Peatoimetaja märtsiveerg 2013 (J. J. Metsavana)

Ei saanudki pikalt laiselda. Jälle on peatoimetaja teatepulk mulle tagasi pihku tagasi surutud ja tuleb taas Reaktori kokkupanemise au enda õlgadel kanda.

Head kraami on selle kuu numbris omajagu. Isiklikult tõstaks eriti esile Mart Kalveti poolt Lennusadamas esitletud ettekande ja Hilise lõikuse larbisarja ülevaate. Lisaks neile veel traditsiooniline intekas, pildimäng, uudisterubriik ja jätkub ka Jüri Kallase veerg, kus ta tutvustab maailma olulisi ulmeajakirju.

Hääd tuumahiiu lugemist!

Kaanepildi autoriks on sellel kuul Leila Tael-Mikein.

Raamatuarvustus: Vanaisa maja (Agur Tänav)

Kui ma nüüd mõtlen tagasi ,,Vanaisa majale", siis tundub seal valitsenud meeleolu olevat kui mõnus praksuv kamin hämaras toas. Selline soe ja turvaline, kus sa saad päevast puhata ja omaette unistada. Kõik tegelasedki tunduvat olema samas meeleolus. Sarnast stiili viljeleb eesti autoritest veidi ka Osvald Soobel, küll terakese maskuliinsemal moel ja kui kellelegi isand Soobli nimi midagi ei ütle (mis näitab vaid seda, et too isik ei ole lugenud ei Mardust, Algernoni ega Reaktorit), siis ehk Tove Janssoni ,,Muumitroll" annab vihjelise meeleolu ,,Vanaisa majas" toimuvast. Tõsi küll, Jansson kipub aeg-ajalt väga morbiidseks minema, tal on sekka ka surma ja hirmu, Kaie Ilvesel seevastu püsib pidevalt õdus, küdeva kaminaga, turvaline vanaisa maja meeleolu.

Lugu hakkab hargnema New Yorkist startinud ja ilmselt Tallinnasse lendava lennuki pardal. Ühel hetkel avastab stjuuardess, et kohtad, mis peaksid paberite järgi olema vabad, on hõivanud viktoriaanlike kommetega ja samamoodi riides, inimsuuruste piisamrottidest abielupaar, kel on kaasas Wagneri nimeline normaalsuuruses kass. Ükski teine reisija peale lennukipere neid ei näe ja neilegi on abielupaar ilmutanud end vaid selleks, et saada kassile krõbinaid ja endalegi veidi ninaesist. Need stseenid on minu meelest ka raamatu suurimad tõmbenumbrid, sest ülejäänud raamatu tegevus on, kuidas seda öeldagi, suht chill. Rahvas nagu askeldab, laterdab mingitel teemadel, midagi nagu arutavad, aga erilist nagu ei sünni. Kõik on väga leebe ja rahulik. Kirjanik on ise öelnud ühes intervjuus, et ta kirjutas seda lugu lasteraamatuna. Eks see seletab ka seda, miks tegelastega ei ole väga süvapsühholoogiliseks mindud, on pigem visandid ja kujundid kui lihast ja loost olevused. Samas on ta lasteraamatu jaoks jälle nagu veidi sündmustevaene. Sündmusi, mis oleks suure tähega on vähe, pigem toimub väljaspool maja toimetavate tegelaste jaoks kulgemine maja suunas ja majas olevate olevuste vaikne sebimine ja chill neid oodates. Meeleolu on soe ja rahulik, sekka aeg-ajalt minu maitse jaoks kummalisi või kohatuid nalju. Selline halbadest sündmustest puhastatud ,,Õnne 13", kui tuua näitena veel üks maja nimelise pealkirjaga nähtus.

,,See on lugu kahe maailma lõikumisest, paralleelsetest reaalsustest, kus ühe maailma kõrval või sees eksisteerib teine," vastas Kaie Ilves Lääne Elu veergudel küsimusele, millest raamat räägib. Minu meelest täiesti huvitav idee ja huvitav lugu, kuid lugemise edenedes oleks oodanud, et lõikumine ei mõjutaks ainult inimeste, vaid ka paralleelreaalsuses elavate olevuste elu. Kuid midagi erilist, mis oleks huvitavuskõverat üles-alla kõigutanud, nagu ei juhtunud. Ükski osapool ei imestanud millegi üle - inimesed, kes piisamrotte juhtusid nägema, toimetasid nagu narkoosi all ja selle mõju alla nad jäidki. Olevusedki suhtusid kõigesse muumimammaliku rahulikkuse ja südamesoojusega.

Ka turvalises maailmas võiks tegelased siiski mitte ainult uniselt reageerida, vaid ka Reageerida ja mitte ainult muutuda, vaid ka Muutuda. Vahest just seepärast ei tulnudki raamat välja lasteraamatuna (või kui, siis vanemale koolieale), et lapsed tahavad Sündmusi ja et oleks Lugu, mitte lugu. Raamatus oli piisavalt huvitav Maailm ja oli Idee, kuid puudu jäi Sündmustest ja Arengust ja tegelaste Sisemaailmast, mis võiks olla sama rikas kui tegevuskohaks olev Maailm. Kui parafraseerida kuulsat tsitaati filmist ,,Mehed ei nuta", siis: Raamat, see on Lugu, see on Sündmused, Areng ja tegelased kes on Tegelased! Ma olen täiesti terve, lapsemeelne isik ja tahan seda kõike saada! :)

Intervjuu: Kaie Ilves (Agur Tänav)

10. veebruari Lääne Elu kirjutab: ,,Kuigi kirjastaja on raamatu määratlenud fantaasiakirjanduseks, arvas autor, et see siiski päris ulmekirjandus ei ole." Kui palju Te ulmet loete? Kui palju olete kursis Eesti ulmekirjandusega?

Ulmekirjandust lugesin juba lapsepõlves ja loen senini. Esialgu, lapsena, neelasin Mirabiliaid: puhast klassikat. Ja eks esimesena loetu avaldab ikka kõige suuremat mõju. Meeles on Michael Crichtoni ,,Andromeda", Clifford D. Simaki ,,Nagu õieke väljal", Ray Bradbury ,,Marsi kroonikad", Pierre Poulle ,,Ahvide planeet", Ursula K. Le Guini ,,Pimeduse pahem käsi" (Le Guini suur austaja olen senini), Henn-Kaarel Hellati ,,Naiste maailm", Stanislaw Lemi ,,Tagasitulek tähtede juurest" ja Strugatskite ,,Hukkunud alpinisti hotell." Ja muidugi ,,Lilled Algernonile". Hilisemast - vapustav raamat on Robert Girardi ,,Vaporetto 13". Õhustik on selgesti meeles. Muidugi olen suur Tolkieni raamatute sõber ja "Harry Potterit" lugesin suure mõnuga. ,,Videvikku" ka. Uuemast Septimus Heapi lood. Mitte küll täiuslikud, aga väga toredad raamatud. (Kui see nüüd on ikka ulme.)

Eesti ulmekirjandusega ei ole eriti kursis, Henn-Kaarel Hellat vist ongi ainus, keda olen lugenud. (Klassikute piiripealseid teoseid ei hakkaks ehk ulmeks siiski liigitama.) Kaplinskil vist oli ka midagi, Loomingus ilmus kunagi paar lühijuttu. Kunnase ,,Gort Ashrynit" muidugi olen lugenud. Suurepärane raamat, eriti esimene osa. Aga üldiselt, jah, on minu lugemus ses vallas üsna puudulik.

Millist kirjandust eelistate lugeda? Kes on Teie jaoks kõige olulisemad autorid ja mil moel nad Teid mõjutanud on?

Nagu juba öeldud, loen enam-vähem pidevalt mõnuga ulmekirjandust: George R. R. Martinit, Robin Hobbi. Et ma inglise keeles ei loe, siis pean kannatlikult ootama, kuni järgmine raamat tõlgitakse. Rohani ,,Jääalasile" näiteks pole senini järge tulnud, aga muidugi ei loe ma ainult ulmet.

Kui mõjutamisest rääkida, siis ma ei tea, kuivõrd mõni raamat üldse inimest mõjutab. Pigem loetakse erinevatel eluperioodidel seda, mis iseenda olemisega ajas kõige paremini kokku kõlab. 1980. aastatel lugesid noored tüdrukud, vähemalt filoloogihakatised ,,Triumfikaart", ,,Stepihunti" ja Thomas Manni. Segalit ka. Lihtsalt aeg oli niisugune. Ja muidugi klassikat, selles mõttes olen ma konservatiiv, mulle tõesti meeldib Tammsaare, Karl Ristikivi ja Bernard Kangro Jäälätete-sari. Ilma nendeta lihtsalt ei saa ja ega midagi suurt võrdväärset (mastaabi mõttes) pole ju hiljem tulnudki.

Väga oluline autor minu jaoks on Viivi Luik, nii luuletaja kui ka proosakirjanikuna, samuti Tõnu Õnnepalu. Alverit lihtsalt aeg-ajalt peab lugema. Ja Luike peab üle lugema. Üldiselt suur ülelugeja ma ei ole, aga teatud seisundiraamatuid loen, Luik on üks neist. Teine on Jeanette Winterson. Suurepärane keelekasutus. Väga meeldis Katja Kettu, ,,Keevitaja" ja ,,Ämmaemand", neid peakski õieti lugema kaks korda, nii et üks kord loed keelt ja kujundeid, teine kord loed sisu, aga sisu on natuke liiga jõhker, et pikka aega nende raamatute seltsis veeta.

Eks oleneb ka, mis eesmärgil lugeda, meelelahutuseks loen väga palju kriminaalromaane.

Kui kaua kirjutamine aega võttis ja kas/mida õppisite romaani kirjutades juurde?

,,Vanaisa maja" kirjutasin (see on siis puhtalt kirjutamise, mitte mõtlemise, toimetamise, ülelugemise ja settimise aeg) paari nädalaga. See tähendas muidugi täistööpäevi, et tõused kell seitse hommikul üles, istud arvuti taha ja hakkad kirjutama. Siis sööd, teed jalutuskäigu, istud uuesti arvuti taha ja hakkad kirjutama. Ja nii õhtuni, iga päev. Muu hulgas õppisingi seda, et raamatu kirjutamine on töö. Selles pole eriti midagi romantilist, pole nn loomepuhangute ootamist, unelemist, ongi töö. Selg väsib ära, jalad hakkavad surisema, käed jäävad kangeks. Eriti juhul kui mõte liigub kiiremini kui ihuliikmed, sõrmed ei jõua järele.

Seda õppisin ka, et raamat võib tõesti kirjutamise ajal hakata elama nii-öelda oma elu. Kui esimese lause kirja paned, siis hakkab ise kerima. Olin kuulnud sest räägitavat, aga ei uskunud. Muidugi on võimalik kirjutada ka teisiti, nii et on plaan ja süeekäigud valmis mõeldud, peatükid visandatud. Näiteks ,,Vanaisa maja" alustades polnud mul aimugi, kuhu ma lõpuks välja jõuan. Praeguseks on mul arvutis valmis uus lugu, mis kasutab sama maailma ja tegelasi, seda kirjutama asudes olid lõpp ja algus, kõik süeekäigud juba alguses täiesti paigas, nii et lao ainult paberile.

Kas kasutate kirjutamisperioodil ka testlugejate abi?

Ma ei usu, et talle meeldiks testlugejaks tituleeritud saada, aga kirjutamise ajal lugesin ma ,,Tädi, Motjat ja teisi" peatüki kaupa abikaasale ette, eriti siis, kui ise olin kirjutatuga ülirahul, samuti selle raamatu järge, aga pigem tegin ma seda selleks, et kirjutamise rõõmu jagada, mitte selleks, et nii-öelda testida. ,,Vanaisa maja" sündis suhteliselt omaette ja ette lugemata. Teatud ideid olen arutanud pojaga, see on juba rohkem testimine. Kui talle meeldib (see on näoilmest näha), siis järelikult on idee kasutatav. Siis maksab sellega edasi tegeleda. Paraku ei söanda ma poega eriti tihti kasutada, sest tema kui innukas noorteadlane, suur kontrollija ja perfektsionist eeldab, et idee väljakäimisest raamatu ilmumiseni ei tohiks kuluda rohkem kui nädal. Siis on kehva öelda, et ma pole veel kirjutamagi asunud.

Üldiselt olen ma siiski seda meelt, et kirjutamise ajal ei peaks kirjutaja leemepatta keegi kaema.

Kas tuleb kunagi aeg, mil jõuate lühijuttude kirjutamiseni-avaldamiseni või ei pea iga kirjanik tingimata ka lühijutte kirjutama?

Olen elus siiski ka mõne lühijutu kirjutanud ja neid on ka perioodikas omal ajal ilmunud. Üks hakatis on aastaid arvutis, pidi sündima romaan, aga vist sünnib lühijutt, kui üldse sünnib. Mõni jutt on peas, üles kirjutamata, ja mõni on üles kirjutatud, aga kellegi teise käes tallel, et ma teda ära ei kustutaks. Üldiselt mulle lühijutte lugeda ei meeldi, lugu peab olema pikk ja raamat paks. Võib-olla sellest ka teatud ebalus nende kirjutamise asjus.

2012 aasta 12. septembri Läänlases kirjutas Toivo Toming pärast Teie esinemist Haapsalu kirjandusklubis: ,,Kuigi enamiku tema senistest teostest moodustavad tõlked saksa keelest, siis kirjutajaks kujunemisel näib Kaie puhul olevat tõlkimisel suur tähtsus ja tähendus." Kuidas tõlkimine Teid mõjutanud on?

Ma ei tea, miks isand Tomingas nii ütles, ju talle siis jäi niisugune mulje. Tõlked on kahtlemata olulised, see on töö tekstiga, teksti taasloomine, aga kas nad just kirjutajaks kujunemisel on mind mõjutanud, ei oska ütelda. See päris nii ei olnud, et alguses olid tõlked ja siis tuli muu kirjutamine. Kirjutamine on alati olnud, lihtsalt juhtus nii, et tõlkeraamatud ilmusid enne kui pärisraamatud. Vahest ehk see, et tõlkimine sunnib töötama lause struktuuriga, tehnikaga, ja muidugi sõnavaraga, sõnarikkusega, sellele natuke teistmoodi vaatama. Tõlkides hoidsin 24 tundi sünonüümisõnaraamatu ligi, ja eks midagi jääb ju siis külge ka. Oskus mõnda toredat sõna märgata näiteks. Ja kasutada.

Millist oma tegelast peate kõige õnnestunumaks? Miks?

Võib-olla Anselmit. Ta on selline tore. Härra Järvet mulle ka küllaltki meeldib. Ja uuest Lodumetsa raamatust meeldib Otto Friedrich, aga sellest on veel natuke vara rääkida, sest ta on käsikirjas ja veel kaante vahele vormumata.

Te olete rõhutanud, et see raamat on nutikale lugejale, mida te selle all silmas peate?

Ega ma päris täpselt tea, kas ja kus ma seda rõhutasin, aga raamatukaanele on see kusagilt saanud, nii et ju ma siis olen nii ütelnud. Vahest pidasin ma silmas seda, et kõikide nüansside tabamisel ei tule nutikus kahjuks. See on muidugi kahe otsaga asi. Lugeja ei peagi ju kõiki nüansse tabama, mida kirjutaja arvab end olevat loo sisse kirjutanud, ja senine tagasiside on näidanud, et mõnikord tabatakse ka seda, tabad isegi, mida teadlikult raamatusse ei olegi pandud. See on võluv.

Kui Venemaal oleks ulmeajakiri? (Jüri Kallas)

Arvan, et ma ei tee kellelegi liiga, kui väidan, et vene keel ja ulmeajakirjad ei sobi kokku. Ei, tegijaid oleks seal küll, aga raha ja lugejad ei näikse ida pool Peipsit ulmeajakirjadest eriti hoolivat. Või kuidas seda seletada, et nii suures riigis, kus iga asja jaoks peaks saama kokku kriitilis-kaubandusliku koguse inimesi, on ulmeajakirjade trükiarvuks umbes 15 tuhat eksemplari?

Eks nõukogude võimu aastatel, kus paberidefitsiit ja ideoloogilised piirangud seadsid omad ületamatud takistused, oli venekeelne ulmeajakiri ilus helesinine unistus, mille teostumisse ükski arukas inimene ei uskunud. Aga siis tuli uutmine ja avalikustamine ning uued ajad ning aastail 1990-91 ilmus kümneid uusi venekeelseid ajakirju. Tõsi, kuigi enamik ei jõudnud avanumbrist kaugemale, siiski mõnikümmend neist jõudis kteise numbrini ja ehk kümmekond pidas üle aasta vastu.

Üks ajakirjadest, mis püsima jäi, oli Jesli. Eks neilgi oli alguses raske, sest esimene number, mis pandi kokku juba 1991. aasta alguses, ilmus alles sama aasta lõpus. Ajakirja registreerimine ametkondades, sekeldused paberimüüjate ja trükikodadega - kõik see võttis aega. Ja kulutused muudkui kasvasid. Nii tuligi ajakirja peatoimetajal Aleksandr alganovil müüa maha oma isiklik auto, et projekt teoks saaks.

