vähemalt hetkel ohutu. Nii nagu me praegu oleme, pole meist võitlejaid,” sõnas Tom poolautomaatselt.

„Ootamatult tark jutt,” mühatas Akaki.

„Äkki saate siis vahepeal lugusid oma tööotsadest rääkida? Saaksin targemaks,” pakkus Skräppy sidemeid kiiritades.

„Jajah. Tom, sa võid alustada,” irvitas Akaki. Ta teadis samahästi kui Tom, et seda ei saanud juhtuda. Nanovedeliku sõltlaste mälu ei töötanud korralikult. Nad võisid küll pädevaid otsuseid vastu võtta, kuid see oli pigem vanast harjumusest ning enamik kogemustest ei salvestunud. Ainsad eredad mälestused, mis olid nende mällu kui söövitatud, olid aegadest, kui nad nanovedelikuga alustasid.

„Akaki?” urahtas Tom.

„Jah?”

„Mine perse.”

Akaki irvitas. „Me võime ka sellest salvestusest rääkida, mis käis, kui me siia kukkusime."

Raisk! Oli ta selle ajal ärkvel? Või kõssas Skräppy?

„Ma palju ei märganud,” sõnas tegevusele keskendunud meedik. „Rohelised Niidud. Valged kitlid."

„Seda pole tõesti palju,” nõustus Akaki, silmad säramas. „Ma nägin kah umbes sama. Major, kas sa märkasid veel midagi?”

Sittagi sa nägid, mõtles Tom oma peas. Akaki tahtis info lihtsalt teiste pealt kokku ajada.

„Midagi sellist jah,” mõmises Major. „Tolm ja kukkumine lõid mul sensorid umbe, nii et ega ma väga keskenduda ei saanud. Peamiselt nägin, kuidas salvestuse esitaja õhku lendas.”

„Selle vidina parandasin ma muide ära, nii et on müüdav. Kuid vana lindistust ei taasta,” lisas ta, lootes sellega teemat vahetada.

„Ahjaa. Tume püramiid oli kah,” lisas Skräppy.

Persse, poiss, see oli üks tähtsamaid asju. Sa ei sülita seda lihtsalt nii välja!

„Tõesti? Väga huvitav,” muigas Akaki.

*

Nad leidsid liftišahti, mis paistis minevat üsna kõrgele välja. „Viis korrust,” sõnas Tom, lugedes neid kotkapilguga. „Siis tuleb mingi takistus ette. Neli on veel puudu. Võrguühendust pole, nii et me oleme omapead.”

Akaki korjas kivi ja viskas selle alla. Mütsatus tuli ootamatult kiiresti. „Alla kaks või kolm. Läheme vaatame üle. Ilmselgelt avastamata koht ning millal veel meil selline võimalus tekib?” pakkus Akaki.

Major Tom surus hambad risti. Nad ei teadnud veel isegi, kas nad suutsid end siit kuidagi välja päästa, kuid Akaki suutis mõelda vaid varandusele. „Üles minna oleks turvalisem. Saame ära raporteerida, vaevatasu ning siis las nad tulevad tehnikaga peale,” proovis ta võimalikult rahulikult seletada.

„Ole nüüd, Tom. Kas lased tõesti neil oma varanduse eest ära napsata?” irvitas Akaki.

„Me oleme vaevu elus.”

„Seda põnevam.”

Tom ohkas.

„Skräppy, sinu otsus,” pakkus Akaki.

„Minu? Aga ma ei tea varanduse küttimisest midagi,” kaebles meedik.

„Ma pean Akakiga nõustuma,” ohkas Major. „Sina oled ainus põhjus, miks me elus oleme.”

Skräppy sügas pead. „Ma ei teagi. Ma tulin siia, et küttimist õppida, ja kui me kunagi rohkem siia ei satu…”

„Ja sul on väga head õpetajad,” irvitas Akaki.

Major Tom ohkas. „Olgu. Läheme alla, kuid vaikselt ja ettevaatlikult. Skräppy, kas sul interkom on?”

Meedik raputas pead.

„Olgu. Akaki, ühendame siis vähemalt omavahel ära ja anname endast parima, et Skräppyl silma peal hoida.”

„Just nii, Major!” lõi narkar kulpi.

Tom põrnitses teda kalgilt. „Akaki?”

„Jah?”

„Ära kunagi seda enam tee.”

*

„Persse!” urises Major, hüpates paaniliselt tiibu lehvitades küünistega šahti seina külge kinni, samas kui tume vedelik voolas ladinal lahti kangutatud ukse vahelt sisse. Kõige alumine korrus oli ilmselgelt üleujutatud ning liftiuks oli ainus, mis hoidis seda massi kinni. Piisas vaid väikesest pilust, kui see hakkas välja pressima.

Vedelik pulbitses ja kees, liikus, kui oleks sel elu sees.

„Ärge laske sellel ennast puudutada,” hüüdis Skräppy kaks korrust kõrgemalt.

„Lihtsam öelda kui teha,” urahtas Major.

Akaki ronis mööda šahti keskel rippuvaid kaableid üles. Olgugi, et ta oli vilunud, oli see siiski aeganõudev. Major sajatas omaette, otsides libedast seinast tuge. Ta pidi ootama. Kahte kütti korraga need ajapuretud kaablid kindlasti ei kandnud.

Persse! Miks lasi ta end selle supi sisse rääkida?

Šaht täitus kiirelt. Tume pulbitsev mass puutus peaaegu ta kanajalgu.

Major Tom surus hambad risti ja haaras pealambi järele. Nad olid tegutsenud hämaras, et ressursse kokku hoida, kuid parem oli teada, millega tal tegemist oli. See võis anda vähemalt mingi võimaluse.

Plõks! tegi pealambi lüliti ja tema esine oli hetkega valge. Pulbitseva vedeliku asemel laius tema all hoopis süsimustadest keradest koosnev pallimeri. Major pilgutas üllatunult silmi ja vaatas liftiukse poole. Sealt pressis vaikselt vedelikku juurde, mis valguse kätte jõudes kohemaid pallideks muutus. Valgusele reageeriv mateeria. Ta oli seda kraami varemgi näinud, aga mitte kunagi nii suures koguses.

„Tule!” kõlas Akaki hääl kõrgemalt.

„Üks hetk!” Võimalust kasutamata jätta tundus ebamõistlik. Nad ei teadnud, kelle või millega nad veel kokku võisid puutuda.

„Kaua valguspulk veel põleb ja palju neid veel on?” hüüdis ta pead tõstmata. Ta teadis, et üks vale liigutus valgusega ning ta võis olla siin igaveseks lõksus.

„Pool tundi äkki?” vastas Skräppy. „Kaks on veel.”

„Sain.” vastas Major. Kaks valguspulka, tähendab neli tundi valgust. Lisaks pealambist kaks tundi. Kuid see sai toidet konsoolist, mis oli ka tema side välismaailmaga – seda nulli lasta polnud mõistlik.

„Leidsid midagi väärtuslikku?” hüüdis Pilusilm Akaki.

„Võimalik,” vastas Tom. „Laske valgust allapoole, pealamp saab muidu otsa.”

Ettevaatlikult, end esiteks kaabli külge kinnitades, lasi Major Tom end allapoole ja sirutas käe lähima tumeda kera suunas. Kui ta eksis, võis see olla kõik, kuid kui tal oli tõesti õigus…

Hinge kinni hoides võttis ta kerast kinni.

Pallimeri tema ees püsis stabiilsena. Ettevaatlikult tõstis ta kera vööl rippuvasse raudkiududest võrkkotti.

Äkki läks heledamaks ning Major piilus silmanurgast üles. Juhtme otsa keeratud särav valguspulk oli poolel teel temani.

Ta pani pealambi kinni.

Ettevaatlikult, ükshaaval, korjas Tom tumedaid kerasid võrkkotti. Kiirustamine maksis siin kiirelt kätte. Kui kott poolenisti täis – liiga palju segas liikumist –, asus ta mööda kaableid üles ronima.

„Oota korra!” kostus ülevalt Akaki hääl.

„Mida?”

„Seda!”

Major tundis, kuidas midagi otse tema ees hakkas mürisema. Vahepealse korruse uks vedas end vaikselt ja vaevaliselt lahti.

Persse, persse, persse!

Kiirelt kiigutas Tom end šahti äärde otsevaate eest varju, jälgides, et vööl rippuv kott oleks endiselt valguse käes. Kuradi Akaki, ta oleks võinud vähemalt ette hoiatada.

Kui umbes kolmekümne sendine pilu oli lahti, jäi ukse avanemine pooleli. Energiat ei tasunud raisata. See oli täiesti piisav, et piiluda ja ka vajadusel end sisse libistada.

Tom vaatas ukse poole, kust ei tulnud vähemalt vedelikku, siis üles, kus Skräppy ja Akaki teda jälgisid, ning näitas neile käega lambi ja siis ukse poole. Paljud elajad reageerisid liikumisele ja valgusele ning neid oli nii võimalik välja meelitada.

Tal oli õigus. Niipea kui valguspulk ukse ette jõudis, hüppas sealt välja urisev vahutava suuga rämps-rott, kes otsustas võõrast rünnata. Hetk hiljem mõistis loom, et tal polnud kuhugi maanduda, kukkus pallimerre ja kadus, kui poleks teda kunagi olnud – pallid isegi ei liikunud tema peale.

Major Tom liigutas end vaikselt ukse kõrvale, libistas mööda kaablit allapoole ja piilus avause alt äärest sisse.

Ta vaatas aeglaselt ja põhjalikult.

Tundus, et kõik tema ümber läks aina hämaramaks.

„Persse!” Ta hüppas ukseavast sisse, enne kui valguspulk täielikult otsad andis ja vedelik elama hakkas. Kiirelt pani ta pealambi tööle ja tegi valgusega kiire tiiru. Otseseid ohte elule ei paistnud, seega keeras ta pilgu tagasi šahti. Lühikese ajaga oli pallimeri kerkinud peaaegu ukseni.

„Akaki? Kuuled?” hüüdis ta vaikselt ukse ääres.

„Noh?”

„Saad sa alumise ukse kinni panna?”

„Ei. Miski plin on ees. Sinu oma saaks kinni panna küll,” irvitas Akaki.

Raisk, isegi kui Major tema nägu ei näinud, oli ta hääl piisav, et närvi ajada.

Suure tõenäosusega oli Akaki ennast kogu süsteemi sisse häkkinud. See oli vähemalt midagi. „On sul skeem käes?”

Akaki vaikis.

„Jaga. Me oleme koos selle sita sees.”

„Oh, see läheb sulle kalliks…”

„Kogu nanovedelik on minu käes.”

„Jobu.” Ülevalt kostus mõru turtsatus – ju plaanis Akaki skeemi kange raha eest maha müüa – kuid Tom sai skeemi kätte. Ta viskas selle kiirelt ette.

„Šahti ohutuled?” pakkus ta välja.

„Paistavad osaliselt töökorras,” vastas Akaki pettunud häälel. „Kaua nad vastu ei pea.”

Major mõtles hetkeks. Niipalju kui ta kiire vaatlusega märkas, polnud ala, mida otsida, suur. Vahepealne korrus koosnes peamiselt raamistikust – alt ligi hiiliv rõskus tegi ajaga oma töö. Kuid otse ukse ees oli stabiilne ala, mis oli pea kõige eest kaitstud.

„Sobib. Ma loen kolmeni. Siis anname tuld.”

*

„Tehtud,” sõnas major hingeldades üle ääre jõudes ja vaatas alla tagasi. Pallimeri tema all oli nüüd vajunud üle terve ala, mida ta kiirkorras läbi otsis. Seda meelega – Akaki oli viimasel minutil isegi ukse täielikult lahti teinud, et oht sinna juhtida.

„Oled sa kombes?” uuris Skräppy, samas kui Akaki tuulas juba leide läbi.

„Lihtsalt vaja natuke puhata,” sõnas Major Tom. Midagi oli valesti. Ta oli väsinum kui tavaliselt.

„Paar valguspulka… aku…,” loetles Akaki mõrult asju vaadates. „Kolm nanolappi?” Hetkega oli tema hääl ülev. „Kuule see pole ju üldse paha!”

„Mitte ainult,” lükkas Major tumeda palli kaaslaste suunas.

„Mis sa sellest sitast kaasa vedasid?” nähvas Akaki.

„Veereta valguse käest ära, siis näed.”

Akaki turtsatas, kuid tegi, nagu kästud. Niipea kui pall jõudis varju, oli selle asemel hunnik väikeseid siputavaid karvaseid elajaid.

„Mis kurat need on?” turtsatas Akaki.

„Rämpsroti maimud. Niikaua kuni neil on silmad veel kinni, on nad söödavad. Meil on toiduga kitsas.”

„Kuidas need üldse maitsevad?” uuris Akaki, võttes ühe rämpsrotipoja kätte.

„Nagu rüblikud…”

„Plärts!” lendas veri mööda kivi laiali.

„Mida perset sa tegid?” käratas Major.

„Mida? Mul on kõht tühi!” urahtas Akaki, hoides käes nüüdseks lömastatud peaga maimu. Veri tilkus tolmusele kivile.

„Iõõ!” alustas üks maimudest hädakisa, mis käis luust ja lihast läbi.

„Iõõ! Iõõ! Iõõ!” tõusis ka teiste koor.

„Mida kuradit?” urises Akaki.

„Neid tuleb korraga tappa. Nad tunnevad vere lõhna!” urises Tom. Põhjus, miks see liik üldse ellu jäi – lisaks kõigesöömisele –, oli karja ennastohverdav järglaste kaitse ning nüüd oli Akaki selle instinkti käivitanud.

Põrand ja seinad vappusid. Oli kuulda müdinat ja raginat. Järgmine varing oli kindel.

See oli võidujooks ajaga, et kõrgemale jõuda enne, kui kõik kokku varises.

„Šahti ja üles,” hüüdis Major. „Ruttu!”

Major viskas põleva valguspulga maimude hunniku juurde ning haaras vöölt tumeda palli järele. Raisk, võrkkott oli varjus käinud. Poolest kotist oli alles vaid peotäis palle, kui sedagi. Ta võttis kera ja viskas sellega kisendavat hunnikut.

Karjumine vaikis. Kari oli küll aktiveeritud, kuid ehk andis see vähemalt neile lisaaega, kuniks palli sisse jääv valgus seda püsti hoidis.

Siis hüppas ta kaaslastele järele ja asus ronima. Ta ei teadnud täpselt, mis korruse nad valisid, kuid tõenäosus oli, et kõige kõrgema. Samas ei saanud selles kindel olla. Pilusilm Akaki oli paras metslane ja…

„Plin!” ütles tross tema käes üles.

„Persse!”

Major lõi hetkega tiivad lahti ja lükkas küünised vastu seina, et tuge leida. Mida kõrgemal nad olid, seda siledam oli šahti sein. Ta libises vähemalt meetri, enne kui pidama sai, tõmbas hetkeks hinge ja lükkas kotkapilgu sisse.

Üles minek oli ilma trossita välistatud. Ta pidi leidma mingi muu tee, enne kui kogu kupatus kokku variseb..

Kui kärbes seinal vaatas ta nende eelmist korrust.

See oli juba šahti ukseni elajate sagimist täis. Nad otsisid hädas maimukesi. Surmatud loom oli teistest kaugemal ja ajas karja aina ärevamaks. Sagimine oli piisavalt pöörane, et mõned loomad kukkusid ka üle šahtiääre pallimerre.

Tom ohkas ja keeras pilgu üles. Ta ei tahtnud seda vaadata, kuid pidi teadma. Trossi ots rippus õhus kolm korrust kõrgemal – ilmselgelt läbi lõigatud. No muidugi! Akakil olid nanolapid olemas, mida oli tal veel vaja.

Tom viskas skeemi ette.

Kui Akakil ja Skräppyl läks õnneks, leidsid nad vähemalt mingi väljapääsu, samas kui tema ainus võimalus oli minna alla. Eelmisele korrusele minna polnud mõistlik – see oli ääreni rotte täis. Alumine korrus? Maksimaalselt võis ta leida endale ajutise peidupaiga, kuid väljapääsu ei lubanud ükski neist.

Ta haigutas valjult ja lükkas konsoolil analüsaatori sisse, lootes leida nii mõne õlekõrre.

Vastus oli aga järjekordne pettumus. Nüüd tundus ilmselge, miks ta nii väsinud oli. Siin polnud õhku. Nii et kas ta kukkus pallimerre, kukkus elajatele söögiks või siis suri lihtsalt õhu ja söögi puudusesse. Millised ilusad valikud.

Äkki kostus ülevalt vali lask ja jooksumüdin.

Major turtsatas omaette.

Paras! Akaki oli maimuverega kaetud – tal polnud isegi mitte mõtet põgenemist proovida. Siia nad mõlemad surid. Kaks rentslirotti, kes ei osanud koostööd teha. Kurat küll, isegi primitiivsed rämps-rotid olid pädevamad kui juhutöödel palgasõdurid. Äkki joppas ja noor meedik jõudis vähemalt välja. Esimesel küti-otsal surma saada oli eriti nadi, kuigi mitte väga ebatavaline.

Ta mõttelennu peatas kõrgemalt kostev möire.

See ei olnud rämpsroti oma, jõudis Major veel mõelda, kui otse tema pea kohal käis vali litakas ja terve sein vappus.

Tiibade lehvides tasakaalu hoides vaatas Major üles. Skräppy oli lennanud kui pannkook vastu šahti seina, jättes sinna korraliku mõlgi, ning vajus sealt nüüd aegamisi alla.

***

„Sa-sa päästsid mu?” pomises Skräppy silmi pilgutades. Tema ümber oli valgus. See oli hämar, kuid vähemalt midagi.

„Ära hõiska enne õhtut,” turtsatas Major Tom.

Ta ei mõelnud, kui haaras mööda langeval veritseval meedikul turjast kinni ning koos lisaraskusega alla liugles – rottidest mööda, liftiuksest läbi ning tumeda vedeliku kohal kuni selle ääreni. See oli sel hetkel vaid instinkt ja mälupilt skeemist, mida ta vaid mõni minutit varem vaatas.

Ta aimas ka nüüd, mis meedikuga juhtus.

„Piilu korra aknast välja, kas on tuttavad näod?” turtsatas Tom. „Ära muretse, siia nad ei pääse ja meid nad ei näe.”

Skräppy upitas end paksu akna juurde ja piilus. Eemal paistis tume vedelik ja selle ääres liikusid pirakad läikivate soomustega olevused.

„Mis loomad need on?”

„Ma nimetan neid ruudupeadeks,” sõnas Major Tom, korkides nanovedeliku pudelit lahti. See oli tema viimane. Ehk oleks pidanud põue pistetud nanolapi ikka endale jätma, mitte meediku peale ära raiskama? Ei, parem kellegagi koos aeglaselt surra kui üksi. Loodetavasti juhtus see enne, kui jääknähud kohale jõudsid.

„Oli jah ruut. Ma mäletan, et ma nägin seda ja siis ma äkki…” pomises meedik.

„See ongi see ruut,” koputas Major otsaesist. „Nad suudavad sellega väga võimsalt sind eemale visata. Kallis kraam, kui sa suudad mõne neist kätte saada, kuid noh sa vist saad aru, miks see kallis on.” Ta võttis järgmise lonksu.

„Kus me üldse oleme?” vaatas Skräppy toas ringi. Kõik oli üllatavalt korras. Rotid polnud siia sisse pääsenud.

„Mingi kaitserajatis, ma oletan. Igatahes on see kõvem kui kogu ülejäänud kupatus.” Ta turtsatas. „Siin saame me rahulikult loomulikul teel surra. Seda üksi teha tundus lihtsalt liiga igav.””

„Sünge,” turtsatas noor meedik. „Ja Akaki?”

„Proovisin pingida,” valetas Major ja raputas pead.

„Või nii,” sõnas Skräppy vaikselt. „Ja meie peame siin vaikselt nälga surema?”

Major Tom turtsatas. „Ma ei hakka meedikuga vaidlema, aga kas hapnikupuudus ei tule mitte varem?”

„Siin on rohkem õhku,” täheldas meedik.

Major pilgutas üllatunult silmi ja lükkas konsooli mõõdiku sisse. Pagan, meedikul oli õigus.

Nälga suremine Majorile ei sobinud. See võttis liiga kaua.

Samas, ruum oli veel põhjalikult läbiotsimata.

*

Major vaatas leide. Kolm iidset pundunud purki – isegi kui siin oli kunagi söök, ei tasunud neid enam lahti teha. Kolm valgusallikat: latern, prožektor-lamp ja üks pulk – viimane oli nende ainus.

Oli ka kinnine pakk kiirelt kivistuvat ainet, mis arvatavasti oli mõeldud kaitserajatise kiirkorras lappimiseks. Lisaks leidsid nad väikesest raudkarbist mingi kahtlase aine ja süstla, mida meedik pingsalt uuris.

Ka suurem hapnikukogus sai selgituse. Ruumi tagaääres oli iidne kahuritoru. Laskemehhanism ise oli kutu ja eest ära vajunud, kuid toru pidi ulatuma maapinnani või vähemalt selle lähedale.

Oeh. Isegi kui ta kahuri toruotsa nartsuga kinni surus, ei piisanud sellest, et hapnikku eemaldada. Näljasurm ei kõlanud meeldivalt.

Skräppy sügas mõtlikult otsaesist. „Ma ei tea, mis aine see on.”

Major turtsatas. „Seda võis arvata.”

„Aga ma tean, mida see teeb.” Meedik vaatas kaaslasele otsa. „See on päris äge, tegelikult.”

„Päriselt? Mida siis?”

„Multi-potentsiaal. See annab tohutult kiirust, aga samal ajal muudab sind ka mitmeks korraga. Ajutiselt, aga siiski.”

„Mida perset sa ajad?”

Meedik vaatas kahuri jäänuste poole. „Mitu inimest selle kasutamiseks vaja läheb?”

„Ma oletan, et efektiivseks toimimiseks oli vaja kolme või nelja.”

„Selle vedelikuga oleks üks inimene sellega sama efektiivselt hakkama saanud. Mõneks ajaks vähemalt, olles samal ajal kõik rollid.” Meedik muigas. „Nagu kõige muu sellisega, on pärast küll ilgelt sitt olla.”

„Kust sa seda kõike tead?” uuris Major Tom.

Skräppy kehitas õlgu.

Tom ohkas ja vaatas kahuritoru poole. „Ole sa nii kiire kui tahad, kuid siit me välja ei roni.”

„Seda küll, aga mul on üks mõte.” veeris Skräppy aeglaselt.

„Anna tulla.”

„Ee… Ma lihtsalt kardan, et see ei meeldi sulle.”

*

Skräppyl oli õigus. See mõte ei meeldinud Majorile mitte üks põrm, kuid midagi paremat neil polnud. See oli üks jaburamaid asju, mida ta kunagi kuulnud oli, kuid kui õnn oli nende poolel, kui kõik hästi läks, võisid nad siit isegi eluga pääseda. Tühjade kätega, kuid siiski.

„Oled valmis? See annab kuni viis minutit, mitte rohkem,” seletas Skräppy.

„Teeme ära.” Major noogutas. Ta oli omas elemendis. Ohtudega vastamisi seismine, isegi kui see talle ei meeldinud, tuli loomulikult. „Loe kümneni, enne kui valguse peale paned.”

„Teeme nii,” lükkas meedik süstlanõela sõduri käsivarde. „Sul tuleb pärast tuumapohmell,” muigas ta enne vedeliku sisse lükkamist.

„Mul on iga päev tuumapohmell,” turtsatas Tom. „Anna!”

Sekund hiljem tormas multi-Tom tumeda vedeliku suunas. Kotkapilk andis talle kaugelt eelise, kuid lähedalt polnud sellest tolku.

Skräppy valgusvihk tuli täpselt õigel hetkel. Major lükkas ka laterna käima.

Ruudupead, kes olid korraks heledast valgusest pimestatud, hakkasid pead tõstma.

Neid oli terve kari. Vähemalt kakskümmend. Mitte kõik Tomid ei pidanud kohale jõudma – piisas ühest.

Üks elajas, kellest Tom eriti lähedalt mööda jooksis, avas suured lõuad – kiirelt poetas Tom nende vahele ühe pundunud konservi. Jäämata vaatama elaja üllatust, kui too selle plahvatusega puruks hammustas.

Teine Tom põrkas sabalöögi eest ära, visates järgmisele elajale konserviga vastu pead. Teravad soomused lõikasid läbi pundunud metalli, jättes sisiseva ja plöga välja ajava purgi otse looma pähe, kus vedelik otse silmade ette vajus. Tom teadis, et suurt tolku sellest polnud, kuid äkki ajas see loomi vähemalt segadusse.

Esimene Tom jõudis vedelikuni. Niipea kui ta piisavalt lähedale jõudis, muutus selle äär pallimereks. Ta haaras ühe keradest kätte. Samal hetkel lendas temast tuhinal mööda teine Tom, kes oli saanud ruudupealt põrke.

Tom krigistas hambaid.

Nüüd tagasitee, mis sai olema veel ohtlikum. Et need varem kogutud kerad vööl pidid Skräppyt päästes otsa saama!

Kaks Tomi jooksid täiel kiirusel tagasi valguse suunas, sikk-sakitades ning palli edasi-tagasi visates. Kolmas Tom, „üliohtlik” relv nimega iidne konservipurk käes, aeglustamas lähenevaid elajaid. Ta suutis võita vaid mõned sekundid, kuid sellestki oli abi.

Ukseavast jõudis sisse vaid üks ja viimane Tom, samas kui tema kaaslane lirtsuti löögijõuga vastu paksust betoonist kõrvalseina.

Skräppy tõmbas isekivistuva paranduspaki lahti, jättis selle märgitud kohta maha ja jooksis elu eest kahuritoru juurde. Tom oli selleks ajaks juba kohal ning lülitas mänguri sisse. Selle kasutamisest oli tal eriti kahju – see oli ainus väärtuslik leid, mis oleks võinud ka raha sisse tuua. Kuid meedikul oli õigus – vaid nii said nad olla kindlad, et löök tuli piisavalt täpselt.

Hetkega seisis otse kahuriava ees kolmemõõtmeline kergelt roheka tooniga Major Tom, tiivad laiali ja käed ründevalmis.

Samal ajal ootasid Tom ja Skräppy valguspulga kumas tumeda kera sees toru alguses.

Kerast välja nad ei näinud ja ei tundnud ka selle liikumist.

Loodetavasti jõudsid nad välja ning selles oli õhku nende mõlema jaoks. See oli õnnemäng.

Jutt: Linnapea (Markus Krist)

Ka kõige vaesem tehasetööline ja kerjus saab aru, et Uppuv Linn pole päris tavaline koht. Tihti piirdub tema arusaamine linnas toimuvast aga väga lihtsate sõnadega nagu „nõiakunst“ ja „ime“. Vähesed kodanikud pööravad tähelepanu nende ümber toimuva seletamisele või uurimisele. Neid, kes end Uppuva Linna saladuste paljastamisele pühendavad, ootavad sageli ees veelgi suurem segadus ja sajad vastuseta küsimused. Teised, kes asjaolude sunnil teadmisekillu otsa koperdavad, soovivad hiljem, et poleks seda teinud. Säärane lugu juhtus ka eile Sügeleva Ninaga, värskelt ametisse valitud linnapeaga.

Ükskõik millist tänavat mööda kõndides võib Uppuvas Linnas kohata midagi pilkupüüdvat. Tõeliselt jalustrabavad imed ja verdtarretavad õudused koonduvad aga Suurele Tähtsale Väljakule, mille keskel laiutab Hirmus Auk, kuhu keegi kukkuda ei taha. Mööda kumerate, valkjate munakividega sillutatud platsi ääri kõndides jääb silma Nimede Amet, kus iga ema oma lapse pärisnime krõbisevale kollasele paberile kirjutab ja Tõsise Ametniku kätte usaldab. Selle kõrval kõrgub kolmekümne üheksa sambaga Ainus Pank, mis prindib, väljastab ja hoiustab sünte, musta joonega ääristatud rahatähti. Teiste tähtsate hoonete kõrval laiutab keskväljaku ääres ka Linnapea Ametimaja – kolme sissepääsuga värvikirev häärber, mille ees leidis eile kesköö paiku end seismas Sügelev Nina, pärisnimega Ants.

Värske linnapea kustutas kalli sigareti vastu tumesiniseks võõbatud lambiposti. Könt susises veetilkadega kaetud metallil. Sõrmenipsuga saatis Ants selle munakivide vahele. Pöidlaid taskutesse surudes kõigutas mees end päkkadel ja imetles võidukalt kirjut hoonet, mis nüüd neljaks aastaks temale kuulus. „Tere, härra linnapea!” möödusid mitu madalamat ametnikku mütse kergitades, naised kombekalt käekõrval. Ants vastas neile peanoogutusega. Väiksemad pugejad talle täitsa meeldisid.

Rahulolevalt kergitas ta lähimale paarikesele kaabut ning astus peremehelikult Linnapea Ametimaja ette. Nagu tohutu paks konn laiutas astmeline valgeks krohvitud häärber mehe ees ja uputas ta värvilise valgustulva alla. Seinte külge kinnitatud erisuguste laternate, poolsammaste, kõikvõimalike inimkehi kujutavate skulptuuride ning rohkete kandiliste akende kakofoonias oli hoone piirjooni kohati raske eristada. Kindla nurga alt meenutas hoone Antsule tohutut prügihunnikut, millest turritasid välja amatöörkunstnike kõrvale heidetud taiesed. Teisalt lummas meest häärberi kaootiline ilu. Pead vangutades pidi Sügelev Nina leppima, et ta ei suutnud ühelt ega teiselt poolt otsusele jõuda.

Mõttevaevast loobudes pööras mees pilgu Linnapea Ametimaja kolmele sissepääsule. Häärberi miniatuurse peegeldusena oli igaüks ehitatud ise stiilis ja kaunistatud isemoodi ornamentidega. Parempoolse sissekäigu mustvalgete triipudega seinu ääristasid kaks tohutut sammast, mis sulasid pisut seintesse. Tumepruunide katusekivide all haigutas kuldsete ribadega ääristatud must topeltuks. Kogu asja kroonis viinamarjavääte jäljendava piirdega kandiline rõdu.

Vasakpoolset sissepääsu piirasid mõlemalt poolt valged kreeka või rooma stiilis marmorsambad. Selle punakas viilkatus ei kandnud mingeid kaunistusi ning väikse ilustamata ukseni viis ilmetu valge trepp.

Keskmine sissekäik oli Antsule enim meeltmööda. Hoone etteulatuv osa ei kandnud üleliigseid kaunistusi ega ornamente. Sibulkupleid meenutavate metallnuppudega lõppevad trepikäsipuud piirasid tugevaid graniitastmeid ning ukse kõrval pidasid vahti kaks kivist raiutud koera, kelle lõrisevad näod paistsid nii elutruud nagu hüppaks nad iga hetk lähenejale kallale.