Esimese numbri avalooks oli Poul Andersoni meilegi tuntud lühiromaan "Kuningatega vaherahu ei sõlmita". Samas numbris oli veel ka Robert A. Heinleini romaani "Nukkude isandad" esimene pool ning Roger Zelazny, Alfred Besteri ja Robert Sheckley lühilood. Ajakiri Jesli erines teistest vene ulmeajakirjadest sellega, et ei avaldanud põhimõtteliselt vene autorite jutte. Jesli nimetas end ka fantastika- ja prognostikaajakirjaks, mis tähendas seda, et iga tõlkejuttu saatis mõne teadlase või ajakirjaniku kommentaar, mis asetas eelnenud kirjandusliku teksti problemaatika suuremale pildile.

Toimetus seletas ajakirja nimevalikut nõnda, et neid paelub küsimus "mis oleks, kui" (что будет, ЕСЛИ) ning kuna nad tahtsid rõhutada sõna "kui", siis kirjutasid nad selle artiklis ja mõni teinegi kord trükitähtedega, pannes niimoodi aluse vigasele traditsioonile, kus ajakirja nime on kirjutatud kui JESLI. 1991. aastal ilmuski ajakirja vaid üks number, järgmisel aastal aga juba neli, 1993. a kümme numbrit, 1994. a samuti kümme, 1995. aastal 11 numbrit ning aastal 1996 muutus ajakiri kuukirjaks. Esimesel kahel ajakirjanumbril oli kaks toimetajat: juba mainitud alganov ja tuntud tõlkija Vladimir Bakanov. Alates kolmandast numbrist oli Aleksandr alganov ainus toimetaja, peatoimetaja.

1992. aasta teises numbris (ehk kokku kolmandas numbris) ilmus esimene tõlge väljastpoolt inglise keele kultuuriruumi. Otse loomulikult oli see Stanisław Lemi teksti tõlge. Järgmises numbris oli tehh Václav Kajdo, siis pikem vahe ning siis üksteise järel prantslased Charles Henneberg, Michel Demuth ja Gérard Klein. Loomulikult veel ja veel poolakat Lemi. Mis puutub aga ajakirjas ilmunud anglo-ameerika tekste, siis see oli maitsekas ja nimekas valik vanemast ja uuemast klassikast.

1994. aasta augustinumbris juhtus see, mis varem või hiljem pidi juhtuma - ilmus esimene vene autori jutt, milleks sai Aleksandr Siletski leheküljeline laast. Järgmises numbris lisandus Kir Bulõtov ning siis Andrei Stoljarov, Svjatoslav Loginov, Vladimir Mihhailov, Sergei Kazmenko, Jevgeni Lukin. Kui jätta kõrvale n-ö vanameistrid Bulõtov ja Mihhailov, siis ülejäänud vene autorid olid kõik nn nõukogude ulme neljandast põlvkonnast.

Umbes samal ajal, kui ajakiri hakkas avaldama vene autoreid, hakkasid ajakirja veergudele jõudma ka ülivärsked anglo-ameerika tekstid. Jesli toimetus sõlmis lepingud, avaldamaks jutte ajakirjadest Analog Science Fiction and Fact ja Asimov's Science Fiction, pisut hiljem sõlmiti sarnased lepingud ka ajakirjadega Science Fiction Age ja "Interzone. Kindel tõlkeklassika, tippautorid Venemaalt ja trükisoe anglo-ameerika ulme - kõlab nagu ideaalne ulmeajakiri? Miinuseks vast kirjanduskriitiliste materjalide suhteline olematus.

Et mitte olla üldsõnaline, siis loetelu ajakirjas ilmunud tekstidest, mis ka eesti lugejale tuttavad: Philip K. Dick "Koloonia", J. G. Ballard "Hirmu vöönd", Norman Spinrad "Aja umbrohi", John Brunner "Ettekanne Kuu pinna ehituse kohta", George H. Smith "Kujutlusmasin", William Gibson "Põlev Kroom" ja "Johnny Mnemonic", Douglas Adams "Pöidlaküüdi reisijuht Galaktikas" ja "Universumi lõpu restoran". Aga samuti katkend J. R. R. Tolkieni koguteosest "Silmarillion", kaks Michael Moorcocki jutustust, mis hiljem said osad romaanidest "Rändav kindlus" ja "Saatusemerel purjetaja" ning George R. R. Martini ja Lisa Tuttle'i lühiromaan, millest sai romaani "Windhaven" keskmine kolmandik.

Ajakiri Jesli oli algusaastatel sellises tavalises ajakirjaformaadis (ehk pisut ülemõõduline A4) ning iga jutu alguses oli n-ö tiitelleht mustvalge illustratsiooniga. Jesli paistis tükk aega silma ka sellega, et üsna võimatu oli taibata, milline kunstnik millise illustratsiooni autor on. Ei, ajakirja sisukorras olid kõik kunstnikud nimeliselt üles loetud, kuid see oli ka ainus koht, kus neid mainiti. Ajakirjanumbri lõpus olid lühiandmed autoritest. Algusaastatel andis ajakirja välja ajalehe Moskovskije Novosti kirjastus.

1996. aasta mainumbrist mõned asjad aga muutusid. Väljaandjaks sai kirjastus Ljubimaja Kniga, ajakirja formaat muutus väiksemaks ja hakkas sarnanema tüüpilise pehmekaanelise raamatuga, romaanid said teksti sisse lisaillustratsioonid, hakati kirjutama ulmefilmidest ja hakati avaldama ulmekunstnike maalide reprosid. Peatoimetaja oli endiselt Aleksandr alganov. Tõsi, mõned muutused olid üsna lühiajalised, näiteks lisaillustratsioonid romaanides.

Ilmselt ei olnud põhjuseks küll formaadi muutus, aga ajakirjas hakkas järjest vähemaks jääma klassikalisi ulmetekste, pigem läks suund üha uuematele tõlkelugudele. Iseenesest pole see ju paha, aga verivärskete tekstidega kipub see probleem olema, et sageli pole need n-ö settinud ja tulemuseks on üsnagi vaieldavad tõlkevalikud. Suurenes vene juttude osakaal ning ka sellel suunal hakkas ilmuma üsna juhuslikku kraami. Mingil hetkel deklareeris toimetus üsna ühemõtteliselt, et nad enam ei avalda romaane. Tõsi, eks nimekad vene autorid hakkasid kavaldama ning pakkusid oma romaanide alguskolmandikke ja -veerandeid iseseisvate tekstide pähe. Sergei Lukjanenko tegi seda näiteks mitme oma Vahtkonna-romaaniga ning ega temagi polnud ainus.

Loomulikult ei toimunud need muutused üleöö. Takkajärgi targana võib öelda, et need võtsid aega umbes kümmekond aastat ning aastal 2006 algaski ajakirja ajaloo ehk suurim kriis, mis kokkuvõttes sai ajakirjale vist ka saatuslikuks. Just 2006. aastal hakkasid levifirmad toimetusele tagasi saatma müümata jäänud ajakirjanumbreid ning lugejad kaeblema, et ajakirja on võimatu leida. Kindlasti võib ajakirja Jesli süüdistada valedes otsustes ja ei tea veel milles ning tosin aastat hiljem on seda lihtne teha. Samas ei saa jätta märkimata, et ajakiri pidas vastu kõikvõimalikud kriisid ja riiklikud vapustused ning kui oli juba kord kuukirjaks saanud, siis ka suudeti võetud ilmumissagedust hoida ja vaid aastatel 1998 ja 1999 ilmus 11 numbrit.

Et mitte taaskord üldsõnaline olla, siis loetelu uuenenud formaadis ilmunud ajakirja Jesli tekstidest, mis tõlgetena tuttavad ka Eesti lugejale. Tõlkelood: Charles Sheffield "Georgia mu südames", Jerome Bixby "Elu on hea", Gene Wolfe "Tsikuraat", Ian McDonald "Solomon Gursky päevad", George R. R. Martin "Öölendajad", Kingsley Amis "Masoni elu", Ursula K. Le Guin "Tumeroos ja teemant", John Varley "Barbiemõrvad", Joe Haldeman "Pimedusega löödud", Brian Aldiss "Superlelu kogu suveks", David Langford "Teistsugune pimedus", Charles Stross "Hulkurfarm", pluss Charles Strossi jutt, millest hiljem sai romaani "Accelerando" neljas peatükk.

Ajakirjas Jesli ilmunud vene juttudest on eesti keelde tõlgitud: Jevgeni Lukin "Loojuva päikese maal", Sergei Sinjakin "Munk maailma äärel", Aleksandr Gromov "Arvestaja", Kirill Jeskov "Déjà vu", Alan Kubatijev "Aga teie lennake, kuidas tahate", Andrei Salomatov "Tundmatu naine", Marina Djatenko - Sergei Djatenko "Zoo", Andrei Salomatov "Hall ingel". Eks igaüks võib loetletud tekstide põhjal teha järeldusi selle kohta, kas ajakirjas ilmunud proosa oli piisavalt kõrgel tasemel. Fakt on see, et Venemaa ulmeauhindade jagamisel tegid ajakirjas Jesli ilmunud tekstid lühivormide kategooriates reeglina puhta töö.

Eespool sai juba mainitud 2006. aastast alanud allakäiku ning nende probleemide tuules hakkasid paar aastat hiljem levima ka jutud, et ajakiri võib lõpetada ilmumise. 2012. aasta detsembrinumber jäigi viimaseks. Ametlikeks põhjusteks toodi majanduslikud raskused ja wõrgupiraatluse vohamine. Teadjamad inimesed rääkisid, et firma Ljubimaja Kniga polnud ajakirjast lihtsalt enam huvitatud, kirjastuse uuemaks suunaks sai võetud klantsvihikute tootmine ajupuudulikule publikule ning tekstitihe kirjandusajakiri ei sobinud enam n-ö kirjastuse talli. Teada oli ka see, et ajakiri polnud kahjumis. Toimetus jättis küll enesele taganemistee ja väideti, et ehk varsti on Jesli taas müügil.

Neid ridu märtsi lõpus kirjutades pole ma kuulnud, et Jesli oleks tagasi tulemas. Hullem veel, käesoleva aasta jaanuarinumber jäi ka viimaseks ajakirjal Polden, XXI Vek, aga see on juba hoopis teine lugu. Praegu on venekeelses ulmeruumis igatahes olukord, kus ilmub vaid üks kommertslik ulmeajakiri - Mir Fantastiki". Kahjuks on Mir Fantastiki tüüpiline moodsa aja toode, kus on palju värvipilte ja juttu ulmest, aga igasse numbrisse mahub vaid üks-kaks ulmejuttu.

Ajakirja Jesli surm andiski kõige suurema hoobi just ulmejuttude pihta. Olgu, vene keeles ilmub omajagu ka kõikvõimalikke sariantoloogiad ja antoloogiate sarju. Ilmub vene autorite juttudega ja ilmub tõlkeantoloogiad. Kuid antoloogiatesse ei mahu kirjanduskriitilised ja -teaduslikud materjalid, mis ajakirjas Jesli polnud küll kõige kvaliteetsemad, aga need vähemasti olid seal. Antoloogiatesse ei mahu sageli ka noored autorid ja eksperimentaalsemad tekstid. Kõige suurema löögi said aga tõlked väljastpoolt inglise keeleruumi, sest just selles suunas töötas ajakiri Jesli oma viimastel aastatel kõige edukamalt, avaldades pea igas numbris üks-kaks tõlget n-ö vähematest ulmekeeltest.

Kombitsate varjud Supersargassos (Mart Kalvet)

5. märtsil 2013 avati Lennusadama kevadhooaeg, mille keskseteks kujudeks on Jules Verne ja Ottomar Gern. Selle aasta kevadprogrammis tutvustab Lennusadam allveelaevanduse lapsepõlve ning sellega seoses kutsuti teisipäeval 5. märtsil kohale Jüri Kallas ning Mart Kalvet, kes jutustasid fantaasia- ning ulmekirjandust merenduse perspektiivist. Uudistama oli tulnud u. 25 inimest, sealhulgas ka palju varem tundmatuid nägusid. Üritus leidis aset väikeses kinoruumis, kuhu ausalt-öeldes väga palju rohkem inimesi ei oleks ka mahtunud. Ettekanded kestsid kokku umbes 2 tundi.

Reaktori selles numbris avaldame Mart Kalveti esitletud ettekande.

,,Ma [...] ei tea, miks ookean mind sedaviisi paelub. Ent võib-olla ei võigi keegi meist sellistele küsimustele vastata -- nende olemasolu trotsib igasuguseid selgitusi. On inimesi, ja tarku inimesi, kellele ei meeldi meri ja selle lainemurru laksumine vastu kollaseid kaldaid, ning nad peavad imelikeks meid, kes me armastame tolle iidse ja lõputu sügaviku mõistatuslikkust. Siiski on kõigis ookeani meeleoludes minu jaoks mingisugune kummituslik ja seletamatu lumm. See ilmutab end Kuu vahaja laiba all turmava hõbeja vahu melanhoolias; see hõljub üle vaiksete ja igaveste lainete, mis vastu alasti rannikuid pekslevad; see on olemas siis, kui kõik peale süngeis süvikuis liuglevate tundmatute varjude on elutu. Ning kui ma vaatan, kuidas aukartustäratavad vood oma lõpmata jõus tulvavad, valdab mind hirmusarnane joovastus, nii et pean end tolle vägevuse ees madalaks tegema, et ma ei vihkaks tänkuvat vett ja selle muserdavat ilu.

Üüratu ja üksildane on ookean, ning samamoodi, nagu kõik asjad sealt tulid, peavad nad ka selle rüppe naasma. Aja looritatud kuristikes ei saa keegi valitsema maad ning sündima ei saa mingisugust liikumist peale liikumise igikestvates vetes. Ja need saavad maruses vahus vastu pimedaid kaldaid peksma, ehkki tollesse surevasse maailma ei jää kedagi, kes võiks vaadelda, kuidas nõrgestatud Kuu külm valgus keeriseliste hoovuste pinnal ja jämeteralisel liival mängleb. Sügaviku piiril saab puhkama vaid neis vetes elutsenud ja hävinenud vormide koorikute ja luude ümber kogunenud seisev vaht. Vaikivad, lodevad olevused hulplevad ja rulluvad tühjadel kallastel, loid elu neist ammugi lahkunud. Seejärel saabub üleüldine pimedus, kuna viimaks lakkab ka valge Kuu paiste kaugete lainete kohal. Ei süngete vete üle ega nende rüppe ei jää järele mitte midagi. Ning kuni selle viimase aastatuhandeni, nagu ka pärast seda, jääb meri rõõmutus öös aiva tormlema ja õõtsuma."

Nii kirjutas Howard Phillips Lovecraft (1890-1937) vähem kui aasta enne surma Robert Hayword Barlow'ga kahasse jutus ,,The Night Ocean" (1936), mis on tema pärandis üks ilusamaid, nii et peaaegu ei mahugi õudse ulmekirjanduse määratluse alla. Liipavad sealtki lohiseval sammul läbi Lovecrafti stambid -- uppunute moonutatud laibad, hämaruses vaevu silmatud pentsikud olendid, kosmilise õõva aimdus --, aga pajatuse põhirõhk on siiski rusuvatel meeleoludel, mitte narratiivil.

Lovecraft ei olnud ilmselt esimene, kes õudust ulmekirjanduses merega sidus, aga võib-olla tegi ta seda kõige haaravamalt. Tema mütoloogilise panteoni eredaimad monstrumid tulevad KORRAGA nii kosmosest kui merest; kaht etappi ülemeeleliste peletiste invasioonis eristavad aja kuristikud, kuid nii kosmilistele mastaapidele kui merevoogude varjatud iidsetele ebamaistele saladustele viidates kasutab Lovecraft samasugust keelt ja tunnetust -- tema, nagu vast mõnikord meie kõikide jaoks, on eriliselt hirmus kõik, mida hoomata püüdes mõistus vaaruma hakkab, ja selles mõttes ei erine kosmiline ruum ja ookeanipõu tema jaoks oluliselt -- üks kätkeb endas teist, teine sümboliseerib esimest. Järelm on mõlemal püstitusel sama -- inimkond seisab silmitsi millegagi, mida me kunagi täielikult haarata ega mõista ei suuda ning mille vaatepunktist oleme meie kogu oma kümne tuhande aastase tsivilisatsiooniga parimal juhul põgus säde igaveses pilkases pimeduses.

Pildi autor Luca Oleastri

Troostitust taustsüsteemist hoolimata Lovecrafti tegelased ometi trotsivad nii maailmaruumi, ookeani ja aega kui nende sügavustest pärinevaid ürgseid olendeid (tänase vestluse raames olgu lisaks klassikalisele ,,Dagonile" ära märgitud 1920. aastast pärinev novell ,,Tempel", mis on ilmunud ka eesti keeles ja veebist leitav; haaravalt kirjutatud lugu räägib keiserliku Saksa laevastiku allveelaeva U-29 meeskonna jubedast kokkupuutest veealuse tsivilisatsiooniga). Mõistagi on see trots Lovecrafti teostes reeglina määratud kosmilises õuduses sumbuma, ent see, kuidas autor oma tegelastele kaasa tunneb, annab mõista, et ka ta ise lootis mõnikord irratsionaalselt, et meie elud ehk polegi täiesti eesmärgitud, et meie liigi hukk silmitu universumi adumatutes kuristikes polegi vääramatu. (Midagi nii läilat ta vist otsesõnu oma kirjutistes küll ei väljendanud...)