Rahulolevalt irvitades valis Ants keskmise sissepääsu ning tõusis kingade klõbinal trepist üles. „Paigal, peni!” lõõpis ta kivist koera ees peatudes. Kuju ei teinud mehe väljasirutatud sõrmest välja. „Tubli poiss!” kiitis linnapea looma ning patsutas tema külma pead. Valimisvõit ja kange viin tegid mehe tuju ülemeelikuks.

Laia muigega haaras Ants hõbedasest käepidemest ning avas ukse. Ta leidis end ruumikast puitparketiga eeskojast. Paks pruun vaip võttis vastu mehe kingad ning pühkis neilt tänavamustuse. Paari sammu pärast asendus see heleda rombimustris laotud puitparketiga. Ooteruumi seinu kattis hõbedaste roosidega valge tapeet, millele pakkusid vaheldust purjekaid ja linnahooneid kujutavad maalid. Toa kaugemas otsas viis valge hõbeornamentidega uks edasi häärberi sisemusse. Ants jõudis vaevu ruumile pilgu peale visata, kui tema vasakult käelt kõlas puine hääl: „Härra, teie mantel.”.

Sügelev Nina oli linnapea maja iseäralikke teenreid ennegi näinud. Keskmist kasvu noormehe ihu, kes Antsu mantli õlgadelt aitas, oli üleni heledast soonelisest puidust. Tema juuksed ja kulmud kuulusid aga elavale inimesele ning seljas kandis teener samasugust musta vormiriietust nagu mujal. Käsi varrukatest välja tõmmates tabas Ants poole silmaga poisi elutruu liikumatu näo. Sellele kangastunud tuim ilme tekitas mehes alati ebamugavust. Üleriidest vabanenud, astus ta kiiresti toa keskele ja tõmbas taskust kotikese nuusksoola. Tillukesed tuhmid kristallid langesid mehe käeseljale ja tormasid järgmisel hetkel mööda Antsu vasakut ninasõõret üles. Kipitav värskus lõi pea kohe selgeks.

„Uuh,” väristas Sügelev Nina end ning peitis kotikese taas püksitaskusse. Teenrit eirata proovides liikus ta toa tagumisse poolde, kus seisid sametistest diivanitest ja tugitoolidest ümbritsetud kohvilauad. Vaevu jõudis Ants nende juurde astuda, kui kõlas tuttav puine hääl: „Kas härra soovib kohvi?”.

„Ei, tänan,” vastas mees. Teener, kes kui võluväel tema kõrvale oli ilmunud, tegi pika kummarduse. „Kuidas härra soovib,” ütlesta ning kõndis toanurka, kus tikksirges asendis seisma jäi. Puidust noormehe kivistunud ilme tekitas Antsus ebamugavust ning ta otsustas eeskojast lahkuda. Valgeks võõbatud hõbeornamentidega uks juhtis ta edasi pikka koridori. Musta Vesti ametiajal oli Sügelev Nina ikka aeg-ajalt linnapea residentsi sattunud ning hoone keerdkäigud polnud talle päris võõrad.

Ants sulges oma seljatagant ukse ning peitis ebaloomuliku teenri esikusse. Homme laseb ta esimese asjana need jubedad olevused viisakate inimeste vastu vahetada. Püksitaskus olevat nuusksoolakotti sõrmitsedes vaatas linnapea koridoris ringi. Otse mehe ees paistsid punaka tapeedi seest välja kolm tumepruuni kahepoolset ust, mis viisid söögisaali. Vasakut kätt lõppes koridor väikese aknaga ning paremal kadus käänaku taha, kus peitis end ülakorrusele viiv trepp.

Pikemalt mõtlemata haaras Ants lähima ukse pronksjatest linkidest ning sisenes söögisaali. Ta ei tundnud maja teise korruse külalistetubasid eriti hästi ning kartis kohtuda mõne jubeda puitmehikesega.

Avarat parkettpõrandaga ruumi täitis üüratult pikk söögilaud, mis ulatus toa ühest otsast teise. Seda ääristasid punaste sametpatjadega mugavad toolid. Ants oli siin nii mõnelgi õhtusöögil käinud. Varem pidi ta leppima kohaga pika laua ääres, kuid nüüd kuulus talle aukoht ruumi vasakus otsas suures toolis „Valge Purjeka” maali all.

„Tere õhtust, peremees,” ragises karune hääl kõuena üle saali. Võpatusega keeras Ants end kõneleja suunas. Laua otsas linnapea aukohal lösutas Kole Paks Sarvedega Mees. Puidust tool krääksus hädiselt tema tohutu kere all. Külalise habetunud peedikarva näol laiutas mahlane naeratus. „Ma usun, et sa ei pahanda, et ma ennast külla kutsusin.”.

„Ke... seda, et,” pomises Ants nina alla ja haaras tuge otsides lähima tooli seljatoest. Veri jooksis mehe pähe ning ta tundis, kuidas laup tulitama hakkab. Nuusksoola magus kipitus kadus ninast. Üle pika aja tundis Sügelev Nina end kainena. Kiiresti, et käte värisemist varjata, sukeldus ta pükstetaskusse ja tõi välja kotikese nuusksoolaga. Hägusad kristallid pudenesid põrandale, kui mees kiire sahmaka käeseljale valas. Kiirustades surus Ants ühe ninapoole kinni ning tõmbas kipitava julguse hingamisteedesse.

„Uhh,” puhises linnapea, kui tuttav torkiv kipitus naases. Koletu vatsaga külaline sügas oma pruune lokke ja kõkutas naerda.

„Oeh, seda, et ma ei võta praegu külalisi vastu, härra, palun pöörduge kohtumise aja kirjapanemiseks minu assistendi poole,” lausus Ants, sundides ennast nii rahulikult ja selgelt kõnelema kui võimalik.

„Siis võime arutada teie ettepanekuid ja minu soove, millest esimene on minu pärisnime eemaldamine Nimede Ametist,” lisas ta nuusksoolast julgust ammutades.

Kogukas külaline vaikis. Linnapead põrnitsedes nõjatus ta toolil ette. Laud kiunatas mehe lihavate karvaste käsivarte raskuse all. Isegi ruumi keskelt nägi Ants punaseid seasilmi, mis teda ainiti põrnitsesid. Taas kätes värinat tundes otsis Sügelev Nina toolist tuge.

Ootamatult lõi Kole Paks Sarvedega Mees peopesaga lauale ja puhkes naerma. Tema ragisev hääl täitis kogu söögisaali. „Küll sa oled naljakas vennike, Ants, ja mitte kuigi kaval, nagu näha! Ja ma veel arvasin, et sa ei meeldi mulle,” lagistas peedipunase näoga külaline naerda, „aga näe! Egas nimi meest riku!”

Antsu käsi sukeldus taas taskusse ning tõi välja kotikese nuusksoolaga. Seekord ei hakanud ta kristalle käele puistama, vaid tõstis terve koti nina juurde. Pika ja luriseva hingetõmbega ammutas linnapea kõrvetavat julgust. Kotti sulgedes tundis ta sooja niret ülahuulel. See jättis mehe valgele särgivarrukale punase pleki.

„Ma ei tea kedagi Antsu-nimelist, nii et ma palun teil minu majast lahkuda,” sõnas Sügelev Nina end kogudes. „Ma ei võta praegu külalisi vastu,” lõpetas mees otsustavalt sõnavõtu.

„Oh sind küll, Ants,” vangutas Kole Paks Sarvedega Mees pead. „Tule vala mulle parem konjakit, Ants.”.

Linnapea tundis, kuidas ta ihuliikmed kangeks tõmbusid nagu kunagi poisipõlves, kui ta varakevadel külma merre hüppas. Jalad jäid krampi ja neisse lõi valu. Sõrmed kivistusid tooli peenelt graveeritud seljatoe külge. Isegi silmalaud kangastusid omale kohale. Siis hakkasid Antsu jalad ise liikuma. Ilma mingi käsuta kandsid nad mehe kuldornamentidega kapi juurde. Kangestunud käed avasid imeõhukesest klaasist ukse ja võtsid välja pooliku pudeli kange konjakiga.

„Tule siia ja kalla mulle üks korralik suutäis,” kõmises külaline laua tagant ning nihutas portselanist supikausi ettepoole. Antsu kange kere täitis käsku. Puistel jalgadel komberdas mees peedinäoga koljati juurde ja valas pudeli sisu kaussi. Tume konjak keerles paberõhukeses nõus.

Õrna kausi vorstijämeduste sõrmede vahele haaranud, kummutas Kole Paks Sarvedega Mees märjukese kurgust alla. „Ah  jaa, see on hea kraam, või mis sa arvad, Ants?”

Hetkega kadus kangestus mehe jäsemetest ning linnapea vaarus tahapoole. Peaaegu instinktiivselt sukeldus tema käsi hallide pükste taskusse, kus peitus kotike. Nuusksoola pihku kallanud, peitis Sügelev Nina oma näo torkivatesse kristallidesse. Tillukesed teravad kivikesed põletasid tema sõõrmeid, kuid ühes valuga voolas elu tagasi mehe kehasse. Viimased soolakübemed krabisesid põrandal, kui linnapea ähkides vastu seina vajus.

„Palun. Lahkuge. Minu. Majast,” suutis ta vaid välja ohata. „Ma. Ei. Võta. Praegu. Külalisi. Vastu.”.

Naeru lagistades lõi Kole Paks Sarvedega Mees labakäega vastu lauda nii, et terve maja värises. „Kuidas soovid, Ants! Ega sa täna tõesti suurem asi võõrustaja pole!”.

Vats ikka veel kergelt vappumas, ajas peedinäoga külaline end laua tagant püsti. „Ma tulen siis, ütleme, järgmise reede paiku. Pange ennast siis naisega ilusti valmis ja lase kokkadel midagi head vaaritada, näiteks siga või forelli! Ja kalja, palju kalja, siis me alles pidutseme ja räägime nendest asjadest, mis su hinge kangesti vaevavad, teeme nii?”

Vastu seina nõjatudes lalises Ants midagi arusaamatut. „Väga hea!” noogutas Kole Paks Sarvedega Mees. „Teeme nii!”

Linnapead lihava käega õlale patsutanud, otsis külaline põuest hõbekellukese ning helistas seda. Kohe avas lähima ukse üks puidust teenritest. „Palun tooge mulle minu mantel ja kübar,” kõmises mees. Vaevu püsti püsides kiikas Ants hirmsa liikumatu näoga olevuse suunas. Puidust noormees tegi kummarduse ning lahkus. Rahulolevalt noogutades peitis Kole Paks Sarvedega Mees kellukese taas põue ning sõnas: „Oli meeldiv sinuga tutvuda, Ants, ma usun, et meid ootab sinuga ees neli tulusat aastat!”.

„Ke...” suutis linnapea vaid kogeleda, kui teener juba naases. Ta ulatas külalisele paksu vaibarulli meenutava mantli ja tünni mõõtu kübara, mis paistis olevat mingitest laastudest valmistatud.

„Aitüma,” noogutas peedinäoga mees, tõmbas mantli selga, peitis mustad lokid kaabu alla ning kahanes umbes Antsu pikkuseks.

„Reedeni siis,” sõnas ta ja vaarus vatsa õõtsudes söögisaalist välja. Kogeledes lõi linnapea ukse külalise seljataga kinni ja haaras nuusksoola järele. Kott hallide pükste taskus oli aga tühi.

Jutt: Kana tappis rebase (Artur Räpp)

„Katse kakssada kaksteist, duubel kolm. Nüüd!“

Kõhetu mees astus Ourili kõrvalt, lonkis nääpsukese siniste silmadega neiu juurde ning võttis ta ostukärust banaani. Sinna samasse seisma jäädes hakkas ta võetud banaani lahti koorima.

„Oh!“ tegi neiu. „Kas teil on…“ Neiu kortsutas otsaesist. „on n… Kas teil on nälg?“ Neiu silmad läksid üllatusest suureks. „Oh küll, kas tahate ehk ka piima? Piim on sealpool.“ Graatsiline käeviibe. „Te olete väljastpoolt kodanikukindlustust ka? Jah?“

„Eh, ei.“ Mees tõukas neiut vastu õlga, nii et see vastu ostukäru koperdas, ning kõndis juba lahkuvale Ourilile järele.

„Kas oled viimaks uskuma jäänud?“ Ouril võttis õues talle järgi jõudnud mehel küünarnukist kinni. „Kui ka tänane päev pole sind veennud, ei ole mõtet rohkem sinuga aega kulutada.“

„Mmm,“ mõmises mees viimast banaaniampsu mugides. „Ma ei taha nüüd eluaeg ühtegi banaani nähagi,“ olid ta esimesed selged sõnad. „Jälk vili.“

„Ega midagi poleks oluliselt muutunud, kui sa oleks banaanid ka maha visanud, kuid oht oleks olnud, et signaal ebatavalise käitumise kohta oleks liiga liikuma läinud. Seda pole vaja. Kogu ajaline eelis tuleb maksimaalselt ära kasutada.“ Ouril peatus. „Põhiküsimus on, kas usud?“

„Las ma teen kokkuvõtte: müksad neid, nemad vabandavad, paned neile jala ette, nad vabandavad, et nad olid nii tähelepanematud ja kohmakad, sülitad neile näkku, oi, nad viivad su arsti juurde, võtad neilt toidu kärust ära, nad toovad sulle ise juurde. Alati. Usun. Nüüd ma usun seda kõike. Kindlalt.“

„Väga hea, Karl Karli poeg. Nüüd tuleb teha meil teine samm. Ma ostan robotid, sina veenad nad ümber.“ Ouril pöördus kannal ümber ja korrakski tagasi vaatamata lonkas minema.

*

Töö ürgvanas raketitehases oli Karlile tüütu. Lõputu akendeta ruum täis vastselt lahtipakitud robotite lõhna, silikoonvormimismassi lehk, igapäevaseks korduvaks refrääniks kulumatu sinise värvi kihelus nahal. Kõige selle saateks robotite värvimine, treenimine ja muidugi veenmine, et tõeline inimene on üksnes ja ainult sininahaline. Mistahes muud nahavärvi olend on virtuaalne või teine robot.

„Partii 32, püsti!“ Servomootorite ja piesolihaste vilin.

„Kes ma olen?“

„Tõeline inimene! Sininahkne.“ kaikus kolmekümnest kõlarist robothäälne koor.

„Keda näete siin pildil?“

„Teist robotit, kuigi inimkujulist!“

„Kus te viibite?“

„Virtuaalmängus! Sina oled siin virtuaalselt, kuigi oma õigel kujul.“

„Hea, Karl Karli poeg.“ Ouril noogutas ülevaatuse peale tunnustavalt. „Veel 4 partiid ja võime alustada. Värvi ja silikooni ikka jätkub? Ostan juurde?“

„Ja-ja-jah, jätkub muidugi.“ Karl vehkis käega. „Aga ei! 1080 robotit, seda on liiga vähe. Kaugelt liiga vähe! Me ei saa hakkama.“

„Väga paras on, isegi varudega. Usu mind, Karl Karli poeg. Lisaks. Kui vanaks sa kavatsed õigupoolest saada? Iga partii ümberveenmine ja treenimine võtab terve kuu. Arvuta, sa ju oskad. Terve kuu ja 30 robotit. Ma võiks ju neid rohkem osta, kui kiiremini jõuaks. Kuid kiiremini sa neid ei treeni ja rohkem pole vaja ka. Neli kuud veel. Siis tuleb meie suur triumf.“

Karl pühkis higi. Neli kuud suure hetkeni. Tea, mida Mari praegu teeb? vilksas tal kohe uus mõte läbi pea. Saadaks talle purgi sinist värvi, kutsuks näiteks karnevalile? Või ei, ta jättis mu siiski nii jõhkralt maha. Ja nagunii jäävad enamik inimesi alles. Peaaegu kõik ju tegelikult. Või siiski…

Suure päeva eelnädalal pakkis Karl robotid partiide kaupa hõljukitele ja saatis üle planeedi laiali. Enne veel neile viimast kontrolli tehes.

„Mis on teie esimene samm?“

„Kuue kaupa peitu!“ kuulis Karl ideaalselt üheaegset vastust.

„Samm kaks?“

„Püsida peidus kuni 3. aprilli kella 3:00-ni koduajavööndi järgi!“

„Samm kolm?“

„Alustada sõda vastasmängijate robotite vastu, nad hävitada ja alistada vastavalt individuaalselt määratud eesmärkidele! Kas ette kanda?“

„Jätta!“ Karl muheles, see kõik võis tõesti õnnestuda.

Ja nii see täpselt läkski. 3. aprillil üle kogu planeedi, kõikjal täpselt samal hetkel, kus öösel, kus päeval, tormasid oma peidikutest välja 1079 relvastatud robotit –üks kukkus kogemata liftišahti ja muutus kasutamiskõlbmatuks – ja alustasid halastamatut tapatööd.

„Nad tuleb tasakaalust välja viia, nad tuleb muuta tahtejõuetuks ja teovõimetuks,“ oli Ouril plaani kõige tähtsamat momenti rõhutanud iga päev mitu korda. „Ära muretse. Surm pole midagi, sa ju tead, surm pole lõpp, surm viib nad teise ilma, kus nad saavad patumaailmast lahti, saavad oma pattudest paraneda. Me teeme neile tegelikult suure-suure heateo. Meie sinuga.“

Nii asusidki 1079 robotit tapma. Nad olid selles väga efektiivsed ning nii nagu Ouril oli ennustanud, olid Maa elanikud täiesti ja üksmeelselt teovõimetud. Valgete, kollaste, mustade ja pruunide nägudega tapjarobotid ajasid nad segadusse. Viimasest kuriteost oli möödas juba mitusada aastat. Tapmine oli ettekujuteldamatu.

Ajahetkel 3 tundi ja 27 minutit, 0-hetkest arvestatuna, vahetasid lahingrobotid taktikat. Nad jätsid tavalised inimesed rahule ning sööstsid valitsusasutuste kallale. Kogu eelmised tunnid olid nad vaikselt just seda eesmärki silmas pidanud, jõuda justkui juhuslikult õigetesse kohtadesse.

Ajahetkel 6 tundi ja 52 minutit, 0-hetkest arvestatuna, teatas planeedi valitsus täielikust alistumisest.

„Me tunnistame ründajate täielikku võitu ning alistume täielikult ja tingimusteta. Inimelu on kõige tähtsam. Me loobume igasugusest võimust ja vastupanust.“

Vastupanust loobumine oli küll üsna tinglik lubadus. Vastupanu oli siiani olnud vaid paari lillepoti jagu, mida oli üritatud ründajatele pähe kukutada, kõik sihtmärgist mööda, ning liftišahti kukkunud robot oli ka ära varastatud. Viimane tõenäoliselt küll viidi haiglasse terveks ravimiseks, või noh, siis ära parandamiseks.

Alistumisteadet edastati kõikide kanalite kaudu, seda vilgutati  tänavate reklaamitabloodel, hüüti maha nii uues kui vanas telesüsteemis, trükiti kiirkorras plakatitele ning kirjutati isegi kriidiga asfaldile. See oli kõikjal ja tapmine lõppeski. Võit oli täielik, alistumine tingimusteta.

Ouril ja Karl juubeldasid. Plaan õnnestus! Nad istusid reaktiivhõljukile ja lendasid otse Maa valitsuse ette Rahu ja armastuse väljakule. Siin tuleb nende plaani kõrgpunkt! Nad teadsid seda.

„Mina valitsen nüüd teid!“ teatas Ouril hooletult-pidulikult hõljukist välja longates. „Ja tema on minu peaminister.“ Ta osutas enda kannul väljunud Karlile.“ „Nüüd teete te kõik nii, nagu meie ütleme!“

„Teie kaks?“ küsis planeedi president ise kuumal asfaldil põlvitades. „Teie oletegi selle kõige taga?“

„Just, poja. Mina ja Karl Karli poeg oleme need.“

„Oh,“ ütles Maa president ja minestas. Või noh, kukkus näoli maha.

„Võtke nad kinni!“ karjus presidendi seljataga seisnud nääpsuke siniste silmadega neiu, kes tundus Karlile kuidagi tuttav. „Kõik robotid, rünnakule!“

„Ei, te ei tohi,“ kriiskas Ouril terasest ja plastist robotitele, kuid nood ta käsi raudu panid. „Me oleme inimesed. Robot ei tohi inimese vastu kätt tõsta!“

„Me tohime küll,“ käristas temast vasakul olev neetud rauahunnik, „sest sa pole inimene, sa oled sinine!“

„Kõigile-kõigile rühmadele,“ saatis Karl samal ajal virtuaalkäsu. „Meid rünnatakse, meid võetakse vangi. Te peate meid päästma. Tapke kõik, tulge planeedi peaväljakule. Otsekohe!“

„Me ei saa kahjuks,“ sadas talle igast kanalist vastuseid. „Mäng on võidetud. Meie võitsime! Võiduga on meie mäng läbi. Lisaks olete teie pärismaailmas ja sinna me teile appi ei pääse. Meil on väga kahju.“

Karlil ja Ourilil ei jäänud muud kui alistuda.

*

Kollane päike vajus aegamööda silmapiiri suunas, värvudes selle käigus üha punasemaks ja punasemaks. Karl liigutas õngeritva vedades korki aeglaselt üle vee. Ouril oli täna juba kaks kala kätte saanud, ta pidi ka vähemalt ühe saama. Nii polnud õiglane.

„Eh, liftišaht,“ mühatas Ouril tema kõrval. „Kõik rikkus üks liftišaht ja nende alatine soov aidata kasvõi vaenlast. Neetud.“

Karl vaikis. Ta oli seda kõike juba mitu aastat kuulnud. Keegi oli päästnud liftišahti kukkunud kurjategija ja haiglas avastatigi pettus. Ja noh, selgus, et Maa presidendil oli tegelikult mõni päris-päris lahingrobot ikka ka. Kuigi Kuu orbiidile ladustatud, et need Maa inimeste und ei häiriks. Mõni väga nutikas abiline oli presidendil ka, kes vastuplaani välja haudus. Neetud.

„Me oleks praegu kuningad olnud, mõtle, Karl Karli poeg,“ jätkas Ouril. „Oleks rasva ja sulamett söönud nagu kuningad vanasti.“

Öek, mõtles Karl sellise valiku peale mõeldes.

„Me oleks rikkad olnud, „jätkas Ouril oma igapäevast hala. „Ikka päris tõeliselt rikkad, mõne planeedi ostnud, või kedagi.“

„Vaata, hõljuk tuleb,“ Karl viipas vasakule taevasse. „Tulevad vabastuskäsku tooma ehk, saime presidendilt armu? Võib-olla on paari mölakat vaja, et mõni teine mölakas nurka ajada?“ Karl ajas end ootusärevalt püsti.

„Istu rahulikult, Karl Karli poeg. Vaata kirju hõljuki küljel. See on järjekordne klassiekskursioon, kes meid jõllitama tuleb.“

Jutt: Viimane eestlane (Sven Vahar)

Juba üle kümne aasta oli elu Eesti Vabariigis olnud rahulik ja rahvas õnnelik. Kõik suuremad probleemid olid moel või teisel leidnud lahenduse: mõned siseriiklike kampaaniatega – HIV oli edukalt välja juuritud nagu ka kõik külmetushaigused, mõned kodanikualgatuse korras – linnatänavad, metsaalused ja rannad olid puhtamad kui kunagi varem, mõned Euroopa rahadega – neljarealine tee ei viinud mitte ainult Tallinnast Tartusse, vaid ka sealt edasi läbi Kanepi ja Võru Vastseliinasse välja. Valimised olid juba ammu igavaks muutunud, parteidel polnud enam jäänud midagi, mida rahvale lubada, kõik oli juba olemas. Loomulik iive oli tõusuteel, igale lapsele oli tagatud kodulähedane lasteaiakoht, palgalõhe oli vaid kauge mälestus, linnaparkides sigisid jõudsalt lendoravad, liiklussurmade arvult oli Eesti maailmas viimasel, PISA testides esimesel kohal. Elu maakohtades õitses, igas külas oli panga- ja pakiautomaat ning postkontor, kus müüdi kõigi maailma riikide postmarke. Põhjamaade delegatsioonid käisid vähemalt korra kvartalis Eesti imet uurimas, kuid katsed seda jäljendada luhtusid. Eestiga võrreldavat elustandardit lubanud Rootsi uus valitsus astus soovitud tulemust saavutamata juba enne aasta täitumist täies koosseisus tagasi. Reitinguagentuurid Moody’s, Standard & Poor ja Fitch pidid võtma kasutusele logaritmilise skaala, muidu poleks teised riigid Eestiga samasse tabelisse mahtunud.

Mitte miski ei ennustanud muutust ka sel aastal, rahva õnnetunne oli jätkuvas kasvutrendis, riigikassa täitus ennaktempos, pensionisammaste tootlus oli pretsedenditu, kevad oli soe ja mõnus, pealinnas polnud mitte ühtegi asfaldiauku. Tõotas tulla järjekordne üksluiselt jõukas suvi.

Nii ei olnud siiski määratud minna.

22. juunil, vahetult enne jaanipäeva, keelustas Euroopa Liit kartulisalati.

Õigemini keelas Euroopa Liit ainult ära kartulisalati söömise tavapärastel söögiaegadel, sest kartulisalat oli kantud nüüd rahvustoitude registrisse ning seda võis tarbida vaid rahvuspühade ajal ja riiklikel tähtpäevadel. Kartulisalati valmistamine ja söömine oli endiselt lubatud, lihtsalt mõningate piirangutega, kuid enamikul eestlastel jäi see väike detail kahe silma vahele. Esimesena õhkis uudispommi sotsiaalmeedias üks rahva poolt palavalt armastatud europarlamendisaadik, kes küsis oma postituses retooriliselt, et „Kas me sellist Euroopat tahtsimegi?“.

Kohemaid korjas uudise üles meedia, järgmisel päeval olid ajalehed täis pealkirju nagu „Euroopa ikke all“, „Rahvusriigi surm“ ja „Ühe ajastu lõpp“. Rahvusringhäälingu hommikuprogramm algas hümni asemel leinamuusikaga, suvepuhkuselt kamandati tagasi kõik püstolreporterid, kolumnistid ja fotograafid, leheveergudel võtsid sõna arvamusliidrid, poliitikud ja lihtsad inimesed, kellel avanes taas üle pika aja võimalus end tänavaküsitlustes välja elada. Esmakordselt viimase kümne aasta jooksul oli rahval midagi, mille peale pahane olla. Vahepealsel õnneajal rohtu kasvanud Toompea lossi esisele platsile tulid üksmeeles piketeerima pensionärid, punkarid, õpetajad ja operatiivtöötajad.

Kartulisalat osutus eesti rahva jaoks ootamatult eksistentsiaalseks küsimuseks. Telekanalite õhtustes saadetes käis äge debatt keelu pooldajate ja vastaste vahel. See, et keelul üldse pooldajaid leidus, jahmatas avalikkust. Üllatuslikult selgus kohe esimestel päevadel, et vabariigis tõesti leidub ka neid, kellel on heal juhul kartulisalatist ükskõik, halvemal juhul seda aga lausa vihkavad. Kartulisalati vastu ükskõiksust või vastumeelsust üles näidanud inimeste hulgas oli rida tuntud persoone: viis Riigikogu liiget, neli sportlast, kuus teadlast, üheksa Äripäeva iga-aastases edetabelis figureerivat ettevõtjat ning seitse kultuuritegelast, üks neist isegi Kultuurkapitali toetuse saaja. Esimesel paaril päeval võtsid nad julgelt sõna oma nime alt, ent pärast nende väljaütlemisi sotsiaal- ja tavameedias visati sisse nende kodude ja kontorite aknad, süüdati prügi- ja postkastid, torgati läbi autode rehvid ja lõhuti esituled. Kultuuritegelaste autosid ei rüüstatud, sest neil neid polnud, isegi Kultuurkapitalist mitu aastat järjest toetust saanud kirjanikul polnud, temalt varastati tema ühekäiguline jalgratas ära. Ent selle eest said kõik kultuuritegelased õhtul tänaval peksa, üks Valgetähe teenetemärgi omanik lausa mõrvati jõhkralt lusikaga. Selle juhtumi üksikasjad olid niivõrd võikad, et isegi Õhtuleht vaikis sellest, see oli esmakordne juhus kogu lehe ajaloo jooksul. Õppetund oli mõjus, järgmisel nädalal ei tulnud enam keegi kulinaarsest kapist välja, Emori ja Saar Polli küsitlused näitasid sajaprotsendilist toetust sellele niiskele toidukuubikutest valmistatud roale. Rahvas leidis taas ühtsuse, teisitimõtlejad olid vaigistatud.

Järgmistel päevadel suurenes hüppeliselt Eestist lahkuvate ja alaliselt mõnda teise riiki elama asuvate inimeste arv, arvestuslikult oli neid umbes kümnendik rahvastikust. Ilmumise lõpetasid Looming, Vikerkaar ja Diplomaatia.

Tagasivaates võib seda lugeda esimeseks etapiks.

Pärast esimesi tormilisi nädalaid, kui võis taas kindel olla, et kartulisalat on kogu eesti rahvale äärmiselt südamelähedane, on seda alati olnud ja saab alati olema, pöördus põhitähelepanu taas algse keelu juurde. Kuidas sai see võimalik olla? „Miks?“ küsisid nuttes endiselt Toompeal piketeerivad pensionärid. „Kes vastutab?“ nõudsid kärsitult punkarid, kes juba kibelesid tagasi murule õllepurkide ja puukide juurde. Õpetajaid ja operatiivtöötajaid seekord piketeerimas polnud, nemad olid tööle tagasi läinud. Valitsus lubas asja uurida, sest nüüdseks hakkas tunduma, et osalt võib see ka koalitsiooni süü olla.

Pärast tihedat meilivahetust ilmnes, et mitte ükski valitsuse liige polnud keelu aluseks olevat algteksti algusest lõpuni läbi lugenud, sestap ei osanud keegi ka asja kommenteerida. Pilgud suunati Riigikogu Euroopa Liidu asjade komisjoni poole, mille liikmed laiutasid aga punastades käsi, ka nende radari alt oli probleemne paber läbi lipsanud. Kiirelt otsiti spetsialistid, kes suutsid ametlike veebilehtede sügavustest vajaliku dokumendi välja kaevata. Tuli välja, et keelu aluseks oli juba eelmisel aastal vastu võetud direktiiv traditsiooniliste rahvustoitude kohta, mille järgi tohtisid need sisaldada kas aedvilju või piimatooteid, kuid mitte mõlemat korraga. Direktiiv ei olnud uus ja paljud liikmesriigid olid selle juba üle võtnud, kuid vajalik seadusemuudatus jõustus Eestis alles 22. juunil. Direktiivis oli loetletud terve hulk igati mõistlikke juhiseid, probleemne punkt oli teiste sekka nii hästi ära peidetud, et jäi seadusemuudatuse vastu võtnud Riigikogul kahe silma vahele, sest hääletusnuppu vajutanud liikmed olid mõtetes juba puhkusel – kes Balil, kes Karpaatides, kes suvilas nõgeste vahel. Uurimine tuvastas, et süüdi polnudki niivõrd mitte Euroopa Liit kuivõrd rahvasaadikud ise.

Kergelt said hingata need kümmekond, kes olid seadusemuudatuste vastu hääletanud, poolt hääletanute ja erapooletuks jäänute nimed avaldati ajalehtede esikülgedel koos näopildi ja koduse aadressiga. Nüüd süüdati mitte ainult prügikastid, vaid ka majad, autod esmalt ärandati, sõideti sodiks ja siis torgati rehvid ka igaks juhuks läbi. Ühtegi jalgratast ei varastatud, sest jalgrattaid riigikogulastel polnud. Need, kes olid juba puhkusel Balil, Karpaatides või suvilas, koju enam ei naasnudki. Riigikogu liikmed, kes parasjagu välismaal ei viibinud, said peksa ja lahkusid riigist kohe, kui haiglast välja said. Emigreerusid ka nende pered, sõbrad ja sugulased. Pagenute asemele tuli võtta poliitikas kogenematuid asendusliikmeid, mis tõi kaasa ebakompetentse Riigikogu ja poliitiliste otsuste kvaliteet langes järsult. Koos paljude poliitikutega lahkusid riigist koos peredega ka pooled kultuuriinimesed, ärksamad ametnikud, LGBT-kogukond ja intellektuaalid. Rahvastik vähenes viiendiku võrra. Ilmumise lõpetasid Director ja Täheke. Rahvusvahelised reitinguagentuurid võtsid taas kasutusele vana süsteemi.

Sellega lõppes teine etapp.

Vabariiki haaras üleüldine paranoia. Kui esmalt oli tundunud, et üksikute kartulisalativastaste tümitamise ja minema peletamisega on saavutatud riiklik ühtsus, siis nüüd aduti, et vandenõu juured ulatuvad märksa sügavamale. Kes oleks arvanud, et rahva valitud esindajad, kellele aus eesti inimene oli valimistel oma ainsa hääle usaldanud, on võimelised sääraseks alatuks maksahoobiks eesti rahva vastu? Kui juba nemad, siis kes veel? Kes veel salaja salatit vihkab? Millal sa viimati kartulisalatit sõid, küsisid inimesed üksteiselt umbusklikult, käsi rusikas. Aga sinu abikaasa, ema, naaber? Kas sa oled näinud oma töökaaslast salatit söömas? Ei ole? Mida ta varjab?

Avalikel üritustel seati sisse testid – igale sisenejale ulatati lusikatäis kartulisalatit, mille pidi mitte ainult suhu võtma, vaid ka alla neelama, seda kontrollisid sini-must-valgete käepaeltega aktivistid. „Ütle „aaa!““, nõudsid nad pihus kasteeti hüpitades, „näita, et alla neelasid!“ Pistelisi kontrolle hakati tegema algul veel üksikutes tegutsevates teatrites ja muuseumites, sest need olid kohad, kuhu sedasorti inimesed võisid koguneda, hiljem ka kontorites. Ettevõtted, mis käepaeltega rahvamalevlasi sisse laskmast keeldusid, kanti musta nimekirja, nende tooteid boikoteeriti, nende firmamärgiga sõidukid rüüstati ja töötajaid töödeldi vabatahtlike poolt tänaval juba harjunud moel. Paari nädalaga oli kõigile uus kord selge, välisfirmad kas kohanesid uute oludega või sulgesid esindused. Turult lahkusid esimestena Škoda, Makita ja Apple. Oma kontorid koos kogu kollektiiviga kolisid Eestist ära Skype, Bolt ja Elisa. LHV sulges esmalt kontorid, jättes automaadid alles, kuid võttis peagi ka need maha, sest nende kliente polnud enam kuigi palju järgi jäänud. Augustis kolisid Eestist ära viimasedki võõrtöölised, kõik IT-inimesed ja projektijuhid. Seisma jäi e-riigi arendus, Digilugu kukkus maha ja ID-kaardiga autentimine enam ei toiminud. Ausse tõusid taas kaustikud ja arvelauad. Paberipuidumüüjad teenisid kolossaalseid kasumeid. Pärast taasiseseisvumispäeval korraldatud öist kontrollreidi „Kõik söövad!“ lahkusid Eestist ka kõik venelased ja ukrainlased. See oli suurim väljaränne Eesti ajaloos, vabariigist lahkus kuu ajaga ligi pool miljonit inimest. Ilmumise lõpetasid Tehnikamaailm, Kalastaja ja Mood. Hoolimata rahvastiku drastilisest vähenemisest tegi Kroonika tellijarekordi. PISA edetabelist kukkus Eesti üldse välja, ajakirjandusvabaduse indeksist samuti. Tegutses vaid käputäis kirjastusi, ilukirjandus žanrina oli välja surnud, kuid eneseabiraamatud ja teosed esimesest Eesti Vabariigist ning Vabadussõjast müüsid mühinal.

See oli kolmas etapp.

Sügiseks kaotasid salatipatrullid oma mõtte, enam polnud kedagi testida ja peksta, kõik järele jäänud eestlased ja vähesed fanaatilised välismaalased – kolmteist soomlast, viis lätlast ja kaks grusiini – ahmisid igal võimalusel isukalt kartulisalatit, panid seda leiva alla ja leiva peale, sõid seda kohviga ja kohvita. Nüüd polnud enam küsimus selles, kes on poolt ja kes vastu, vaid selles, kes on kõige häälekamalt poolt. H&M-i kohalik haru läks pankrotti, teksaseid ja t-särke ei ostnud enam keegi, kõik kandsid rahvarõivaid. Algul oli see pelgalt mood, iga teadlik eestlane hankis endale oma kodukandi rahvarõivad. Varsti hakati muudele riietele viltu vaatama. Sa ei kannagi rahvarõivaid? Mis sul viga on? Äkki ei söö sa ka kartulisalatit? Sööd? Tõesta! Rahvarõivas signaliseeris, et ollakse tõeline eestlane. Kere peale saamiseks piisas viigipükstest, triiksärgist või isegi rinnahoidjast. Kas meie esiemad kandsid rinnahoidjaid? Aga miks sina kannad? Kas oled ka mõni selline või? Peksmine jätkus.

Septembris ägasid haiglad ülekoormuse all, oktoobriks olukord normaliseerus, inimesed õppisid kiiresti. Novembri algul tuli rohujuurestasandilt üleskutse asendada vabariigi vapp uuega, sellisega, kus on kolme leopardi asemel kolm stiliseeritud kartulisalatikaussi. Vajalikud allkirjad koguti kokku kuue tunniga ja ettepanek läks Riigikokku menetlemisele. Rahvas ootas kärmet positiivset otsust juba järgmiseks tööpäevaks, kuid miskipärast lükati see napi häälteenamusega tagasi. Seda ei võinud lihtne inimene välja kannatada, Toompeale marssis mitmetuhandepealine rahvahulk kindla plaaniga saadikutelt aru pärida ja uut hääletamist nõuda. Riigikogu hoone ees skandeerimine ja piketeerimine ei tekitanud hoones olijais vähimatki reaktsiooni, seega otsustas nüüdseks juba mässumeelne seltskond pärast mitut tundi külmetamist hoonesse sisse murda. Suur oli sissetungijate üllatus, kui nad leidsid saalist riigikogu asemel eest hoopis 101 ahvi. Turvasalvestusi läbi vaadates ilmnes, et juba nädal tagasi olid salaja põgenenud ka asendusliikmed ning asemele oli toodud saalitäis ahve, kes hääletusnuppudega omatahtsi mängisid.

Veel samal õhtul suundus grupp tulivihaseid rahvusvärvides käepaeltega mehi tõrvikute ja sõnnikuharkidega presidendilossi juurde õigust nõudma. Presidendiloss oli nende pahameeleks tühi, uksed irvakil, koridorides vilistas külm sügistuul. Ka president oli läinud, tema asemel oli kabinetis laual tükk paekivi. Laua alt leidsid tähelepanelikud rahvuslased apelsinikoore tüki. Kuigi nende traditsioonilistes peredes tegid kartulisalatit naised, teadsid mehed, et apelsin kartulisalati sisse ei käi, seega oli tegemist riigireetmisega kõige kõrgemal tasandil. Ühehäälselt otsustati presidendilossile tuli otsa panna. Loss ei tahtnud hästi põleda, rahvuslaste meelehärmiks rakendusid kvaliteetsed automaatsed tulekustutussüsteemid, mida keegi neist välja ei osanud lülitada. Midagi siiski süttis, kardinad, natuke parketti ja paar tugitooli.

Mehed jäid lossi juurde laagrisse ja korraldasid improviseeritud kärajad, valisid enda seast uue presidendi, peaministri ja veel paar-kolm olulisemat ministrit. Osad ministrikohad kaotati kui mõttetud ja osad jäeti omavahel jagamata praktilistel kaalutlustel, näiteks välisministri ametikoht, sest tal poleks midagi teha olnud, kõik Euroopa riigid olid diplomaatilised suhted Eestiga katkestanud ja saatkonnad sulgenud. Paari Aasia ja Aafrika riigi esindajad olid paigale veel jäänud, kuid nendega ei tahtnud jällegi suhelda rahvuslased.

Uute teadmiste valguses tegid vähesed kartulisalatile truuks jäänud rahvaloendajad uue ülevaate vabariigi rahvastikust. Selgus, et vahepealne kadu oli olnud oodatust suurem, algsest 1,3 miljonist oli järel vaid napp veerand. Raamatuid lugevaid inimesi nende seas polnud, seega polnud nad märganud, et vahepeal olid suletud kõik kirjastused ja ilmumise lõpetanud ka Kroonika ja Kodutohter.

Nii päädis neljas etapp.

Paar nädalat valitses vabariigis rahu, rahvamalevlased said rusikaid ravitseda, ent siis tulid peksmised tagasi. Kartulisalatit sõid kõik, hommikul, lõunal ja õhtul, kuid ühel päeval läksid kaks Türi meest vaidlema selle üle, kas kartulisalatisse tuleks panna värsket või marineeritud kurki. Tekkinud rüseluse käigus lükkas üks mees teise pikali ja tagus teda jalaga kõhtu. Järgmisel päeval kirjutas sellest ainus järele jäänud ajaleht, see viis diskussiooni massidesse. Eestlased taipasid, et võitlus pole veel läbi, endiselt pesitsevad vaenlased nende seas, rüvetamas ainuõiget kartulisalatiretsepti. Elanikkond jagunes kaheks, kurkariteks ja purkariteks, esimeste arvates käis salatisse värske kurk otse peenralt, teiste arvates aga marineeritud kurk purgist. Sõnasõda kasvas üle kaklusteks, kulme löödi rulli tänaval, spordisaalis ja töökohal. Kummagi leeri sees tekkisid omakorda mitmed võistlevad fraktsioonid, millest suurimad olid vorst vs sink vs liha, kuid need olid võrdlemisi leebed konfliktid, mis verevalamiseni ei viinud.

Kurkarite ja purkarite vastasseis tõi kaasa suure kolimislaine, mõttekaaslased koondusid piirkondadesse, kus oli rohkem lootust päev peksuvabalt õhtusse saata, sest selleks ajaks olid suletud juba kõik haiglad ja riigist lahkunud kõik meditsiinitöötajad, kelle niigi õhuke kannatus oli viimaks katkenud ja missioonitunne otsa saanud.

Värske kurgi pooldajad koondusid Põhja-Eestisse, peamiselt Tallinnasse ja hapukurgi pooldajad Lõuna-Eestisse, suures osas Tartu ümbrusse. Oli ka grupp eestlasi, kes püüdsid jääda neutraalseks ja tolereerida mõlemat kurki, kuid nemad suruti esmalt Haapsallu ja seejärel saartele, kus nad esimeste öökülmade saabudes välja surid. Mandril tegid emmast-kummast leerist spontaanselt formeerunud grupeeringud aeg-ajalt sõjasööste vastavalt kas põhja või lõunasse, et maha pidada välklahinguid vale kurgi pooldajatega.

Jõululaupäeval üritasid kirikuõpetajad eesti rahvast lepitada ja üksmeelele üles kutsuda, ent see langes kurtidele kõrvadele, õige eestlane ei tohtinud puhata enne kui õigus jalule seatud. Teisel jõulupühal põletati maha Pilistvere kirik ja Kuremäe klooster, sest kiriku sekkumist niivõrd fundamentaalsesse vaidlusse ei saanud ometigi sallida. Järgnevail päevil lahkusid riigist viimasedki kristlased. Täpsed andmed puuduvad, ent oletatakse, et vabariigi elanikkond kahanes 80 000 inimeseni.

Selline oli viies etapp, ühtlasi ka viimane, millest on säilinud algupäraseid eestikeelseid ülestähendusi.

Kolmekuningapäevaks jõudsid pinged haripunkti. Rahvas külmetas, sest katlamaju ja elektrijaamu käitavad spetsialistid olid sügise jooksul kas välismaale läinud või kurgivaidlustes oma elu kaotanud. Rahvarõivais röövsalgad lahkusid linnadest, hulkusid mööda maad ringi ja otsisid veel ahjuküttega talusid. Maakohtadest leiti veel inimesi, kes olid teleri, raadio ja interneti puudumise tõttu kartulisalatikonfliktist puutumata jäänud ega teadnud viimase poole aasta jooksul riigis toimunust midagi. Nad testiti kõik jooksvalt kiirkorras ära, testi läbinud värvati oma ridadesse, teised lintšiti kohapeal. Elanikkond vähenes veel 30 000 inimese võrra.

Erakordselt karm talv sundis eestlasi võitlema nende väheste kättesaadavate ressursside pärast, milleks olid veel üksikud töötavad katlamajad, rüüstamata poed ja keldrid. Eriti kehv oli olukord Tartus, mis oli jaanuari lõpuks kartulisalatist tühjaks söödud. Hulgiladudes oli tatart, riisi ja muid toiduaineid lademeis, aga õige eestlane neid ei söönud. Nii juhtuski, et veebruari algul alustas näljane Lõuna-Eesti malev teekonda Tallinna poole. Kaasa läksid ka naised ja lapsed, sest Tartusse spagettide ja kalapulkade vahele nälgima polnud neilgi mõtet jääda. Oma teel tegi purklaste vägi maatasa kõik valekurklaste asulad, purustas ketserite ausambad, mälestusmärgid ja majamuuseumid. Algul olid nad metoodilised ja põhjalikud, ent sedamööda, kuidas nende kaasavõetud kartulisalativarud vähenesid, hakkasid nad energiat kokku hoidma, enam kõrvalepõikeid ei teinud, kiirendasid sammu ning jõudsid 24. veebruariks Tallinna alla.

Otsustav lahing leidis aset jäätunud Ülemiste järvel, kus Põhja-Eesti ühendvägi neid nüüdseks juba laguneva lennujaama juures ootas. Raevukas taplus kestis katkematult kuus ööpäeva, lahingukära oli kuulda isegi Helsingis ja Ahvenamaal. Võitlesid kõik – mees mehe, naine naise ja laps lapse vastu. Kes teab, millise kurgi pooldajad oleks lahingus peale jäänud, kui järvejää poleks seitsmendal päeval järgi andnud ja neelanud mõlema poole võitlejad. Hinnanguliselt uppus seal vähemalt 45 000 inimest, tõenäoliselt aga rohkemgi, oma otsa leidsid pea kõik mõlema leeri võitlejad. Nii suure laipade hulga tõttu valgus Ülemiste järv üle kallaste ja ujutas üle viimasedki Tallinna veel töötava infrastruktuuri riismed, sh ka seni kõige kiuste vastu pidanud Neti.ee serverikeskuse. Nüüd kadus Eesti Vabariik internetist täielikult. Lahingule järgnenud päevadel tehtud satelliidipiltide järgi hinnati elanikkonna suuruseks umbes 1000 inimest.

Sellega lõppes kuues etapp.

Märtsi alguse külmalaines hukkus tuhandest kolmandik, teine sama palju sai surma omavahelistes pussitamistes ja arveteklaarimises. Kevadeks oli eestlaste kogupopulatsioon heal juhul paarsada inimest, kes kõik olid pillutatud üle riigi laiali. Kümned neist langesid arvukaiks ja julgeks muutunud metsloomade karjade saagiks, ühe põdura vanainimese rebisid lõhki isegi jänesed. Enamus eestlastest hukkus siiski oma juhmuse tõttu, paljud lämbusid külmunud kartuleid kugistada üritades ja Türisalu pangalt alla kukkudes, aga kaks neist näiteks leidsid kuskilt veel töötava elektritõukeratta, ronisid sellele selga ja sõitsid end vastu äärekivi surnuks.

Aprillis sekkus rahvusvaheline avalikkus, kes seni oli olukorda tähelepanelikult raevuka neutraalsusega kõrvalt jälginud, kohale sööstsid Punane Rist, ÜRO, WHO ja mitmed kuulsused, sh üks Briti kuningliku perekonna liige. Pretsedenditu üleilmse koostöö raames algatati päästeoperatsioon eesti rahvuse säilitamiseks. Püüti päästa, keda veel päästa annab, kuid see osutus oodatust keerulisemaks, sest eestlased ei tahtnud end sugugi kätte anda ja valisid enne pigem vabasurma kui kontakti välismaalasega. Teenekas Soome antropoloog tabas ära, et eestlased umbusaldavad neid, kes kartulisalatit ei söö, sestap kutsuti kiirelt kohale spetsialistid Lätist, Venemaalt ja Saksamaalt, kes valmistasid oma parimate oskuste järgi kartulisalati ja metsa pagenud eestlasi sellega peibutasid. Eestlasi oli siiski võimatu petta, neil oli lühikese ajaga välja arenenud fenomenaalselt hea haistmine ja nad tundsid valesalati juba kaugelt ära. Nad tundsid lõhnast isegi seda, kui salatis oli kasutatud välismaist kartulisorti, valest kurgist rääkimata.

Mõned eestlased õnnestus jõudu kasutades siiski kinni püüda, kuid nad närisid endil veenid läbi niipea, kui transpordiveok Eesti piiri ületas, nii läks hukka veel paarkümmend eestlast. Selleks ajaks, kui taibati, et on vaja kasutada uimastavaid nooli tulistavaid droone, oli eestlasi järele jäänud vaid käputäis. Räägiti, et Piusa koobastes varjab end ligi viiskümmend eestlast, neid saadeti otsima Lascaux’ kogemustega prantsuse speleoloogid, ent kümnest koopauurijast naasis vaid üks ja seegi oli minetanud kõnevõime, ainult halises ja hoidis pead käte vahel. Temagi suri enne haiglasse jõudmist, lahkamisel leiti tema maost surmavas koguses kartulikuubikuid ja hapukoort.

Seepärast ongi see, mida te siin näete, meie kollektsiooni pärl, hindamatu väärtusega eksemplar. See on viimane tõeline eestlane. Vaadake hoolega, võite ka pilti teha, kui soovite. Kas küsimusi on?

Ah et kas tõesti viimane, kas neid mujal pole? No kuidas võtta, Berliini loomaaias on ka üks emane, aga meie isane siin ja Berliini oma on erinevatest leeridest, meil on kurklane, Berliinis purklane. Nad keelduvad omavahel suhtlemast, paaritumisest rääkimata. Eestlane on üldse selline, kes välismaal ühte ei heida ja antud juhul teeb asja veelgi keerulisemaks nende omavaheline vaen. Räägitakse, et Hiinas on salajases laboris veel üks eestlane, keda üritatakse kloonida, kuid see on ainult kuulujutt. Nii et selles mõttes võib küll öelda, et meil on viimane kurgieestlane ja Berliinis viimane purgieestlane.

Veel küsimusi? Palun valjema häälega! Kas varem välja rännanud eestlased polegi siis päris eestlased? Hea küsimus, väga hea! Tubli, noormees! Rangelt võttes ei ole jah, eestlane on äärmiselt traditsiooniline ja surmani kohatruu. Need, kes Suure Kartulisalatisõja ajal riigist pagesid, on geneetiliste mutatsioonidega, neid me ei loe päris eestlasteks, sest neis pole äärmuslikku patriotismigeeni. See geen on üliharuldane, seda on leitud vaid kahe rahvuse genotüübis, üheks on eestlased ja teiseks Andamani saarestiku Põhja-Sentineli saare põliselanikud.

Veel küsimusi, enne kui edasi liigume? Jah, teie seal, korrake, palun! Kuidas? Mida nad söövad? No kuulge, see on rumal küsimus, kas te üldse kuulasite, mida ma rääkisin? Nad toituvad eranditult kartulisalatist. Nüüdseks on meie teadlased õige kartulisalati retseptile jälile saanud, täpset koostisosade ja koguste kirjeldust hoitakse seifis, mille koodi teavad ainult meie instituudi direktor ja üks NATO kindral.

Muide, tahate teda toita? Seda ma arvasin. Võtke siit kausist kartulikuubikuid, sealt vorstikuubikuid ja visake talle puuri. Julgelt, veel! Salatisegu oleme me talle juba valmis teinud, aga ta ei söö seda enne, kui saab kartuli ja vorsti sinna sisse segada. Oi, vaadake, ta kargas püsti! Ta juba aimab, et saab süüa. No visake, visake juba, näete, ta möriseb omas keeles! Teisi keeli eestlane ei oska, ärge püüdkegi temaga rääkida. Lihtsalt visake kartulikuubikuid. Veel! Ja nüüd vorsti ka! Näete, sööbki! Ruttu, tehke pilti!

Järjejutt: Üle ilmapiiri - osa 2 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ teine osa. Uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

Mari tundis piiritut rahu ja helgust. Tundis justkui silitaks soe tuul ta sääri ja õlgu. Orus allpool kohas mets ja taamal sillerdas meri. Midagi heledat... Nagu tunnel kuhugi oli ta kõrval... Küünised. Kihvad. Aga ka rahu ja helgus. Mari pilgutas silmi ja aimas kollakat helendust ja kuulis häältesaginat. Ta silme ees pea kohal helendasid tavalised kollakad kärbimaailma gaaslahenduslambid, keegi võõras kärp ütles läheduses kahtleval toonil: “Kas see on ikka arukas tegevus? Ta on juba kuu aega koomas olnud, peame vast ikka laboratooriumisse viima?”

“Usalda Kaid,” vastas teine hääl. See oli Ra.

“Kuulge, lõpetage naljategemine, kui veel Lan seda näeks!” kostis kõrvalt tuttavlik bravuurikas hääl.

“Kui Kai on öelnud, et ta teeb ära, siis seni on see seda ka tähendanud, et ta teebki ära. Mulgi oleks huvitav ometi näha, kuidas Kai läbi kukub,” vastas Ra. “Tüdrukust on tõesti kahju, ta ju peaaegu nagu mu kasulaps.”

“Lõpetage ometi, te segate mul keskendumast,” kostis Kai teravalt kuskilt siitsamast kõrvalt.

Liugukse elektrimootorid undasid ja tihendid mürtsusid, kostsid korrapärased sammud ja Lani hääl: “Mis siin toimub? Kuidas Maiga on?”

“Narkoosi all, toibub operatsioonist,” vastas käre emase kärbi hääl.

“Aga Mariga?”

“Noh, kuu aega juba koomas, Kai palus luba, et teda üle vaadata, ma siis tõin ta siia,” vastas Ra.

“Mis ta siis seal istub, silmad kinni totakalt, nagu koer… Mida ta hingeldab niimoodi… Kurat, posima tõid ta siia või? Lolliks olete läinud, tegelete Orkaani hospidalis esoteerikaga!” kärkis Lan. “Posiv hirv! Puhta segased!”

Mari sirutas tasakesi kätt kuni leidis Kai pealae.

“Käsi juba liigub. Paistab, et ma pean Kaile saia küpsetama,” kehitas Ra õlgu.

“Mis Kai vastu pakkus, kui ta kaotab?” kostis kaugemalt võõras hääl.

“Oma kintsu,” vastas Ra. Mari kujutas ette, et Ra laiutas temale omasel moel käppi.

Kõrvalt kostis bravuurikas naer.

Mari avas tasakesi silmad ning vaatas ringi. Ta lebas linade vahel, kahel pool aseme äärel seisid värviliste vilkuvate tulukestega aparaadid, mis piiksusid tasakesi igaüks isemoodi, juhtmekimbud jooksid aparaatide vahel ja linade all. Paremal paistis üle aparaatide ja linapundarde Mai ümar põsk, kõrv ja suletud silm. Prullakas hiidkärp oli teadvuseta, loppis ja sassis karvaga nagu peksa saanud kass. Kurb oli seda toredat ja leebet hiidkärpi sellises olekus näha. Eriti peale seda seletamatut helgust, millest Mari aegamisi reaalsusesse naases.

Vasakul oli laiem vahekäik ja Kai, tema taga aga seisis järgmine ratastega voodi, kus lebas seesama suur ja turske hiidkärp, kes Monstrumi kaela juures hukkunud kamraadi jäänuseid otsimas käis. Tema taga oli veel voodeid ja linade vahelt paistvaid kõrvu, koonusid ja käppi, seda Mari ei näinud, kui palju haavatuid seal veel lebas. Jalutsi pool paistis kapten Lan ja tema kõrval võõras range olemisega emane kärp ja tühja voodi serval jalgu kõlgutav Ra.

“Tere tulemast tagasi,” rõõmustas Ra.

“Tore jah… Vähemalt elus,” ütles Lan.

“Kus Valli on?” küsis Mari vaevukuuldavalt.

“Minu käes. Temaga on lugu veidi parem… Tunduvalt parem tegelikult, ta on sul sitke. Väänas vaid jalgu puruks, ripub meil seal lahastes…” vastas Ra.

“Misasja?” katkestas Lan. “Ega sa ometi veel seda pekikärakat sealt ära toonud? Kas sa ei oska enam kõri lõigata?”

Ra lõi Lani poole käega ja jutustas Marile: “Ta toibus kaunis kiiresti, muidugi kiunus valust, kujutad ise ette, kõik neli jalga murtud. Praegu ripub lahases, üleeile võtsime jalgadelt fiksaatorid ära. Veel ei julge teda põrandale lasta, sest need luud on kahtlasevõitu, peaks ultraheliga üle uurima ja läbi arvutama. Kinni on kasvanud küll. Mina loodan, et ta hakkab käima.”

Mari ohkas ja suunas väsinud silmad lae poole.

“Kuidas sa end tunned?” küsis Kai tasane mahe hääl.

“Alakeha ei tunne. Uimane olen, mul on paha,” kaebas Mari. “Ma käisin vist kusagil ära… Liiga reaalne ja pikk tundus see une kohta.”

“Mida sa nägid?”

“Istusin kuskil kaljuseljandikul… Ilm oli ebaloomulikult ilus. Kõik… Päike paistis, allpool oli kuusemets, taamal meri kaljusaarekestega, kõik see oli nii ebamaiselt ilus, ma oleks hea meelega sinna jäänudki. See kutsus mind…”

“Kes kutsus?”

“Ma ei tea… See… Nagu muinasjutt.”

Kai vaatas mõtlikult maha. Mari jätkas: “Minu kõrval istus keegi. Ta ei olnud ei kärp ega inimene, ta oli kuidagi terav, läbitungiv, hirmutav. Justkui kuskilt teisest dimensioonist, tontlik. Kiskjalik. Aga kuidagi igatsev... Kutsuv.”

“Kuidas kiskjalik? Suur ja kuri ja vääramatu?”

“Ei, vastupidi, pisike ja kõhna.”

“Mis sind siis hirmutas?”

“See kõik, see oli nii ebaloomulik, ebamaine,” vastas Mari kätt Kai põse peale küünitades. “Samas nii kutsuv, meelitav, ilus… Ma pole mitte kunagi midagi seesugust näinud. Ma tahtnuks sinna jäädagi…”

“Õnneks sa ei jäänud sinna. Ja unes näeb tihtilugu igasugu põnevaid asju,” katkestas neid Lan. Mari hingas sügavalt sisse ja vaatas lakke, Kai tõusis jalule ja kõndis Ra juurde.

“Kuidas Vikil läheb?” küsis Mari.

“Täitsa hästi, tema viga ei saanud. Monstrumi lappisime uuesti ära ja nüüd käib kõva uraanitootmine,” vastas Lan. “Paistab siis, et sinust niipea asja ei saa, peame Nemesise puhul Kaile lootma.”

“Kuule, kapten,” muheles Ra norival toonil, “ma arvan, et pilootidega sul eriti probleeme pole, aga tähelaevadega…”

“Kas sa üldse tead midagi?!” käratas Lan. “Kui palju piloote me kaotasime selles lahingus? Siin on ka neid viis tükki sirakil maas! Uraanivedu venib, Monstrum toodab kiiremini kui tähelaevadega vedada jõutakse! Ja sina pekirull – kui saad tähelaevaga hakkama, siis kao lastiruumi, mitte ära posi siin! Hea, et sind veel ära pole praetud!”

Kai ruttas tagumiku värisedes koridori poole.

Ra ei lasknud end kärkimisest häirida ja jätkas samal toonil: “Kui palju sul üldse laevu on, mida piloteerida?”

“Me ei kaotanud ühtki! Nemesis tehti ka korda…”

“Aga Laptonile nuiasin remonditsehhis maadmööda roomates püstmootori väljaemitreid, ise panin kohale ka, samas kui remondimeeste hordid keerutavad lahingulennukite ümber. Tähelaevadest on sul täiesti ükskõik! Sinu pärast Lapton seisaks praegu, ilma ühe püstmootorita ei veaks ma mingit uraani. Nägin, ka kuidas Nemesist tehti, sealsamas lastiruumis, kuidagi üle saba ja läbi häda. Pikka iga ma selle ülemisele mootorile ei ennusta. Ma nägin seda töökultuuri ihusilmaga. “Shebast” ma üldse ei räägi, see püsib vaevu koos…”

“Liiguvad ju küll, mis sa vingud,” vastas turske kärp, “ilma lahingulennukiteta poleks ei sinust, Orkaanist ega Laptonist midagi järel!”

Ra pugistas veel natuke naerda.

Lan käratas: “Mis sa siis veel siin vahid, kui ise Laptoni korda said! Marss lastiruumi!”

Ra laskus laisalt põrandale, hakkas astuma ning naeris: “Ma lausa ootan, millal esimene tähelaev alla sajab ja kangesti tahaks näha admirali nägu, kui ta peaks remondižurnaale lehitsema sattuma.”

Ra läks ära, võõras emane kärp ja Lan tulid Mari voodi juurde.

“Mis te temaga plaanite?” küsis Lan.

“Nüüd saab natuke rohkem uurida ja vaadata, hea, et ta koomast välja tuli. Püüame veel ravida, nii palju, kui meil siin mõistus võtab,” vastas arst Mari voodi aparaatide kallal tööle asudes. Mari tundis end valkjasse uttu vajumas, ümbrus muutus tuhmimaks ja valgus hägusamaks…

Mari ärkas naeru ja kisa peale. Turske piloot vasakul naeris millegi peale, vabisedes ja valjul häälel, nagu oleks elu parimat nalja kuulnud, Mai teisel pool kõõksus ja ütles vahele: “Heldus, ma ei suuda!”