Antud kontekstis omaette teema on Lovecrafti seksuaalsus, millest tegelikult pole teada suurt midagi. Fakt on, et oma loomingus puudutab ta armastuse teemat üliharva, seksuaalsust üldse mitte; teadaolevalt peegeldub selles ta isikupärane põlgus ihulise läbikäimise vastu. Mere kontekstis tundub see üsnagi paljuütlev -- maismaa pole ju mees- ja salapärased merevood naissoo arhetüüpseteks kehastusteks mitte ainult taoismis, vaid enamikus kultuuridest. Ei saa välistada, et Lovecraft kartis ookeani ja kosmost sellepärast, et ta kartis naisi, või vastupidi. Meri on ju sügav, mõistetamatu, ohtlik ja ahvatlev, igavesti adumatu olem, mille ees isane inimkond tunneb ühest küljest samasugust hulluksajavat kabuhirmu nagu Lovecraft ja tema kangelased, ja mida teisest küljest kibeletakse sigarikujuliste tehnosaavutustega penetreerima -- samamoodi nagu kosmost. Ning ulmekirjandus pakub sellise suhte kaardistamiseks ja vaimseks uurimiseks kahtlemata ulatuslikku mängumaad.

Veel üks võimalik põhjus, miks me ookeani ees samasugust aukartust ja põnevust tajume kui mõõtmatu kosmilise ruumi ees, võib olla, et me võrdsustame seda oma nn alateadvusega -- Sigmund Freudi väljamõeldud osaga meie teadvusest, millele meil tema väitel puudub otsene juurdepääs. Freud arvas, et me kuhjame sellesse teadvustamata teadvuse piiritusse ookeani kõik ühiskondlikult lubamatud ideed ja himud, traumaatilised mälestused ja valulised emotsioonid, millele suudame silma vaadata ainult läbi unenägude ja loomingulise sublimatsiooni. Freudi kontseptsioonis on alateadvus igasuguse loomingulisuse ja pööraste ideede, seega ilmselt ka ulmekirjanduse allikas.

Tõsiasi, et alateadvuse olemasolu kohta puuduvad igasugused empiirilised tõendid, annab ainult kaalu juurde adumusele, et mõned üleni konstrueeritud ideed on nii arhetüüpsed, nii mõjusad, et oleme valmis neid uskuma küsimusi esitamata. Freudi alateadvusele keerab ägeda merelise vindi peale Briti ulme-õudusautor Clive Barker romaanis ,,The Great and Secret Show", mille maailmas eksisteerib kõrgema unereaalsuse müstiline ookean Quiddity, millega inimesel on elu jooksul kolm kokkupuudet: esimesel uinumisel väljaspool emaüska, esimesel uinumisel oma elu suurima armastuse kõrval, ja viimasel, surmaeelsel uinumisel.

Neid, kes usuvad alateadvuse-mere olemasolusse, on tänapäevalgi palju. Supersargassosse ei uskunud isegi selle väljamõtleja, anomaalsete nähtuste uurija Charles Hoy Fort (1874-1932), kes pakkus sellise kadunud asjade dimensiooni hüpoteesi välja kui ühe, ilmselgselt fantastilise selgituse mitmesugustele imelikele nähtustele nagu taevast sadavad konnad või kalad. Ehkki Forti jaoks oli Supersargasso pelk mõttekonstruktsioon, mille abil ta tahtis naeruvääristada teisi toona levinud, tema arvates sama jaburaid teooriaid, millega üritati anomaalseid nähtuseid selgitada, on ulmekirjanikud sellest innustust saanud. Näiteks kirjeldab kirjanik A. Bertram Chandler oma 1964. aastal ilmunud romaanis ,,Into the Alternate Universe" kosmilist Sargassot, kuhu ,,üle dimensioonidevahelise barjääri" pudenenud kosmoselaevad triivivad kõrvuti kadunud merelaevadega, väljamõeldud alused kõrvuti ajaloolistega.

Pärast Jules Verne'i (ja Lovecrafti) on allvee-ulme võtnud mitmesuguseid vorme. Ulmekirjanduse kuldajastu eel oli merealune fantastika vaat' et levinumgi kui rakettidega kosmose alistamise lood. Kuna taoline kirjandus oli aga enamasti suunatud alaealistele, oli ka kvaliteet vastav -- C-kategooria seiklusjutud on kiiresti iganenud ja täna mäletavad vähesed sedagi, et ,,20 000 ljööd vee all" ei jäänud Verne'i ainsaks allveelaeva-looks. 1896. aastal ilmus talt Prantsuse patriotismist nõretav poliitiline hoiatusromaan ,,Näoga lipu poole", milles olulisel kohal figureerib brittide allveelaev HMS Sword. See jääb küll lahingus piraatidega alla, ent aitab sündmustel areneda nii, et pahalane Thomas Roch otsustab viimasel hetkel oma fiktiivset superrelva (fulgurator) Prantsusmaa vastu mitte kasutada ja laseb õhku hoopis ennast koos oma saarega. Thomas C. Renzi postuleeris 1998. aastal raamatus ,,Jules Verne kinolinal" isegi, et too Roch oli maailma superrelvaga hävitada ähvardava hullu teadlase esimene arhetüüp kirjanduses, kellest kaude tuletati kõik hilisemad ulmelised tehnopahalased.

20. sajandi veealusest ulmest noppisin mõned autorid ja pealkirjad, mis on ehk Eesti lugejale tuttavamad kui mõned teised. Aleksander Beljajevi ,,Amfiibinimene" (1928) räägib ihtüoandrist, kellele ta teadlasest isa on siirdanud hai lõpused, mis küll päästavad poisi elu, ent ajavad ta konflikti maismaa-inimkonnaga. Sotsialistliku propaganda noodid on üsna ilmsed, aga mitte prevaleerivad; Beljajev paistab rohkem huvituvat ajatutest ulmeteemadest nagu inimese ellujäämise võimalus äärmuslikes tingimustes ja teadlase moraalne vastutus.

Arthur Conan Doyle'i ,,Maracoti sügavik" (1929) on põnev lühiromaan Atlantise avastamisest ning hõlmab klassikalisi ulmetehnoloogiaid nagu mõtete visualiseerimise aparaat ja ülivastupidavad materjalid, aga ka söör Doyle'i elu tagumises pooles rohkem löögile pääsenud üsna pööraseid spiritualistlikke ideid -- näiteks, et foiniiklaste, täpsemalt tüüroslaste jumal, keda piiblis Baaliks nimetatakse, oli päriselt eksisteerinud merekoletis.

Grigori Adamovi ,,Kahe ookeani saladus" (1939) on suuresti Nõukogude Vene iteratsioon Verne'i ,,Nautiluse" narratiivist. See pole just meistriteos, aga teatud vanuses lõpmata põnev lugemine, kus ideoloogilise säru vahele mahub ka teaduslik-tehnilist mõtet. Eesti ulmelugeja jaoks võib teos olla oluline veel sellepärast, et too tellisemõõtu kommunistlik põnevik oli esimene romaan, mille kuuendal eluaastal luges läbi Krista Kaer, keda võib julgelt pidada kõige viljakamaks ja paremaks elus ulmetõlkijaks Eestis.

Paar sõna mind ennast kirjutama inspireerinud teostest. Ingliskeelse nüüdisulmekirjanduse üks lipulaevu Charles Stross torkas oma oivalise pasti-jutustusega ,,A Colder War" mulle pähe idee, et Lovecrafti-müütiline veealune tulnukalinn R'lyeh ei pruugi asuda Vaikses ookeanis, vaid siinsamas Läänemeres. Sellest ideest sündis lovecraftiaanat estica'ga lõimiv novell ,,Ultima Cthule", mis ilmus 2008. aastal võrguajakirjas ,,Algernon" ja võitis ulmeauhinna Stalker. Nutikal Google'i-kasutajal võib selle leidmine veebist isegi õnnestuda (paraku ei leidu seda Algernoni praeguse versiooni arhiivis). Strossi jutt merealuste asjadega tõtt-öelda eriti palju ei tegele, kuid on siiski väga paeluv ja isegi õudne, eriti minuvanustele, kes veel külma sõja rusuvat atmosfääri mäletavad.

Oluliselt mõjutas sedasama minu lugu, aga ka selle mullu Taaga plaadiga koos ilmunud järge Robert Shea ja Robert Anton Wilsoni satiiriline ulmetriloogia ,,Illuminatus!", milles on keskne koht fantastilisel kuldsel allveelaeval Leif Eriksson, mis kujutab endast lustilist sulamit ,,Nautilusest" ja Biitlite kollasest allveelaevast. Triloogia kolmandas jaos ,,Leviaatan" seilab Leif Eriksson Euroopa-aluses Valuusia mageveeookeanis. Tsiteerin kaht lõiku:

29. aprillil kutsus Hagbard George'i enda juurde Leif Erikssoni kaptenisillale. Nad olid seilanud läbi siledaseinalise toruja käigu, mis oli üleni vett täis ning korraga nii maa all kui ka allpool merepinda. Selle olid ehitanud atlantislased, ja see polnud mitte ainult katastroofist puutumata jäänud, vaid illuminaadid olid seda järgmise kolmekümne tuhande aasta vältel ka heas korras hoidnud. Umbkaudu Prantsusmaa Lyoni linna all leidus koguni soolalukk, mis takistas Atlandi soolasel veel tungimast kaugemale käiku ja edasi Valuusia maa-alusesse mageveemerre. Maa-aluseid veeteid ühendasid omavahel mitmed veitsi, Baieri ja Ida-Euroopa järved, selgitas Hagbard, ning kui kõigist neist järvedest leitaks soolast vett, hakataks kahtlustama illuminaatide pentsiku maapinna-aluse maailma olemasolu. Kui allveelaev lähenes tohutusuurele ümmargusele luugile, mis edasipääsu sulges, lülitas Hagbard välja seadmed, mis aluse tuvastamatuks muutsid. Otsekohe liigahtas röögatu ümmargune rauduks ja hakkas nende poole liikuma. /---/

Veidi aja pärast nägid nad edasi seilates kauguses tohutusuurt roomajat, kellel oli neli loiba ujumiseks ning kehast kaks korda pikem kael. Elukas jälitas parajasti innukalt pimedate kalade parve.

"Loch Nessi koletis," ütles Hagbard /---/. "Üks Gruadi geneetilisi eksperimente roomajatega. /---/ Ta oli sisalike koha pealt tõesti kiiksuga. Täitis Valuusia mere nonde plesiosauruse-laadsete olenditega. Loomulikult puudub neil nägemismeel, et suuta pimeduses teed leida. Mõelge sellele -- teatud tingimustes on silmadest pigem kahju. Gruad arvas, et sedasorti koletised kujutavad endast täiendavat kaitset selle vastu, et keegi Agharti üles leida võiks. Kuid Leif Eriksson on preili Nessiele maadlemiseks liiga suur ja ta teab seda."

Viimaks hakkas eespool paistma kollase valguse sammas. Valgus oli toosama, mille laskis Valuusia merre Totenkopfi järv. Hagbard selgitas, et järv on lihtsalt paik, kus Valuusiat kattev kaljukatus oli olnud piisavalt pehme ja ebastabiilne, et kokku vajuda. Nii sündinud avaus täitus veega, kuna asus merepinna kõrgusel. Järve põhja kaudu sügavusse langenud purdsetted olid selle koha alla, kus Valuusia mere katusesse auk tekkis, moodustanud mäe.

"Jesuiidid teadsid muidugi kogu aeg, et Totenkopfi järv on Valuusia merega ühenduses, mis võimaldas neile arvatavasti lihtsa sidepidamise Aghartiga," ütles Hagbard. "Sellepärast, kui nad andsid Weishauptile ülesande asutada illuminaatide liikumise avalik haru, saatsidki nad ta Ingolstadti, mis asub täpselt Totenkopfi järve kõrval. Ja järve all on mägi."

See kõrgus tumeda ja ähvardavana nende ees. Kui allveelaev sellest üle seilas, nägi George kauguses tiirlemas delfiinide pilve. Mäe tipp oli maha lõigatud moel, mis paistis olevat liiga täpne, et olla loomulik; see moodustas umbes kahe miili pikkuse ja ühe miili laiuse platoo. Tollel hallil tasandikul paistsid mingisugused tumedad ruudud. Laev laskus hooga allapoole ning George nägi, et ruutude näol oli tegu tohututesse rühmadesse rivistatud meestega. Hetke pärast hõljusid nad armee kohal nagu vägede paraadi jälgiv helikopter. George nägi selgesti musti vorme, peale maalitud mustvalgete ristidega rohelisi tanke, suurtükkide pikki, tumedaid, ülespoole turritavaid koonusid. Nad seisid vaikides ja liikumatult tuhandete jalgade sügavusel järvepinna all.

Triloogia viimase, kolmanda jao ,,Leviaatan" tõlge ilmub tänavu aprillis. Kogu triloogia on tihedalt seotud Lovecrafti mythos'ega, ehkki õudne see küll kuskilt otsast ei ole. Tõlkijana tean tõotada, et kolmandas romaanis tulevad mängu ka kombitsad.

Kui soovitada eelmise kümnendi kirjandusest üht korralikku "kõva" ulmekat, mis merealuseid teemasid asjalikult, teadlikult ja kütkestavalt ekspluateerib, võiks selleks olla mereimetajate bioloogiat uuriva teadlase Peter Wattsi triloogia ,,Rifters" (,,Starfish" 1999, ,,Maelstrom" 2001, ,,βehemoth" 2004), mis on ingliskeelsena veebis tasuta saadaval. Need üsna sünged, ägeda atmosfääriga romaanid käsitlevad modifitseeritud inimeste elu süvaookeanis.

Hiline lõikus - postapokalüptika rollimängus (Alan 'Paganarh' Sigus, Andrei 'Aweron' Dovbnja)

Kõik algas meie nõrkusest nii airsofti (vt. sõjalis-sportlik mäng elektrirelvadega) kui ka rollimängu (Live Action Roleplay, ehk LARP) vastu. Avastasime, et keegi ei olnud veel neid teemasid Eestimaa pinnal tõsisema üritusena kombineerinud ja hakkasime kokku panema mängu, mida oleksime tegelikult ise väga tahtnud mängida.

Esimene üritus toimus testina 2011. aasta kevadel, kui me kutsusime kokku rollimängijad, andsime neile kätte airsoft-relvad, edastasime neile reeglid ja stsenaariumi ning ütlesime, et nüüd ongi käes postapokalüptia. Muidugi oli sellele eelnenud tohutu kogus tööd, kuna otsustasime alustada täiesti uue maailmaga ning teha ka mängureeglid nullist, mitte kasutades mingit olemasolevat maailma või reegleid.

Foto: Jaagup Irve

Nii sündiski Hiline Lõikus - rollimäng, mille tegevus toimub postapokalüptilises maailmas, endise Eesti Vabariigi pinnal ja generatsioone pärast seda, kui oli ära käinud nn. "Suur Pauk".

Atmosfäär ei ole "romantiline postapokalüptia", nagu kuulsad "Mad Max" filmid või "Fallout" arvutimängud, vaid pigem realistlik, ebameeldiv osa ellujäämisest maailmas, mis on muutunud inimese jaoks väga vaenulikuks.

Realismi valisime, kuna seda on lihtsam mõista ning sinna sisse elada. Kui kohtud keset metsa inimesega, kes on riietatud mantlisse ja nokamütsi, oskad sa temaga ringi käia ja suhestuda. Kui aga näed värvikat tüüpi, kelle riietus koosneb vaid torudest ja gaasimaskist ning käib sügisel ringi palja torsoga, on see juba küsitav ning arusaamatu. Ei ole muidugi ka Hiline Lõikus täiesti prii veidratest asjadest, kuid kuna maailm alles areneb ja avaneb läbi toimuvate rollimängude või jutustuste ja koomiksite, hoiame me mitmeid tulevikusuundi enda teada, kuniks on nende avaldamiseks õige aeg ja mäng.

Autor: Sharker

Hilise Lõikuse maailmal on kolm põhilist alustala, mille ümber on konstrueeritud kõik mängud:

Esiteks, kihistunud ühiskond. Kogu teadaoleva maailma võib toorelt liigitada kolme klassi:

- Linnad. Kogu Eesti peale vaid kaks. Linnad on väga hästi kaitstud autonoomsed üksused, kust keegi eriti väga välja ei tule ega sisse ei lähe. Suletud, balansseeritud süsteemid.

- Asulad. Ühiskonna "keskklass". Üksused, kus on ellujääjaid kuni sadakond, kes elavad kas omatehtud majades või vanade vähemürgitatud asulate varemetes. Põhiliseks tegevuseks on korilus ning vähesel määral ka loomakasvatus. Sõltuvad Linnadest, kuna nad tarnivad neile heljurõisikutest saadud gaasi söögi ja meditsiini vastu. Asulaid on kaheksa kanti.

- Üksikisikud ja rändhõimud. Põhjakiht. Tavaliselt on sellised rühmad bandiitideks ja röövliteks, kelle ainukeseks elatise teenimise võimaluseks on võtta kelleltki teiselt ära kõik eluks vajaliku. Eripäraks on üpris habras tervis, kuna liigutakse palju ringi ning läbitakse pahatihti mürgiseid alasid mida asulainimesed väldiksid.

Teiseks, ühiskondlikud rollid. Nimelt on postapokalüptiline maailm üpriski otsekohene ja pragmaatiline. Oskusi antakse edasi põlvest põlve, meenutades osalt tsunftide-eelset aega. Spetsialiste on vähe ja nad on omakorda tähtsaks ressursiks allesjäänud tsivilisatsioonile.