“Täiesti töökorras pliu!” hüüdis turske kärp ja hakkas uue hooga naerma. Mari tundis end juba paremini, ta suutis küünarnukkidele tõusta ja ümbrust vaadata. Mai ei olnud enam nagu rapitud kass, ta oli rõõmus ja ümmargune nagu vanasti, naeris südamest ja rullis end linade vahel.

“Mis teile niimoodi nalja teeb?” küsis Mari.

“Chen räägib,” vastas Mai naeru vahele.

“Ma ei suuda!” ütles turske kärp ja hakkas jälle valjemini naerma.

“Mis meiega üldse juhtus? Kas teie pidite mind katma teel Orkaanile?” küsis Mari.

Mai jutustas: “Jah. Aga ma sain pihta, katapulteerusin. Ja laskusin langevarjuga ja sain…”

“Miski pliuga!” naeris Chen.

“Lõpeta!” karjatas Mai uuesti naerma hakates.

Uks käis ja sisse astusid Lan ja kaks haiglatöötajat, üks neist seesama pahur emane kärp, keda Mari ennist nägi.

Chen muutus tõsisemaks ja ütles: “Seda, mis minuga juhtus, küsi Kai käest.”

“Kuidas te end tunnete?” küsis pahur kärp rangel toonil.

“Ma ei tunnegi ennast! Ehk sügate mu kõrvatagust, ma ise ei saa,” teatas Chen.

“Kirburohtu võin sulle määrida, kui palju virised,” vastas pahur sanitar.

“Ei-noh, ma ei uskunud, et siin nii lõbus on,” kostis seina poolt keegi võõras kärp.

Lan takseeris voodeid, käed seljal, Mai küsis: “Kuidas meil läheb ka? Kas olemegi siin, kuni missioon läbi saab ja Päikesele tagasi lähme?”

“Ei, nii kiirelt see ka ei käi, siin olid Monstrumiga parajad jamad vahepeal, transpordiga oli paras häda, roboteid on ka vähe töökorras. See rünnak lõi meid ikka korralikult jalust maha. Ja meie seas on reetur. Keegi, kes teab asjast väga palju, on Gele infot ette söötnud. See rünnak oli üsna hästi ette valmistatud ja nad võitlesid päris meeleheitlikult. Nad läksid elu ja surma peale välja.”

“Kuidas Orkaaniga on?” küsis Chen.

“Veerand paremat tiiba jääb vaakumi alla, praegu ehitatakse hädapäraseid ühendustunneleid, et kaheksandale püstmootorile kosmoses ligi saaks. Pärast lähme Maale Sahhaara kõrbesse ja remondime ta põhjalikult ära. Siis aga edasi – Ge… Kurat, Pluuto ootab meid,” jutustas Lan.

“Või kohe Gele, vaat kus unistaja,” noris Mai.

“Pluutole ikka, tead ju väga hästi,” kokutas Lan.

“Jah. Ristlejad ja hävitajad tulevad Andromedalt tagasi. Kui palju neid Ge baase Pluutol veel on? Kas tuleb enam üldse sõda, käseme neil niisama objektid üle anda. Lõppeb siis ehk ka see neetud relvakütuse toorme kogumine, lastakse see uraan reaktorites korralikult läbi põleda,” arutles Chen.

“Ja mis sa edasi teed, kui lahingulendureid enam nii palju ei vajata?” küsis Mai.

“No ma arvan, et meie auastme ja staažiga kuttideni koondamised ei ulatu,” vastas Chen unistavalt lakke vaadates.

“Ärge muretsege, kõik te leiate rakendust. Nii palju on veel teha ja üles ehitada,” teatas Lan.

“Mis minust saab?” küsis Mari. “Ma tahaks väga Maale tagasi minna.”

“Admiral otsustab. Peame maalastega kontaktid sisse seadma ja siis... Mina usun küll, et sinu koht on su kihlatu kõrval, mitte meie keskel. Aga alustuseks vaatame, kuidas me su terveks ravime, et sa sandiks ei jääks,” vastas Lan.

Seda kuuldes meenus Marile jälle see helge õnnetunne, mida ta unes näinud oli. Ta suunurgad venisid ülespoole. Uks käis ja Mari poole kõndis laborant Lea, süsimust, nõtke ja graatsiline emane hiidkärp.

“Kuidas sa end tunned?” küsis ta kaastundlikult.

“Alakeha nagu ei oleks,” vastas Mari.

“Mind saadeti sulle järele, sest sul on selgroog katki, me loodame selle laboris taastada,” seletas Lea aparaatide kallal töötades.

“Saadeti järgi… Surma moodi sa õnneks ei ole,” sosistas Mari narkoosiunne suikudes.

Valli tahtis juua ja jalutada. Ta astus Laptoni kambüüsist koridori, sättis hoolega sammu maas lebavate kaablite vahel ja vingerdas lahtiste parandusluukide ja uste vahel, niipalju, kui ta tüsedus ja suurus võimaldasid. Ta vaatas korra kabiini ja tagurdas läbi lüüsiruumi trepile. Vist läks seekord õnneks.

“Mag, ma ei saa jälle paremaid gaasianalüsaatoreid kätte,” kaebas Ra arvuti tagant. Pisike ümarik kärp sabistas mööda tähelaeva koridori, silmad põrandal looklevais juhtmekimpudes.

“Valli,” ütles Mag, kui oli leidnud lühisesse lömastatud juhtme.

“Kurat, juba jälle!” röögatas Ra end sirutades.

Mag ohkas ja kikitas kõrvu, kuulatas väljast kostvat kabjakolinat. Hobune jooksis muretult ringi, teadmata midagi oma järjekordsest patust.

“Ma lähen vaatan sealt prügihunnikust mõne pliu või miskit, paneks siia põrandaplaadi vahele ja siis ei vaju juhtmed talle kapjade alla…”

“Ei, ei ole mõtet!” kaebas Ra tüdinult. “Me ei saa kahte asja korraga – ehitada uue põlvkonna hüperruumiaparaati ja pidada siin nii rasket hobust. Aparaat on pooleli, seega… Saad isegi aru.”

Mag vaatas nukralt maha. Kui kaua Mariga veel läheb? Kas ta üldse saabki terveks? Mis siis ta loomadest saab? Mag teadis hästi, mis sel juhul nende loomadega tehakse. Ta silmanurka ilmus pisar. Ta oli elus palju sarnaseid loomi tapnud, ta teadis, et igal päeval saavad paljud paksud loomad tapamajas hukka. Aga siin olid loomad, kes, kui lähevad, võtavad tema hingest osakese kaasa. Kai ja Liisu vähemasti rääkisid ja said omadega hakkama, aga Valli, kes ei kõnele ega oska asju kabja vahele haarata… Mida ometi temaga peale hakata? Kuidas Maril läheb? Läheks vaataks laborisse ja räägiks Leaga… Aga labori kõrval on ju laut!

“Ra, mul tuli idee! Viime ta Lea juurde!” hüüdis Mag rõõmsalt.

“Laboris on veel vähem ruumi!” vastas Ra käppadega peast haarates.

“Ei! Labori vastas on ju laut number 17! Teda saab seal hoida! Las lihunik hoolitseb ta eest ja las Lea viib ta vahest jalutama ja näitab Marit!”

“Jah, hoolitseb noaga ta kõri eest,” urises Ra. “Lihunik ei hoolitse seal midagi, loomad elavad täiesti iseseisvalt, lihunik vaid tapab neid.”

“Aga saab ju rääkida, et ta Vallit ei tapaks!” ütles Mag rõõmsalt. “Laseme Leal ta sinna viia ja mingi katseloomana arvele panna või miskit sellist.”

“Hea mõte tegelikult,” nõustus Ra viimaks.

Valli nägi esimest korda elus lauta, kus tema liigikaaslasi nuumati. See oli mugav koht: seina ääres oli pehme ase, põranda nurgas auk keha kergendamiseks, mis ei haisenud, kuna ventilatsioon imes sealtkaudu õhku ära. Teises seinas oli küna, kuhu voolas maitsev roosakas jogurt kohe, kui nina sisse panid. Ent mõnus oli siin aega veeta vaid esimesed tunnid ja esimene öö. Pärast seda tundis Valli end kui vang kongis, esimesed kümmekond päeva luges ta äragi, aga sealtmaalt läks lugemine sassi. Isegi see ei tõstnud ta tuju, kui nõtke süsimust kärp ta korra mingisse masinaid täis kitsasse ruumi kutsus, kus Mari ihuüksi lamas ja mitte midagi ei rääkinud. Vallile meenusid suved Tõnu vanaisa juures maal, talveõhtune jalutuskäik jõe äärde ja see kena sõrmus, mille Tõnu Marile kinkis. Aga nüüd lebas Mari veriste linade vahel ega liigutanud, justkui oleks ta tapetud. Valli tundis hirmu, et ta jääb üksi kärpide meelevalda ega näe enam iialgi Kõrvemaa rohetavaid aasasid. Kärbid aga ajavad oma asju edasi ja neid ei huvita ühe paksu hobuse saatus. Ainult see, kas see hobune juba piisavalt paks on… Valli läks nuttes lauta tagasi. Ja päevad veeresid.

Ühel päeval lendas uks lahti, Valli ruttas koridori, lootes Mari näha. Aga ei, koridoris oli veel kuus hobust, paar musta, üks pruun, kolm valget. Tagantpoolt tuli kärp, kes käsutas: “Eluga, eluga, liigume!” ja lõi viimast hobust millegagi. Valli kuulis laksu ja hirnatust, hirmunud hobused tungisid üksteist trügides Vallile peale, sundides Vallit endaga kaasa. Ees oli avatud uks, selle taga ruum… Valged, läikivad seinad, mingi kõrgem lavats ja masinavärk, veevoolik, kraanid, restid põrandal ja… Vere lõhn! Vallit läbis hirmuvärin, ta vaatas tagasi ukse poole, mille kärp enda järel sulges. Aah, äkki ta siiski oskaks rääkida, kui ta oleks tahtnud õppida, kui väga ta praegu tahtis, et ta seda oskaks! Abitult kraapis Valli reste põrandal, lootes sinna tähti vedada nii, nagu Marile sõnumeid edastades, kui pinnas pehme oli. Aga restid olid kõvad ja liikumatud, neile ei jäänud Valli kabjast ainsatki jälge, vaid tumepunane poolkuivanud veri vaatas restiaukude vahelt vastu.

Huvitav, oli nagu kuus, nüüd on seitse. Või pidi siin ka mingit katselooma hoitama, mõtiskles laudavalvur Kton, vana ja nüri hiidkärp. Ah, ise teavad, kuhu ja miks oma hobuseid saadavad ja kus hoiavad. Kui kästi kõik tappa, siis tapame kõik, kuus, seitse, kasvõi sada, otsustas kärp, võttis noa ja torkas sellega esimest hobust kaela. Erkpunane veri ladises restidele.

Valli vaatas kangestunult, kuidas veri voolas, kohe voolas ka teise hobuse veri, siis kolmanda oma. Neljas püüdis teiste vahele taganeda, aga see teda ei aidanud, kärp tegi vaid sammu rohkem ja ka neljanda hobuse veri vulises restide vahel. Viies püüdis tagumikku kärbi poole keerata, ent seegi ei aidanud, kärp puges ta kõrvale ja sirutas noa kaela poole ning suskas. Eksimatult. Valli peas keerlesid igasugused mõttekatked, ta oli paanika piiril. Ühel hetkel pigistas ta silmad kinni ja ajas pea kuklasse, et kärbil teda kergem tappa oleks ja kogu see õudus lõppeks. Siis lasi ta pea jälle alla ja avas silmad. Kärp tuli just tema poole, nuga tapatööks valmis. Valli proovis tagajalgele viskuda, aga lõi peaga vastu madalat lage, prantsatas raskelt restidele tagasi, kuid jäi siiski jalule. Siin sai ainult nii lüüa, nagu Maal Tõnuga palli mängides, Valli pigistas silmad kinni ja lõi nii kõvasti, kui suutis. Ühel hetkel tundis ta kaela all valutorget ja seda, et ta jalg tabas midagi pehmet. Kostis mütsatus, tuhme pauke ja klirinat. Restid jalge all lõid kõikuma, Valli tundis end kummalisse värelevasse punasesse kaaluta olekusse tõusvat. Ta avas aeglaselt silmad ja nägi läbi punaka udu vigastatud lihunikku, kes värelevas valguses üht jalga järel lohistades ukseni roomas ja linki tõmbas. Ta seljast pudenesid laearmatuuri valkjad killud. Valkjaid kilde vedeles kõikjal. Värelus tuli katkise laearmatuuri korrapäratult vilkuvatest lampidest. Valli oli kärbiga laearmatuuri puruks löönud. Sest kärp ei olnud ette kujutanud, kui pikk on tegelikult hobuse jalg, mis tavaliselt sellise matsaka keha all üsna lühike paistab ja kui kõvasti see lüüa võib. Valli taarus, ent ei kukkunud. Enne, kui ta midagi otsustada jõudis, sulges kärp ukse väljastpoolt, jättes Valli surmaga ühte ruumi.

Iiveldus ja punakas vari taandusid, maapind jäi paigale. Midagi sooja voolas mööda rinda alla. Pidanuks selle lihuniku restidega ühetasaseks trampima, kui võimalus oli! Kas see aidanuks? Ei. Pigem vastupidi, Valli tundis isegi kahetsust, kui meenutas vaatepilti sellest armetust kärbirojust, kes äsja siin hobusevere sees ukerdades oma nahka päästis. Veretasu oli asi, mis Valli mõttemaailmadesse ei kuulunud. Valli tõstis pilgu restidelt, pööras ennast ringi ja vaatas teisi hobuseid, kellest kaks enam ei hinganud. Kaks lebasid, kaks seisid veel püsti. Nende silmist paistis abitu ahastus ja anumine, nad vaid teadsid, et neid on kiskja rünnanud ja nad surevad, ehkki haavad ei olnud juhuslikest kriimustustest valusamad. Nemad ei olnud kunagi palli mänginud, nad ise olid pallikujulisteks nuumatud, nii et jaksasid vaevu jalul seista. Nad ei olnud kunagi varem nuga näinud, nad ei olnud üldse näinud midagi muud peale lauda ja kosmoselaeva koridoride ja sedagi vaid poolteist aastat. Verelõhn ja kärbi kihvad irevil huulte vahel vallandasid neis vaid alateadliku surmahirmu. Nad ei osanud enda kaitseks midagi teha, nende paanika ja abitu tunglemine oli lihuniku üleolekutunnet ja tapanaudingut ainult suurendanud.

Valli vaatas voolavat verd, ta proovis ühele hobusele kapja haava vastu suruda, ent see ei takistanud verejooksu, ükskõik, kuidas Valli oma jalga ei seadnud. Temal ei olnud nii osavaid käsi või käppi nagu Maril või kärpidel, tema ei saanud vaesekeste heaks enam midagi teha. Ega ka enese heaks mitte. Ta ei paindunud enda kaela vaatama, aga kaelaalune valutas ja ta tundis, et rinnaesine ja jalg on märjad. Jälle hakkas põrand kõikuma, silme ette tõusis punakas udu. Viimane, must hobune, varises ta jalge ette. Valli taarus tükk aega, vaatas terveksjäänud laevalgustit ja meenutas ilusamaid hetki. Ta oli olukorraga juba peaaegu leppinud. Ehk saab Mari terveks, leiab ta siit ja viib maale, Tõnu vanaisa aida taha ja matab sinna toomingate alla, kus ööbikud talle laulavad… Ent valgus ei tuhmunud ja olematuse udu ei tõusnud. Pilk läks taas selgemaks ja pööritus kadus ära. Valli libistas pilgu üle oma saatusekaaslaste liikumatute kehade – nad olid kõik juba surnud. Valli oli küll haavatud, kuid ta elu ei olnud ohus. Ta oli lihunikku tabanud silmapilk enne noatorget ja lihunik polnud õiget kohta tabanud.

Mis edasi teha? Valli vaatas ukse poole. Ei, sinna ma ei lähe, äkki on kärp toibunud ja torkab uuesti! Kas kuhugi mujale ei saa minna? Valli märkas kaugemas seinas käsisulguritega hermeetilist avariiluuki. See oli nii pisike, et hobune kahtles tükk aega, kas ta sellest läbi mahub. Igaks juhuks proovis ta hammastega sulgureid. Need liikusid! Peale pikka ja valusat pressimist oli Valli siiski teisel pool, külg ukseluku mehhanismidest veriseks kriimustatud. Ta korskas sügavalt ja raputas musta lakka. Mis nüüd? Luuk kinni, et kärbid ei oskaks teda siia otsima tulla ja edasi! Kaugemale sellest õuduste kohast!

Mari ärkas puudutusest käele. Kas ta ikka ärkas? Keegi terava koonu ja teravate rebasekõrvadega naisolend kohendas ta lina. Mari mõtles pingsalt ja meenutas oma unesid ja nägemusi, nii neid, mis narkoosi all nähtud kui ka neid, mis meenusid sellest ajast, mil ta koomas oli. Meenutas ka seda igatsust, kutset ja samaaegset kummalist õõva, mis oli talle meelde jäänud ühe unes nähtud terava koonuga naisolendi juures. Aga ta ei tundnud seda praegu. Jah, ta oli ärkvel, täiesti reaalsuses. Mari oli lahkamislaual linade vahel, ümberringi paistis aparaate, kola ja juhtmeid, veel paar lahkamislauda, tool, kohvimasin ja arvutiterminalid. See oli Orkaani kesklaboratoorium ja koonuga naisolend seesama rebasetüdruk, kellest Mari mitu korda kuulnud oli ja keda tal seni näha polnud õnnestunud.

Rebasetüdruk kohtas Mari pilku ja kohkus, tõmbus laua ja selle taga seisva aparaadi vahele kössi. Mari tõusis istuli ja sirutas kaela, et rebasetüdrukut näha. Jumal, kui armas ta oli! Kullaläikesed silmad, ümarad valged palged ja pisike, terav koon, must ninaots ja mustad ripsmed. Valgete pitsääristega punane kleit, lopsakas käsivars ja pisike armas käeke, ümara puusa tagant paistis aeg-ajalt kohev, valge otsaga saba. Kollakate lokkis kiharate vahelt tõusvad punakaspruunid kikkis kõrvad. Rebane mis rebane, täpselt selline, nagu lapsepõlves nähtud multifilmides. Mari kohendas end veel lähemale ja rebasetüdruk tõmbus veel enam kössi, kerides saba ümber puusa. Miks ta nii pelglik on?

Mari jättis rebase rahule ja vaatas enda põlvi ja põrandat, kus vedelesid mõned paberid. Ta istus alasti lahkamislalaua äärel. Ta sai liikuda, ta ei olnud enam halvatud. Kõik liikus: varbad, põlved, õlad liikusid, selg paindus. Mitte küll nii, et oleks saanud selga vaadata. Vaid kuidagi üle puusa nägi Mari alaseljal värskeid arme. Ettevaatlikult sirutas Mari jala maha ja tõusis lahkamislaua äärde püsti. Astus mõned sammud, pööras ringi, astus laua juurde tagasi ja nõjatus lauaäärele. Ta ei teadnud, kui kaua ta ei olnud kõndinud, ta ei teadnud üleüldse, kui kaua ta koomas oli olnud ja mis vahepeal juhtunud oli. Kuidas Kai, Viki ja Liisu elavad? Kuidas Vallil läheb? Kas Ra on juba oma uut aparatuuri katsetanud? Äkki näeb ta varsti jälle Tõnut!

“Ei! See on osa projektist! Me ei saa neid tappa. Rohtlakattide tapmisel ei ole kah mõtet! See on täiesti selge, niimoodi ei jõua ma kuhugi!” kostis nurga tagant Lea tüdinud hääl.

“No lõpeta hala, Leakene, sa oled varsti nagu maalane, muretsed mingite täiesti mõttetute pekirullide pärast, nagu need oleks kah kärbid! Saada rebased tapamajja ja võta rohtlakatid tõsiselt käsile! Meil on Vikile asendust vaja, ta ei pea niimoodi kaua vastu. Ja tee seda kähku!” kostis Lani hääl mingist väiksest, pirisevast kõlarist.

“Nende genoomi toimimise see külg on veel uurimata…”

“Pole sulle neid kaela peale vaja. Pühendad end täielikult rohtlakati ajuehitusele! Ja ära aja ka juttu miskist sealpoolsusest, ma ei taha seda kuulda! Veristad, lahkad ja uurid rohtlakatte seni, kuni asjale jälile saad, mingu neid rohtlakatte või sadades!” käsutas Lan.

“See ei vii meid edasi, me võime lõpuks ka kõik rohtlakatid siin rakkudeks lammutada, me ei saa targemaks! Nagu ei saa sellega hakkama Strateegiadivision, ei suuda seda ka mina!” vastas Lea. “Me oleme leidnud senitundmatu energiaoleku, ainult selle kaudu saame me probleemidele jälile!”

“Oh jäta see esoteerika, sa kah varsti juba nagu Kai,” prigises valjuhääldi. Lea lõi kõlava plõksatusega sideaparaadi kinni.

“Leidub ikka lolle,” ohkas Lea Mari vaatevälja ilmudes.

“Oi, sa juba ärkvel!” rõõmustas Lea Marit nähes, “Alissa, mis sa niimoodi nukrutsed, mine too süüa midagi.”

Rebane ruttas kontsaklõbinal nurga taha ja ilmus natukese aja pärast küpsisekausiga tagasi.

“Oled sa ka maias,” noomis Lea rebase ümmargust kõhukest torgates. “Noh, Mari, kuidas sul siis läheb?”

“Ma tahaks seda sinult küsida, sina nägid viimati, kuidas mul läks. Ma ise ei tea midagi,” rääkis Mari jalgu kõlgutades. “Kuidas sul läheb? Kas Lan ei anna asu?”

“Mina näen, et sul läheb väga hästi, sa tõusid istuli. Mind rõõmustab see väga.”

“Ma käisin ka juba. Kas ma olen nüüd terve?”

“Jah,” vastas Lea Mari riideid ja asju välja otsides, “päris kindel ei maksa muidugi olla, sa peaks veel paar korda kontrollis käima, see oli siiski raske vigastus. Aga jah – mine vaata, mis nad lastiruumis teevad. Tervita neid, nad on kindlasti rõõmsad, kui näevad sind jälle kõndimas.”

“Mis see Lan hädaldas?”

“Ahh, nagu ikka. Topib oma nina lolli järjekindlusega asjadesse, millest ta midagi ei tea. Käseb rohtlakatti ümber programmeerida…”

“Tore vähemalt, et ta Vikile puhkust tahab anda,” ütles Mari rõõmsalt.

“See ei ole tegelikult üldsegi tore,” sosistas Lea, ahastavad silmad põranda poole. “Hea vähemalt, et sina puhas oled.”

“Misasja?” kortsutas Mari kulmu.

“Lan otsib reeturit,” vastas Lea silmi tõstes. “Ja ring on sinu loomade ümber koomale tõmbumas. Lan tahab Vikit kätte saada, aga tal pole kedagi panna Monstrumit juhtima. Seepärast ta siin surub neid rohtlakatte mulle peale, et neid taltsaks programmeerida.”

Mari vaatas põrandale, suu lahti.

“Õnneks olen ka mina puhas, nii Lani kui sinu ees,” jätkas laborant. “Ühest küljest ma ei taha, et Viki ilma tööta jääks… No ta on tore ja armas, aga ka Lani peamine kahtlusalune. Ja rohtlakatti ei ole võimalik ümber programmeerida. Esiteks on rohtlakati kesknärvisüsteem liiga primitiivne tema intellekti jaoks. Noh, lihtsamalt – tema aju on palju lollima looma oma, kui rohtlakatt on. Mina aga uurin hoopis seda, miks rohtlakati mälu taastub peale kustutamist. Kõik seni nähtud loomad, kärbid ja inimesed kaasa arvatud, on pärast ajuarvutiga mälu kustutamist kui vastsündinud ja jäävadki sellisteks, kui kõike uuesti ära ei õpi või arvuti abil mälu ei taastata. Aga rohtlakati mälu taastub paari tunniga ära ja tal ei ole ei seljaajus ega kusagil mujal mingeid võimalusi mälu talletada, temas toimub näiliselt võimatu protsess. Nüüd aga jõuan selleni, mis Lani ärritab – ma olen üsna kindel, et osa rohtlakati mälust, see kõige tähtsam, paikneb väljaspool tema keha ja meie ei saa sellele ligi. Pidevalt liiguvad voolud ja signaalid ühtede kummaliste närviahelate vahet, mida mina tšakrateks nimetan. Ma tegin nüüd osa sellest tšakraahelast pooljuhtide ja protsessorite baasil järele ja ühitasin arvutivõrguga ja... Võtsin vastu signaale. Ma ei tea, mis signaalid need on ja kust tulevad. Kui ma rohtlakati mälu ära kustutasin, siis need signaalid võimendusid veel eriti ja mis peamine – õhk hakkas lahkamislaua all põranda lähedal helendama. Ma ise ei märganud, ainult täppissensorid tuvastasid. Miski kirgastas molekule ultravioleti lainepikkuse lähedal. Mis see oli – see on teadmata, ainus asi, mis nähtusega samal ajal aktiivsust näitab, on see kunstlik tšakraahel,” jutustas Lea.

Mari tõstis käe suu ette ja vaikis pikalt. “Jumal küll… Mis reetmine või mis? Vaene Viki. Mis mõttes mina puhas olen?” küsis ta viimaks.

“Sina ei tea reetmisest midagi, su aju skanneeriti läbi, kui sa narkoosi all olid. Sind vähemalt ei kahtlustata,” lausus Lea. Ta noogutas peaga nurga taha ja lausus: “Tõin siia veel hulga ülipeeneid sensoreid, kustutan ruumis tuled ja tühjendan selle rohtlakati mälu veelkord ära. Siis ehk mõõdan ja dokumenteerin selle nähtuse ära, mis õhumolekule niimoodi kirgastab. Mingid osakesed peavad nende tšakrate töö ajal ringi kiirguma, kui neid aga ei ole, siis jääbki sõelale Lani kirutud esoteerika. Siis saab Lan lugeda dokumenteeritud esoteerikast, otse katseraportist.”

Uks liikus ja sisse astus noor ja ergas, väheldast kasvu hiidkärp.

“Niisiis, tulin siia seitsmeteistkümnendat kontrollima! Siit pidi miskid rebased likvideeritama,” teatas kärp reipal häälel.

“Ühest rebasest oli jutt viimati, teine pidi jääma!” karjus Lea. Ta vaatas Alissale silma, rebasetüdruk tõmbus Mari aseme ja aseme kõrval seisva masina vahele kössi. Võõras kärp ei märganud teda ja küsis: “Tuli käsk üks näidis jätta, teised likvideerida. Kus see rebane siis on sul?”

“Puhkeruumis, magab,” vastas Lea puhkeruumi ukse poole noogutades. Ta suunas pilgu kurvalt maha, ta ei tahtnud Alissale silma vaadata.

“Ahaa, või siin,” kostis eemalt puhkeruumi poolt, “tule aga kaasa!”

Noor kärp läks välisukse poole, vedades teist, rohelise kleidiga rebasetüdrukut käsivartpidi kaasa ning jutustas: “Oli see vast jama, Ktonil on parema jala närv puru, kolm hobuserümpa on kah puudu.”

“Misasja?” imestas Lea.

“Sa ei teagi või? Kui Kton viimaseid kuut hobust veristas, sai ta ühelt kabjaga sellise laksu sabavahele, et…”

“Mis viimaseid!?” karjatas Lea.

“Viimaseid hobuseid jah, siin kõrval seitsmeteistkümnendas. Nüüd on seal antiloobid, need nõtkemad, Ge tõugu. Mingine hirv kah. Hobuseid siin enam pole…” rääkis noor kärp uksest välja minnes.

“Lõpeta ära, kas tõesti on KÕIK hobused tapetud?” karjus Lea järele rutates.

“Jah. See puudujääk tuli välja üle-eelmisest partiist, praegu on jälle uus jama, Kton väitis haiglas, et tappis seitse hobust, aga arvel oli neid kuus. Kui see õnnetus juhtus, siis läks kaheteistkümnenda lihunik neid veristatud hobuseid konveierile tõstma, tema rääkis, et kuus hobust olid seal maas, tema saatis need konveierile…” kostis läbi avatud ukse eemalduv jutt.

Mari libistas end põrandale, võttis oma pesu, mille Lea valmis oli pannud, ja hakkas riietuma. Aluspüksid olid külgedelt paeltega seotud, nende suurust sai vastavalt figuurile muuta. Mari pidi neid jälle väiksemaks siduma – ta oli ikka päris kaua tilgutite all olnud, ta ei teadnud, millal ta viimati süüa sai. Kleit oli kah suuremaks jäänud ega istunud kuidagi. Aga Tõnu kingitud kihlasõrmus oli ilus.

Rebasetüdruk kössitas endiselt voodi ääre varjus nagu murumuna.

“Noh, miks sa kardad, ma ei tee sulle ju ometi halba,” ütles Mari Alissat kättpidi jalule aidates. Rebane jäi osavõtmatult seisma ja maha vaatama.

“Tule, söö ka,” kutsus Mari, “või kardad, et oled liiga paks?”

Alissa kallutas puusi ja painutas end, et oma kumerusi paremini näha. Priskust oli tal omajagu, samas oli ta nõtke ja painduv, ümar kõht polnud kuigi suur, puusad olid laiad ja käsivarred ja sääred ümarikud ja pontsakad. Sellest Mari aru ei saanudki, kas rebasetüdruk oli lihtsalt paks või oli ta päkapiku moodi jässaka kehaehitusega ja kui suure osa tema volüümist moodustas kohev karv. Mustad pisikesed nahksaapad, mis pontsakaid sääri pitsitasid, olid hästi kenad ja armsad, nagu ka pisikesed käekesed kohevate käsivarte otsas.

“Sa oled ju ilus,” ütles Mari. Alissa vaatas talle küsivalt otsa.

“Ära karda, söö kah,” kutsus Mari. Rebaseplika istuski Mari kõrvale ja hakkas ükshaaval küpsiseid krõbistama, surudes häbelikult põlvi kokku ja tõmmates küünarnukke vastu keha, justkui tahtes olla palju pisem, kui ta tegelikult oli. Mari silitas ta käsivart, mispeale rebane võpatas. Mari proovis uuesti. Nüüd lasi Alissa ennast silitada. Nii ilus ja armas loom ja Lan tahab teda tappa, kuna mingine programm lõpetatakse… Milleks ometi? Kellele selline olend kurja võiks teha?

Keegi on reetur. Äkki tõsimeeli Viki? Ta ajas viimati sihukest hirmujuttu... Mis talle sisse oli läinud? Milles see reetmine seisneda võis? Edastas salajasi andmeid Gele? Kust ta neid andmeid saada võis? Vikil pidi olema mingi kohutav saladus, viimati, kui Mari teda nägi, oli tal selline ilme, nagu hakataks teda kohe tapma… Ei, see ilme oli veel hullem! Mis oli see miski, mis teda niimoodi kohutas? Monstrum ei tooda tavalist kütust… Mari tahtis Kaid, Vikit ja Liisut näha. Ja Vallit kallistada. Ta tõusis otsustavalt püsti ja küsis: “Mis me nüüd siis sinuga teeme? Lähme lastirumi ja otsime Valli ja Kai üles. Vikit tahaks samuti näha.”

Alissa vaatas Marit osavõtmatul ilmel.

“Kas sa rääkida oskad?” küsis Mari, kuna talle meenus, et ta ei ole nende mustade huulte vahelt piuksugi kuulnud.

“Oskan…” sosistas rebaseplika häbelikult. Mari vangutas pead ja vaatas ringi.

“Kes see rohtlakatt on?” küsis Mari, kellele meenus Lea jutt.

“See seal.” Alissa osutas nurga taha.

Mari läks nurga taha ja õhkas. Laborilaual lebas selili kinniseotud hobusesarnane olend. Ta oli lamba suurune, tume sinakashall, kahkja kollase laka ja sabaga. Kael oli sile ja nõtke, koon pikk ja terav nagu hurdal. Kui ilus ta on! Mari sirutas kätt ja patsutas ümarat lõuaalust, vaatas, kuidas kaelaalune ja rinnaesine kaasa võpatasid. Olend oli rammus ja lopsakas, ent mitte nii paks, kui kärpide kasvatatavad loomad tavaliselt olid. Siis märkas Mari olendi käppi ja jahmus – need olid Viki omadega äravahetamiseni sarnased! Ta uuris ka looma suuri ja siniseid silmi, niipalju, kui neid näha oli. See oli raske, kuna loom oli selili lauale seotud, kael ja pea kõvasti lauale kammitsetud, kõri ülespidi. Hambad. Kas need on ka sellised, nagu Vikil? Mari püüdis looma huuli liigutada, ent see hoidis huuli kramplikult kinni. Mari silitas ta siidist kõrialust ja loom neelatas paar korda, paljastades vilksamisi hambaid. Olid nagu Viki omade moodi ja ei olnud ka… Esihambad siiski meenutasid Viki omi. Ja Vikil polnud kihvu, aga sellel siin olid. Vikil olid kihvad justkui välja murtud. Ah, mida ma nüüd otsin, mõtles Mari, see siin on ju täiesti teine loom! Siis aga nägi ta jälle neid käppi.

Mari ohkas ja taganes, vaatas siis olendit tervikuna. Nad ei tohi sellist haldjahobust siin piinata! Mari astus laua juurde ja tõmbas järjest kõik pandlad lahti. Rohtlakatt viskus nõtke liigutusega põrandale ja sööstis kui tuul uksest välja, lakk ja saba voogamas.

“Aitähh!” sosistas salapärane hele hääl.

Mari seisis ja mõtles tükk aega, millega ta hakkama oli saanud. Leal jääb see katse tegemata. Mis nüüd rohtlakatist saab? Äkki tegi ta hoopis valesti, nüüd vaene loom jookseb sihitult mööda emalaeva ringi, kuni kärbid ta kinni püüavad ja armetult tapavad. Tapavad? Niikuinii tapavad lõpuks! Vähemalt tundis Mari, et ta on midagigi selle iluduse päästmiseks ära teinud.

“Mis me nüüd teeme? See kekspüks ütles siin, et laudas on Ge antiloobid. Mind huvitavad kangesti Ge antiloobid, kas lähme vaatama?” küsis Mari.

“Ma vist ei tohi,” sosistas Alissa.

“Miks sa ei tohi,” naeris Mari, “Laut on ju siinsamas lähedal.”

Rebaseplika tippis umbusklikult Mari järel koridori.

Mari leidis lauda kiiresti üles, sest Orkaani põhikorrused olid omavahel suures osas sarnased, laudablokid aga täiesti identsed. Ühes sellises laudas oli Mari paar korda Vallit ja Liisut hoidnud, kui tal olid sellised tegevused käsil, mis ei võimaldanud samal ajal lemmikloomadega tegeleda. Ta kõndis joonelt laudakoridori, astus kohe esimesse boksi sisse ja leidiski noore, veel rasvumata antiloobi. Loom oli lusti täis, tahtis Mariga kohe mängida, tõusis tagajalgele ja üritas oma sõrgadega Mari käsivarsi haarata. Mari vaatas ta sõrgu lähedalt. Need ei olnud Viki omade moodi! Päris Kai ja Liisu omade moodi ka ei olnud, samas liikusid ja haarasid üsna samamoodi. Viki käpaga polnud siin kuigi palju ühist. Üldmuljelt oli Ge antiloop Viki moodi küll, isegi värvilt oli ta kaunis sarnane. Aga silmad polnud päris Viki omad… Mari haaras looma kaelast ja püüdis lõugu lahti kiskuda, loom punnis vastu ja rabeles Mari haardest välja ja seisis nüüd Mari ees, pea viltu. Siis antiloop haigutas ja Mari nägi ta hambad ära. Need olid hoopis teistsugused ja paiknesid teisiti kui Vikil. Marile oli nüüd täiesti selge, et Viki ja Ge antiloop olid erinevad liigid. Ta vaatas antiloopi teise pilguga, otsides sarnasusi Vikiga. Palju oli tuttavlikku, paremini oleks aru saanud siis, kui Mari ees olev loom olnuks märksa priskem, Vikiga samas kaalus. Lõpuks adus Mari, et neid loomi võib täiesti vabalt segi ajada, kui nad kõrvuti ei seisa. Eriti, kui vaadata hiidkärbi pilguga ainult rasvavolte ja kaalunumbreid, hinnates vaid seda, kas loom on tapmiseks piisavalt paks või vajab veel nuumamist.

Mari sulges enda järel ukse, marssis käed seljal ja pilk maas, tagasi koridoriukse poole. Kes see Viki ometi on ja mida ta teeb? Mis “Viimasest” ta rääkis seal Monstrumi puldiruumis? Mida ta varjab? Kas ka Lan varjab midagi? Viki andis mõista, et Monstrum toodab relvakütust. Äkki ongi see see liigne teadmine, millest Lan samuti hädaldab? Siis teab ka Mari seda asja. Aga Lea ütles, et Mari aju on läbi skanneeritud ja puhas. Seega ei ole see teadmine nii oluline? Aga kas nad seda ka teavad, et Viki pole antiloop? Ilmselt ei tea? Mari aimas, et ta peab selle teadmisega väga ettevaatlik olema. Hiidkärpide kuuldes ei tohi sellest siis iitsatadagi. Viki pidi edaspidi olema lihtsalt üks Ge antiloop... See kõik oli väga imelik. Mari igatses Kaid, et temaga nelja silma all neist tähelepanekutest rääkida. Mujal pidi suud lukus hoidma.

Mari astus parasjagu taparuumi uksest mööda, kui ta võpatas, nagu oleks tabanud teda püssikuul. Ta langes põlvili, võttis midagi põrandalt ja puhkes südantlõhestavalt nutma. Alissa vaatas küsival ilmel tüdrukule otsa, siis ta käele. Mari peos oli juukseklamber. Täiesti tavaline traadist juukseklamber.

Mari oli pannud selliseid kaks tükki Vallile kõrvade juurde, et lakk silmadele ei vajuks. Maril käis peast läbi mõte, et ehk toodi hobune siia hoiule, kuni Mari terveks saab. Ta hüppas püsti, jooksis laudakoridori lõppu ja hakkas ahastaval ilmel laudabokside uksi prõmmima. Vallit ei olnud kuskil, igalt poolt vaatasid talle vastu süütud ja lõbusad antiloobisilmad. Viimases boksis seisis hoopis… Liisu. Räpane, sassis karvaga ja vaatas kurvalt maha. Mari vaatas teda tükk aega oma nutetud näoga ega saanud sõna suust.

“Minu aeg on läbi, enam ma ei ole Nemesise arvuti taga,” lausus hirv katkeval häälel.

“Kuidas läbi? Jah, see saab siis läbi tõesti, kui sa minuga koos Tõnu vanaisa juurde Maale elama tuled!” pahvatas Mari.

“Sul on toredad unistused,” lausus Liisu kurvalt, nühkides enda külge Mari puusa vastu.

“Aga Valli…” Mari hakkas uuesti nutma ja näitas Liisule juukseklambrit.

Ta avas taparuumi ukse, kartes seal näha oma kalli hobuse verd. Ruum oli tühi, Mari ei leidnud midagi. Vaid kõle tühjus, katkine, surisev ja vilkuv laelamp ning verised restid põrandal. Ja paljude loomade viimased karjatused kajasid siin, kui osata vaid kuulata. Alissa ruttas konveieritõstuki juurde, võttis selle juhtpuldi kaitsepleki pealt midagi rohelist, vajus siis põlvili ja hakkas haledalt nutma. Nutsak rullus veristele restidele lahti ja Mari nägi rohelist kleiti, mis oli rinna eest südame kohalt verine ja lõhki. Siis jälle tundis Mari oma peos juukseklambrit, ta vajus konveieriajami reduktori najale ja puhkes uue hooga nutma. Juukseklamber libises pihkude vahelt Alissa suguõe rohelise kleidi kõrvale. Silme eest jooksid läbi pildid Vallist, nukramad ja naljakamad juhtumised. Kui üks nutuhoog läbi sai, nägi Mari jälle veriseid reste, verist kleiti ja juukseklambrit ning uus silmavesi varjas vaate. Ka Liisu niiske, nuhutav nina ja siidised palged Mari näo vastas ei lohutanud teda.

Ei teagi, kui kaua nad seal niimoodi nutsid. Vahepeal Alissa tõusis, tuli Mari juurde ja vappus tema rinnal edasi. Alissa oli kuulanud jutte rebaste “likvideerimisest” ja programmi lõpetamisest, sel hetkel polnud ta midagi aru saanud. Ainult aimas midagi hirmsat, kui Lea kurbi silmi nägi. Niimoodi siis Vestaga “ära tehtigi,” lihtsalt nuga rindu! Mille eest? Vesta oli tubli ega saanud kordagi riielda, niipalju, kui Alissa mäletas!

“Keegi tuleb,” sosistas Liisu.

Uste vahelt kostsid lähenevad hääled. Üks neist oli Lea, kes kriiskas: “Ise ta ju lubas ühe rebase alles jätta!”

“Kapteni käsk, mis teha! Ju siis pole vaja. Sul ka nüüd ju teised ülesanded,” vastas reipa kärbi hääl.

Alissa vaatas anuvalt Marile otsa. Mari vaatas ringi, leidmaks kohta, kuhu põgeneda. Ta avastas avariiluugi, avas rutates sulgurid, lükkas luugi valla, lastes Liisul läbi lipsata. Seejärel tiris ta Alissa käsipidi luugist läbi. Kiirustades sulges Mari luugi, pani sulgurid endisesse asendisse ja surus kõrva vastu teemandiiti. Teiselt poolt kostis samme ja Lea kriiskamist, reibas kärp rääkis midagi rohelisest kleidist.

“Kaome siit!” sosistas Mari Alissa käsivarrest haarates ja jooksma pistes.

“Kuhu?” küsis Liisu järele sörkides. Nii ruttasid nad läbi mitme koridori, Mari ees ja rebasetüdruk järel, üht kätt pidi Mari peos, teise käega hoidis kleiti üleval, see oli jooksmise jaoks liiga kitsas. Üks koridorilõpp, siis ristkoridor, mitukümmend meetrit edasi, siis järgmine pikutikoridor. Imelik oli see, et Mari ei kohanud ühtki robotit ega hiidkärpi, emalaev oli justkui maha jäetud.

“Kuhu me läheme?” Liisu lõõtsutas.

Järgmine uks avanes, Mari komistas ja kukkus millegi suure ja pehme otsa.

“Pagan…” pomises Mari end suure, sooja ja tuksuva keha otsast avastades ja näo vastas valgeid karvu nähes. Siis toibus ta, kiljatas “Valli!” ja kallistas hobust tükk aega ja kõvasti. Hobune oli ekselnud emalaeva koridoride labürindis juba ei tea kui kaua, praegu oli ta ühe ukse taha puhkama heitnud. Ta ei olnud ootamatust kohtumisest Marist vähem üllatunud.

“Mis küll sinuga tehtud on?” imestas Mari Vallit silitades ja üle vaadates. Hobune oli räpane ja kurnatud, rinnaesine oli kuivanud verest punakaspruunikirju, külg oli veriseks kriibitud. Peale selle paistis Valli paksem kui enne. Mari uuris ta rinnaesist ja leidis kaela ja õla vahelt pooleldi kinni kuivanud haava.

“Jeerum, sind on ju tappa tahetud!” karjatas Mari. Ta sättis end Valli rindkere lähedale istuma ja võttis hobuse pea omale sülle. Tüdruk silus hobuse lakka ja pehmet kaelaalust pikkade, hellade tõmmetega. Nii kallis polnud hobune talle ammu olnud.

“Istu kah, tõmba hinge,” ütles Mari rebasetüdrukule. Viimane aga eelistas edasi-tagasi jalutada ja seinu uudistada. Milleks kärpidel sellist rebast vaja läks? Milleks nad ta aretasid? Lani ja Lea sõnelustest käis läbi sõna “projekt,” üks mainis selle lõpetamist, teine selle olulisust. Peab ka Lea, Ra ja Magi käest küsima, mis toimumas on. See oli kindlasti midagi murrangulist.

“Kus me oleme?” küsis Liisu, kes oli vaikides kummalist rebasetüdrukut ning Mari ja Valli taaskohtumise rõõmu pealt vaadanud.

Alissa peatus ja vaatas arusaamatult hirve. Mari sai aru, et sellise küsimuse võinuks ka esitamata jätta – mitte keegi neist ei teadnud muud, kui vaid seda, et nad on kuskil pooleteisekilomeetrise emalaeva sisemuses.

“Me oleme eksinud. Tagasiteel võib kohata kärpi, kes viib selle lõpule,” lausus Mari jalule tõustes ja Liisule Valli verist rinnaesist näidates.

“Lähme siis… sinna,” ütles Liisu rutakalt sammuma hakates. Valli tõusis püsti ja järgnes rebasele ja tüdrukule. Kõige ees kõndis Liisu, pea püsti ja kõrvad kikkis. Hirv lihtsalt hoidis suunda ja kõndis, koridorid vaheldusid, vahepeal läbisid nad õhukindlad uksed, mis sektsioone eraldasid. Ikkagi ei kohanud nad ainsatki hiidkärpi. Mari tundis kommunikaatorit kleiditaskus loksumas. Helistaks kellelegi, saaks äkki abi? Ei tasu, äkki hakatakse teda süüdistama Alissa varastamises… Ja keegi vana lihunik-kärp saanud hobustelt rappida… Äkki lõi Valli ta vigaseks? Ta pidi ilma kärpide abita Nemesise ja Kaini jõudma ja vähemalt Valli kärpide silma alt ära Maale toimetama.

Järjekordse vaheukse taga üllatas seltskonda pimedus ja kolauputus, koridor oli täis varisenud seinapaneele ja muud koli. Uksest paistis vaid nõrka valgust, peatselt varjas sellegi Valli oma suure koguga. Vaid käsikaudu kobades jõudis Mari järgmise ukseni, avas selle ja nägi nõrka päevavalgust. Marile meenus Lani kriiskamine just vahetult enne ta alla tulistamist ja võimas plahvatus kuskil Orkaani paremal tiival. Gelased olid emalaevale raketiga pihta saanud. Mari oli nüüd jõudnud plahvatusest purustatud piirkonda. Kartes mõne surnud kärbi otsa komistada, kõndis ta aeglaselt päevavalguse poole, tagant kostmas vaid Alissa kontsakõpsud läbisegi Liisu sõraklõbinaga ning Valli rasked sammud. Äkki ta komistas millegi suure ja pehme otsa, kukkus näoli vastu karvast kasukat.

“Ei! Ära tapa mind!” kostis vaikne helisev hääl.

“Kes sina veel oled?” imestas Mari püsti tõustes.

“Hobune,” vastas helisev haldjahääl. Mari ohkas sügavalt. Juba teist korda komistas ta siin emalaevas ekseldes paksu hobuse otsa.

“Mida sa siin teed?” küsis tüdruk lõpuks.

“Kärpide eest põgenen. Kas sa oled see punase kleidiga inimene… Ega sa mind kärpide kätte vii?” küsis hobune vastu.

“Ei vii, ei vii,” vastas Mari valguse poole kõndides. Või nii, need hobused siiski mõistavad ka rääkida. Pagana Valli, miks ta lollitab niiviisi ega püüa õppida!

Valgus paistis lakke sissemurdunud august. Mari kutsus Valli enda juurde, ronis ta turjale ja vinnas end üles valguse kätte. Mari leidis enese XF26, Argeeli päikese käest, rusude vahelt mingis järgmise korruse ruumis. Vasakule jäi uste ja luukidega sisesein, pea kohale ulatus paks ja võimas välimine teemandiitsoomus, mis oli mõne meetri kaugusel murdunud. Teisel pool oli kümmekond meetrit prahti täis põrandat ja selle taga kausikujuline kuristik, läbilõige emalaeva tiivast.

“Huvitav, millega nad siia põrutasid? Tuumalõhkepeaga?” arutles Mari kommunikaatorit võttes. Selle dosimeeter näitas küll kõrget radiatsiooni, aga midagi eluohtlikku siin polnud. Tüdruk kõndis päris põranda murdunud ääreni ja vaatas alla. Allpool oli koridor, mis ilmselt järgnes sellele koridorile, mille uste taha Valli, Alissa ja võõras hobune ootama jäid. Seal, kuskil varjus, pidid need uksed olema. Aga koridori purustatud külje pool võis murtud seinast üle astuda ja järgmisse ruumi minna. Pärast seda ruumi oli järgmine avatud ruum, siis jälle murtud sein ja järgmine ruum. Ja kaugemal paistis üks väiksem, läbi kahe korruse ulatuv lüüsiruum, mille laeluugi üks pool oli sedasi sisse varisenud, et mööda seda pääses emalaeva katusele. Tuli veel vaid loota, et pealastiruumi luugid lahti oleks.

Mari laskus mööda murdunud seina nurki alumisse koridori ja kõndis selle usteni. Uksed ei avanenud, sest voolu polnud. Mari sikutas üht uksepoolt täiest jõust ja sai väikse pilu vahele. Ukse liikumisteed olid katki ja prahti täis.

“Oletegi siin,” rõõmustas Mari kätt läbi prao sirutades ja Valli pehmet õlga mudides. “Mul läheks su jõudu vaja, me pääseme siit ehk välja.”

Aga kuidas? Mari vaatas ringi ja ta pilk peatus ühel kahemeetrisel käsivarrejämedusel torujupil. Ta võttis toru, lükkas selle läbi ukseprao ja käskis Vallil nügida, püüdes ise kaasa aidata. Tüdruku ja hobuse jõud olid väga ebavõrdsed, Mari ei jõudnud toru hoida ja see väändus risti ning Maril vedas, et ta kuhugi vahele ei jäänud. Uks nihkus vaid loetud sentimeetrid. Mari vaatas ringi, kas midagi temast tugevamat ei leidu ja avastas ühe seinapaneeli, mis oli sobiva pikkusega. Ta tõstis toru üles, seadis seinapaneeli toru otsa ja ukseraami vahele toeks ja käskis Vallil lükata. Uks ragises juba niipalju lahti, et Mari oleks sealt vabalt läbi mahtunud. Ta oleks ka läinud, kui Valli üks jalg, õlg ja pea poleks avaust kinni matnud. Nüüd jäi Maril vaid vaadata, kuidas tüse hobune katkiste ustega maadleb.

Valli pingutas ja väänles, silmad kissis ja pekid võdisemas, ja uksed andsid järele. Peatselt olid hobuse mõlemad õlad ukse vahel, järgmine pingutus lükkas ava veel laiemaks. Ja Mari imestuseks tuli Valli kõht, mis oli kõige suurem, üsna kergelt avast läbi, aga puusad jäid kinni. Hobune keeras tagumiku korra viltu, tegi paar puusanõksu ja uksed venisid veelgi laiemale. Ja Valli oligi läbi tulnud. Mari imestas, vaatas hobuse laia keha ja kitsast uksepilu. Kuidas ometi nii suur loom sealt läbi tulla sai? Aga ta tuli ja Mari nähes! Ja otsekui selle võimalikkuse teistkordseks kinnituseks pressis end ukse vahele teine valge hobune. Temal läks kõik kergemini, tema ei pidanud uksi rohkem lahti punnitama. Kõige viimaks ilmusid valguse kätte Alissa ja Liisu. Valli heitis maha puhkama, rebane ja uus hobune läksid põranda murtud ääreni ja vaatasid ringi. Liisu nühkis end jälle vastu Mari puusa, limpsis Valli palgeid ja küsis: “Mis me nüüd teeme? Kui Lan peaks nüüd sellega lendu tõusma…”

“See oleks õudne lõpp,” vastas Mari. “Näed, seal on mingi väike lüüsiruum, näed sa seda varisenud luuki?”

“Jah,” vastas hirv silmi vidutades.

“Ronime sealt Orkaani katusele ja lähme lastiruumi juurde.”

Liisu vaatas nõutult ümbritsevat rusukraatrit, Mari imetles tema seltskonnaga liitunud uut valget hobust. Ta oli tavaline nuumatud loom, samasuur kui Valli, aga üleni valge. Õrnem ja lodevam, jalad olid peenemad. Tema ei olnud liikuda saanud ega endale selliseid tugevaid ja jämedaid lihaseid kasvatanud, nagu Vallil olid. Ja ta külg oli täpselt samamoodi kriimustatud nagu Vallil.

“Miks sa niimoodi vaatad?” küsis hobune.

“Ahh, mõtlesin niisama,” vastas Mari. “Kust sa tuled? Miks sa kärpide käest põgened?”

“Mind taheti tappa! Mind aeti teiste hobustega ühte verelõhnaga ruumi, kus üks kärp meid noaga surnuks hakkas torkama,” jutustas hobune, vaadates oma heledate hallikate silmadega Marile otsa ja astus lähemale. Kaelaalune loksus, õlad vabisesid, hõbevalge lakk heljus tuule käes. Ühest küljest inetult paks ja pekine, teisalt jälle ilus ja armas… “Nii jube oli, kartsin, et kohe lastakse minult ka veri koos hingega välja, jube oli näha teisi niimoodi suremas. Aga siis see kärp läks ära, jättis miskipärast minu ja veel kaks hobust elama. Algul ma ei osanud midagi teha, aga siis see viimane pruun, keda kärp torkas, läks veel verd joostes selle ukse ette ja heitis maha, et kärp ust lahti lükata ei jõuaks, kui ta tagasi tahab tulla. Mina mõtlesin, kustkaudu põgeneda ja leidsin selle väikese luugi…”

“Kui suur see luuk oli?” küsis Mari.

“Selle kasti suurune,” vastas valge hobune ühe konteineri poole noogutades. Prahi sees vedelev konteiner oligi umbes sama suur nagu hermeetiline avariiluuk tapakambri tagaseinas. Täiesti uskumatu, et nii paksud hobused end sellest läbi suutsid pressida! Ja selle luugi lukumehhanismid kriimustasidki hobuste küljed veriseks. Surmahirmul oli suur jõud.

“Aga mis te siis edasi tegite?” küsis Mari.

“Pruun ja must läksid teisele poole, mina sattusin siia. Mis me nüüd teeme?”

“Lähme edasi ja otsime mu tähelaeva üles,” vastas Mari tõustes.

Tee viis läbi poolikute purustatud ruumide ja koridoride, kohati oli tee hobuste jaoks ohtlikult kitsas. Alissa kartis küll veidi kõrgust, ent tuli järele. Liisu kõndis kõige taga, mõtlik pilk silmapiirile suunatud. Ühel hetkel vaatas valge hobune üle põrandaääre, ahhetas ja hakkas nutma. Mari vaatas samuti üle ääre alla ja nägi rusude ja prügi vahel kahte hobust – üks oli pruun ja teine must, mõlemal kõrid läbi lõigatud. Pruuni küljel paistsid tuttavad lukumehhanismi tõmmatud kriimud. Nad olid siinsamas tapetud ja üle ääre alla lükatud, Mari jalge ees põrandaserval oli vereplekke.

“Nad on tapetud! Miks küll, nad ju ei teinud kellelegi halba!” halas valge hobune.

Jälle nägi Mari samast tapamajast pärit hobuseid ja meenutas oma teekonda läbi emalaeva ja talle meenus ka naljakas juhus kukkuda kaks korda järjest paksu hobuse otsa sel teel. Ei, siin ei olnud juhuseid, asi oli lihtsalt selles, et mujale neil ei olnudki minna. Mis tähendas, et sealt taparuumist võib olla tulnud kärpe kadunud hobuseid jälitama.

“Lähme edasi, nad võivad ka sinu tappa, kui nad meid kätte saavad,” kutsus Mari teekonda jätkama. Veel mõned minutid trotsisid nad allakukkumishirmu ja prügi täis kitsaid põrandaääri; viimaks olid nad sisse varisenud lüüsiruumis. Selle luuk oli tunduvalt paksem, kui kaugelt paistis. Ehkki valgele hobusele, kes oli vähe liikuda saanud, oli ronimine väga raske, jõudsid nad kõik lääpas luugi peale ja tõusid kõrgemale. Lõpuks olid nad kõik Orkaani katusel ja nautisid vaadet.

Kaugel sinises udus mürises Monstrum, Mari vaatas pikalt hiigelantiloopi ja üllatus masina nõtketest ja loomulikest liigutustest. Niimoodi kaugel, kui põlenud karvad ja lahingus saadud vigastused silma ei torganud, nägi ta ilus välja. Kaks lahingulennukit lendasid eemal, üks eraldus teisest, kaldus ja tuiskas üle pea, ehmatades Alissat.

“Kuhu siit edasi saab?” küsis valge hobune.

“Mina tean,” vastas Mari luugi vahelt kaht teemandiidikildu võttes ja avatud pealastiruumi poole jooksu pistes. Talle meenus Liisu hirm, et luugid sulguvad ja Lan hakkab õhku tõusma, atmosfäärist väljuma. See oleks tõesti kohutav lõpp. Loomad järgnesid neiule, sportlikule vormile vastavas järjekorras: kõige ees Liisu, tema järel Alissa ja tema taga valge hobune. Viimasena tuli Valli oli, ta oli väga kurnatud ja üksjagu verd kaotanud.

Lastiruumis valitses vaikus, kõik tähelaevad seisid rivis, Nemesis siinsamas kõige all. Pooled lastiruumi luugid olid kinni. Ilmselt oli parasjagu öörahu, sest ka robotid ei liikunud. Kaugem seinaäär oli täis uraanikonteinereid, konteinereid oli veel ka platvormvagunite peal. Mari viskas ühe teemandiidikamaka Nemesise kabiini pihta ja ootas. Mitte midagi ei toimunud. Viskas siis teise, kolakas kajas vaikses lastiruumis tükk aega. Minuti pärast kostis rambiajamite undamist ja tähelaeva alt ilmus välja Kai, lai ja matsakas nagu saiapäts. Hirv vaatas teemandiiditükke põrandal, siis üles, nägi Mari nägu luugiäärel ja hüüdis heledal häälel: “Mari! Sa oled tagasi!”

“Tule üles,” vastas Mari, “ma tahan sind kallistada!”

“Kuidas… Ma vist ei tohi. Paljugi, mis ei tohi,” ohkas Kai ja läks tähelaeva alla tagasi. Hetke pärast möiratasid Nemesise püstmootorid tööle. Kui tähelaev luukide vahelt nähtavale ilmus, püüdis uus hobune minema joosta. Mari haaras ta lakast ja hoidis kinni. Alissa vaatas tähelaeva päranisilmi, Valli ajas Nemesise avatud põrandarampi taga – nii suur oli tema tung kambüüsi poole.

“Lase mul minna, ma ei taha surra,” halas uus valge hobune.

Mari vastas, silitades ta lopsakat õlga: “Rumal loom, Nemesis on ainus koht, kus sulle liiga ei tehta.”

“Ma ei ole selles enam nii kindel,” sosistas Liisu nukralt.

Rebasetüdruk oli samuti umbusklik, kartlikult astus ta Nemesise rambile, julgustades ka uut hobust. Lõpuks olid nad kõik kabiinis, vaid Valli jäi tükiks ajaks kambüüsi. Kai lesis teise piloodi istmes, Liisu sättis end arvutiterminali juurde, Mari naaldus Kaile selga ja kallistas teda pikalt ja kõvasti.

“Sa pole nii ammu mind kallistanud,” sosistas hirv ja poetas pisara. Ta oli pikalt elanud teadmatuses, kas Mari saab terveks või ei saa, vaadates-kuuldes samal ajal, kuidas Lan reeturit otsib ja kuidas ring tema, Liisu ja Viki ümber koomale tõmbub. Kai libistas end tasakesi toolist maha, tehes ruumi Alissale. Mari tõstis tooli seljatoe üles.

“Mis me teeme?” küsis Mari esimesse pilooditooli istudes.

“Seda tahan mina ka teada,” kostis ukse poolt võõras hääl. Kabiini ilmus nooremapoolne hallikas hiidkärp, vaatas hetke ringi, turtsatas ja tiris Liisu arvuti eest ära.

“Nonoh, mis toimub…” alustas Mari, kärp segas vahele, võttes arvuti taga platsi: “Mina olen Poh, Nemesise arvutioperaator-pardainsener. Sina oled siis esimene piloot Mari, nagu ma aru saan.”

“Või nii. Äkki oleks loomadega natuke viisakam?” küsis Mari teravalt.

“Loomadega? Gudu küll, millised hobused… Kas sa kollektsioneerid pekki või? Nad on ju ülerasvunud!” urises kärp Mari lemmikuid takseerides. Liisu lebas nukralt uue hobuse kõrval, Kai istus Mari kõrval nagu koer ja vaatas üle õla altkulmu ülbe kärbi poole.

“Ja mida see kativolask seal pilooditoolis teeb? Kes sellist sellisele kohale üldse lubas?” nõudis uus meeskonnalige edasi, kõõritades Alissa poole.

“Mina lasin,” vastas Mari. “Kus ta siis olema peaks? Muide, ta on rebane, mitte katt.”

“Rebane, leopard või hobune,” urises kärp, “sellised peaks olema kuskil laudas, tapamajast läbi käinud või miskit, aga mitte kärbi koha peal. Üleüldse, kas sa neid tõuke minema ei saaks kupatada kuhugi, paha hakkab lihtsalt, kui sellised kabiinis on…”

“Kas sind siis eelnevalt ei hoiatatud, kellega sa siin kohtud, kui sind mulle pardale pandi? Kes pani? Lan jah?” nõudis Mari.