Autor: Paganarh

* Techid, kes suudavad leida kõnnumaalt vajalikku pahna laskemoona ja muu vajaliku tekitamise jaoks ning kes oskavad opereerida ja parandada tehnikat;

* Biod, kelle taimetundmine on elutähtis õnnetutele, kes on sattunud liialt pikaks ajaks mürgistele aladele ning kelle keemiaalased teadmised on päästnud nii mõnegi ekspeditsiooni elu (lisaks tegelevad nad korilusega);

* Meedikud, ilma kelleta ei saa selles maailmas ju sammugi astuda;

* Kütid, kelle oskus paremini tajuda mürgiste alade piire ning laveerida nende vahel vähemmürgiste ulukite otsimiseks, on üpriski harukordne, ning;

* Sõdurid, kes peavad kaitsma oma spetsialiste, oma perekondi ning ka iseendeid kõige eest mis vaenulik

Lisaks ka mitmeid taustarolle, mida mängijad ei kehasta, kuid mis eksisteerivad lihtsalt selleks, et maailma usutavamaks ja huvitavamaks kohaks teha. Näiteks Koernikud, kelle elutöö on koertekasvatus ja tõuaretus nii lihaloomade kui ka valvekoerte tarbeks.

Kolmandaks maailma alustalaks on ressurss. Vähe sellest, et on võimalik ennast veidi ära elatada vana maailma roiskunud raipel, on ka levinud selline uudistaim nagu heljurõisik. Kõik ulmefännid kes on lugenud John Wyndham'i raamatut "Trifiidide päev", on selle kontseptsiooniga tuttavad - tegemist on geneetiliselt muundatud uudistaimega, mis meenutavad õhupalle, ning võivad mõnikord kasvada kõige ootamatutes kohtades. Kahjuks toimus Suur Pauk vahetult enne seda, kui heljurõisikute kasulikkus üldsusele teatavaks tuli ning nii ostavadki seda kokku vaid Linnad, kes selle gaasiga mindagi teevad - mida täpselt, ei ole teada. Asulad on pühendanud enamuse oma energiast heljurõisikute gaasi kogumisele, kuna Linnad maksavad selle eest lihtsalt niivõrd hästi. Siiski, ka Asula Biod ei tea, mille tarbeks nad gaasi korjavad ning selle materjali tuvastamine on alati ebaõnnestunud, jäädes seniajani üheks suureks müsteeriumiks.

Praeguseks hetkeks oleme maha saanud viie mänguga. Kuidagi kujunes nii, et peale igat suuremat mängu (alates teisest) teeme ühe pisema, kus on vähem rõhku ringijooksmisel ja rohkem olustikul. Neile väiksematele mängudele saavad ainult inimesed, kes on käinud suurematel, kohad loositakse kõigi soovijate vahel välja. Pisut nagu selline preemiaprogramm. Suurematele mängudele võib tulla igaüks, ainukeseks piiranguks on meie sisemiselt paika pandud ülempiir, kuna on ainult teatud hulk inimesi, keda me pisike orgunn-grupp suudab ära hallata. Eksisteerivad kaks suuremat leeri, kelle vahel me siis enam-vähem võrdselt mängijad registreerimisel ära jagame, pluss siis muud osapooled, keda tavaliselt kehastavad NPC rollis inimesed. Osad veterantegelased on elus ja sama Asula ridades eksisteerinud kõige esimesest mängust saati, mis on omaette saavutus.

Meie esimene mäng oli enamuses reeglite ja üldse airsoft'i/larpi mikstuuri testimiseks, mängijad jaotati eri Asulate gruppideks, kuuludes ka eri Linnade mõjusfääridesse, kes siis Raadi lennujaama varemetes ringi toimetasid. Omavahelist kontakti oli suht vähe. Ainult lõpus jooksis mäng kuidagi nii ilusti kokku, et kaks osapoolt sattusid korraga bandiidilaagrit ründama ja sealt algasid esimesed kontaktid.

Teine mäng oli juba suurem üritus, kus kaks sama gruppi pandi koostööd tegema, võitlemaks suurema röövlitevastase operatsiooniga. Bandiidid muidugi tungisid mängijate osapoolte territooriumile tänu nende esimese mängu tegevusele. Siin mängus kasutasime esimest korda ka motoriseeritud transporti - klassikalist vene villist, mille saime laenutada. Lisaks suutsime pisut ka kaasata vene airsoft'i-maastiku inimesi (X-Force), kes kehastasid palgasõdureid, ning olid väga toredad ja aktiivsed. Mäng toimus Aegviidu polügoonil.

Foto: Aweron

Siis tuli esimene pisem mäng: "Hiline Lõikus koma viis" nagu me seda nimetame, kuna nummerdame suuri mänge täisnumbritega (1,2,3) ja pisemaid komakohaga (2,5 ja 3,5). Kogu tegevus toimus talvel, ilma elektrita RMK metsamajas. Mängu tegelased, kes olid pärit erinevate Linnade mõjusfääridest, sattusid eelloo järgi kogemata kokku ühte kohta, kuna talvekülmad saabusid ootamatult vara. Kuna talvel öises metsas liikumine on äärmiselt ebameeldiv ja ohtlik, suutsid osapooled kokku leppida maja jagamise tolleks ööks, et siis järgmine hommik erinevates suundades lahkuda. Kui mitte sõpradena, siis vähemalt üksteise pihta tuld avamata. Õhkkond oli üpriski paranoiline, muutudes veelgi keerulisemaks, kui öösel hakkasid kostuma veidrad hääled - miski hulkus ümber maja ning ühe kokkuvarisenud mängija kaelalt leiti rõve parasiit. Pärast seda enam väljas väga ringi ei liigutud, välja arvatud korra, kui metsast kostus röökimist ning oli näha taeva poole lendavate trasserkuulide juga. Suure salgaga kohaletormanud mängijad leidsid verd täis metsalagendiku ja ühe verise kinga. Ülejäänud öö möödus üpris närviliselt ahju küttes ja uinumise vältimiseks lolle nalju tehes.

Foto: Noorkaru

Kolmanda mängu ajaks oli olukord poliitilisel maastikul kardinaalselt muutunud. Ühe Linna maadel põletati maatasa üks Asula, hakkasid lendama vastastikused süüdistused ja enne kui keegi jõudis täpselt välja uurida, mis siis tegelikult juhtus, läks avalikuks sõjaks. Mängijad, kes olid eelmiste mängude ajal üpris palju kokku puutunud, paisati nüüd üksteise vastu lahingusse. Linnad saatsid kohale oma hästirelvastatud eriüksused, kes tundusid küll suhtuvat kohalikesse rohkem nagu kahurilihasse. Vaatamata omavahelisele (kuigi pinnapealsele) tutvusele, olid üritusel osalejad vägagi varmad oma Linna eest verd valama. Peale vihaseid lahinguid ja ränki kaotusi nii selles lahingus kui mujal, sõlmiti taas vaherahu. Mängijad samas said peale tolmu mahalangemist ja kaotuste kokkulugemist teada hoopis midagi süngemat kogu konflikti kohta, mis tundus esialgu uskumatu. Vangi langenud erirühma kolonel rääkis välja, et kogu sõda on Linnade enda poolt meelega tekitatud, vähendamaks Asulate populatsiooni. Analüütikud Linnades nimelt tulid järeldusele, et peale kriitilise massi saavutamist muutub Linnadest väljaspool asuv inimhulk nii suureks, et ohustab Linnade eksistentsi. Seepärast koostati üheskoos Operatsioon "Lõikus" - iga mõne generatsiooni tagant toimuv suur sõda, mille käigus viiakse Asulate rahvaarv hallatavatesse piiridesse. Seekord oli lihtsalt operatsioon natuke hilja peale jäänud. Selle mängu järelkaja (foorumis ja skaibivestlustes) oli kõige pikem ja põhjalikum, samuti oli palju tegelasi, kes meile järelmuljetes kirjutasid, et nad deserteeruvad oma osapoole juurest. Seega meie eesmärk luua võimalikult realistlik-vastik sõjastsenaarium läks korda. Üritus leidis aset Tapa Keskpolügonil.

Foto: Aweron

Viimane mäng 3,5 oli selles mõttes huvitav, et ei olnud meil algselt üldse plaanis. Kuid peale suurt sõda istusid kahe osapoole esindajad salaja kokku ning panid paika plaani saata ekspeditsioon lõuna poole, eesmärgiga mõlemad oma külad sinna evakueerida. Kellelgi polnud enam viimase info valguses mingeid illusioone Linnade suhtes. Kuna me mängujuhtidena üritame alati oma mängijaid kuulda võtta (seepärast ongi tagasiside teemad dragon.ee foorumites olulised), otsustasime - miks ka mitte, ning selle ekspeditsiooni mänguks vormistada. Nii jõudiski ekspeditsioon peale nädalaid lumes sumpamist nälja äärel teadaolevalt kõige lõunapoolsemasse punkti enne ulatuslikke mürgialasid. Seal tervitas neid raudteedepoo (Lavassaare Raudteemuuseum), mille nimeks Poldiküla, koos seal pesitsevate Tehhidega. Peale erinevaid vangerdusi saavutati kokkulepe, mille raames "kärujaane" hooldav seltskond valmistab suveks ette rongi, transportimaks kaht asulatäit inimesi lõunasse, parema elu poole. Mis seal lõunas täpselt on, keegi veel ei tea...

Järgmine mäng, Hiline Lõikus 4, tuleb jällegi suurem. See saab toimuma millalgi suvel ja on tõenäoliselt esimene kahepäevane üritus, mis me teinud oleme. Jällegi, see oli üks mängijate soove peale viimast mängu. "Sahtlisse" on meil Alaniga kirjutatud mänge vähemalt kaheks aastaks ette - eks tulevik näitab, millised neist ja millal ka teoks saavad.

Hilise Lõikuse leht Facebook'is.

Hilise Lõikuse leht Dragonwikis.

Mänguarvustus: Path of Exile (Jaagup Mahkra)

Kiire küsimus: kas Diablo II-e oled mänginud? Kas meeldis? Ei? Siis pole alljärgnev sinu jaoks. Mine loe midagi muud. Kui aga Blizzardi aegumatu hack'n'slash-oopus on sinugi elust aegade jooksul arvestatavaid tükke välja rebinud, kui sinagi oled sealjuures vähemalt ühe hiire pilbasteks toksinud, siis on Path Of Exile just see, mida sa üle kümne aasta oodanud oled. Teisisõnu on PoE asi, mis Diablo III oleks pidanud olema - või lähim vaste sellele.

PoE's kehastad sa Väljatõugatut, kes on karistuseks oma kuritegude eest saadetud Wraeclasti saarele. Seal on tõstmas pead kurjus ja sinu asi on see alistada, kasutades selleks oma iidseid relvi nimedega Vasak ja Parem Hiireklahv. Kõige kurja juurele jälile jõudmiseks marsid sa läbi metsade, rabade ja varemete, tapad teel lugematuid kollihorde, kulistad potioneid, kogud expi ja looti, ja lävid teiste mängijatega. Kõlab ju tuttavalt? Las ma siis parem räägin, mis PoE'd Diablo II-st eristab.

Põhiliseks erinevuseks on klasside, oskuste ja omaduste süsteem. Mängus on kolm standardset põhiomadust - jõud, osavus ja maagia. Uut tegelast luues saad sa valida ühe kuuest klassist, igaüks neist tugev ühe või kahe omaduse vallas (nõial on algul tugev maagia-atribuut; duelistil aga jõud ja osavus). Kõigil klassidel on ühine hiiglaslik skill tree. Nad alustavad selle eri punktidest, ent võivad areneda oma valitud suundadesse, nii et on täiesti võimalik ehitada oma algsest musklimäest pädev vibukütt või maag. See süsteem kindlustab, et klassivalik ei suru su tegelast kuidagiviisi mingitesse raamidesse, vaid määrab pikemas perspektiivis ainult visuaalse välimuse.

Skill tree sisaldab aga ainult passiivseid oskusi (+5% dämmi ühekäemõõgaga) ja baasatribuute (+10 osavust). Aktiivsete oskuste süsteem on natuke teistsugune ja eripärane. Olgu, ütleme ära, et see süsteem on lausa jabur - ent mitte täiesti halb. Aktiivoskused tulenevalt nimelt kalliskividest, mida sa kollilaipadelt korjad või ülesannete täitmise eest tasuks saad, ning mis tuleb pista relvades ja turvistes olevatesse õiget värvi soklitesse. Jah, selleks et su barbar oskaks laias kaares cleave'ida, tuleb leida vastav kivike ja pista see sobivasse auku, olgu see kasvõi saabastes. Teist sorti kivikesed võimendavad neid oskusi, aga selleks tuleb nad paigutada eelmistega ühendatud soklitesse. Üks minevamaid kaupu PoE mängijatevahelises majanduses ongi esemed, kus on võimalikult suur arv omavahel ühendatud sokleid, et saaks mingi aktiivoskuse võimalikult üles buffida. Veider süsteem? Jah, aga omal moel toimiv.

PoE loojad ei ole teinud mingit saladust sellest, et tegu on esemepõhise mänguga. Majandus rajaneb vahetuskaubandusel - klassikaline kuldmündi-valuuta puudub. Lisaks relvadele-turvistele ja skill gemidele on olemas erinevad jubinad, mis täidavad omamoodi valuuta rolli: nende hulka kuuluvad identifitseerimisscrollid, orbid, millega saab oskuspunkte ümber tõsta või esemetele võluomadusi lisada, ja palju muud. Peab ütlema, et see süsteem on täitsa funktsionaalne; niisugune naturaalmajandus vähendab serverisisest inflatsiooni ja hoiab ära ülirikaste mängijate teket, kes on olnud kõigi MMO-de katkuks juba aegadest algusest saadik.

Need olidki vast need punktid, mis Path Of Exile'i Diablo II-st eristavad. Olen nõus; on tõesti veidi odav kirjeldada üht mängu teise abil, aga mis ma teen, kui PoE on kõige pesuehtsam Diablo clone (ja senistest minu arvates parim), ega häbene ise seda absoluutselt. Ausalt öeldes pole midagi häbeneda - PoE viib vana ja armastatud anri uuele tasemele ja tutvustab mõningaid uusi ideid. Lisaks sellele pakub ta ka silmailu (mõned dungeonid mängus on väga ilusad!), ega nõua samas väga võimast arvutit ega võrguühendust. Kõigile, kes siiani lugeda viitsisid, julgen ma seda soovitada küll. Nii et... minge ja mängige, ja ärge oma kõige uuemat hiirt kasutage!

PS: mäng on täiesti tasuta.

PPS: mäng on open beta faasis. Ah et miks ma sellisel juhul üldse arvustan? Sest mängutegijad ise on öelnud, et võib arvustada küll, kuna lõpptulemus ongi enam-vähem käes.

Mängu "Path of Exile" koduleht.

Malifaux - mitte lihtsalt miniatuurimäng (Sven-Tõnis Puskar)

Miniatuuridega lauamänge on mitmeid, kuid paljud neist on liiga hirmuäratavad kas miniatuuride arvult või reeglite mahukuselt. Teised on aga see eest haruldased või väga võistlusliku momendiga, kus tihtipeale võivad meeldiva aja veetmise asemel pihud minna higiseks ning pulss lüüa lakke. Neid mänge ühendab tihtipeale ka asjaolu, et saatuse otsustab täring. Kuna täringud pakuvad ,,õnne" elementi pea igasse miniatuurimängu, on väga kosutav näha midagi totaalselt erinevat. Olles tihti tüdinenud paarikümne täringu veeretamisest ning ligi saja miniatuuri värvimisest, hakkasin otsima alternatiivi. Ja kuna olen Lovecraft'i austaja, leidsin sobiva mängu nimega Malifaux.

Tegu on kompaktse mänguga selles osas, et ühe mängija käsutuses üle kümne miniatuuri reeglina ei näe. Samuti on vajatav mängulaud märgatavalt väiksem kui populaarsematel mängudel. See võimaldab mängida Malifauxi kasvõi köögilaual, kui ülejäänud mängud nõuavad samas suurt pinda ning rohkelt maastikku. Kuid see kõik ei tee mängu eriliseks, vaid lihtsalt ligipääsetavaks. Tähelepanuväärseks aga teeb selle asjaolu, et mäng on tavapärase täringute süsteemi sootuks kõrvale jätnud ning kogu mängu juhuslikkusemehhaanika lahendatakse läbi kaartide. Kuid mis mäng on Malifaux ja mis maailmast on sealsed elukad pärit?

Taustalugu

Kui sulle meeldib alternatiivne ajalugu, steampunk ja metsik lääs, leiad sa sellest mängust väga kaasahaarava taustaloo, mis on lovecraft'iliku häiriva õudusttekitava maitsega. Malifaux 'i maailmas eksisteerib maagia ning pea kõik inimesed saavad seda kasutada. Kuid 18. sajandi lõpuks hakkas maagia essents kokku kuivama ning teadjad üle kogu maa üritasid sellele lahendust leida. Peagi avastati teine paralleelne universum, kus maagiat näis olevat piiritutes kogustes. Selleni jõudmiseks pidid aga tulema kokku võimsamad maagid ja avama värava kahe maailma vahel.

Teiselt poolt leidsid nad suure hüljatud linna Malifaux ning õite pea avastati sealt ka Hingekivid (Soulstones), mis oli kogu selle maagia allikaks. Maagiakasutajad, kellel käsutuses oli mõni Hingekivi, käsutas palju võimsamat maagilist väge, kuid mida usinamalt neid kasutati, seda enam Hingekivide jõud hääbus. Neid aga oli võimalus taas täis laadida - kui Hingekivi oli surija kõrval, tuli vägi sinna tagasi. Sellest ka kivi nimetus.