“Laev lendas, ma ärkasin seepeale üles. Ja mida ta emalaeva katusel teeb?” vahetas Poh teemat. “Kes lendas?”

“Mina lendasin, sest Mari oli miskipärast siia katusele sattunud,” ütles Kai teravalt. Poh tegi silmad suureks ja tahtis midagi öelda.

Mari ütles: “Kui sind pandi arvuti taha, siis ole arvuti taga, seda, kes lendab, otsustan siin mina!”

Kai vaatas mõtlikult maha ja ütles: “Läheks Orkaani saba alla Laptoni juurde, töölised pillasid keevitusroboti alla, Ra püüab seda kätte saada. Äkki läheb neil abi vaja?”

“Millist abi?!” Mari laiutas käega tühja koha poole kabiininurgas, kus tavaliselt seisis Nemesise pardarobot C41, “ma ei kujuta ette, millal meile robot tagasi antakse. Ilma robotita ei tee me seal midagi!”

“Vaatama võib ikka minna,” vastas Liisu. “Ra ja Mag rõõmustavad kindlasti.”

“Lähme siis,” vastas Mari juhistest haarates. “Kuidas te üldse elanud olete, mis siin sünnib? Kaua me siin seisnud oleme?”

“Kaua oleme seisnud. Näed ise, mis sünnib. Liisu viidi ära. Sina tõid ta tagasi. Kust?” küsis Kai nukralt.

“17.laudast leidsin. Kas sa oskad öelda, miks ta seal oli?” küsis Mari juhtides. “Liisu, kuidas sa sinna said?”

“Viidi lihtsalt,” vastas saledam hirv, “mitte midagi ei selgitatud. Ma kartsin, et sa oled surnud ja…” Liisu hakkas nutma.

“Ja meie läheme tapale. Poleks sind, poleks meid enam kellelegi vaja, ainult kärpide toidulauale,” jätkas Kai silmi pilgutades ja kössi tõmbudes. Ta turtsatas paar korda ja ohkas, pisarad veeresid üle männipruunide põskede.

“Ära vaata ja kuula teda nagu omasugust, see on kõigest hirv,” manitses Poh arvuti tagant.

“Jah, kõigest minu parim sõber,” vastas Mari teravalt.

“Ja see kõik on tühiasi… Mari…” sosistas Kai nutma hakates.

“Mis sul on?” Mari silitas hirve rinnaesist.

“Kas Viki hoiatas sind?” nuuksus Kai.

“Jah, käskis põgeneda. Kaduda. Mis juhtund on? Miks sa nutad?”

“Ma ei tea. Ma kardan. Lõpp. Ma pean Laniga rääkima minema. Ilmselt laseb ta su maale. Aga mina sellelt jutuajamiselt tagasi ei tule,” nuuksus Kai.

“Aga ära mine,” ütles Mari.

“Siis ta viib mu ära ega too tagasi…”

“Nii tehakse kõigi hirvedega, kui nad on kas piisavalt paksud või ülbed,” kuulutas Poh arvuti tagant. Mari juhtis ühe käega Nemesist ning otsis istme ümbert midagi, millega ulatuks üle arvutipaneelide virutama. Uue arvutioperaatori ja pardainseneri õnneks ei sattunud Marile midagi seesugust pihku. Tüdruk ohkas ja võttis ka teise käega juhisest kinni.

“See, mis minuga võib juhtuda, ei ole üldse kõige hullem,” sosistas Kai. “See on üldse tühiasi.”

“Mida sa siis kardad?”

“Ma ei tea. See ongi kõige hullem, et ma ei tea!”

Nemesise telikud vajusid klibusesse pinnasesse. Kabiinis olijatele avanes akna taga pilt suurest, mitmetonnisest keevitusrobotist, mis oli pooleldi pinnasesse kukkunud ja kärpidest, kes ümber masina askeldasid, käppadega vehkisid ja teineteist sõimasid. Lapton seisis siinsamas kõrval. Esimene, keda Mari Nemesise rampimööda alla astudes silmas, oli Laptoni esiteliku najal igavlev Ra.

Ra võpatas tüdrukut nähes ja hüüatas: “Noh, sa juba terve! Ei noh, tore! Mag, tule vaata, kes välja on ilmunud!”

Pisike armas kärp vudis kui must kera Laptoni trepilt alla otse Mari juurde ja lõi käed ümber tüdruku puusa. Kärbi silmad olid märjad, ta hingas sügavalt ja sosistas nii, et Ra ei kuulnud: “Minu tüdruk. Ra ju ei taha veel lapsi saada…”

Mari nautis jälle Argeeli nõrka gravitatsiooni, sasis Magi kõrvu ja silitas ta turja, küsis siis: “Mis te siin teete üldse? Kuidas läheb?”

“Näed ise, kuradi pooletoobised lasid keevitusrobotil alla sadada ja saatsid mind siia seda välja õngitsema. Nagu ikka, kähku-kähku vaja ära teha, ohutustrossid – milleks veel need! Oleks siis vaadanud, kuidas soomus on ja kas magnet hakkab ikka korralikult külge, aga ei! Endal viimne kui robot arvel nagu kullatükk!” sõimas Ra.

“Mis te praegu teete?”

“Üritame trosse alt läbi kaevata. Lan muudkui mõtleb, et poole väiksem gravitatsioon, siis on kõik tööd kohe kergemad! Ei ole kergemad, pole ju vahet, kas robot kaalub kuus või kolm tonni, meie seda niisama liigutada ei suuda.”

Üks tööline tuli Ra juurde ja teatas: “All on kalju!”

“Kurat!” turtsatas Ra kommunikaatorit võttes ja kaptenisilla numbrit valides.

“Kuule Lan, all on kalju, me ei saa seda ilma robotite abita kätte! Kui sul on neid nii palju, et kukutad neid laevalt alla, küll siis jätkub mõni meile samuti.”

“Sa tead väga hästi, mul ei ole anda, kaotused on nii suured, neid läheb Orkaani remondiks hädasti vaja!” kostis kuularist pinin. “Ma tõusen kohe õhku, lendan 300 kilomeetrit edasi, seal on tihedamad liivad, siit on Viki kõik juba kokku nokkinud.”

Maad väristasid võimsad plahvatusesarnased helid, Orkaani püstmootorites süttis sinakas virvendus.

“Ei noh, tere hommikust! Tema paneb mootorid käima, kui meie siin all töötame! Ole jah tubli kapten, puhu nüüd see robot veel klibu alla ära kah!” sajatas Ra Laptoni trepist üles astudes. Teised kärbid jätsid trossid ja kangid sinnapaika ning järgnesid Rale.

Mari kehitas õlgu ja pöördus tagasi Nemesise poole. Keegi peale Mari polnud sealt välja tulnud, ainult Valli kabjad paistsid rambi vahelt. Mari istus tagasi pilooditooli ja vaatas, kuidas tolm tõusis ja Orkaan liikuma hakkas.

“Mis siis edasi? Lendame järele, vaatame, mis Viki teeb?” küsis Mari juhistest haarates.

5. Kai suur mure

Laevastik läks liikvele, jättes Ra koos Laptoni ja töölistega keevitusrobotit päästma. Mari õõtsus Nemesisega küll Monstrumi kohal, küll ühel pool, siis teiselpool masinantiloopi. Siis tekkis Maril mõte end Vikile näidata, liginedes Monstrumi silmale. Päikesevalgus ei olnud praegu väga ere ja polaroidkristallid ei muutnud kabiiniklaasi nii tumedaks, et väljast sisse poleks saanud vaadata.

“Nemesis, te olete Monstrumile ohtlikult lähedal,” kostis üldtranslatsioonis kaptenisilla operaatori hääl. Mari eemaldus veidi, Viki liigutas Monstrumi pead nii, et üks silm käis Nemesise akna tagant mööda, mitmemeetrine laug sulgus korraks tervituseks.

“Ta nägi su ära,” ütles Kai.

“Miks sa rivis ei püsi?” nõudis Poh.

“Uskumatult ilus masin siiski,” leidis Mari ligi 300 km/h kappavat Monstrumit imetledes, tegemata värskest meeskonnaliikmest välja. Alissagi küünitas akna poole, saamata aru, kas hiigelloom seal akna taga on elus või tehislik, saamata aru, kes on Viki ja mis on Monstrum või kas nad on üks.

“Kuule Alissa, miks sina midagi ei räägi?” küsis Mari.

“Ma ei tea. Ma kardan… Miks nad Vesta ära tapsid!” halises rebasetüdruk silmi käekeste taha peites.

Mari samuti ei teadnud, miks nad teise rebasetüdruku tapsid ja mis Alissast saab. Mida nad Liisuga teha tahtsid ja miks Vallil kaela all haav on. Mari hingas sügavalt ja pilgutas silmi, sest vesi kippus vaadet segama. Ohkas veelkord ja silitas Alissa ümarikku õlga.

Poh sisises pahuralt arvuti taga.

Translatsioonis kõlas Lani hääl: “Viki, miks sa venid, pinnas on ju ideaalne, tasane kui lennuväli.”

“Ei saa. Ma ei ole selle 34-nda ülijuhiga rahul. Ei riski, kuni seda pole korda tehtud,” vastas Viki.

“See kannatab sul küll, anna aga juurde,” käskis Lan.

“Pealegi on see lastiruumi kõrval, lastiruumis aga on mitu tonni uraani. See on ilma konteineriteta ja kangidena kiirguskiles. Tegelikult ei tahaks ma üldse joosta sellise lastiga, see kile on nagu ta on ja uraani on tuhandeid kordi üle kriitilise massi,” kaebas Viki, “ma ei taha seda raputada. Teen ettepaneku peatuda ja uraan Orkaanile üle transportida.”

“Jäta jutt, paari laevatäie pärast nüüd küll peatuma ei hakka, see on ohutu uraan kah!” hakkas Lan enesevalitsust kaotama.

„Ei ole ohutu uraan.“

Eetris valitses mõni hetk vaikus. Siis Lan käratas: “500-ga ja jutul lõpp!”

“Mai, sa siis jälgi hoolega neid näidikuid, ma annan vähe takka,” ohkas Viki Monstrumile sammu lisades.

Mari vaatas, kuidas hiigelmasin traavile üle läks. Pinnas oli viljatu ja kiviklibune, Monstrumi sõrad lõid üles klibu- ja tolmupilvi, mis justkui jäid hetkeks hõljuma ja langesid aegamisi, nagu oleks mürsuplahvatustest heidetud. Masinantiloobi samm oli mis tahes mürsuplahvatusest purustavam, need tolmupilved võisid olla kümnete meetrite kõrgused. Mis võiks juhtuda, kui selline masin sellise traaviga üle asustatud maa, näiteks üle Euroopa tormaks?

Mai istus Monstrumi juhiruumis ja hoidis istme käetugedest kinni, kuna masin loopis hirmuäratavalt. Näidikutest oli selgelt näha, et puusamasinad töötasid ebavõrdselt.

“Parem jalg ei tule järgi, nagu väsinud oleks,” kaebas Viki kiirust vähendades.

“Jubedalt raputab jah, saada Lan Gudule, võta hoog maha,” palus Mai äreval häälel, jälgides pingsalt ülijuhtide ampermeetreid… Number 34 lõi võbelema ja hüppas punase peale, Mai hüüdis: “Viki, stopp!”

Viki pidas Monstrumi küll kinni, ent hilja. Vigane ülijuht, mis toitis tervet gruppi hiiglaslikke lineaarmootoreid – Monstrumi lihaseid – kuumenes tohutu voolu all üle, kaotas ülijuhtivuse, kuumenes üle sulamispunkti ning pudenes sulametallina mööda juhtmešahti laiali. Hetkega vallandus juhtmešahtis tulemöll – mida ei süüdanud sulametall, selle süütas hiiglaslik elektrikaar.

“Tulekahju 34-ndas juhtmešahtis! Miks freoonkustutus ei tööta?” hädaldas Viki.

“Terve teine puusamasin on vooluta, avariiahelad on ka vooluta!” vastas Mai näite lugedes.

“Kuues töökoda?” küsis Viki.

“Ei vasta.”

“Saada neljas siis! Tuli on vaja kohe kustutada, see juhtmešaht on ju otse lastiruumi kõrval!”

“Ehk kustub ise, kui õhk otsa saab… Põhjaluugid ei tule ka lahti, muidu viskaksin selle uraani välja,” rääkis Mai kärmelt arvutiga töötades. “Proovin esimese puusamasina freooni vahekanali kaudu teise suunata.”

“Miski jama on lastiruumis, tasakaal oleks nagu nihkunud,” teatas Viki.

“Oot-oot… Last on nihkunud ja vaatamata kõigele temperatuur lastiruumis tõuseb! Ma ei tea, kuidas see kiirguskindel kile seal vastu peab!” vastas Mai istmerihmu avades.

“Kaduge siis siit nii kähku, kui võimalik!” hüüdis Viki evakuatsioonisireeni käivitades. „See ei pea vastu!”

Mai viskas istmerihmad laiali ja jooksis kaela lifti poole.

Mari märkas Monstrumi peatumist radariekraanil, ta keeras Nemesise ringi ning lähenes taas Monstrumile. Selle külje alt tõusis suitsu. Üldtranslatsioonis kõlas Lani hääl: “Viki, miks sa peatusid, kas juhtus midagi?”

Vastuseks kõlas Viki hääl: “Tuumaoht! Kategooria number kolm! Kõigil eemalduda Monstrumist nii kaugele kui saab!”

Kolmanda kategooria tuumaoht! Mari teadis, et see saab seostuda ainult relvakütusega. Kas kärbid teavad sellest midagi? Kas Lan hakkab vaidlema, et on hoopis esimene või teine kategooria? Selleks ei olnud enam kellelgi aega, Monstrumi küljeluugid avanesid ja sealt sööstsid välja mitu lennukit. Monstrumi peas toimus kuus plahvatust, masinantiloobi näoosa eraldus ja tõusis Nemesise poole. Mari tõmbas ioonmootorite kontrollerid põhja ja suunas tähelaeva otse kosmose poole. Hetk hiljem lõi õhk akna taga pimestavvalgeks, kohe tabasid tähelaeva ka lööklaine ja lõõmpilv. Enam ei olnud ei maad ega taevast, vaid tulemöll akende taga, Nemesis rappus ja viskles, keset mürinat ja asjade ümberkukkumise kolinat kostis Mari südantlõhestav karje: “Viki!”

Lan hoidis kramplikult pidemetest kinni ja jälgis näidikuid. Kiirust oli vähe ja kiirendusest jäi ka vajaka, Lan teadis, et tal ei õnnestu emalaeva lööklainest säästa. Kohe jõudiski lööklaine ja lõõmpilv Orkaani tagaservani, algasid pikad ja õudsed sekundid, mille jooksul lööklaine emalaeva sabast ninani jõudis. Kõik rappus ja hüppas metsikult, vedurid-vagunid viskusid rööbastelt ja ummistasid koridore, robotid lendasid teineteisele otsa. Remonditsehhis hüplesid detailid ja tööriistad, pealastiruumis läbisegi uraanikonteinerid, remondiredelid ja muu kola. Üks tähelaev pääses kinnitustest lahti ja veeres vastu pealastiruumi seina, purustades juhtmekanali. Mitu sekundit valitses lastiruumis pimedus, kuni süttis avariivalgus. Lan jälgis hüplevaid näidikuid ja püüdis aimata, mis asendis Orkaan on, tõmmates närviliselt kange. Lõpuks tuli akna taga hajus ja ees paistis kõrbeliiv. Lan tõmbas püstmootorite kontrollerid põhja, vältides viimasel hetkel kokkupõrget pinnasega, hetk hiljem sööstis emalaev ettejäänud oaasil mitmesaja meetri kõrgusesse metsa, niites seda nii, et oksaprahi pilv tuiskas üle kaptenisilla akende. Viimaks tundis Lan, et emalaev on korralikult ta kontrolli all ja püsib õhus, ta aeglustas, lasi maandumistallad alla ja maandus. Üksik Monstrumi detail langes kaptenisilla esiakende alla soomusele ja pilbastus.

“Kurat…” leidis Lan süüdlase.

Marigi jälgis hüplevaid näidikuid ja kiskus niheledes kange, hingeldades ise närvipinges. Külm higi voolas kulmukarvadesse, tekitades sügelust, tüdruk raputas pead ja otsis palavikuliselt sellist näitu, mille järgi aru saada, mis asendis tähelaev planeedi suhtes on.

“Miks sa Monstrumi poole tagasi keerasid, me saame nii kõik surma!” kriiskas Poh hirmunult. Numbrid tabloodel hüppasid juhuslikult, isegi gravitatsiooni suunda ei suutnud Mari tuvastada, ta ei teadnud, kas Nemesis kihutab otse maapinna poole või tõuseb püstloodis kosmosesse. Alissa üritas pilooditooli alla pugeda, Kai veeres vastu seina, siis jälle keset põrandat tagasi, Liisu suutis end jalgu laiali ajades paigal hoida. Tagantpoolt kostis mürtsatus – üks hobustest kukkus vastu seina. Lõpuks kadus tulemöll akna tagant, tähelaev sööstis lõõmpilvest välja. Mari nägi pea kohal liiva. Ka variomeetrid, lood ja kõrgusmõõtjad rahunesid maha ja kinnitasid seda, mida Mari nägi – Nemesis lendas selili luidete suunas. Hetkega keeras Mari tähelaeva õiget pidi ja tõusis veidi. Ohkas siis sügavalt.

“Mis meil siis siin juhtus? Isegi radar jäi terveks,” arutles Mari pulti uurides.

“Kuradi lollakas maalane! Me oleks kõik surma saanud! Kui maandume, lõikad oma tõukudel kõigil kõrid läbi!” karjus Poh hüsteeriliselt. “Need hobused kaaluvad üle poole tonni! Mis oleks juhtunud, kui mõni neist siia oleks sadanud? Või pilooditoolide pihta?! Saad lõpuks aru?!”

“Sinna arvuti juurde oleks tõesti üks tonnine hobu praegu ära kulunud,” lausus Mari. “Kas laev on korras, pardainsener?”

“Mul on üks kand valus, valus on käia,” kaebas Kai Mari kõrvale tulles.

Mari silitas hirve ja jälgis radariekraani. See oli Monstrumi rusudest kirju, ühe eest oli vaja ka kõrvale põigata. Alissa, kes parasjagu arglikult püsti tõusis, tõmbus ootamatut manöövrit nähes uuesti kössi. Üldtranslatsioonis kostis Ra hääl: “Kas keegi kuuleb? Lan, Viki, Mai, mis teete seal, mis tuumakatsetus see oli? Kuhu kaugradar kadus? Mulle ei tule signaali!”

“Asi on naljast kaugel, Monstrum on hukkunud!” teatas Lan, “Kaugradar on sodiks. Kas sul oli ta töös?”

“Ei olnud, asi käis nii nagu ikka, täppisradar töös, kaugradar tuli sinult ülekandega, ega ma muidu küsiks, kuhu signaal kadus,” rääkis Ra oma tavalisel toonil, nagu poleks midagi erilist juhtunud.

“Kas nüüd on sinu oma sees? Kas näed kedagi? Saada signaal mulle!” nõudis Lan.

“Saadan… Vaata ise,” vastas Ra.

“XiIII… Paistab, et Mai sai minema… Nii, Nemesis, NA122 ja 145… Patrulleskadrill – kõik 8 Xid on lennus ja terved,” arutles Lan näite lugedes. “Lapton? Ahah, kah peaaegu siinsamas, 50 kilomeetri kaugusel. Ma ei suuda Vikit leida, kas Fööniks sai Monstrumi pea küljest minema?”

Mari haaras reipalt mikrofoni ja teatas: “Ma nägin, kuidas ta eraldus! Kas tema ka pääses?”

“Ma ei suuda teda leida,” vastas Lan.

“Äkki ei tööta tal saatja?”

“Ma ei näe teda. Õhk on lage, kõik sodi on juba pinnale langenud. Õhus on vaid meie laevad, kõik tuvastatud ja Fööniksit nende seas ei ole,” vastas Lan. “Viki sai surma.”

“Pööraks tagasi ja otsiks…” ütles Mari katkeval häälel, suunates Nemesise plahvatuskoha poole tagasi.

“Varsti saadan tähelaevad välja, need vaatavad katastroofipaiga üle. Kui Fööniksi rusud leiame, annan sulle teada. Aga teie tulge kõik lastiruumi. Ra, kuidas sul läks?” rääkis Lan. Mari ohkas kurvalt ning pöördus Orkaani poole tagasi.

“Võib öelda, et läks hästi, saime su roboti ta hauast ikkagi kätte, ta on palju paremas seisukorras, kui me lootsime,” venitas Ra. “Tegelikult läks meil siin siiski päris hästi, ausalt öelda kartsime me hullemat, kui seda pilve nägime ja signaal kadus.”

“Hea, et roboti kätte said, meil läheb neid nüüd väga vaja, ma ei tea, mis seisus emalaev on. Tulge lastiruumi!”

Nemesis lendas madalalt üle Orkaani teemandiitsoomuse. See oli plahvatusjälgi täis ja määrdunud, kohati lausa nõgine.

“Kas pardainsener on süsteemid üle kontrollinud?“ küsis Mari telikuid alla lastes. „Kas me saame turvaliselt maanduda?” nõudis Mari.

“Jah, me oleme korras, vaatamata sellele kõigele,” vastas Poh pinevalt nuppe toksides. “Kes need klahvid niimoodi ära on kulutanud, ega mitte mõni hirvevolask…”

“Miks laev ujub niimoodi ega jookse otse? Kas ta on ikka korras?” nõudis Mari uuesti, võttes kurvi, lastes lastiruumi suunduval Laptonil mööduda.

“Korras, korras, mine talle järgi,” urises Poh üle arvuti küünitades. Mari vähendas kiirust, tõusis avatud hiigelluukide kohale ja hakkas laskuma.

“Pagan, see ei ole korras!” karjus Mari valitud maandumiskohast üle libisedes ja tähelaeva kiirelt ümber keerates. Liisu oli hirmunult püsti karanud, ta seisis pilooditoolide vahel ja hädaldas: “Anna käigumootoritele, meie taha jäid teised tähelaevad, me põrkame kokku…”

Kokkupõrkealarmid sirisesid ja punased tuled põlesid, Mari suutis suurivaevu tähelaeva lagedamale alale suunata, see keeras end jälle juhistele allumatult risti, nii et prahti ja koli täis põrandal olevad kärbid ei teadnud, kus suunas põgeneda. Viimaks tõmbas Mari püstmootorite nuppe ja tähelaev prantsatas paari meetri kõrguselt lastiruumi põrandale. Midagi jäi tähelaeva alla, tükid lendasid mööda põrandat laiali.

“Lennata ei oska või?!” röökis Poh, Mari heitis rihmad laiali, puges Liisu ja pilooditooli seljatoe vahelt läbi ning rabas Pohi sabast. Kärp kriiskas ja väänles, üritas Marit hammustada, aga kui ta hambad Mari käele piisavalt lähedale sirutas, sai ta rusikahoobi vastu nina. Niimoodi mitu korda, kuni nad rambilt alla, Orkaani lastiruumi põrandale jõudsid. Viimaks võttis Mari kärbi sabast kahe käega kinni, lennutas vastse pardainseneri eemale, sajatades: “Korras laev jah! Ideaalses korras kohe! Pane nüüd see robot kokku enne, kui Lan kohale jõuab!”

Mari hingeldas, Poh kössitas hüppevalmilt ta ees, hambad irevil. Selja tagant Laptoni poolt kostis naeru ja kõõksumist. Poh pööras ringi ning vaatas põranda ja Nemesise mootorigondli vahele kiilutud robotit, mis oli küll suuremalt jaolt ühes tükis, aga hulk manipulaatoreid ja teisi vidinaid vedeles keset segadust lastiruumi põrandat mööda laiali.

“Kuuenda tüürmootoriploki juhtahel ei saa voolu,” kostis rambi poolt Liisu hele hääl.

“On jah puruks,” ütles lähemale astuv Chen, peatudes tähelaeva parema mootorigondli all. “Pole sul siin voolu, pole juhtahelat. Pole siin õieti tüürmootoreidki alles.”

Marigi vaatas murtud äärtega avausse, nägi irvakile löödud luugi tagant paistvaid katkisi mootoridüüse.

“Kuidas siis nii, Poh?” naeris turske hiidkärp põrandal kössitava liigikaaslase suunas. Poh värises maas ega teadnud, keda rünnata, hirved olid liiga kaugel ja Mari tundus liialt ohtlik.

“Miks sa ei öelnud, et täppisjuhtimine korras pole?” nõudis Mari.

“Kutt ei tunne laeva lihtsalt!” ütles Ra lähemale tulles, lüües jalgadega prahti kahte lehte. “Sabarippe näidisetendus oli muidugi hea, aga tehke nüüd selle robotiga midagi enne, kui Lan näeb.”

“Teid ja teie huumorimeelt,” sisises Poh kohkunult. Talle hakkas kohale jõudma, kes tegelikult maandumisintsidendis süüdi on ja samuti teadis ta, et korras robotitega on kitsas käes.

“Mis me selle robotiga ikka teeme, no läks nii, siis läks nii. Hea et laev alla ei sadanud ja kõik ikka elus on,” lõi Chen käega.

“Ei…” vastas Mari taganedes ja Nemesise rambiäärele vajudes. Ta tõmbus kössi, halises: “Viki!” ja hakkas nutma. Kai ja Liisu pugesid talle ligi, püüdes tüdrukut lohutada. Üks tähelaev maandus eemal, siis oli jälle kriipivamat häält kuulda ning üsna Nemesise ja Laptoni lähedale maandus määrdunud soomusega Xi. Kärbid koondusid hävitaja ümber, selle klaas tõusis, tuues nähtavale Mai ahastava näo. Lastiruumis nende ümber valitses trööstitu segadus, milles andsid enam tooni uraanikonteinerid ja seinapaneelide tükid. Kaugemal vedeles üksik vedur külili, ei tea kust oli põrandale lennanud gaasiballoone, torujuppe, hüdrosilindreid… Mida kõike veel. Kust ometi see kõik siia põrandale pudenes?

“Viki ei ole surnud,” sosistas Kai.

“Kust sa tead?” küsis Mari läbi nutu.

“Aiman,” vastas hirv maha heites. Ta hingeldas rahutult, pinnapealselt. “Aga ma ei tea, kas mulle on antud teda enam näha. Ma aiman lõppu… Mari, ma kardan!”

Kai surus pea tüdruku sülle. Mari tundis, kuidas kleit ta kõhu ja hirve põse vahel märjaks läks.

“Mida sa kardad?” sosistas Mari hirve silitades.

“Ma tean liiga palju!”

“Ega sa… Ometi see reetur ole?” sosistas Mari, piiludes silmanurgast, et ega mõni kärp neid ei kuule.

“Ei. Aga ikkagi tean ma liiga palju. Ega sina midagi tea?”

“Millest? Sellest, et Monstrum tootis relvakütust?”

“Jah.”

“Viki ei rääkinud muud. Aga ta varjas midagi ja kartis kohutavalt…” sosistas Mari Kaid kallistades. “Ahjaa, Lea rääkis mulle ka sellest asjast ja ütles, et mu aju skanneeriti läbi ja ma pidin puhas olema. Ja et mind ei kahtlustata.”

Hirv surus end tugevamalt tüdruku vastu.

“Siis saad ehk minema. Jäta see maailm niipea kui võimalik,” lausus Kai.

Kärbiseltskond Mai lahingulennuki ümber oli lõbusamaks muutunud, vahepeal kostis Cheni bravuurikat naeru ja Mai kõkutamist, Mari selja tagant kostis kabjakolinat ja sahinat – Valli ja Alissa olid välja tulnud ja mängisid maas vedeleva kola vahel mingit tagaajamismängu.

“Noh, Valli on jälle paksemaks läinud?” imestas Ra lähemale tulles. “Mis temaga tehtud on!?”

Valli tuli Mari juurde, Mari kallistas hobust, näitas kaelahaava ja ütles: “Teda on tappa tahetud!”

Ra vaatas Valli verist rinnaesist, kulm kortsus, Chen tuli lähemale ja ütles: “On jah arterist mööda susatud. Õnneks.”

“Kes see sabatolgend veel seda tegi? Meie ravisime ta suurivaevu terveks!” vihastas Ra. Kärbid vaatasid teineteisele jahmunult otsa.

“Mind viidi ka lauta. See Poh pandi minu asemele Nemesise arvuti taha,” ütles Liisu ligemale tulles. “Ma kardan, et nad tahtsid meid lihtsalt Mari eest salaja likvideerida.”

“See on palju hullem,” sosistas Kai maha vaadates.

“Mida?” venitas Ra ja vaatas hirve, kulm kortsus.

“Ma ei saa rääkida,” vastas Kai, peites Ra eest oma märgi silmi.

“Kuhu Poh kadus?“ küsis Chen ringi vaadates. Leidmata vastset pardainseneri, nentis ta: „Viilis minema, lõi põnnama.” Siis peatus ta pilk peakoridori sissepääsul.

“Noh mis siin veel toimub? Kas meil on tõesti liialt palju roboteid?!” kostis läheneva Lani röögatus.

“Sinu uus ja tubli pardainsener ei hoiatanud mind, et tüürmootorid said Monstrumi plahvatuses pihta,” teatas Mari altkulmu kaptenile otsa vaadates.

“Ta ei osanud juhtahelaid kontrollida,” sosistas Liisu arglikult vahele.

Lan sisises, kõrvad lidus ja käed puusas. Chen ei suutnud naeru pidada ja tõmbus kõverasse.

“Kust see Poh pärit on üldse? Ega mitte selle NA pealt, mis viimases lahingus pihta sai, kõrbes hädamaandus ja mis sinna vedelema jäeti? Teadmiseks, et ehkki Nemesis on varase NA kauglennuvariant, ei ole nende juhtimis- ja kontrollsüsteemidel palju ühist,” rääkis Ra vahele. “Võinuks ehk talle väheke masinat tutvustada enne, kui ta kohale panid.”

“Kas kaptengi teadis, et need laevatüübid on nii erinevad,” lausus Kai. Lan sisises ja ohkis, raputas vihaselt pead. “Kurat küll, jälle robot läks…”

“Tühja see robot, peaasi et emalaev alles on! Kapten, kuidas läheb üldse? On teada ka midagi juba, palju kutte surma sai?” otsis Chen uut teemat.

“Ehkki enne tundus meile, et üks tähelaev on kadunud, selgus siiski, et plahvatuse pärast keegi alla ei kukkunud, kõik jäid ellu, kes väljas olid. Vaid üks keskmine süstik ei saanud minema, see jäi Monstrumile. Ja see number on meil koos, kes jäid Monstrumile, hukkunuid on 76. Aga see pole veel lõplik arv, siin emalaevas on ka hukkunuid, lööklaine raputas selle nii läbi, et nii mõnigi jäi kuhugi vahele või alla.”

Mari kuulas ja vaatas kaptenit, kes oli rahunenud ja seletas, käpad seljal, nagu tavaliselt. Mari tundis vaheldumisi lootust ja pettumust, kui kuulis Monstrumi nime. Ta hakkas juba küsima, aga Lan jõudis temast ette: “Praegu kammivad tähelaevad katastroofipaika, otsime Fööniksi rususid. Lootusetu! Ainuüksi kaelakonveieri jäänuseid jagub ligi viie kilomeetri peale, ühe lõuamasina poole leidsime isegi seitsme kilomeetri kauguselt.”

Mari ohkas ja surus Kai kaela endale rinnale. Lan vaatas ringi ning avastas Nemesise rambiäärel istuva Alissa ning turtsatas: “Kurat, see on juba siia jõudnud, kuigi kuulus likvideerimisele! Mari, kas Lea andis ta sulle?”

“Ei, ta tuli ise järele, mina ei ole teda varastanud,” vastas Mari. “Mis siis? Lea rääkis jälle, et ta on ühe haruprojekti vajalik näidis.”

“Nagu veel vähegi jama oleks! Esmalt lüüakse lihunik vigaseks, siis panevad hobused mööda emalaeva laiali, siis kaovad rebane ja rohtlakatt ära,” porises Lan Alissat vaadates. Valli ruttas kohkunult Nemesise rampi mööda üles. Alissa vaatas umbusklikult korra kapteni poole ja tippis hobusele järele. Mag vaatas esmalt Nemesise rambi poole, siis Mari ja Kaid ning lausus: “Kas see üldse kapteni asi on, kus ja mida keegi loomadega teeb? Nojah, Liisu on terase mäluga ja tunneb hästi tähelaeva hingeelu...“

Lõpuks astus Kai ette, nina maas ja lausus: “Lan, ma tahan sinuga rääkida.”

“Ja vabatahtlikult?“ Lani toonis oli kuulda imestust.

“Jah, ma tahan rääkida. Parem vaikses kohas… Ma tahan süüa. Läheks sööklasse?” rääkis Kai tasasel, selgel häälel kaptenile silma vaadates. Lan mõtles hetke ja lausus: “Sööklasse? Ma olen kah ausalt ütelda näljane.”

Kai noogutas.

“Aga lähme siis sööklasse, ma pean niikuinii kaptenisilda tagasi minema, kõhutäis kuluks tõesti ära,” vastas Lan minekule seades. “Ma lähen loen ettekanded üle ja vaatan, mis uudist on, hoian teid ka kursis,” hüüdis kapten üle õla.

Nad astusid horisontaallifti. Lan vajutas nuppe ja pöördus otsustavalt ringi, käed seljal, ning küsis: “Mis sa rääkida tahtsid?”

“Mis sorti kütust Monstrum tootis?” küsis Kai liftinurka maha heites.

“Tavalist kütust,” vastas Lan teeseldud imestusega lakke vaadates.

“Kas see plahvatus mitte suur ei olnud tavalise uraani kohta?” küsis Kai tasa.

“Kuule, millele sa sihid?” ärritus Lan.

“Kas tavaline uraan üldse plahvatabki niimoodi?” küsis Kai kaptenile silma vaadates.

Lan vaikis ja muutus tõsiseks, keeras pilgu ära.

“Teid pandi omal ajal Maad jälgima. Ja alles mõnikümmend aastat tagasi oli seal suur sõda. Sakslaste juht Adolf Hitler alustas ühel hetkel plaaniga “Barbarossa.” Kas oled sellega kursis?” katkestas Kai vaikuse.

“Muidugi olen,” turtsatas Lan, vaadates liftipõrandal lebavat hirve. Mida see pekine nässakas ometi keerutab? Ladugu aga lagedale! “Aga mida sellest peaks teadma miski paks hirv? Kust sa üldse tead, et sakslastel selline juht oli?” nõudis Lan, käed seljal.

“Tõnu vanaisa rääkis. Aga ma tean ka, miks tema välksõjaplaan läbi kukkus.”

“Miks siis?” küsis Lan.

“Paku ise.”

“Noh, rinne liikus kiiresti eest ära, varustusliinid venisid pikaks ja uppusid porri, see aeglustas edasitungi, andis venelastele aega,” meenutas Lan Maa ajalugu.

“Aga talvel ju polnud enam pori. Ja Hitleri ressursid polnud kaugeltki mitte läbi,” lausus Kai. Lan vaikis ja vaatas lage. Millega veel see hirv veel üllatada võib?

“Hitleril oli parem sõjatehnika. Palju-palju parem. Ta pühkis tuhanded venelased põrmu,” jätkas Kai. “Aga miks ta ikkagi kaotas?”

Lift peatus ja Lan astus välja. Kai vedas end jalule, sörkis kaptenile järele ja küsis: “Kas sa ei tea, et sel välksõja aastal oli sajandi üks külmimaid talvesid? Miski lihtsalt ei tahtnud, et ta võidaks!”

“Heh, sind ja sinu esoteerilist jura!” pahvatas Lan naerma. Kai kiirendas oma korratuid-kohmakaid paarishüppeid, kapteni tempo oli tema jaoks veidi kiire.

“Seesama Miski ei soosi ka su “Rohelist teed,”” lõõtsutas Kai Lanile kõrva. Lan läks natuke pingesse ja lingutas kõrvu.

“Tead mis, ma kardan, et söökla on praegu natuke segamini ja vaevalt sealt taimetoitu praegu sulle leiab. Nii et astume hoopis siiapoole,” kutsus kapten söökla juurviljalao ust avades. Kai astus jaheda ja värske õhuga ruumi, sõõrmeid paitasid mitmesugused isuäratavad aroomid.

“Miks sa ukse lukku panid?” küsis Kai hirmunult.

“Aga selle pärast, et sa tead liiga palju,” vastas Lan kapi juurde astudes. Ta avas ukse, soris seal natuke ja leidis paraja terava noa ning astus Kai ette. Kai taganes vastu üht riiulit ja küsis väriseval häälel: “Mis on „liiga palju?“ Relvakütuse tootmine? Või „Roheline tee?“ Või „Fuuria“ projekt?“

“Tead ju väga hästi, milles asi. Mida sa veel tead? Kust sa need teadmised hankisid?” küsis Lan nuga sirutades.

Kai nuttis, ta tundis surmahirmu, ent sundis end rahulikuks ja seisis paigal, kergitas ninaotsagi, nahk kõril sirgemalt hoiaks. Kohe tundiski ta kurgu kõrval külma, vahedat teemandiiti.

“Sa tead ju, et ma ei ütle,” vastas hirv.

“Tean jah,” nõustus Lan ja torkas. Kai veri purskus põrandale, Lan astus veidi tagasi, vältimaks pritsmeid. Kai vaarus hetke, ent jäi jalule ja ütles: “Ma tundsin, et kui ma ise sinuga ei tule, siis käskinuks sa mind endale järgnema. Minu jutt relvakütusest ja “Rohelisest teest” ei mõjutanud su otsust karvavõrdki. Sa kardad, et ma tean liiga palju. Sa kardad tõde. Sa kardad ajuskannereid.”

Lan vaatas hirve vesiseid silmi ja ütles üleolevalt: “Ja siis? Ära looda, ma ei kavatse su elu päästa. Oleksid võinud mõelda sellele enne, kui oma kärsa sellistesse asjadesse toppisid. Mõtle parem, kuidas Mari nüüd ilma sinuta edasi elab.”

“Juhtub, mis juhtub, aga lase Maril minna,” palus Kai. Ta varises maha. Lan ei vastanud, vaid jälgis rahuloleval ilmel hirve agooniat. Kai kohendas äkki kaela, pilgutas silmad kuivemaks ja teatas rahuloleval häälel: “Ma näen! Ma tean! Asi keerab veelgi hullemaks! Aga mitte minu jaoks. Mari jaoks ka mitte, mitte ka admiral Tahi jaoks!”

“Mis sa arvad, et ma kardan su ärplemist, su surmakrampe? Mõtled, et ma vähe olen sinusuguseid pekirulle veristanud või?” vastas Lan põlgusega. Ta oli tõesti palju loomi veristanud, ka selliseid, kes rääkida oskasid. Ja kõik nad käitusid verekaotusest kustudes enamvähem ühtmoodi. Esialgu käitus Kaigi samamoodi. Verejooks juba vähenes, kohe tõmbub ta surres kangeks, mõtles Lan. Ent siis juhtus midagi seninägematut: Kai haihtus, tuues sellega kuuldavale tuhmi paugatuse, justkui oleks õhupall lõhkenud. Lan võpatas ja vaatas verist põrandat ja nuga enda käes. Hetke tundis ta isegi midagi hirmusarnast, raputas pead ja ohkas. Kas arvutioperaator Tan pole juba mingeid jälgi leidnud? See oli kindel, et salastatud andmebaasidesse on sisse murtud, ilmselt oli infot ka Gele jagatud. Saaks vaid Monstrumi pardasalvestised kätte… Kai teadis ka kahtlaselt palju… Äkki on ka Nemesise arvutis mingeid jälgi, mõtles Lan ja marssis tagasi lastiruumi poole.

Mari oli Nemesise duširuumis ja pesi Vallit. Mai lahingulennuk seisis tühjalt, klaas lahti, Mai, Ra, Mag ja Chen aitasid lastiruumi koristada. Alissa istus Nemesise rambil ja jälgis kärpe, vahepeal kohendas oma sabakarvu, vehkis siis aeglaselt sabaga ja imetles seda, tundes oma kohevast ehtest rõõmu. Liisu igavles Nemesise kabiinis, uus valge hobune oli magama jäänud.

“Lea käest tuleb varsti lõplik raport katseroti organismis toimunud muutuste ja reaktsioonide kohta, siis teen ajalugu,” jutustas Ra, visates pooliku hüdrosilindri utiilikonteinerisse, “siis on minek kah, Lapton ja ajamasin on katsereisiks valmis.”

“Kas sa tõesti hirmu ei tunne?” küsis Mai kühmutõmbunult põrandat pühkides ja Rad vaadates.

“Kõik on välja arvutatud, funktsioon on läbi modelleeritud ja mõõdetud… Peaks mõtlema, keda kaasa kutsuda,” vastas Ra end sirutades. Ta vakatas, nähes morni Lani lähemale marssimas.

“Noh, kas kokad olid lõunale läinud?” imestas Chen utiilikonteineri vastu nõjatudes.

“Söökla ilmselt ei tööta veel. Peale seda suurt katastroofi,” pakkus Mag.

“Kuhu Kai jäi?” küsis Mai end sirgu ajades.

Lan trampis Nemesise rambist üles, pööramata tähelepanu kohkunud Alissale, kes püüdis rambi hüdrosilindri taha varjuda, laskmata Lani hetkekski silmist. Ra, Chen, Mag ja Mai vaatasid teineteist imestunult, Ra lasi käe rippu ja hakkas naeru pugistama.

Liisu rebiti toorelt keset Nemesise kabiinipõrandat, Lan hüppas arvutiterminali taha ja asus närviliselt toksima.

“Mis ime läbi sina veel tapamajast pääsesid? Mari leidis su enne üles, kui Kton haiglast tagasi sai, mis? Täna Mari head nina! Aga kui ma siit midagi leian, siis su kõri läheb kohe!” ähvardas Lan, Liisu vedas end ettevaatlikult püsti ja taganes värisedes.

“Ole mureta, sa ei leia siit midagi,” kostis Lani selja taga Kai leebe hääl.

Lan võpatas ja keeras ringi – Kai seisis ta selja taga vahekäigus, täiesti elus ja terve, ilma ühegi haava ega kriimuta.

“Mis sa minust tahad, miks sa ära ei lähe?” karjatas kapten, nagu näeks viirastust.

“Eks ma lähe siis, kui mind kutsutakse, mitte siis, kui miski narts mind nüsima tuleb,” vastas Kai kaptenile silma vaadates.

Lan vaatas sekundi Kai märgi ja tarku hirvesilmi, hüppas püsti ning põgenes paaniliselt Nemesise kabiinist, tormas kohkunult välja lastiruumi. Alissa hüppas püsti ning pöördus nõtkelt nagu postitantsija, rambi hüdrosilindri taha ja vaatas Lani imestunud, ent lõbusal pilgul. Rambile astus ka Kai, sile ja puhas, nagu oleks duši alt tulnud.

“Kapten, mis toimub, millest selline hirm?” naeris Ra, silmad imestusest suured. “Kai, kust sina juba siia said? Alles sa läksid sinna sööklasse!”

“Kapten teeb esoteerikaga tutvust. Ja sina ilmselt valgustad teda sel alal lähemalt, üsna peatselt” vastas Kai, pea viltu. Mai vaatas murelikult kaptenit, Lan vaatas ehmunult ringi.

Siis avanes kõrvalkoridori uks ja seltskonna juurde kõndis nõtkel sammul laborant Lea, mapp näpu vahel, endal rõõmus nägu peas. Ra hõõrus rahulolevalt käsi ja kõndis saledale kärbile vastu.

“Jah, Ra, õnnitlen, meie teadus on taas murrangu äärele jõudnud, sinu kord on nüüd sinna murrangu ääre taha vaadata. Rotil komplikatsioone ei tuvastatud, mina annan katsele heakskiidu,” rääkis laborant mappi sülle võttes ja nõtkete liigutustega pabereid lehitsedes, “näe, kapten ka siin, ma ei peagi siis kaptenisilda minema, saan raporti kohe siin ära anda. Lan, millest sul küll nii suured silmad?”

“On’s nad nii suured?” küsis Lan sunnitud rahulikkusega.

Kai astus lähemale. “On küll,” vastas ta Lea eest.

Hirve pilgu vältimiseks sukeldus Lan enda raportisse.

Ra, nina sügaval oma raportis, küsis: “Millal siis mind teele lased?”

“Eks lepime kokku, kui valmis oled. Lendad Magiga kahekesi? Või kutsud kedagi kaasa ka?” küsis Lan.

“Kutsuks küll. Chen, mis sina teed? Kuidas sul on? Oled vaba?” küsis Ra turskelt hiidkärbilt.

“Jah, teenistusest maas, pean paar korda veel arsti juures käima. Kuhu sa mind kutsud?”

“Tähelaeva hõlmava ajamasina katsetusele. Julged ikka?” päris Ra. Chen tõmbus kaheldes kössi. “Kus Mai on?”

Mag vaatas imestunult ringi ja nentis: “Läks kuhugi ära.”

Nemesise rambilt astus alla Mari, tema kannul värskelt pestud Valli, suur, lopsakas ja pimestavvalge.

“Mari, kas sa tahaksid ajamasina katsetusest osa võtta? Niisama kaasa lennata?” küsis Ra.

“Ma ei tea. Kas see ohtlik ei ole?” küsis Mari utiilikonteineri nurga vastu nõjatudes.

“Kõik on läbi arvutatud ja modelleeritud, ei tohiks olla ohtlik,” vastas Ra.

“Siis võiks tulla küll. Kas Valli võib kaasa tulla?”

“Võib ikka. Ongi huvitavam, las Lea meeskond pärast analüüsib, mida erinevat liiki olendid kõik selle käigus tajusid. Mitte keegi mitte kunagi varem ei ole midagi sellist katsetanud, see on midagi täiesti uut,” jutustas Ra õhinal.

“Siis tulen mina ka,” ütles Kai ette astudes.

Lan käratas närviliselt: “Lea ei hakka midagi muud enne uurima ja analüüsima, kui rohtlakatiga hakkama pole saanud!”

“Kas see enam ongi aktuaalne, Monstrum ju hukkus ja Vikile pole asendust enam vaja,” imestas Lea.

“On küll aktuaalne, jätkad rohtlakati ajuehitusega, nagu ma ütlesin,” ütles Lan kõigutamatult. Ra vangutas imestunult pead ja ütles: “Kui sa veel raportitest lugenud ei ole... Jah muidugi ei ole, said just praegu need Lea käest kätte, aga lühidalt: see ajamasinaprojekt on rohtlakati uurimisest hargnenud ja need on seotud ja meie ees on hoopis teistsugused probleemid. Töötame tublilt ja palehigis, aga selle ajuprogrammeerimisega on meil probleeme ja lähiajal me lahendust ei näe.“

“Hehe, tere Gi!” hüüatas Chen. Ei tea kust oli seltskonna juurde ilmunud kõhn ja vana, helepruun hiidkärp.

“Et kapten on siis siin! Näita, kus need katkised robotid on, meil hakkab töökojas juba mingine kord tekkima, varsti töötame nagu muiste,” lõõtsutas Gi.

“Väga tore,” vastas Lan. “Näe, seal seina ääres raudteel, esmalt võta keevitaja käsile,” näitas siis Nemesise alla ja jätkas: “See kah nüüd… Tegelikult, vaheta Nemesise tüürmootorid ära, siis saab selle roboti veel sealt alt kätte.”

Gi vaatas Nemesise mootorigondlisse, siis mootorigondli alla kiilutud robotit, vangutas pead ja sisises pahuralt.

“Muuseas, kunas söökla korda saab? Mul on kere hele,” küsis remondimeister, käed puusas.

“Mihuke kere?” küsis Kai. Teised kärbid naersid, Gi sisises jälle, Lan silus mõtlikult vurre.

“Aga mine ja küsi, midagi ikka saab,” itsitas Mag.

“No käisin kurat seal! Kõik oli segi, soust laiali, liha põrandal, kokad pahurad, koristasid läbu, keegi ei tahtnud mind jutule võtta! Kellegi veri oli veel juurikalaos laiali,” kriiskas Gi. “Meil töökojas ka midagi ei ole!”

“Küll saab korda, eks ma lähen ja räägin nendega seal sööklas,” vastas Lan.

“No ma siis kannatan. Ajan transportööri siia ja hakkan pihta,” ohkas Gi koridori poole minnes. Ta astus naljakal sammul, vilajas keha vonklemas ja ribide kaared naha all liikumas.

“See seal oli minu veri,“ lausus Kai kõhnale kärbile järele vaadates. “Lan ei taha, et ma elan.“

Mari surus ta kaela enda puusa vastu ja vaatas Kaid lähemalt. Hirv oli terve ja puhas, ei plahvatusekeerises visklevast Nemesisest saadud loppis kõrva ega verist randmenukki, Kai oli otsekui uuesti sündinud. Mis oli juhtunud? Marile meenus jälle aastatetagune juhtum maalt salakütiga, kui Kai pärast surma tagasi tuli. Kas ta oli seda jälle teinud?

“Kas ta veristas su ära?” küsis Mari.

“Jah. Torkas kõri läbi,” vastas Kai vaikselt maha vaadates. Lan paistis teritavat kõrvu, aga vältis nende poole vaatamist, luges Lealt saadud pabereid.

“Miks?” küsis Mari jahmunult.

“Ma ei saa rääkida! Meil jäi jutt pooleli… Aga ta teeb ikka nii, nagu tema tahab, ta ei kuula mind! Ta ei usu! Ta on endas kindel! Ma ei tea, mis saab!” sosistas hirv kõhuli laskudes ja kössi tõmbudes. “Ja miski läheneb ja läheneb…”

“Mis?”

“Ma ei tea! See ongi kõige kohutavam! Ma ei saa sinna midagi parata, sest miski tahab, et nii läheks!”

“Kas ta laseb meid maale?” küsis Mari, vaadates Lani, kes nüüd asjalikul ilmel Magi, Cheni ja Raga juttu rääkis.

“Ei tea. Aga see jutt on mul temaga veel pooleli,” lausus Kai ja vaatas altkulmu Lani poole.

Ra sirutas end ja küsis: “Millal Argeelilt lahkuda plaanid?”

“Ei tea veel, laeva tuleb remontida… Hea küll, tee oma lend ära, meil on siin töid niikuinii tükiks ajaks ja sinust kasu pole, niikuinii viilid remondist kõrvale ja mässad oma katsetega. Muidugi lennake!“ ütles Lan viimaks pabereid kokku pakkides, ta pööras koridori poole ja tormas minema.

Mari vaatas Kaid, kes mõtlikul pilgul kaptenile järele vaatas.

“No nii, hakkame varustust laadima! Varsti on Lan kaptenisillas, siis on minek!” kuulutas Ra käsi kokku lüües. Mari ohkas, tõmbas käega hellalt üle Kai siidise selja ning läks Nemesise puhkeruumi. Valli juba magas lavatsi ees, Mari sättis enese lavatsile ning heitis käe üle hobuse turja.

Mari nägi unes taas Tõnu vanaisa talu, päikesepaistet ja Kaid õuel võililli söömas. Viki astus aida nurga tagant välja, nina vaarikamahlast roosakas… Kõik see paistis nii reaalne, lausa käegakatsutav! Kärbikäpp laksatas vastu Mari tagumikku, ärgates kuulis ta, kuidas ka Valli tagumik laksus. Ra läks ukse poole ja kuulutas: “Minek! Pikk sõit võib tulla, vaata midagi endale kaasa, mul on ainult liha.”

Mari ajas end pahuralt istuli ja õngitses Valli selja ja lavatsi vahelt kingad välja. Hobune tõusis jalule ja ringutas, demonstreerides tahtmatult oma pakatavaid kehavorme. Mari märkas, et haav hobuse kaela all oli taas lahti tulnud, valges karvas paistis verenire. Mari lasi pilgul libiseda üle toa külma ja elutu sisustuse ja ohkas. Peale selliseid uneminuteid tundus kosmiline keskkond lausa väljakannatamatu. Ta tõusis ja läks kööki, et midagi söödavat kaasa pakkida. Külmkapis olid vaid mõned porgandid ja kaalikad. Sai oli ammu otsas.

“Sulle veel on midagi, mina pean siis lihaga leppima,” ütles Mari üle õla Vallile. Vaatamata verisele rinnale nägi hobune rõõmus välja. Või lootis ta midagi head hamba alla saada. Siis vaatas Mari korraks kabiini. Liisu magas arvuti ees, emalaevalt kaasatulnud valge hobune lesis seina ääres nagu lumehang. Alissa magas külili pilooditoolis, kohev saba üle ümmarguse puusa ja pontsakas käsivars koos pisikese armsa käekesega üle käetoe rippumas. Lokkis kiharate tagant paistsid ka mustad ripsmed ja ninaots. Leidmata Kaid, tagurdas Mari tasakesi kabiinist välja.

Kai oli hoopis väljas ja vaatas, kuidas Ra Cheni äratas. Viimane oli end koos Maiga ühe varustuskonteineri otsa sisse seadnud, kärbid magasid seal teineteise kaisus nagu kassipojad. Cheni saba rippus üle kasti ääre, Ra tõmbas seda, mispeale Chen urahtas ja hambad paljastas.

“Kurat, ma söön su ära, või sabaripet tegema!” pahurdas piloot end sirutades. Maigi ärkas ja vaatas uimaselt ringi.

“Tule kaasa, kallis,” silitas Chen Mai selga. Mai vangutas tülpinult pead ja keeras teise külje.

“Minek,” ütles Kai Laptoni kitsukest treppi vaadates.

“Minek jah,” vastas Ra trepist üles minnes. Kai ronis Rale järele, Chen vaatas veel korra musta matsakat kogu konteineril ja järgnes Kaile. Mari seisatas trepi ees ja vaatas Laptoni küljeluugi avast paistvasse mustavasse sisemusse. Pikka aega oli olnud Lapton Marile koduks, loendamatuid kordi oli Mari mööda seda treppi käinud ja oma pakse lemmikloomi järgi oodanud. Aga seekord tundis ta trepi ja luugi ees seletamatut õõva. Miski oli muutunud. Mari peast käis läbi mõte jääda maha, Liisu ja Alissa seltsi, sest midagi oli nagu valesti. Mari meenutas ja mõtles, mis temas seda hirmu võiks tekitada, aga ta ei suutnud midagi välja mõelda. Kõik oli ju endine, Ra ja Mag samasugused nagu alati… Valli oli ootamisest tüdinud ja trügis Marist mööda, ronis trepist üles ning vaatas kutsuvalt üle õla. Hobune oli rõõmus ja elevil, temast ei paistnud mingisugust hirmu. Imelik, mõtles Mari trepile astudes, mitte kunagi varem pole Valli nii hea meelega Laptoni trepist üles läinud. Kuhu nad ometi lähevad?

Mai vaatas korra Laptoni poole ja sättis end uuesti kastile magama. Ta ei liigutanud ka siis, kui Lapton vilisedes avatud luukide poole tõusis. Vaid praht keerles põrandal, Mai kõrvad liikusid natuke tuule käes.

“Kas sild on kuuldel? Lapton stardib,” ütles Ra mikrofoni.

“Luba antud,” kostis Lani hääl.

“Kuidas teil radariga on?”

“Saame varsti korda, sinu oma pole enam vaja. Ära muretse,” vastas Lan.

“Selge, siis katkestame side,” ütles Ra mikrofoni ja lisas võimsust. Tähelaev rappus kergelt ja kogus kiirust, taevas akna taga muutus üha tumedamaks. Süttisid esimesed tähed. Mari lasi pilgul üle kitsukese kabiini libiseda. Chen ja Ra istusid pilooditoolides, Mag töötas arvuti taga. Mari leppis kohaga kabiini tagumise seina ääres kitsal pingil, vana harjunud koht Ra kõrval oli Cheni poolt hõivatud. Kunagi, enne kui Mari Nemesise sai, veetis Mari palju aega selle laeva peal. Ka siis oli kõik koli täis, Mari imestas, kuidas ta ometi siia ära mahtus. Jah – sel ajal oli Valli poole kõhnem ja liikuvam, Kaid ei olnud veel olemas, küll aga oli Liisu peaaegu niisama lai kui pikk, rasvane päts. Mari mäletas, et Ra ei lubanud hirvel ette Mari kõrvale, pilooditoolide vahele tulla, kuna ta ummistas vahekäigu ära ega koristanud end piisavalt kiiresti jalust, kui midagi juhtus ja oli vaja kiiresti reaktoriruumi poole joosta. See-eest Vallit Ra lubas sinna. Kas nüüd ka lubaks? Ei tea… Valli vist ei mahukski enam sinna. Aga siin tagumisel pingil oli ka hea olla, pingi juures oli ruumi kasvõi kolmele Vallile. Mari kummardus ja kallistas hobust, tundis siis käe all märga. Tõstis käe ja avastas, et näpud on verised.

“Kuulge, kas teil siin esmaabikomplekti on?” küsis Mari.

“On küll, kas juhtus midagi?” küsis Ra, pööramata pilku aknalt.

“Valli…” alustas Mari. Mag vaatas üle õla Valli rinnaesist ja ütles: “Kambüüsis on esmaabipakk, muidugi, mine tee ta korda, niisama see kinni ei kasva ja kui kasvab, siis jääb sinna kole arm! Meil on kõik seal olemas, puhastuspreparaadid, raseerimisnoad ja plaastrid.”

Mari tõusis, suundus koridori poole ja kutsus hobuse kaasa.

“Kuule, Kai, mis teil seal siis toimus?” küsis Ra mõtlikult.

“Lan torkas mul juurikalaos kõri läbi,” vastas hirv.

“Miks siis küll?” imestas Mag.

“Ahh… See on pikem jutt, küll te teada saate,” ohkas Kai maha vaadates.

“Tundub siis, et tuleb Mari uskuma hakata. Tõesti – sa olid enne loppis ja lonkasid, karv oli räpane, ranne kriimustatud, kõrv viltu peas, läksite Laniga ära. Siis millalgi kihutas Lan lastiruumi, pani sõnagi lausumata Nemesise peale,” jutustas Ra ja hakkas naerma. Jätkas siis: “Tormas hirmunult jälle välja, nagu oleks ussilt salvata saanud ja siis ilmusid veel sina ka Nemesise pealt välja, terve ja sile, nagu poleks kunagi vägivalda ega õnnetusi tunda saanud!”

Kai vaatas äraoleval pilgul lakke.

“Kuidagi uskumatu tundub see, küll lastakse kuul rindu, küll lõigatakse kõri läbi, ikka ilmud sa täiesti tervena taas lagedale. Proovi või järele, mul siin kambüüsis hea väits olemas,” rääkis Ra.

“Ei usu seda enne, kui ise ei näe, kas toon väitsa?” küsis Chen end istmel Kai poole keerates.

“Parem mitte,” arvas Kai ripsmeid pilgutades.

“Ah lõpetage,” turtsatas Mag klaviatuurilauale nõjatudes, pööras end siis rohkem Kai poole ja küsis: “Tegelikult. Kuidas sa seda teed? Nagu sa aru võid saada, huvitab see meid, teadlasi, väga.”

“Ma ei tea. See kuidagi juhtub. Kergemal määral siis, kui ma hinge kinni hoian. Ja raskemal määral siis, kui veri kehast otsa hakkab saama, paanika üle läheb ja ma valgust näen. Ja palju muud näen,“ rääkis Kai maha vaadates. Ra ja Mag vahetasid pilke, Ra vajus sügavalt mõtteisse. “Ära sellega meie praegust katset kuidagi mõjuta,“ ütles hiidkärp viimaks.

“Mis siin üldse toimub, miks Lan neid matakaid tappa tahab?” Chen kortsutas kulmu. “Keda nad segavad, las Mari möllab nendega, kui meeldib!”

“Ahh, tead, ma arvan, et kui Viki oli Ge spioon, nagu Lan arvab, siis… Lihtne on ju ka Viki sõpru kahtlustada ja nad igaks juhuks tappa,” pakkus Ra ühe käpaga mõtlikult lõuga sügades ja teisega laeva juhtides.

“Lasku ajuskanneri alt läbi ja saab selgeks,” laiutas Chen käsi.

“Vaata see ei ole nii lihtne. Hiidkärbi ja teiste elukate ajud teadupärast ei klapi omavahel, seega standardskanner on kasutu, sellega võib vaid kärpi uurida. Leal on ka universaalskänner, aga Lan käseb Leal hoopis rohtlakatti uurida ja no need hirved… Tead isegi, kuidas Lan ja enamik hiidkärpe mõtlevad. Kõri maha ja tühi nendega,” seletas Ra.

“Aga Mari! Mari on ka ju Viki sõber!” hüüatas Mag kohkunult.

“Lea ütles, et mind on skanneeritud ja ma olevat puhas,” ütles Mari istudes.

“Jumal tänatud,” ohkas Mag, silmad märjad peas. Ta vaatas ka Valli kaelaalust, nägi plaastrit ja sosistas: “Tore, et sa ta korda said.”

“Niisiis, oleme kosmoses ja suundume süsteemist välja. Asume siis asja enese kallale. Mag, saada mulle siis see kurss, joondame laeva välja,” käsutas Ra, pühendudes ajaloolisele katsele.

“Mis me kordistusnumbriga teeme?” küsis Mag kurssi määrates.

“Anname kõigile sõna?” vastas Ra.