Malifauxi linn koloniseeriti, kuid peale kümmet aastat õndsat elu ründas linna tundmatu jõud, iidsed ning õudust tekitavad olevused kes tapsid armutult kõik elanikud, kes olid ennast sinna sisse seadnud. Veel enam, need ürgsed olevused sulgesid värava ja inimeste jaoks oli väärtuslike Hingekivide allikas kadunud. Kuna meie maailmas oli maagia vägi nõrgaks jäänud, ei suutnud inimesed väravat enam uuesti avada.

Sada aastat hiljem avanes värav ise. Taas leiti Malifauxi linn hüljatuna ning seal ei olnud ühtegi jälge inimestest, kes olid sinna saja aasta eest elama läinud. Vaatamata eelmise koloniseerimiskatse õõvastavale läbikukkumisele, hakkas taaskord inimesi Malifauxi voorima ning hinnaliste Hingekivide kaevandamine jätkus. Kätte jõudis aasta 1901. Neli aastat oli möödas värava taasavamisest ja oleme jõudnud aega, mil mäng aset leiab. Malifauxi linn on täis õnneotsijaid ja uljaspäid, kes kõik ihkavad Hingekivide jõudu endale saada. Sellest tulenevalt on linnas mitu erinevat gruppi, kes selle nimel rinda pistavad. Lisaks neile liiguvad ringi ka Iidsed (Neverborn) - Malifauxi pärismaalased, ürgsed , veidrad koletised ja viirastused. Hingekive leiab haruharva kaevandades, meeletu õnne puhul leiab neid ehk kuskilt krüptist, kuid jätkuvalt on kõige kindlam viis endale Hingekive saada need lihtsalt kellegi teise käest ära võtta.

Mäng

Mängija valib endale ühe gruppidest, kellele ta oma lojaalsuse annab. Oma rühma etteotsa tuleb valida igal mängijal meister, kes on võimekas maagiakasutaja või väga osav võitleja. Sinu nii-öelda kindral. Tema ümber aga valitakse rühm lakeisid. Sedasi moodustab iga mängija omale salga, kellega vaenlase vastu minnakse. Igal mudelil on oma punktiväärtus, mis tagab tasakaaluka mängukogemuse.

Kes arvab, et mäng sellega piirdubki ning edasine on vaid üksteise hooletu nottimine, eksib. Erinevalt teistest strateegilistest miniatuuridega mängudest, on see mäng juhitud narratiivist ning süsteem, mis on selle tarvis välja mõeldud, on miniatuurimängudes pea ainulaadne. Enne mängu saavad mängijad eraldi valida või pimesi tõmmata endale kaks eesmärki, mille täitmise eest saab punkte. Mängija ise teab, kas jätab need saladuseks või avalikustab, avalikustatud eesmärkide eest saab muidugi rohkem punkte. Näiteks võib olla ühe meistri eesmärgiks ohverdada üks oma lakeidest vastase meistri käe läbi. Seega võib saada punkte ka selle eest, kui sinu mudeleid notitakse. Ja kuna mõlemal mängijal on erinevad eesmärgid, ei ole mäng tuim tapmine, vaid tihtipeale väga põnev ja filmiliku narratiiviga seiklus.

Iga käigu alguses tõmbavad mängijad kaardi - suurema tulemuse saanu saab esimesena ühe oma mudelitest aktiveerida. Seejärel on vastasmängija kord ning sedasi edasi-tagasi pendeldades nii-kaua, kuni mõlemal mängijal on kõik mudelid aktiveeritud ja algab uus käik. See mehhaanika hoiab ära meeletu ooteaja, mil üks mängija peab pealt vaatama, kuidas teine oma käike teeb. Mõlemal on pidevalt tegevust ning alati on võimalus vastase läbinähtav plaan nurja ajada, enne kui ta mõne oma tähtsa loitsu või rünnaku ära teeb.

Veel enam, kuna mängulaud on väikene (ruut, mis on vaid kolm jalga korda kolm jalga - umbes 1 m x 1 m) saavad mängijate üksused küllaltki ruttu kokku.

Kaartide mehaanika

D6 täring, miniatuuri-mängude lojaalne vapiloom, pakub kuute tahku, sellega seoses on tõenäosus üpris piiratud. Kuid Malifaux'i kaardipakis (mängida saab nii tavaliste mängukaardega, kuid olemas on ka Malifaux'i enda väga ilusa kujundusega kaardid) on kaardid ühest kolmeteistkümneni ning neljas erinevas mastis. Iga mängija saab tõmmata käigu alguses kätte kuus kaarti, mis jäävad tema varuks. Rünnakud ning paljud teised tegevused nõuavad kaardi mängimist. Kui mõni sinu tegelane (loe: miniatuur) tulistab vastast , tõmbad oma kaardipakist kaardi ja lisad sellele tegelase täpsuse, vastane tõmbab aga alati vastu-kaardi. Suurema tulemuse saavutaja saab oma tahtmise. Kuid sel momendil tuleb mängu käesolevad kaardid. Iga mängija saab saatust petta ning vahetada oma tõmmatud kaart välja mõne kaardiga käest. Veel enam, kui sinu meistril on mõni Hingekivi, saad sellega lisada teise kaardi, et kindlustada oma soovitud tulemust.

See mehaanika on väga värskendav ning hoiab sind alati mängus - oma saatust on võimalik petta! Ka kõige kehvemast olukorrast on võimalik välja ronida, kui sa vaid oma kaarte arukalt kasutad. Nagu kaardimängus ikka, on ka siin jokkerid - must ja punane. Must on naturaalne 0 ning märgib läbikukkumist - veel enam, seda kaarti ei saa välja vahetada. Punane jokker on aga see-eest trump, mis loeb kui 14 ja annab võidu.

Miniatuurid

Arkaanade grupp "Rasputina", värvitud artikli autori poolt

Suur osa mängust on muidugi ka miniatuurid. Kuna ühte punti kuulub meister pluss üks kuni kümme käsilast, ei ole karta, et laual on kolmkümmend tuima ühenäolist plastik-mehikest. Vastupidi, miniatuurid on väga detailsed ning omapärased. Erinevalt suurematest mängudest on mudelite vähesuse tõttu ka mõõtkava suurem. Kui enamasti kasutavad sarnased mängud 28-millimeetriseid mudeleid, siis Malifaux'i miniatuurid on 32-millimeetrised. See annab hea võimaluse oma punt rahulikult ära värvida ning lauale tuua.

Erinevat stiili miniatuure on piisavalt, seega peaks iga huviline leidma omale meeldiva meistri ja pundi. Et alustamine veel lihtsamaks teha, on tehtud igale meistrile oma starter-karp, kus on sees meister koos eelistatud käsilastega, millest piisab juba väga meeldivaks mänguks.

Malifaux'is on viis erinevat gruppi, kes Hingekivide ja linna kontrolli üle võitlevad.

Gild (The Guild) - Linna seadusekandjad, oma raudse rusikaga kontrollivad nad Hingekivide kaubandust ning purustavad iga vastupanukolde külmavereliselt. Nende mudelite põhitunnusteks on mestsiku lääne stiilis kauboid, mehaanilised golemid , inkvisitsioonlikud tegelased ja viktoorianlikud detektiivid.

Arkaanad (The Arcanists) - Malifaux'i maagid, oma tugeva maagia kasutamise tõttu on nad eriti sõltuvad Hingekividest, seega on nende peamiseks nuhtluseks Gild. Võimekad maagid kutsuvad mehaanilisi ning elementidest golemeid omale käsilasteks. Ideaalne fraktsioon neile, kes naudivad maagia ning maagiliste käsilaste kasutamist - nende mudelid on väga erinevate stiilidega alates jää-golemitest kuni puidust mannekeenideni.

Taaselustajad (The Resurectionists) - Nekromaanid, sünged ja salapärased meistrid, kes kutsuvad oma eesmärkide täitmiseks surnuid tagasi ellu. Kui sulle meeldivad zombid, Frankenstein ning muud hauatagused temaatikad, on see fraktsioon just sinule. Idamaised vaimud ja kõikvõimalikud erinevad ebasurnud on nende mudelite välimuse märksõnaks.

Iidsed (The Neverborn) - Need on ürgsed hinged ja deemonid, pärismaalased, kes soovivad Malifaux'i võõrastest puhastada ja taas oma kontrolli alla saada. Nende mudeleid iseloomustab ebamaisus, deemonid, halvad hinged ning muud müstilised olevused, kes järgivad oma inimestest meistrite käske.

Heidikud (The Outcast) - Nagu nimigi ütleb, on need tegelased, kes ei kuulu ühtegi eelmainitud gruppi. Nad on nõus õige summa eest tegema tööotsi, mis kardavad päevavalgust. Nende hulgast leiate palgasõdureid ning meistreid, kes on välja tõugatud teistest gruppidest. Samuti kuuluvad nende ridadesse ka riukalikud olevused, keda inimesed tunnevad Gremlinite nime all - nad on pisikesed pahalased, kes elavad Malifaux'i ümbritsevates soodes ning haaravad kinni igast võimalusest millegi ülemeelikuga hakkama saada.

Gildi grupp "Lady Justice", värvitud Taneli poolt

Lõppsõna

Malifaux on omapärane, narratiivne ning kaasahaarav mäng, mille teevad eriliseks selle kaardimehhaanika ja meeleolukad miniatuurid. Kuigi pealevaadates võib tunduda igal tegelasel hoomamatult palju reegleid, saavad need mängides kiirelt selgeks ning mängu tõeline võlu lööb välja sel hetkel, mil hakkad nägema erinevaid kombinatsioone ja trikke mida vastase vastu kasutada. Väga suur pluss selle mängu puhul on ka alustamise madal hind. Reegliraamatu ning starter-karbi ühe Meistri ning käsilastega saab kätte sama hinnaga, mis kuluks mõnes populaarsemas mängus vaid ühe üksuse soetamiseks. Kes on tulnud rollimängu maailmast, peaks leidma endale kindlasti koha Malifaux'i seltsis.

Malifaux ametlik koduleht.

Malifaux'il on oma alafoorum ka Eesti Warhammeri foorumis.

Raamatuarvustus: Õhtu rannal (Tõnis Hallaste)

Kunagi jõudsid minuni kuuldused ühest noorest ulmekirjanikust, kelle teos "13 kevadist hetke" olevat romaanivõistlusel ära märgitud. Ma ise selle lugemiseni ei jõudnud, aga hoidsin autoril pilku peal, kuni võtsin kunagi lugeda tema lühiromaani "Valguse nimel". Algul tekitas raamat tunnet, et püha müristus, see on ju lausa oivaline. Esimene emotsioon tasapisi hääbus lugemise edenedes, kadumata samas täielikult, ja jäi häguseks kiitvaks esmamuljeks, mis ei lahenenud kuskile. Selle esmamulje baasil on tema looming siiski omamoodi intrigeerima hakanud - ja nüüd olen viimaks kaugemale jõudnud ja tekkinud on veidi terviklikum mulje autorist. Samas tuleb öelda, et lõplikkusest ei saa siinkohal siiski rääkida - on vaid teatav üldmulje, mis loodetavasti omandab kunagi mingi lõplikkuse.

"Õhtu rannal" sisaldab eneses 7 novelli, millest ainult avanovell "Kolmevalitsus" ilmub esmatrükis - teised on mingil varasemal kujul juba varemgi ilmunud. Peamiselt võrguväljaandes Algernon, aga ka antoloogias "Täheaeg" ning üks teos Indrek Hargla antoloogias "Õudne Eesti" (Varrak 2005). Nii võib seda värske novellikogu suuresti pidada valikkoguks. Kuivõrd on kokku kogutud vast olulisim osa tema senisest loomingust, võib seda pidada ka kirjaniku loomingu (vahe?)kokkuvõtteks. Eriti on seda tajuda seoses "Galahari" "lõpetamisega". Tegemist on pikema teose algusega, mis lõi laineid 15 aastat tagasi, võites ulmeauhinna Stalker, ja selle kohal lasus lõpetamata meistriteose vari. Autor otsustas teksti käesoleva novellikogu jaoks lühendada, kirjutada mingi lõpp ja nimetada see valminuks. Paljuski on see tekst punkt, millel tuleks kas pikemalt peatuda või hoiduda sellesse laskumast. Ma tahaks pigem keskenduda muule, ent soovisin seda asjaolu esile tõsta, kuivõrd näib vajaduses tekst sulgeda - selmet välja kirjutada - sisalduda midagi olemuslikku autori kohta.

Enne tahaks mõne sõnaga kiiresti üle käia kirjutusstiilist. Jutukogu lähtub, nagu Habicht eessõnas ka ütleb, vast pigem vendadest Strugatskidest kui et läänelikumast ulmetraditsioonist. Eriti ilmne on see novellides "Õhtu rannal" (mille tegelaskond on venekeelne ja kontekst venepärane), "Linn" (jälle vene nimed, siin on ka selgemini nitti võetud Strugatskide stiilist) ning mingil määral on "Loodimine" sama hästi kui Strugatskid meets Lovecraft. Kuid viiteid teistele kirjanikele on mujalgi - nii osutab Jüri Kallas oma Baasi-arvustuses sellele, et "Punksi metamorfoosis" tegutsev poolakas on selgelt Hargla karakter pan Grpwski, ehkki minategelane on seal hoopis nõid, kelle vastu pan tegutseb. Nende viidete ja seoste ohtruse kiuste on tekstid omavahel küllaltki sarnase dialoogideahtra stiiliga. Tekstide emotsiooni kirjeldamiseks võiks sobida sõnad ,,steriilsevõitu närvilisus".

Siinkohal tahaks lugeja ehk jõuda juba selleni, kas see siis lõpuks meeldis mulle või mitte. Ausalt öeldes - tagantjärele öeldes mitte üldse. Kuid lugemise ajal igati. Ja iga kord, kui ma otsisin kinnitust raamatulehekülgedest oma ,,üldse-ei-meeldinud"-suhtumisele, tundsin end ülekohtusena. Leheküljed, mida mäletasin olevat tüütuvõitu, tundusid nüüd märksa huvitavamad, ja lood tunduvalt terviklikumad. Lugesin ma huviga? Seda ehk mitte. Küll aga tundsin endas lugupidamist, eelkõige teksti ilukirjanduslikkuse suhtes. Tõenäoliselt on tegemist ühe parima stilistiga Eesti ulmes. Ent kuivõrd tema voorusi on ennegi esile tõstetud - näiteks on Jüri Kallas nimetanud teda kolme parima eesti parimaks ulmekirjaniku sekka ja antud jutukogu lausa üheks eesti kirjanduse tippsündmuseks aastal 2012 -, siis tahaks sedapuhku ehk pigem vaadelda seda, mis tõrget tekitas.

Mulle tundub, et Kristjan Sanderil on loomulikke eeldusi olla kirjanik. Ja tal on arusaam sellest, milline on tema jaoks hea tekst. Kuid nägemus sellest, kuidas peaks olema "õige", näib hoidvat tugevas perfektsionismikrambis, mis ei lase tekstil elama hakata. See pole mitte kirjandus, mis voolaks inimese olemusest välja ja oleks tema tõeline osa. See on pigem tekst, mis on hea sulega inimese poolt ära kirjutatud, ent ilmse soovi või vajaduseta seda lugu välja kirjutada nii, et see pakuks terviklikku tekstilist elamust. Nii näivad need kujunevat mitte kirjutamissunni, vaid kirjutamisharrastuse viljaks. Vähemalt tekib selline mulje, kui lugeda kuitahes andeka inimese teksti, mis jätab sisemuse lõpuks tühjaks kõigest muust peale lugemisaegse elamuse.

Järele mõeldes võib kritiseeritavat suuresti vaadelda läbi teksti sisuliste lünkade rohkuse. Neist saab ühelt poolt mõningate tekstide põhiline jõud, teiste suurim nõrkus ning nende lünkade puudumine ühest novellist annaks nagu võimaluse näha, milline kirjanik võiks ta olla nendeta. Mitte lõpuni ütlemist oli Juhan Habicht eessõnas positiivse nähtusena esile tõstnud. Eks ole tõsi, et tühimikul kui sellisel on piiramatu potentsiaal, aga mitmel puhul olen nõus pigem Postimehe arvustajaga selles, et lugu jääb kohati ülemäära lugeja välja mõelda.

Loomulikult on lugusid, milles ei saaks ega tohikski öelda kõik välja, näiteks novellid ,,Loodimine" ja ,,Linn". Esimene Cthulhu-pastiina ei olegi mõeldud tervikliku mõistusliku elamuse saavutamiseks - lovecraftilikus müstikas rööviks küsimustele vastamine neilt igasugusegi jõu. Teine lugu, milles see on vast vältimatu, on ,,Linn", kus toimub igaöine mälupuhastus, aga pole öeldud, mille pärast seda tehakse. Vast polegi vaja öelda, sest ega tegelased isegi päris täpselt tea ju. Ma ei ütle, et need oleks mu lemmiktekstid sellest kogust, aga nende puhul on see vältimatu.

Küll aga hakkab see eriti vaevama kahe teksti puhul, millest üks on kogumiku avanovell ,,Kolmevalitsus" ja teine selle niminovell ,,Õhtu rannal". ,,Kolmevalitsus" sisaldab endas terve romaani jagu motiive: ühe isiku eri identiteedid ja erinevused nende vahel, töötülpimus ja sellest päästev lotomiljon, millele lisandub lugu täiuslikust mõrvast. Kõige selle vahele on pikitud isikute jaotamise põhjendus ja selle toimimise kirjeldus. Et kõik see 15 lehekülje raames toimima saada, on siin küllaltki palju sisulisi tühimikke - täpsem oleks ehk öelda, et tekst on üks fragmentide jada, mitte sujuv tervik. Praegusel kujul ohverdavad need lüngad selguse nii loo kulgemises (alles teisel lugemisel on korralikult näha, kas ja kuivõrd erinevad teineteisest Valter Ambrosius I, II ja III) kui ka tegelaste motiivide suhtes. Lähemal lugemisel moodustub kildudest mingi tervik, aga lugemisemotsioon jääb siiski hõredaks, sest ühegi motiivi potentsiaal ei täitu viimseni. Nii võib seda lugeda kui ühe romaani siluetti, sest ühelegi ideele ei ole antud piisavalt hingamisruumi.

Novelli ,,Õhtu rannal" puhul võib teha sarnase teemade loetelu, nagu ,,Kolmevalitsusest", vahe on ent selles, et nende stseenide kokkusobitamisest ei moodustu mingit tervikut, vaid üksnes fragment mingist laiemast loost. Lugu algas kunagi ammu, lugu lõppeb kunagi tulevikus, selle raamatu kaante vahel on vaid üks killuke sellest. Nii moodustub originaalne setting ja üks posu loovõimalusi (mõrvarlik kaak, ükshaaval suremine, üleujutusega toimetulek, hiljem ka kohtumine tundmatuga). Ometigi hakkab häirima, et sellele kõigele ei anta muud põhjust peale sellise olukordade kimbu olemasolu fakti. Lugu oma lahendamatuses mõjub vaid puändita sketide jadana. Kuna teksti stiil polnud selline flirt väljaütlematuga nagu ,,Loodimine" ja ,,Linn", mõjuvad need lüngad selles tekstis lihtsalt lohakavõitu lõpetamatusena.

Samas tuleb nentida, et selle teksti kritiseerimist süvendab autori silmakirjalikkus loogikavigade suhtes. Ulmekirjanduse BAASis heitis ta ühele Reaktori tekstile "21. detsember" ette seda, et kui päike sealses tekstis kaob, peaks kõik väga palju kiiremini ja väga palju külmemaks minema. Demonstreerides oma võimetust lugeda tekstile juurde potentsiaalseid väljaütlemata lahendusi (kuivõrd Tea Lalli tekstis oli juttu öistest rohelistest tuledest), nõuab ta seda kümnekordselt novelli "Õhtu rannal" lugejalt, väites, et postapokalüptilisuseni on viinud väikeookeani suuruse lahmaka langemine Maale. Kui tahta olla truu autori kriitilisele meelsusele loogikahälvete suhtes, tuleb öelda, et sellise elemendi näol on tegemist totaalse idiootsusega, mis võiski põhjustada minu suurt lugemistõrget selle teksti suhtes.

Iseenesest peaks kriitik tegelikult otsima teksti lugemisvõimalusi, mitte piirduma kiitmise-laitmisega - nii võiks selles liinide ripakile jäetuses otsida näiteks realismitaotlust. Ega päriseluski leia kõik küsimused sedavõrd täiuslikku ja mugavat lahendust, nagu mõne sajandi tagustes absurdsevõitu komöödianäidendites. Ometi arvan, et kõigi otste lahendamata jätmine pole isegi mitte vulgaarrealistlikkus, vaid midagi muud. Sellise ,,nii võib ka lahendada"-suhtumise varjus peituks nagu viitsimatus ideesiluetiga midagi peale hakata. Milleks üldse kõik need huvitavad mõttepoolikud?

Osati saab leida sellele ,,milleks"-ile vastust novellist ,,Rulett", mis oli selle kogu ainus novell, kus ei teki üheski kohas hämarusega probleeme. Muidu saaks sama väita ka ,,Punksi metamorfoosi" kohta, ainult et metamorfoosistseenist jääb ebaselgeks, kuhumaani kehtib keeleline metafoor ja kust alates on mõeldud tekstisisest otsesõnu tehtud üleloomulikkust (mida tuleb ette ka mõne teise looga, osalt näiteks ,,Loodimisega"). ,,Ruletiga" ühtki sellist probleemi ei teki ja see jääb üheti mõistetavaks. Teksti lugemisel ei seganud miski lobedat ilukirjanduslikkust nautimast, ainult et... Lõppeks jäi mulje ühest pretensioonitust tekstist, mis ei ütle midagi muud peale juba teadaoleva tõsiasja konstateerimise, et mängurlus on üks äraütlemata paha asi. Kui ,,Rulett" oleks tõesti Kristjan Sanderi stiil ilma kõigi nende tühimiketa, siis oleks justkui arusaadav, milleks on vaja neid talle endale ja tema lugejale.

Ometigi ei ole see nii lihtne. ,,Ruleti" puhul hakkas ehk takistama teatav ebaoriginaalsus, ent teiste tekstide puhul ei peitu probleem selles. ,,Rulett" on ainus lugu sellest kogust, milles sisalduv motiiv lõpuni välja mängiti, aga see on samas kõige lihtlabasema ideega. Tõenäoliselt on tegemist looga, kus selline hämardamine pigem toetanuks teksti ja lisanuks sellele põnevat salapära. Praegusel juhul jääb see lihtlabaseks kasiinolooks, millele on juurde sokutatud teatav annus ulmelisust. Samas oli selle stiil kõige nauditavam, vähemalt esmalugemisel, kuivõrd pingutatud hämardamine ei takista ilukirjanduslikku taset nautimast. Huvitav, milline tekst tuleks, kui ta mõne originaalsema idee sarnasel moel täiel kujul välja kirjutaks...

Muidu pole nende lünkadega ju häda miskit, aga need teevad tema teksti lugejale ja kriitikule kättesaamatumaks. Neist johtub, et asjaliku sisulise kriitika asemel saab ta kommentaariks justkui ebaasjalikuna näiva väite, et ,,hämar oli". Seda on ent teatud puhkudel võimatu eritleda sellega peaaegu samatähenduslikust, aga olulise nüansi poolest erinevast väitest ,,ei saanud aru". Kuivõrd neid saab pealtnäha panna ühte patta, tekib olukord, kus ükski kriitiline sõna ei kanna tema jaoks lõpuks mingitki tähendust. Sellele osutavad suuresti ka tema enda sõnad 16-küsimuse-intervjuus: ,,Põhjalikumalt analüüsiva kriitikuga võib nõustuda või ta lollpeaks kuulutada /.../"

Probleem pole selles, kas käesolev arvustus võiks teda mingiski suunas kõigutada või kas üldse peakski. Pigem näen probleemi selles, et kui kogu tagasiside on tema silmis kas nõustuv või idiootlik, siis mis võimalust on inimesel üldse mingis suunas kirjanikuna areneda? Ja ehkki tegemist on ju tunnustatud autori valikkoguga, ei teki lugedes siiski veendumust, et tegemist oleks valmiskirjanikuga - aga see võib ka olla puhtalt maitse küsimus. Samas olen ma veidi tirinud ülalesinevat tsitaati kontekstist välja - lause lõppu oli ta siiski lisanud: ,,/.../ kuid isegi viimasel juhul jääb tema statistiline väärtus ikkagi alles." See mööndus laseb säilida teataval uudishimul selle suhtes, kuhu sulg teda kannab. Lootes ühtlasi, et see viib edasiste ,,Galaharide" lõpetamise ja mitte nende sulgemiseni.

Märtsikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Märtsikuu pildimäng toob taas midagi uut ning huvitavat.

Sel korral koosneb pildimäng seitsmest erinevast kaadrist. Ära tuleb arvata pildil olevate ulme- ja õudusfilmide nimed. Vihjeks olgu öeldud, et nende esitähed annavad ülevalt keskelt päripäeva lugedes kokku ühe tuntud ajakirja nime (inglise keeles artikleid mitte arvestada). Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Ühe filmi äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada seega suisa 7 punkti. Vastata saab kuni 25. aprillini.

Iga vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi 2008. aastal kirjastus Fantaasia poolt välja antud Robert E. Howardi "Kuningas Kull ja Bran Mak Morn".

Jaanuarikuu pildimängust võttis osa 5 inimest. Kasutades random.org nimekirjasegajat võitis oma filmiriiulisse eestikeelse dubleeringuga "Tuulte oru Nausikaa" Jana (Timestamp: 2013-03-26 10:23:13 UTC)

Aga õiged vastused? Kõik vastanud arvasid ära kuulsad animefilmid "Minu naaber Totoro" (My Neighbor Totoro) ja "Vaimudest viidud" (Spirited Away). Mis paljudele aga meelde ei tulnud oli "Hing anumas" (Ghost in the Shell).

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Märtsi ulmkonnakroonika 2013

Eesti ulmetähed

Margus on üks neist, kes ilmselt ulmeseltskonnas tutvustamist ei vaja. Käinud on ta pea kõigil Estconidel, pidev külaline nii Tartu kui Tallinna ulmeseltskonna kogunemistel ning tihti juhtub teda nägema ka igasuguste mängulaudade taga.

1. Mida praegu loed?

Praegu loen raamatut Charlie Fletcheri " Kivisüdame" triloogiast, kuna pole midagi uut huvitavat müügile tulnud ja ma ju ei loe veel inglise keeles.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Hea sorav tekst, lõbus ja samas ka piisavalt keeruline sündmustik.

3. Ulme kolm lemmikut (film, sari, raamat või koomiks)? Paari lausega neist lugejaile.

Film: viimati oli päris huvitav "Lähtekoodi" nimeline film, muidu on päris head nn seiklusfilmid "Muumia" , "Indiaani Jones". Sari: sarju vaatan üldjuhul väga harva kunagi vaatasin paar hooaega "Vampiiritapja Buffit", viimati vaatasin "X-filesid " ja "Stargatet". Raamat: otsest lemmikut kui sellist pole, aga mulle meeldivad peaaegu igasugused ulmeteosed erinevatest alamanrites. Koomiks: kunagi sai päris mõnusat koomiksit loetud, milleks oli Meelis Kupitsa "Rahutud ajad".

Haapsalu õudusfilmide festival

Kaheksas Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide festival (HÕFF) toob publiku ette 1981. aastal esilinastunud ja kassarekordeid purustanud teedrajava ulmeklassika, reissööri George Milleri ja näitleja Mel Gibsoni läbimurdefilmi ,,Mad Max 2: Maanteesõdalane" (Mad Max 2: The Road Warrior).

Film on järg meeste 1979. aastal ilmavalgust näinud linatööle ,,Mad Max", mis ei jõudnud rahvusvahelisse levisse. Teost demonstreeritakse HÕFFi alaprogrammis ,,80's coming back", mille puhul näidati mullu edukalt Paul Verhoeveni filmi ,,Robocop".

32 aastat tagasi esilinastunud koomiksilaadne ja punkrokk-stilistikast inspireeritud plahvatuslik fantaasiafilm on olnud teetähis paljudele ulmefilmidele, mis kujutanud sõdivateks jõukudeks killustunud tuumasõjajärgset ühiskonda. Toona veel väljaspool kodumaad tundmatu 25-aastane Mel Gibson mängib selles postapokalüptilises ja vägivaldses põnevusfilmis üksikut uitajat Maxi, kes otsib kallihinnalist kütust ja on sunnitud bandiitidega relvad ristama.

Teose on lavastanud Oscariga pärjatud austraalia filmireissöör George Miller (,,Eastwicki nõiad", ,,Lustakad jalakesed"), filmi trööstitu kõrbemaastiku kujutamise eest vastutab samuti hilisem Oscari võitja, operaator Dean Samler (,,Tantsib koos huntidega", ,,Apocalypto"). Kassades edukaks osutunud linateos sai neli aastat hiljem järje, 2014. aastal näeb ilmavalgust aga Milleri lavastatud filmi uusversioon, milles peakangelast kehastab inglise näitleja Tom Hardy. Festival demonstreerib ,,Mad Maxi" 35 mm arhiivikoopial koos eestikeelsete subtiitritega.

Juba varem väljakuulutatud HÕFFi filmide nimekirja on endale koha kindlustanud ka 1998. aastal maailma vapustanud õudusfilmi ,,Ring" lavastaja, Hollywoodist koju Jaapanisse filme tegema naasnud nimeka Hideo Nakata värske linateos ,,Kompleks" (Kuroyuri danchi). Lisaks mitme sõltumatu briti filmi auhinnaga pärjatud pingelisele trillerile ,,Berberiani helistuudio" näeb festivali publik ka teist Suurbritannia filmi, musta huumoriga vürtsitatud linateost ,,Sawney: Inimese liha" (Sawney: Flesh of Man), mis on tänapäevane versioon 16. sajandil elanud kurikuulsast otimaa inimsööjast Sawney Beanist.

Friigifilmide programmi on lisandunud venelaste ja soomlaste koostööl valminud olematu eelarvega õuduskomöödia ,,oppamistuur" (Shopping tour), milles vene ostuhullud satuvad Soomes silmitsi kohalike zombi'dega! HÕFFile tuleb ka linateose autor Mihhail Brashinski.

25.-28. aprillil Haapsalu kultuurikeskuses toimuval festivalil näeb tänavu 20 täispikka mängufilmi. Esimest korda astuvad HÕFFil võistlustulle lühifilmid, mida hindab rahvusvaheline ürii.

HÕFFi sooduspassid hinnaga 30  on müügil Piletilevis. Alates 14. märtsist on võimalik ajakirjanikel ennast festivalile akrediteerida aadressil www.hoff.ee. Festivali täisprogramm avaldatakse HÕFFi kodulehel 11. aprillil, samal päeval tulevad müüki ka päevapassid ja üksikpiletid.

Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide festival on rahvusvahelise Euroopa Fantastiliste Filmide Föderatsiooni Méliès liige.

Festivali korraldavad Haapsalu linnavalitsus, Haapsalu kultuurikeskus ja MTÜ Pimedate Ööde Filmifestival.

Lisainfo: http://2013.hoff.ee/

Pilte Lennusadamas toimunud ettekannetest

5. märtsil 2013 avati Lennusadama kevadhooaeg, mille keskseteks kujudeks on Jules Verne ja Ottomar Gern. Selle aasta kevadprogrammis tutvustab Lennusadam allveelaevanduse lapsepõlve ning sellega seoses kutsuti teisipäeval 5. märtsil kohale Jüri Kallas ning Mart Kalvet, kes jutustasid fantaasia- ning ulmekirjandust merenduse perspektiivist. Uudistama oli tulnud u. 25 inimest, sealhulgas ka palju varem tundmatuid nägusid. Üritus leidis aset väikeses kinoruumis, kuhu ausalt-öeldes väga palju rohkem inimesi ei oleks ka mahtunud. Ettekanded kestsid kokku umbes 2 tundi.

NB! Mart Kalveti ettekanne ilmub käesolevas Reaktoris. Jüri Kallase oma avaldame Aprillinumbris.

Piltide autoriks Marko Kivimäe.

Ajakirja Regina jutuvõistlus

Võistlemise aeg 10.02-5.05.2013

Tulemused tehakse teatavaks 2013 aasta sügisel.

Teemad:

1. Elu pöördepunkt

2. Luukered kapis

3. Andumine

Vorm on vaba, igaüks võib ise valida, kas kirjutada õudukas, ulmenovell, krimijutt, erootiline novell, realistlik jutt või puhtal fantaasial põhinev lugu.

Võistlustöö pikkus on maksimaalselt 30000 tähemärki. Tekst peab olema kas eesti või soome keeles ja see ei tohi olla enne kusagil avaldatud. Võistlusel võib osaleda mitme novelliga.

Võistluse võitja otsustatakse kahes voorus. ürii koosseisus on kirjanik Juko heikura, PR Mäneder Katri Wanner ja produtsent Sanna Tiihonen-Korppi. Esmalt valitakse välja kaheksa finaali pääsevat novelli, mis sügisel avaldatakse Reginas.

Seejärel hääletavad lugejad finalistide seast välja võitjanovelli, see toimub ajavahemikus 15.08-19.09.2013. Kõigi finaali jõudnud novellide eest makstakse 200 euro suurune honorar. Finaali pääsenuid teavitatakse isiklikult 2013. aasta juunikuu lõpul.

Lugejate hääletuse põhjal jagatakse välja veel ka järgmised preemiad:

I preemia 1000 euri

II preemia 500 euri

III preemia 250 euri

Saatmine

Sada võistlustöö rtf-või doc-tüüpi dokumendina hiljemalt 15.05.203 kell 16.00 elektronpostiaadressile toimetus@ajakiriregina.eu ja lisa oma andmed (telefoninumber, e-posti aadress, elukoht) nii e-kirja sõnumiosasse kui ka novelli algusesse.

Lisainfo: www.ajakiriregina.eu

Bruce Sterling Tartus

Kirjandusfestivali Prima Vista juubelile (9.-12. mai Tartus,

11. mai Valgas) tuleb kirjanduskuulsusi ka laiast maailmast. Nende hulgas ka Bruce Sterling, "Skismaatriks +" autor.