“Ma kardan seda natuke. Mida me sealpool kohata võime,” muretses Mag.

“Nii, laev on kursil, valmistume ajalooliseks momendiks! Kordistusnumber tuleb öelda, kes ütleb?” kuulutas Ra üle õla seltskonda vaadates.

Kai pigistas silmad kinni ja suunas nina maha, öeldes: “Mina ja Valli ei ütle, teie ütlete, igaüks ühe numbri.”

“1,” ütles Ra.

“4,” ütles Mag.

“Noh, 2 siis,” ohkas Chen.

“7,” ütles Mari kindlalt.

“1427,” ütles Mag arvu sisestades. “Kas me ikka julgeme, sellest saab nii pikk ajavahemik, kohutavalt pikk lausa.”

“Arvutusmudelite järgi pole vahet, ajalise vahemiku pikkus ei muuda midagi,” vastas Ra. “Aga nüüd paneme käed kokku, võibolla jääb see meie elu viimaseks liigutuseks. Hoiame kokku!”

Neli kätt, kolm hiidkärbi ja üks inimese oma, põimusid, Ra tõmbas vaba käega lülitit. Laptonit läbis värin, mis tõusis väljakannatamatu ulgumiseni, kõik hakkas helendama, tähed akna taga venisid vormituteks larakateks. Mari kaotas teadvuse.

Kui ta toibus, olid Valli ja Kai teadvusel, kärbid vedelesid oimetult istmetel. Ra hakkas liigutama, libistas pilgu üle puldi ning ütles: “Vähemalt laevaga näikse kõik korras olevat. Kuhu ta meid siis viskas?”

“Kaugele. Väga kaugele. Kas me tagasi ka saame?” muretses Mag ekraani uurides.

“Kui juba siia saime, saame tagasi ka,” vastas Ra juhistest haarates. “Kuhu põrutame?”

“Maale,” pakkus Mari, ootamata teisi.

“Paneme ta siis hüperruumi arvutama. Loodame, et väga suurt viga programmides ei ole, vahe on tõesti kohutav,” vastas Mag käske sisestades. “Nii, läks.”

Chen vaatas plaastrit Valli kaela all ja küsis: “Sul Nemesise peal polegi siis esmaabivahendeid?”

“Pole ammu täiendanud,” vastas Mari. “Kas ja kust neid plaastreid juurde tuua, ma ei teagi.“

Ra muheles ja rääkis: “Ega see siin pole lahingugrupp, kus peldikupaber ka alati normis on. Sa oled praegu tähelaevas, siia ei saa elementaarseidki hooldusvahendeid, isegi remondiga venitatakse – kui ise ei tee, ei tee sinu eest mitte keegi! Remonditsehhi pärast seisaks see laev juba ammu, ainult mina ise siin põlve peal nikerdades hoian teda töös. Esmaabivahendid on ilmne luksus meie jaoks, mul need kah vaid vanast varust alles.”

“Kas peldikupaberiga on ka nii?” küsis Chen jahmunult.

“Jah, pead välja kannatama, lased pärast Maal saba peal liugu. Mag, kas panid käsu sisse?” küsis Ra.

“Ammu juba,” vastas Mag.

“Mis ta teeb siis ometi, ega arvuti saba taha ole läinud?”

“Arvutab täitsa normaalselt, galaktikagi tundis ära, nüüd leidis koordinaadid,” luges Mag näite. Tähed akna taga liikusid.

Ra vaatas radarit ja kurssi ning küsis: “Kuhu ta meid saadab, Päike ei ole nii galaktika servas!”

“Kas sa tead, kui kaugele me ajas hüppasime?” küsis Mag.

“Kas sa pole siis arvutanud?”

“See vajab pikemat rehkendust, ma pärast arvutan täpse aja välja. Kohe lähmegi hüperruumi,” vastas Mag.

“Minek!” hüüdis Ra end seljatoele surudes, Mari surus selja vastu seina, Kai tõmbus kössi. Tähed akna taga venisid joonteks, kõige mass kasvas lõpmatuseni, kuni Mari tundis kukkumise tunnet. Lapton oli kadunud hüperruumi salapärasesse pimedusse.

“On ikka vastikud need hüperruumireisid,” urises Chen. “Kas keegi siin väljas ka on kunagi käinud?”

“Ei ole, kõik sondid ja raketid, mis siin välja on lastud, on kaduma läinud,” vastas Ra, “Radar ka ei näita midagi. Mina isiklikult arvan, et nad jätkasid teed hüperruumis kuni kukkusid suvalisse universumi punkti jälle välja. Ma loodan praegu, et meie kukume ikka Päikesesüsteemi juures välja.”

Mari surus silmad kinni ja ootas vaikides. Mis ometi toimub? Kuhu nad lähevad? Mis aeg praegu Maal võiks olla? Kuidas maalased suhtuvad kummalise tähelaeva ilmumisse? Kes üldse elavad Maal? Kui kaugele nad ajas ette on läinud? Või läksid nad hoopis tagasi? Taas tõusis Mari südamest kummaline hirm, ta tundis justkui miski pilku, millegi suure ja vääramatu külma ja igavest, läbitungivat pilku. Tüdruku silme eest voogasid korraga läbi kummalised olendid, küll terava, küll ümara ninaga, Mari tundis, et needki jälgivad teda. Tüdruk avas hirmult silmad ja vaatas ringi kuni ta pilk peatus Kai silmadel. Hirve pilk oli soe ja rahustav, Kai silmist paistis, et temagi oli midagi näinud ja tundnud. Mari jälgis nüüd ka hiidkärpide käitumist – nende olekus polnud midagi muutunud, Mag oli endiselt arvuti kallal, Chen vaatas närviliselt välja, Ra hoidis juhiseid ja jälgis armatuurlauda.

“Väljume!” kuulutas Ra, joontena venisid sügavusest akna taha tähed, esiplaanile ilmus pimestav Päike, kohe ilmus ka Maa sinisekirju ketas nähtavale.

“Ära sa märgi, kohe nii täpselt! Meil on lootust siis vabalt ajas rännata,” imestas Ra. “On see ikka Maa?”

“Ise sa selle kaadervärgi kokku panid, peaasi – vii mind tagasi,” urises Chen. Mag toimetas arvuti taga ja rahustas: “On küll Maa, massid-spektrid-värgid kõik klapivad, pealegi suutis arvuti ta asukoha ajanihke järgi uskumatult täpselt välja arvutada.”

“Kevadpunkt on jumala mööda. Kui palju me ajas hüppasime?” küsis Ra näite lugedes.

“Pärast rehkendan välja, ma ütlesin,” vastas Mag.

“Sa parem vaata, et meid ei rünnataks,” ütles Chen. “Mis siin kosmoses üldse toimub?”

“Mitte midagi, ühtki signaali ei tule. Ainult alt pinnalt tuleb signaale, kosmos vaikib. Imelik. Muidu keerleb siin orbiidil kola küll,” luges Ra radarite näite.

Siniseviiruline ketas akna taga oli juba peaaegu kogu vaatevälja haaranud, Ra muutis kurssi horisondi suunas. Chen vaatas hirmunult lähenevat sina ning kurtis: “Ega sa liiga kiiresti lähene?”

“Kuule, ma ei lenda tähelaevaga esimest korda,” urises Ra. “Kuhu põrutame?

“Tallinna?” pakkus Mari.

“Atlandi ookean, Euroopa, Leedu, nii, sinnapoole ja pidurdus miinus 20 g-d,” luges Ra lüliteid tõmmates. Tunni möödudes õõtsus tähelaev juba metsade ja põldude kohal, Ra suunas masina Tallinna poole.

“Mis? Meri? Soome laht? Juba?” imestas Ra. “Kus Tallinn on?”

“Kevadpunkt on ju mööda, sõida silma järgi,” käskis Mag.

Ra pidurdas ja pööras Laptonit rannajoone kohale, järsku kaldus tähelaev küljele ja pöördus peaaegu kummuli. Ra kiskus närviliselt kange ja lüliteid, vandudes: “Kurat, jälle need teine ja neljas püstmootor, no mina ei tea, raisk, nagu ora perses kõik see aeg!”

“Mis me nüüd teeme?” muretses Mag, Mari kallistas Vallit ja Chen pigistas istme käetugesid, silmad suured peas.

“Korda teeme,” urises Ra. Ta lisas kiirust ja sai Laptoni taas kontrolli alla. “Lähme maandume sinna Soome randa.”

“Kuidas, hull?” pabistas Chen, “lähme parem orbiidile tagasi!”

“Mul on lastiruum tühi, ma saan ta tüürmootorite toel tervelt maha!” urises Ra närviliselt juhtides.

“Aga miks just siin?” küsis Chen hirmunult.

“Vahet pole, kus, kas siin või Argeelil. Igatahes on mul ruumi vaja, niimoodi käsitsi tüürmootoritega nökerdades ma Orkaani lastiruumile pihta ei saa! Peame ta korda tegema, kui tagasi tahame saada!”

“Millega sa ta korda teed?”

“Mul jupid-riistad olemas, saad ka lähedalt näha, kuidas püstmootor välja näeb,” lausus Ra pingsalt kange tõmmates. “Lahingupiloodid ju ei tea, kus need asuvadki.”

“Ära siia ürita, läheks parem sinna taha mägedesse, inimestest kaugemale,” soovitas Mag.

“Mis ajast on edela-Soomes mäed?” imestas Mari akna poole küünitades.

“Näed ise, et on mäed,” vastas Mag maapinnaradari näidule osutades.

Mari ei vastanud, vaid vaatas aknast välja ja võpatas korra, kui graniitseljandikud ohtlikult lähedalt möödusid. Taamal hakkas taas meri paistma.

“30 peal on ilus seljandik,” teatas Mag.

“Sinna lähmegi,” vastas Ra närviliselt kange kiskudes ja lüliteid-trimmereid keerates. Lapton õõtsus hirmuäratavalt ja kippus kuuselatvadesse, Ral oli tükk tegemist, et puuduliku tõusuvõimega tähelaeva kontrolli all hoida. Lõpuks puutusid rattad turvaliselt kiviklibust pinnast.

“Uhh,” tegi Ra ja lasi käed rüppe. “Unustasin, et see on Maa, siin vähe teistlaadi gravitatsioon.”

“Segane,” urises Chen, “nagu oleks sõjaaeg ja sa pead nui neljaks maandutud saama.”

“Eks meil siin tähelaevanduses ole jah jätkuv sõda ja nälg,” vastas Ra muiates.

Kärpide nääklemine läks Mari kõrvust mööda, ta tõusis ja astus lüüsikambri poole. Ehkki tähelaev seisis kindlal pinnal, tundis Mari end justkui õhus kõndivat. Maa. Lõpuks ometi. Välisluuk avanes sisinal ja trepp langes kiviprahisse. Maa. Mari tegi esimesed sammud kiviklibus ja jõudis veidi viljakamale pinnasele, kidura rohu peale. Siin kasvas kummalisi, senitundmatuid lilli, mis justkui helendasid. Maa? Ei. Midagi oli valesti. Midagi oli hoopis teistmoodi, see ei olnud selline Maa, nagu Mari mäletas. Silmapiiril puudus kollakas vine, õhk tundus väga värske. Samas nägi ta jälle kuuski ja kiduraid kaski. Ta oli siiski Maal. Aga see maa tundus kuidagi imelik, võõras ja salapärane. Midagi väga kummalist… Jälle tundis ta miski pilku, miski jälgis teda. Maa küll, aga midagi oli siin korrast ära, kardinaalselt teistmoodi.

Kui Ra perutavat Laptonit maandas, oli Mari märganud teiselpool kaljuseljandikku majakatust. Kes seal elavad? Mari seadis sammud künka poole, ta tahtis maja näha. Kaljuseljandikule jõudes pidi ta pettuma – maja varjas paks kuusemets. Aga järsaku all oli kiviklibune rada, lüheldane sale naisterahvas astus graatsilisel sammul alla oru poole, pea vanamoodsa päevavarju all peidus.

Mari ei saanudki aru, miks ta seda tegi, ta üritas ronida alla rajale. Ent kivipuru libises ta kinga all ning Mari jõudis alla rajale palju kiiremini, kui oleks tahtnud ning sugugi mitte pehmelt.

“Hei, oodake,” kostis Mari end istuli veeretades.

Võõras daam paistis ootamatu robina peale ärritunud olevat, ta vaatas üle õla, keeras end siis ringi. Mari tundis kohutavat hirmu, sest see daam ei olnud inimene!

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Minu matused (Clarin)

Clarín oli Hispaania ajakirjaniku ja kirjanduskriitiku Leopoldo Enrique García-Alas y Ureña (1852 – 1901) kirjanduslik pseudonüüm. Käesolev jutuke ilmus aastal 1893.

Ühel õhtul mängisin oma sõbra Roque Tuyoga San Benito kohvikus malet kauem, kui oli mõistlik. Kui ma koju hakkasin minema, olid kõik tänavavalgustid peale suunavate tulede kustunud. Oli juunile lähenev kevadine aeg. Ilm oli soe ja purskkaevude vee kosutavad pritsmed värskendasid pigem mõistust kui keha, muutes kõnniteed jõgedeks. Koju jõudmise hetkeks olid mu jalad läbimärjad. Mu pea oli kuum nagu ahi ja märjad jalad võivad mulle palju halba teha; ma võin näiteks hulluks minna. Male ja niiskuse käes olin ma palju kannatama pidanud. Alates sellest, et politseinikud, kes mõne häärberi tõllakuuri ukse vastu nõjatunult käed rüpes tukkusid, kangastusid mulle mustade malevankritena. Lausa nii, et kui San Ginési lähedalt mööda minnes üks politseinik kõnniteelt eest ära astus, et mind mööda lasta, siis mina "tänan," ütlemise asemel kuulutasin "vangerda!" ja kõndisin edasi. Oma majani jõudes nägin, et minu toa rõduuks oli lahti ja sealt kumas vahaküünalde sära. Koputasin majahoidja uksele kolm korda. Kähisev hääl, nagu oleks selle omanik pooleldi maganud, küsis „Kes seal on?“„Must kuningas!" Vastasin mina, aga keegi ei avanud. "Tuli!" karjusin ma kolm korda ühe minuti jooksul, kuid keegi ei avanud. Ma kutsusin öövalvuri, kes kõndis teisel pool tänavat uksi kontrollides. "Siia," ütlesin ma, kuigi oleksin võinud ta oma etturiga ära lüüa. "Isegi mitte siis, kui olete maleratsu; milline löömisviis teil on!" "Sina, kes sa oled ratsu ja kojamees, peaksid häbenema ...“ „...ja ärge tehke nii palju lärmi, keegi on kolmandal korrusel surnud ja lamab lautsil.“ "Niiskuse ohver", kostsin kaastundlikult, endal saapad vett täis.

"Jah, härra, niiskuse ohver; nad ütlevad, et ta suri joomatuuri ajal, ta oli tige mees, kuid andis head jootraha; noh, tema lesk saab sellest üle, sest ta on endiselt noor ja hea välimusega ning kõike saab nüüd teha avalikult ja seaduse järgi, mitte pimedas.“ „Mida sina ka tead, kurikeel!“ „Ärge pange hüüdnimesid, senjoor; ma olen öövalvur ja siiani vaikisin nagu pühak, aga nüüd mil too koer on surnud... Olgu!“ hüüdis too Püreneedest pärit karu ja läks järgmist ust avama. Teener tuli alla, et mind sisse lasta. See oli Perico, minu ustav Perico. "Kus aeg sa oled olnud, sa idioot!" "Tasa! ära lärma, isand on surnud.“ "Kelle isand?" “Minu isand.“ "Millesse?" "Tal oli rabandus, ma arvan. Ta tegi pärast mängu sir Roquega jalad märjaks... ja loomulikult juhtus siis nii, nagu Don Clemente ütles oma armukesele: "Ärge muretsege, teie jõhker abikaasa kaob ühel päeval iseenesest!“"

"Vaata siia, kui teie peremees on surnud, siis kes mina olen?" "Noh, sa oled mees, kes saadeti teda korda sättima, nagu Don Clemente ütles, et ta saadab kellegisel tunnil, et mitte tähelepanu tõmmata ... . Tulge üles, tulge üles.“

Jõudsin oma tuppa. Toa keskel oli voodi ümbritsetud suurte küünaldega. Rõdu oli lahti ...

Voodil lamas välja sirutatult laip. Vaatasin. Jah, see olin mina. Mul oli seljas särk, pükse polnud ja sokipaari samuti. Hakkasin ennast riidesse panema – ennast väljaminekuks riidesse panema. Ühe sõnaga, panin end leinarõivaisse, nagu kohane lahkunule, kes läheb oma parima sõbra matusele. Üks küünaldest vajus longu ja tulise vaha tilgad hakkasid langema mu ninale. Perico, kes oli seal üksi, tukkus veidi eemal toolil. Ta ärkas ja nägi laastamistööd, mida vaha mu näole tegi; ta üritas küünalt püsti tõusmata sirgeks lükata, aga käsi ei ulatunud küünlajalani... ja haigutas ning magas edasi. Kass tuli sisse, hüppas mu voodile ja keris end mu jalgadel kerra. Nii me öö veetsimegi.

Koidikul muutus jalgade külmus tugevamaks. Ma nägin unes, et üks neist oli Mississippi ja teine väga suur jõgi Põhja-Aasias, mille nimi ei tulnud mulle meelde. Milliseid piinu ma pidin kannatama, kuna ei mäletanud oma jala nime! Päeva edenedes ärkas ka Perico. Ta haigutas ja hakkas rohelist tengelpunga välja tõmmanult surivoodil raha lugema. Must kärbes maandus mu vahaga kaetud ninale. Perico seiras sõrmedega loendamise ajal hajevil olekul kärbest, kuid ei teinud midagi, et mind sellest tüütusest vabastada. Mu naine tuli tuppa kella seitsme paiku. Tal oli juba mustad riided selga pandud, nagu näitlejad panevad end leinamiseks aegsasti valmis, kui kolmandas vaatuses juhtub midagi kurba ... Mu naise nägu oli kahvatu, kurb, kui leinailme näis pigem pingutatud nalja kui miski muuna. Need kortsud tundusid olevat nähtamatu nööriga kinni seotud. Ja nii see tõepoolest oli! Vaid lihastele peale surutud tahe hoidis neid sunnitud pinges... Oma naise juuresolekul adusin oma surnud teadvuse võimet suhelda kõigi mõtetega; see nägi läbi keha hinge kõige sügavamatesse soppidesse. Ma polnud seda varem tundnud, sest Perico oli mu ainus teener ja temal polnud aimugi, et ma midagi sellist oskan. „Mine välja,“ ütles mu naine teenrile; ja jäi mu jalge ette põlvitades üksi. Ta nägu leebus äkki, jäid vaid valvsuse, mitte kurbuse jäljed. Ja ta palvetas endamisi nii:

„Meie isa (kui kaua see aega võtab!), kes sa oled taevas (kas tuleb veel üks elu ja kas ta näeb mind sealt ülevalt?), pühitsetud (teen odavalt, sest ma ei taha kulutada palju mustade riiete peale) olgu sinu nimi; sinu riik tulgu (matus läheb mulle kalliks, kui teised ei toeta) ja sinu tahtmine sündigu (see tähendab, et kui ma abiellun teisega, siis minu testament peab olema kõige tähtsam) ja ära saada meid kiusatusse nii taevas kui maa peal (kas see elajas on juba puhastustules?)“.

Kell kaheksa saabus veel üks isik, Clemente Cerrojos, meie Latina linnaosa poliitilise komisjoni liige. Cerrojos oli olnud minu sõber nii poliitiliselt ja eraviisiliselt, kuigi ma ei teadnud, et ta oli minu tegemistest sedavõrd huvitatud. Me mängisime varem malet, kuid avastades, et ta on valemängija, kes liigutas salamahti malenuppe, ma lõpetasin temaga mängimise ja otsisin kohvikust ausama vastase. Clemente jäi igal õhtul minu koju mu naisele seltsiks. Ta oli riietatud nagu nõelasilmast, pikk läikivast mustast riidest mantel ja sama värvi püksid, vest ja lips. Mu naine ei tõstnud pead. Nad istusid surivoodile, pannes selle vedrud krigisema. Nad ei öelnud viis minutit sõnagi. Aga paraku ma nägin mõtteid. Mu naine mõtles järsku, kui õudne ja kriminaalne oleks seda meest emmata või lasta end seal, minu oletatava surnukeha ees, kallistada. Mees arvas sedasama. Ja nad mõlemad ihkasid seda palavalt. Neid ei köitnud armastus, vaid rõõm nautida karistamatult suurt patutegu, mis maitseb magusalt ainuüksi oma olemuse tõttu. Kui ta julgeks, ei hakkaks ma vastu, mõtles naine värisedes. Ta köhatas, kohendas musta seeliku sirgu, paljastades pahkluu. Ja puudutas meest põlvega. Tundsin, kuidas pühaduseteotuse tuli läks ühelt teisele läbi nende riiete... Clemente juba kaldus mu lese poole... Too, teda nägemata, tajus teda lähenemas... Ma ei saanud liigutada; aga nad arvasid et olen lahkunud. Mehe pilk kohtus mu silmadega, mis olid pärani ja ta astus kolm sammu tagasi. Siis astus ta minu juurde ja sulges silmad, millega mu vaene laip teda oli ähvardanud. Inimesi hakkas saabuma.

Nad viisid kirstu verandale ja sinna jäeti mind ukse lähedusse, mille üks pool oli suletud .... Osa kirstust, nimelt jalad said uduvihmast märjaks; alati see niiskus! Nägin tulijaid oma üleloomuliku tajuga. Nad kõik kandsid musta. Kohal oli rajoonikomitee ja paljud partei realiikmed, sellised, kes ilmuvad välja alles siis, kui mõne usukaaslase tõttu kindad kätte pannakse ja nimekirjad avaldatakse. Seal oli minu kõrtsmik, kes tahtis lahkunu mälestuseks mõne nukra mõtte pillata, aga kuna mantel oli tal närune, keerdus jalge ümber ja lips kõditas ning kägistas, mistõttu ta ei mõelnud mulle mitte hetkegi. Nägin kuidas mind surnuvankrile pandi. Oli kaks seltskonda, üht, perekonna oma, keda, kuna mul polnud sugulasi, esindasid mu sõbrad ja lähikondlased; juhatas Clemente Cerrojos, paremal oli Roque Tuyo, pahemal minu majaperemees, kes tuli ehitise seisukorda üle vaatama. Teine rühm oli parteikaaslased. Keskel Don Mateo Gómez, aus ja järjekindel mees, kelle põhimõtteks oli: minu sõbrad on minu partei sõbrad. Ja ta vandus, et Madoz oli varastanud selle kuulsa lause temalt: „Ma järgin oma parteid isegi selle vigades“. Üks Don Mateo mainest põhines sellel, et ta oli saatnud kõiki surnud parteikaaslasi nende viimasel teekonnal. Don Mateo austas mind, aga olgem ausad, mõtteis kirus ta endamisi aega, mil ma sündisin ja veelgi enam aega, mil ma surin. Seda ma tajusin Don Mateo mõtteis tänu oma topelttajule, mida juba mainisin. Hea parteikaaslane oli oma kõne pähe õppinud; see oli enam-vähem sama mis ühe palju silmapaistvama parteikaaslase matusekõne, mida ka ajalehed olid avaldanud. Kuid vana hea Gómez oli sellest unustanud enam kui poole ja sellest hädad alguse saidki. Sellal kui teised arutlesid südamerahuga teraviljaturu keerdkäikude üle, püüdis Don Mateo tulutult kõne üles ehitada. Lõpuks veendus ta, et tuleb improviseerida. Ta arvas, et Ronzuelose (minu perekonnanimi) jaoks oleks kõige parem midagi välja mõelda. Vaatamata oma kurvale ilmele ei hoolinud ta Ronzuelose (Don Agapito) surmast, see tähendab minu surmast aga mitte karvavõrdki.

„See on kaotus, tõeline kaotus,“ kostis ta valjult, et teised aitaksid tal meenutada minu kadumist suurest elavate raamatust, nagu ütleb Pérez Escrich. „Suur kaotus!“ kordas ta.

„Jah, aga vili sai kannatada, aga tänu taevale, on ka maha müüdud,“ vastas teine mees.

„Kuidas müüdud? Ronzuelos oli võimetu... ta oli vankumatu... just nii, vankumatu.“

„Aga kes räägib Ronzuelost? Meie räägime viljast, mida Pérez Pinto müüs...“

„Noh, mina räägin surnust.“

„Oh jah. See oli alles tegelane.“

„Lihtsalt mees, keda me siin riigis vajame ilma...“

„Ilma lisadeta,“ lisas vestluskaaslane.

Jõudsime kalmistule. Siis tuli leinajatel esimest korda ka mina meelde. Kirstu ümber kogunes seltskond, keda Don Mateo isegi oma vigade juures kuulas. Tekkis vaikus, mida ma pidulikuks ei nimeta, sest see polnud nii. Kõik kõrvalseisjad ootasid Gómezi kõnet pahelise uudishimuga. "Ta on saamatu, nüüd näeme teda," ütlesid mõned. „Ta ei tea, kuidas rääkida, kuid ta on energiline mees. See on see, mida me vajame,“ – katkestas keegi. – „Riik vajab vähem sõnu ja rohkem fakte.“

„See... See... See...“ ütlesid paljud. Ja see kordus kajana kauguses.

"Härrased," teatas Don Mateo pärast kaks korda köhimist ning kinda lahti ja kinni nööpimist. „Härrased, järjekordne tšempion on langenud, äkitselt nagu välgulöögist (ta ei teadnud, et ma olin niiskuse poolt tapetud) võitluses teadmiste levitamise vastastega. Kui näidiskodanik, täiuslik abikaasa ja liberaalide eeskuju särasid tema voorused kodanike seas. Nagu vähestel, oli ta süda avatud raamat. Kui näidiskodanik, täiuslik abikaasa...“ Don Mateole meenus äkki, et ta oli seda juba öelnud; ta hakkas värisema ning kõik ta mõtted ja mälestused vajusid musta auku, süngemasse kui haud, mis neelama pidi, ning sel hetkel ta kadestas mind. Surnuaed hakkas keerlema, kabelid tantsisid ja mina, kes viibisin kehas kõigi silme all, pidin sellisel matusetseremoonial kõvasti pingutama, et mitte naerma puhkeda. Don Mateo otsis järgmisi sõnu, kuulda oli vaid küünalde praksumist ja tuule vihinat küpressi okste vahel. „Ah, härrad. Ronzuelos, Agapito Ronzuelos oli ideeline märter (niiskus, mu härra, niiskus!) progressi idee märter! Ta ei olnud sõnamees, ma pean silmas, kõnemees, sest sel õnnetul maal on kõnemehed üleliigsed, vaja on iseloomu, fakte ja palju järjekindlust.“

Kostis heakskiitvat pominat ja Don Mateo kasutas seda ära oma kõne lõpetamiseks. Korteež lagunes rühmadeks. Siis räägiti veidi minust, et kritiseerida komitee presidendi matusekõnet.

"Tõsi on," ütles üks mu kirstu kaanelt tikku läitja, "On tõsiasi, et Don Mateo ei öelnud muud kui tavalisi sõnu."

"Kuule, ilmselge," ütles teine, "Tavapärane asi; pealegi vaene Ronzuelos oli hea semu ja ei midagi enamat. Kujutlege, kui tal oleks olnud iseloomu!"

"Või järjekindlust."

"Ta oli suurepärane maletaja, ei midagi muud."

"Selle kohta võiks paljugi öelda," märkis kolmas. „Ta võitis, sest ta pettis. Ta hoidis malenuppe taskus.“

See kes seda ütles, oli Roque Tuyo, minu rivaal, see kaabakas, kes vangerdas pärast oma kuningaga käimist!

Ma ei suutnud ennast tagasi hoida. 'Sa valetad!' Hüüdsin ma kirstust välja hüpates. Aga ma ei näinud kedagi, sest nad olid kõik kadunud. Öö oli saabumas ja kalmistu müüride tagant piilus välja kuu.

Küpressid painutasid melanhoolselt kõigutades oma teravaid latvu, tuul oigas läbi okste, nagu inimesed tegid, kui Don Mateo peatus mõni aeg tagasi. Saabus hauakaevaja. „Mis sa seal teed?“ küsis ta minult üsna ehmunult. "Ma olen lahkunu," vastasin. "Jah, lahkunu, ära karda. Ma rendin selle niši; ma maksan selles elamise eest rohkem kui siis, kui surnud mees selle okupeeriks. Ma ei taha naasta elavate linna. Minu naine, Perico, Clemente, seltskond, Don Mateo... ja iseäranis Roque Tuyo tekitavad minus jälestust."

Hauakaevaja ütles „Aamen!“ kõige selle peale. Leppisime kokku, et kalmistu saab olema minu võõrastemaja ja see nišš minu magamistuba. Aga ah! Hauakaevaja oli ikkagi inimene. Ta müüs mu maha. Järgmisel päeval tulid nad mulle järele – Clemente, Perico, minu naine ja minu semude tuumik, mille eesotsas või kannul oli Don Mateo. Ma võitlesin vastu nii kaua kui suutsin, kaitstes end reieluuga; aga neid oli rohkem; nad võtsid mu kinni, panid mind riidesse nagu valge etturi, panid mind mustade nuppude tulle ja siin ma siis nüüd olen; paigas, kus keegi ei saa mind liigutada, mind ründab maleratsu, kes mind ei löö ja ainult põtkib mind oma kapjadega. Ja mu jalad on vees, just nagu oleksin riis.

Tõlkis Rauno Pärnits

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 02/23 (Joel Jans)

Ukraina ja Vene ulme esimese sõja-aasta valguses (Jüri Kallas)

Turu linna Kääbikut vaatama ja tagasi (Agur Tänav)

Arvustus: Propeller ajus ja kihelus jalgades (Marko Kivimäe)

Arvustus: Oodates tagasitulekut Tiuhkamäele (Tõnis Hallaste)

Arvustus: Superkangelased... ei, ülikangelased (Jüri Kallas)

Arvustus: „Ajudraiver“ (Elar Haljas)

Kirjutamisest kasulikku: tõstame panuseid, kruvime pinget... (Laura Loolaid)

Larbimulje: Raua nimel! - Fuusia Ball (Tim Hornet)

Tlön, Uqbar, Voynich (Toomas Tursk)

Päeva materjal Wikipedias veebruar 2023 (Taivo Rist)

Ulmkonnakroonika 02/23

Uudiskirjandus 02/23

Reaktori jutuarvustused 01.2023 (Maarja Kruusmets)

Reaktori juttudest: 02/23 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Rentsliroti õnn (Tim Hornet)

Jutt: Linnapea (Markus Krist)

Jutt: Kana tappis rebase (Artur Räpp)

Jutt: Viimane eestlane (Sven Vahar)

Järjejutt: Üle ilmapiiri - osa 2 (Osvald Soobel)

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Minu matused (Clarin)