Bruce Sterlingi "Skismaatriks +" paigutub umbkaudu järgmise sajandi lõppu, mil Maast on saanud unustatud kolgas ja Päikesesüsteemis võitlevad tehnikale panustavad mehhanistid ja end geneetiliselt muutvad vormijad. Erinevaid nägemusi, suhtumisi ja kultuure on nii palju, et mõistet inimkond kasutatakse selle seltskonna puhul vaid parema puudumisel. Selles äärmiselt kirjus, võõrapärases ja üsna julmas maailmas võitleb oma elu eest Abelard Malcolm Tyler Lindsay, pagendusse saadetud diplomaat, näitleja, piraat, õpetaja ja prohvet. Raamatus on oma koht ka kõikvõimalikel võõrrassidel, millest mõned -- eriti lisalugudes -- on hinnatavalt õõvastavaks kirjutatud.

Raamat on poodides müügil ja kirjastus müüb neid ka posti teel.

Kaanepildi autor on Meelis Kroetskin. ,,Schismatrix", ,,Sunken Gardens" on tõlkinud Iris Jeletski, ,,Swarm" - tõlkinud Tanel Saimre, ,,Spider Rose" - tõlkinud Rea Raus, ,,Cicada Queen" ja ,,Twenty Evocations" - tõlkinud Tarmo Vaarpuu.

Ulmehuviliste Tallinna märtsikogunemine

Märtsikuusse on sel aastal tipitud heldelt reedeid, nii et "kuu kolmas" võis meeldivalt üllatada juba kuu keskel. Kogunemispaik, nagu tavaliselt, Lost Continendi ,,aknaalune laud" alates kella kuuest (õhtul). Kuuldused käivad, et vana harjumuse järgi viie paiku tiiru mööda mannert ära teinud kodanikud võisid tühjade pihkudega lahkuda. Küll oli kuue ja seitsme vahel hõivatud enam kui kuraditosin tooli. Kui aga piltnik lõpuks aparaadiga vehkima hakkas, olid paljud kohalerutanutest juba minemagi tõtanud. Mälu järgi pandi kirja järgnev seltskond: Eva Luts, Margus Makke, Ats Miller, Taivo Rist, Rain & Klassivend (vabandust, selles punktis laiutab nimekirjas pisuke segadus. Pole veel kindel, kas trahvida tuleks paigalpüsimatut märkmikku või hajameelseid kõrvu, aga ka registreerimislehe taaskäikuviimine tuleks täpsuse taganutjatele ehk pähe), Jaanus Trolla, Silver Sära, Taavi Kalju, Andres Veer, Martin Arda, Riivo Mägi, Tanel Raja, Tea Roosvald.

Sel korral tõi Eva Luts kaasa Stephen Kingi ,,Isemoodi aastaajad", mida osteti nii kollektsioneerimise eesmärgil kui ka ahne lugemishuviga silmis. Eva käest pinniti peamisi põhjusi, mille sunnil-toel ta selle teose kirjastas. Uuriti tagakaant ning arutleti teosega seotud filmide üle. Vahepeal oli nähtaval ,,Täheaeg 11", aga kui üks hiline saabuja püüdis laual olevat köidet enesele soetama hakata, selgus, et Martin Arda oli kõnealuse juba ära ostnud ning tegu oli ühtlasi ka viimase kaasas olnud eksemplariga.

Igihaljas tuntumate ja vähemtuntud nägude võrdlus üllatuslikult pika või lühikese staaiga ulmehuviliste ridades inspireeris üht lauaotsa jagama mnemotehnilisi võtteid nimede ja nägude kokkuviimise tarbeks. Lootus jääb, et veli tunneb venda! Kui mitte järgmisel, siis vähemalt ülejärgmisel Estconil kindlasti.

Meenutati uut Stalkerite nimekirja ning vahetati muljeid. Uuriti Eva Lutsu kui toimetaja ning kirjastaja arvamust kirjanduse ja kirjandusehakatiste kohta. Kuulati, kuidas toimetaja võib, aga äkki ka autor peab vahel teadmisi spetsialistidelt sisse ostma. Selleks, et viia kokku lugejat haarav jutustusviis ja uus, põnev, võib-olla loo idee autorilegi veel võõras valdkond, ei pea alati teadlane kirjutama teadusest ning kirjanik... Kirjutamisest. Piisab, kui need kaks kuidagi kokku saaksid.

Veel pidi Eva aru andma, kas lähiajal on plaanis korraldada uus ulmejuttude võistlus ning mida mahlast ja huvitavat kirjastusehaid sel juhul temaatika kohta haistavad. Eva prognoos oli piisavalt täpselt umbmäärane, et huvi veelgi paisutada. Mõnda aega lahati nn young adult teemat kui nähtust ulme ja tavakirjanduse vahel, mis kipub paljude meelest mõlema pinnalt maha libisema, aga ometi nii tapvalt populaarne on. Ennustati, mis võiks olla järgmine hitt-ulmeelement praeguste rahvalemmikute asemel, järgmine trendisõna, mis hästi märki tabanud menuromaanidest kulutulena plahvatab kuni fännikirjanduseni välja. Eva ja paar külalist arutlesid ,,kiiksu" olemuse, kaalu ja vajalikkuse üle ulmekirjanduses.

Umbkaudu kella üheksa ja kümne vahel lagunes ulmeseltskond osadeks ja paiknes ümber. Mõned lahkusid eratoimetuste juurde, osa jäi kohale, aga mitu ulmehuvilist läksid muusikalisele üritusele. Kuulaja Kõrv käis natuke maad kaasas ja tõdes huviga, et muusikaseltskond murdus juurdetulnud mõjuri tõttu veel ühe korra pooleks, suutes seetõttu katta koguni kaks kontserti ühe hoobiga! Lisaks leidis aset mõningane vaidlus Tolkieni Viie väe lahingu üle. Pärast muusikahuviliste lähetamist (ja Tolkieni teemalist arutelu) parvetas Kuulaja Kõrv tagasi Lost Continenti, kus kuni keskööni leidis aset muljetamine arvutimängude ja kirjanduse seoste üle ning meenutati mõnuga mitmeid häid filme. End ilmutas senimaani nimetamata salajane seltskonnaliige, kes oli palehigis rüganud mandri teises otsas võistumängulauas. Lootuses kaotuse korral ulmikutega liituda, hiilis ta küll mõned korrad vestlejate juurde, aga kauaks teda mängust välja ei lubatud. Ehk tuleb järgmine kord.

Tea Roosvald

Veebruarikuu Baasi arvustus

Veebruaris laekus BAASi 141 uut arvamusavaldust erinevate ulmeteoste kohta. Kõige viljakam arvaja oli seekord Eesti ulmefändomi Paha Poiss Lauri Lukas, kes võttis ette kultusmainelise ajakirja Mardus 1999. ja 2000. aasta numbreid ja hekseldas neid avalikkuse ees.Tulemuseks 67 arvustust - tõenäoliselt BAASi ajaloo ühe kuu arvuline rekord. Hoolimata LL-i kirjanduteaduslikult peenest eritlusvõimest ("lollakas sisu", "äpardunud kirjatsura", "sitt on sitt", "valus sitt", "märatsev jama", "segane sodi", "jabur ideepojakene", "paberile valgunud oksendus", "okseoopus", "täielik pask" jne), jääb Eesti enim pärjatud ulmekriitikul karikas seekord siiski saamata. Tema arvustused jäid kõik siiski liiga lakooniliseks ja sisaldasid ka ilmselt asjatundmatuid märkusi ulme vanuma nung hinnatuima alamanri vastu.

Kõige pikema arvustuse kirjustas veebruaris Triinu Meres Marcus Kaasi loo "Mitte millegi prints kohta" http://www.dcc.ttu.ee/andri/sfbooks/single.asp?rets=35979 Pika arvustuse saab siiski kokku võtta kahte väitesse - tegelased on üheülbalised ja Triinul oli lugeses kohutavalt igav (nii et "tukk tuli peale". Arvustuse hindamisel ei peaks oluline olema, kas mulle endale Marcus Kaasi lugu meeldis või mitte (ja ma loodan, et see mind ei mõjutanud), aga ikkagi ei jaga ma arvustaja seisukohti. Tegelikult oli see esimene Marcus Kaasi tekst (nendest, mida olen lugenud), mis mulle kuidagi sümpaatne tundus. Viimane Täheaeg oli üldse ootamatult kõva (kui välja arvata 2 lugu ja raamatukaaned), eesotsas Triinu enda looga, nii et sealt oleks jätkunud häid lugusid lausa kahte numbrisse.

Parima arvustuse konkurentsis tekkis tihedam rebimine aga ulmekriitiku ja -kirjaniku Jüri Kallase ning ajakirjaniku ja kirjaniku Raul Sulbi vahel. Kallas oli lugenud ukrainlase Oless Berdniku lühiromaani "Sertse Vsesvitu" ja pärast tema ülevaadet tekkis endalgi huvi seda lugeda. Kallasele iseloomulikult saime teada ka teose avaldamisandmeid ja märkeid tõlke kohta.

Raul Sulbi veebruarikuisest lugemispäevikust jäid silma arvustus Poul Andersoni lühiromaanile "Starfog" ja Calvin M. Knoxi jutustusele "Chalice of Death". Sulbi demonstreerib taas oma laia lugemust ja võrdlemisoskust taustaks sobivate teiste teostega.

http://www.dcc.ttu.ee/andri/sfbooks/getrets.asp?raamat=6603

http://www.dcc.ttu.ee/andri/sfbooks/single.asp?rets=36004

Et pikemaid arvustusi oli veebruaris vähe, siis tuligi kaaluda eelkõige nelja mainitud retsensiooni vahel. (Oli muidugi veel pikk ja huvitav Silver Sära arvustus Holger Kaintsi viimase romaani kohta, aga noh... saate ju isegi aru, et...)

Jäägu siis seekord nii, et karikas läheb Jüri Kallasele, kes tutvustas meile poole sajandi vanust Ukraina ulmet.

http://www.dcc.ttu.ee/andri/sfbooks/single.asp?rets=35991

Palju õnne võitjale ja loodan, et Raul ja Triinu pikalt ei põe.

Silver Sära

Märtsi kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Varrak

Pereäri Vürstkaupmehed I

Charles Stross

Tõlkija: Juhan Habicht

Helkivas soomusrüüs rüütel, latern piigi otsa riputatud, patrullib oma sõjasalgaga sügisöisel metsateel - umbes seal, kus meie maailmas asuks Bostoni eeslinn. Järsku kostab põõsastest krabinat, keegi nagu liigutaks... Rüütel haarab sadulakaarelt automaadi ja tulistab igaks juhuks paar valangut. Hiljem leitakse põõsastest paar roosasid toasusse.

Hiliskeskaegses Gruinmarkti kuningriigis on see VÄGA halb uudis. Susside omanik, 32 aastat vana majandusajakirjanik Miriam Beckstein jõuab ehmunult tagasi endale ja meile tuttavasse maailma ning aasta on endiselt 2002, aga tal on tükk aega väga paha olla. Siiski pole tema seiklused sellega lõppenud, pigem vastupidi. Ning kui sümpaatne mees hästiistuvas ülikonnas ulatab talle plaatinakarva krediitkaardi, öeldes, et hertsog Lofström palus jääda esialgu kahe miljoni dollari piiridesse, siis võivad mõned seiklused ju isegi meeldivad tunduda.

Kindlasti meeldib Strossi ,,Vürstkaupmeeste" sari kõigile neile, kes kunagi nautinud Zelazny Amberi raamatuid. Uuriv ajakirjanik Miriam ei ole küll rüütel Corwin ega võlur Merlin, aga ei jää neile oma otsusekindluselt ka alla ning temalgi tuleb korda luua ühtaegu mitmes maailmas.

Ilmub ka e-raamatuna

Võlulaev

Robin Hobb

Tõlkija: Sash Uusjärv

Eluslaevnike triloogia tegevus toimub Bingtownis, Jamaillias ja Piraadisaartel, mis jäävad Kuuest Hertsogkonnast kaugele lõunasse. Sellegipoolest mõjutab Kuue Hertsogkonna sõda Punalaevnikega ka lõunapoolsemate maade kaubandust ning on pingeline isegi peredele, kellele kuuluvad imelised eluslaevad, mis on tehtud võlupuust. Kui laeval on surnud perekonna kolme põlvkonna esindajad, siis eluslaev virgub ja selle käilakuju ärkab ellu. ,,Võlulaeva" alguses oodatakse eluslaev Vivacia virgumist. Vestritite peretütar Althea on veetnud suurema osa elust koos isaga seilates ning seepärast on ta veendunud, et pärast isa surma saab tema laeva omanikuks ja kapteniks. Peagi selgub, et isa on pärandanud laeva hoopis tema õele ja jõhkrale õemehele.

Aegade julm laul

Tiit Tarlap

,,Äkki tekkis Ivoril kummaline tunne, et kõik on nii kaunis, nii meeldivalt tühine ja samas unelevalt armas, et see lihtsalt ei saa kauaks kestma jääda. Taolisi mälestusi kirjeldavad inimesed suurte sõdade eelõhtutest."

Tiit Tarlapi uue romaani peategelase, ajarändur Ivor Renniki eelaimus osutub prohvetlikuks - heaolu on habras ja ajutine, rahvamasside kaua kestnud pahameel murrab pinnale ning korra ja turvalisuse asemele asuvad anarhia ning vägivald. Tsivilisatsiooni päästmiseks peavad ajarändurid leidma ajas kunagise saatusliku punkti, mis on tulevikukaose põhjustanud. Seejärel tuleb neil n-ö rööpad ümber seada, et heaolu jääks püsima. Muidugi nende jaoks, kes on seda väärt.

Kuid maailma taas õigeks kohendamine ei lähe valutult. Eesmärk on õilis ning nõuab täideviijatelt eneseohverdamist, ent selle juurde kuuluvad ka intriigid, salanõud, tumedad kired. Missioon viiakse edukalt lõpule, aga kas tulemus on parim võimalik?

Kirjastus Fantaasia

Karl Kiilaspea pärijad

Aarne Ruben

Romaan ,,Karl Kiilaspea pärijad" on kaasahaarav ajalooline, väikeste mütoloogiliste kõrvalepõigetega seiklusromaan kirjaoskamatust rändrüütlist Lotharist, kes läheb kombekohaselt rännuretkele seiklusi ja teadmisi otsima. Teel ründavad teda norsemennid, teised rändrüütlid, hiiglased ja ka daamid, mõned kõrgest soost ja mõned mitte. (Vahel ründab muidugi ka tema ise, aga võitluse käigus on juba raske aru saada, kes alustas.) Teda tabavad võidud ja kaotused, korra esitab ta väljakutse isegi kuningas Karlile endale, kes inkognito ringi juhtub seiklema. Saab selgeks, et rüütli mõttemaailma kuuluvad kaunid naised, vägiteod, deemonid, esivanemad, vale ladina keel ja palju muud. Ja ka see, et iga kaotuse taga võib oodata võit.

Kirjastus Ersen

Verevanne. Vampiiride akadeemia, 4. raamat, I osa

Richelle Mead

Tõlkija: Leelo Kaskmann

Kui kaugele kavatseb Rose minna, et oma lubadust täita?

Hiljutine strigoide rünnak Püha Vladimiri Akadeemiale oli kooli ajaloos hukutavaim, selles said surma nii moroidest õpilased, õpetajad kui ka kaitsjad.

Hullem veel - strigoid võtsid endaga kaasa mõned ohvrid - nende seas ka Dimitri. Noormees pigem sureks, kui muutuks strigoiks, ja nüüd peab Rose hülgama oma parima sõbra, Lissa, keda ta on vandunud iga hinna eest kaitsta, et täide saata see, mida Dimitri oli tal kaua aega tagasi palunud teha.

Ent kui kaalul on rohkem kui elu, kuidas ta suudab hävitada inimese, keda armastab üle kõige siin ilmas?

Kommentaarid märtsikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Märts on lõppemas ja varsti on käes soojemad ja päikeselisemad kevadkuud. Sulava lume alt paistab läbiReakteeritud tekste, aga sedapuhku hoopiski mitte nii palju, kui mõnel varasemal korral on olnud - reeglina on ju 3 teksti kuus, nüüd aga kaks.

Neile, kes suruvad seepeale raevunult oma ulmetekstinäljas käsi rusikasse ja neavad taevast, maad ja põrgut kaduvikku, tahaks esiteks öelda seda, et tähtis on ju kvaliteet, mitte kvantiteet. Teiseks, kallis tekstinälgas vägivaldur, praeguse paastuaja lõpu lunastab ehk järgmise kuu tekstirohkus, kui oodata on lisaks kõigele muule 30-leheküljest teksti Osvald Soobelilt.

Seniks mõne sõnaga kahest käesoleva numbri tekstist.

Esiteks novell värskelt peatoimetajalt J. J. Metsavanalt. Tegemist on taaskord tekstiga, mis on saanud alguse Tartu iganädalases ulmekirjutamise töötoas. Loodetavasti saadavad edaspidi teisedki töötoal osalejad mõne teksti Reaktorisse töötlemisele ja avaldamisele, esialgu võib julge Metsavana kanda rasvase rinnaga hundi rolli.

,,Süsteemirike" on hoogne jutustus, mille peategelased on tema loomingus varemgi figureerinud (vt eelmise kuu jutt ,,Lagi põrandas") rahvapärase suuvärgiga ja omameheliku olekuga meestekolmik. Nad satuvad erinevatesse seiklustesse, milleni viib nad meelevaldselt käituv masin. Kui Metsavana peaks kunagi tahtma need tegelased kokku viia HAL9000-ga, oleks ma rõõmuga nõus olema selle esmalugeja.

Kui eelmise teksti juures ma pigem omaette heietan mõtteid mõnest pikemast tekstist, siis Reidar Andresoni "Ärkamise" puhul on rohkem põhjust sellest juttu teha, kuivõrd autor on ka mõne sõnaga arutanud käesoleva loo edasist kulgu. Käesoleva teksti näol on tegemist tegelase poolest tehnofoobse, autori poolest vast pigem tehnofiilse looga, mis leiab aset militaarsevõitu düstoopias. Huvitavale märulile lisandub küllaltki põhjalikult läbimõeldud taustalugu ja autorile tuleks vaid soovida aega, jaksu ja inspiratsiooni teksti viimisel plaanipärase lõpuni.

Kuivõrd ,,Ärkamine" on lugu, mille Metsavana leidis Ulmejutulaborist, võib käesoleva numbri tekste vaadelda ka selles valguses, kuivõrd aitavad Eesti ulmemaastikku viljastada sellised harrastuskirjanikest koosnevad sotsiaal- ja töörühmitused. Tasub ikka osa võtta neist üritustest - kas tulla Tartusse kirjutama või näiteks kirjutada Ulmejutulaborisse. Kes teeb tööd ja näeb vaeva, see näeb mõnel ilusal päeval selle kõige vilju ilutsemas Reaktori jutunurgas. Neil hetkedel võiks see vaevuja ehk öelda, et - tasus ikka ära.

Head lugemist!

Jutt: Ärkamine (Reidar Andreson)

Kõrvulukustav kärgatus äratas Krene taas tukastusest. Oma purunenud hõljuki aknast välja vaadates nägi ta, et plasmakahuri löök oli kõigest paarisaja meetri kaugusel oleva hoone praktiliselt olematuks pihustanud. Plahvatusejärgne õõvastav pilt avanes pärast suurema tolmu ja suitsu hajumist, kui Krene silmas laiali paiskunud rususid. Kohas, kus hiljuti oli veel seisnud soliidne mitmesaja-aastase ajalooga eluhoone, olid järel ainult sulanud teraskonstruktsioonide köndid ja betoonitükid. Kogu väljakut kattis hele tolmuvaip - tõeliselt valge oktoobrihommik. Kunagi oli terve linnaosa ilmselt jõukamale elanikkonnale ihaldusväärne elupaik. Kui üldjuhul tavatseti Maa linnades kõik vana asendada moodsate ja ökonoomsete voolujooneliste torude ning karpide rägastikuga, jäeti siinne kant kultuuripärandina puutumata. Ka Suure Mässu (mida androidid nimetasid ,,Puhastussõjaks") lõppedes sajandite eest ei kiirustatud neid hooneid korrastama ega säilitama. Linnaosa kunagiste elanike, inimeste, jäänused olid ammu tolmuks kõdunenud.

Krenele tundus, et plahvatuse lööklaine on ta ajurakkude ühendused paigast põrutanud, kuna mõtted kippusid keskendumise asemel ringi uitama. See veel puuduks, et ta praegu sonima hakkaks. Kurnatus ja vigastatud jalg ei aidanud mõtteselgusele kuidagi kaasa. Aga selgust läks vaja.

Vaenlase luuresalgad kammisid hooned eelnevalt läbi ja otsisid põgenikke. Linna kohal hõljuvate laevade plasmakahurid tegid seejärel oma tavapärast tööd lammutades vanu hoonekvartaleid. Rajati teed suurematele masinatele, mis jalaväe kaitsval toel vaikselt läbi muidu liiga kitsaste tänavatega linnaosa edasi liikusid. Krene liikumisvõimetu hõljuk lebas poolviltu ühe pooleks murdunud betoonploki all, mis koos rusudega pakkusid mõningast kaitset. Thaefa käest saadud juhtnööride järgi hõljuki varjestamise modifitseerimine tundus olevat hea mõte. Androidide skaneerijad ei suutnud ilmselt tema masina suunalt ühtegi mõistlikku signaali ega energianäitu registreerida. Kust pagana kohast Thaefa need skeemid küll sai? Krene tundis naisest puudust.

Viimase nagelemise ajal ühe androidist ohvitseriga oli mees vasakut jalga tõsiselt vigastanud...

***

Krene oli saadetud staabist mahajäetud linnaossa armee liikumisi jälgima. Ta väljus parajasti ühest vaatlustornist ja naasis oma hõljuki juurde, kui naabruses asuva maja nurga tagant ilmus ootamatult välja valitsusvägede minisoomuk. Silmapilguks oli Krene keha tõmbunud reflektoorselt krampi, kuna soomuki kuulipilduja toru oli otse temale suunatud. Kuid valangu asemel tabas teda kerge üllatus, sest veel liikuva masina turvalisest rüppest hüppas välja sõdur. Tegemist oli ilmselt mingi ohvitseriga, millele vihjas rinnaturvise plaadile värvitud kuldne sümbol. Androidil oli masinast väljudes juba relv käes, aga ta peatus, sest ka Krene oli oma revolvri pihku haaranud. Ohvitser silmitses pinevalt seda uunikumi, millest Krene sõrmedega kinni hoidis.

See oli 20. sajandist pärit Ida-Mandri lääneosa vägedes levinud revolver, mille Krene oli Thaefa kaudu vastupanuvõitlejate peastaabist hankinud. Impulsspüstolitest oli androdide energiakilpide vastu vähe tolku ja kuigi staapides olid olemas seadmed relvade ümberseadistamiseks, kohanesid vaenlaste sõdurid nendega kiiresti. Ka suurema võimsusega plasmarelva tabamus ei pruukinud androide alati maha niita, parimal juhul muutis liikumatuks. Seetõttu olid vastupanuvõitlejate kõige hinnalisemateks relvadeks vanad padrunitega laetavad revolvrid. Töökindlad, kompaktsed ja, mis peamine, tõhusad. Energiakilp suutis küll kuuli hoogu pidurdada, aga mitte piisavalt, et otsetabamus pähe poleks fataalne. Iga taoline relv, mida androidid ajapikku kartma õppisid, oli võitlejate seas kulla väärtusega. Kuid püsside suurimaks nõrkuseks oli muidugi laskemoona nappus. Seepärast jagati neid peamiselt võitlejatele, kel oli lahinguväljalt ette näidata mõni saavutus.

Krene seisis liikumatult ja tänas mõttes jumalat, et salves oli endiselt kaks padrunit järel. Androidist ohvitser tõstis aeglaselt vasaku käe ja näitas peopesaga Krene poole nõndanimetatud leppimismärguannet. See oli mehe jaoks mõneti üllatav käik, sest temale teadaolevalt ei raisanud sõdurid suhtlemismängude peale just palju aega. Nad tahavad mind elusalt kätte saada.

,,Pane relv käest, Krene," alustas ohvitser rahuliku häälega. ,,Me ei tulnud sind neutraliseerima."

Kärgmõistuse abil käib isikutuvastus ilmselt hetkega, mõtles Krene ja puudutas küünarnuki küljega tagi all vöö küljes oleva seadme kontrollnuppu, mille tagajärjel see aktiveerus. Käise küljes olev detektor registreeris Krene sõrmede vaevumärgatavat liikumist, et midagi programmeerida.

,,Millega olen sellise tähelepanu ära teeninud, et üks valitsuse ohvitser vaevub minusugust kõnetama?" torkas Krene.

,,Kas sa tead midagi Külalisest?"

Müstilise Külalise Maale saabumisest alates hakkas nii mõndagi juhtuma. Või nii Krene vähemalt arvas. Valguskera, mille kohta inimestel oli endiselt neetult vähe infot, ilmus ootamatult kahe aasta eest pealinna lähedale. Vastupanuvõitlejate juht, kolonel Thetor, oli suutnud oma häkkeritest üksusega valitsusvägede infosüsteemi sisse murda ja selle kohta veidi teavet koguda. Külalist ennast neil füüsiliselt näha ei õnnestunud, kuna androidid valvasid perimeetrit - väga ulatuslikku sealjuures - suure hoolega. Mingil põhjusel tekkis väejuhatusel tulnukaga ilmselt konflikt, sest lekkinud andmete järgi prooviti seda mitmel moel ,,neutraliseerida". Suurte kaotustega. Lisaks suutis koloneli üksus erinevatest infokildudest kokku lugeda, et kõige ebameeldivamal hetkel kaotas androidide valitsus - Ühendus - ootamatult kontrolli sadade tuhandete sõdurite üle. Teadetes räägiti midagi "kriitilise tähtsusega isikutest". Kuidagi õnnestus sõjajõududel tulnukast lõpuks siiski jagu saada. Kahjuks ei sisaldanud häkitud andmebaasid täpsemat infot meetodi enda ega uue relva kohta.

,,Miks ei tea. Ometi üks tõsine sell, kes teile korralikult tuule alla tegi. Kahju, et ta nii vähesega piirdus." Ohvitser ei reageerinud kuidagi.

Android jäi hetkeks vait. Mille kuradi kallal ta seal oma ülima tehisajuga juurdleb? Ilmselt saab juhtnööre, kuidas mind mugavamalt ,,neutraliseerida", mõtles Krene. Ta pühkis selle mõtte peast ja pigistas käes olevat revolvrit.

Ohvitser hoidis endiselt lepituse märgiks peopesa ees ja jätkas. ,,Meil on vaja kõiki... inimesi, et planeeti kaitsta."

,,Kelle eest? Selle neetud Külalise? Ma sain aru, et te tapsite... vabandust, neutraliseerisite võõra olendi andmata talle võimalustki. Ära ütle, et olete hakanud inimeste hulgast ülejooksikuid värbama. Me oleme äraütlemata nadi kuulekusega. " Ma pean end kontrollima, üritas Krene rahuneda.

,,Sa ei mõista." Tundus, nagu oleks android ohanud. "Oht Maal asuvale tsivilisatsioonile on suurem, kui te aimatagi oskate. Tule meiega staapi ja ma garanteerin sulle hea kohtlemise ning vastused su küsimustele. Peagi olete kõik nagunii ühel või teisel viisil kinni püütud. Milleks seda mõttetut vägivalda jätkata?"

,,Nad oleks võinud sinu asemel mõne oskuslikuma läbirääkija saata, kes oma vastast nii naiivseks lollikeseks ei peaks. Kuidas saad sa tulla rääkima mulle mõttetust vägivallast ja tsivilisatsiooni säilitamisest, kui teie olete ise samal ajal üht hävitamas?" vihastas Krene.

Android langetas käe ja samal ajal tegi Krene oma nimetissõrmega veidi äkilisema liigutuse, nagu vajutaks nupule. Neist paarikümne meetri kaugusele puiestee keskele projitseeriti hõljuki poolt Krene värelev volumeetriline koopia. Ohvitseri pea nõksatas korraks vasakule ootamatult saabunud tegelast silmitsema. Krene kasutas momendi ära, et androidi tulistada ja kiirelt hõljuki poole hüpata. Kõik toimus hetke jooksul. Mehel õnnestus tabada ohvitseri relva hoidvat kätt. Android pillas küll impulsspüssi käest, kuid jooksis juba kärmelt hõljuki poole. Krene oli samal ajal hõljukisse sisenemas, kui tundis äkitselt vasakus jalas teravat valusööstu. Ohvitser oli tervest käest väljutanud randmerelva, mille plasmalaeng Krene säärt kõrvetas. Summutatud karjatuse saatel langes mees külili hõljuki põrandale ja suutis end nii palju koguda, et terve jalaga avariisulguri pihta virutada. Masina uks räntsatas kinni vahetult enne ohvitseri kohalejõudmist. Android klammerdus hoo pealt sellesama ukse külge ja hakkas meeletu jõuga vastu klaasist avaust taguma. Kuid vastupanuvõitlejate hõljukid polnud tavapärase varustusega ja parendatud oli nii soomust kui ka plasmalaenguid neelavaid kilpe. Tugevdatud klaas pidas androidi löökidele vastu. Veel.

Hoolimata masina raskusest suutsid löögid selle kõikuma panna ja Krene roomas vaevaliselt juhtkonsooli juurde. Vandesõnade saatel, mille põhjustajateks olid valusiirded vigastatud jalast ja rappuv masin, kompis ta meeleheitlikult konsooli, et käivitada autopiloot, mis hõljuki minema sõidutaks. Korraga kostis selja tagant ragin ja Krene mõistis, et tugevdatud klaas oli järele andnud. Meeletu ponnistusega vinnas mees end pooleldi üle juhtkonsooli ja leidis lõpuks õiged nupud üles. Hõljukimootorite käivitumise hääle varjasid pea täielikult kõrvukriipiv terase väändumise krigin ja uksehingede purunemise paugud. Ohvitser oli oma vigast kätt kasutanud kangina, mille abil ta purunenud akna kaudu hõljukilt ust küljest rebis. Krene lükkas gaasi põhja, libises inertsist tagasi väljapääsu poole ning just sel hetkel suutis android ukseavast sisse hüpata. Kostis veel üks pauk. Purustatud kolbaga android vajus otse Krenele peale.

Hõljuk sööstis möirates paigalt ja tuhises mööda tänavat edasi. Kuigi taolised masinad olid varustatud graviseadmetega, mis muutsid liikumise sujuvamaks, ei suutnud need täielikult kompenseerida meeletu kiirusega takistuste vahel manööverdava autopiloodi põhjustatud kaldeid. Krene rullus koos ohvitseri kehaga põrandal ja üritas meeleheitlikult millestki kinni haarata. Äkitselt hakkasid tööle pidurdusmootorid, kuid liiga hilja. Hõljuk paiskus mingi teel oleva takistuse tõttu kõrgele õhku ja kaks keha said mõneks sekundiks tunda kaaluta olekut. Pärast seda oli pimedus.

* * *

Krene heitis taas pilgu surnud ohvitseri kehale, mis oli iroonilisel kombel eelmisel päeval hõljukiõnnetuses ta elu päästnud ja suurema löögi enda peale võtnud. Deformeerunud jäsemetele ja purustatud peale vaatamata nägi android endiselt kuratlikult inimese sarnane välja. Jah, kaua võideldi 22. sajandil Lääne- ja Ida-Mandril globaalselt võimutsevate korporatsioonidega, kes soovisid androidide arendusprogramme läbi dr Mashahiro Mori ,,oru"* suruda. Kuid mõlema regiooni poliitikute kõrvad jäid vaatamata igasugustele kodanike meeleavaldustele ja protestidele kurdiks. Tehislike inimesesarnaste olendite arendus toimus seni, kuni polnud võimalik enam mingi välise vaatluse ega psühholoogilise testi abil neid inimestest eristada. Sealt edasi oli vaid väike samm ülemaailmse paranoia ja neetud utoopiaühiskonnani, milles androidid ilma tegema hakkasid. Ametlik tolleagse Ühenduse seisukoht oli igasugune taoliste sündmuste eitamine, hiljem ei võetud neid teemasid isegi arutlusele. Vandenõuteoreetikud võisid end vabalt töölt lahti võtta, kui neil maikameestel üldse mingit elu oli, ja hommikust õhtuni oma iidvanadel mehaanilistel trükimasinatel ahastavaid bulletääne vorpida, mis kellelegi korda ei läinud. Iga kuu väljusid tehastest sajad androidid, kellest osad viidi väidetavalt kuskile tsivilisatsiooni poolt rikutud paika sellist tööd tegema, mis inimestele kui ,,valgustatud liigile" polnud tervisele hea. Teised leidsid rakendust tööstuses, teeninduses ja haridussfääris. Tänaval kõndides võis iga sajas või lausa kümnes vastutulija elutu olla. Seega jäi ainult oodata, millal saabub kriitiline punkt ja androide ühendav tehislik Kärgmõistus otsustab Maad lagastava inimrassi ära ,,neutraliseerida". See juhtus kardetust varem.

Krene raputas pead ja virutas androidile jalaga. Hõljuki koesiirdemooduliga medisüsteem oli ta vigastatud sääre enam-vähem ära paiganud. Androidide varustusjaamast näpatud seadmed tegid tõesti igasuguste materjalide taastamisel imesid. Lapitud säär polnud küll ideaalses seisundis, kuid piisavalt terve, et jalale toetudes abivahendita liikuda.

Paratamatult meenus talle, kuidas nad Thaefaga androidide rünnaku tõttu staabist põgenesid ja ta kaaslane vahetult enne soomukisse jõudmist jalutuks lõigati. Vaenlase sõdurid hakkasid kiiresti paika seadma mobiilset plasmakahurit, millega oli võimalik nende sõiduk liikumatuks muuta. Võitluskaaslased ei lasknud Krenet haardest lahti, kui viimane üritas tormata välja naist päästma. Soomuki last oli liiga väärtuslik, seletati talle hiljem. Krene nägi kaugeneva soomuki aknast, kuidas naisele lähenevad sõdurid mingi seadmega Thaefa liikumatuks muutsid. Ikka veel pani maas lamava naise ainitine temale suunatud pilk Krenel näo tõmblema.

Läheduses asuval tänaval oli ootamatult vaikseks jäänud, kui pataljoni viimased sõdurid majade vahele kadusid. Krene mõtles veel tunnikese oodata, enne kui ümbrust uurima läheb. Paraku sai hõljuki sidesüsteem õnnetuse käigus tõsiselt viga ja tal puudus igasugune ettekujutus, kuidas omadele endast teada anda. Pärast ohvitseri kadunuks jäämist olid androidid terves linnaosas aktiivseks muutunud ja otsisid väsimatult nii öösel kui päeval. Krenel polnud ööpäeva jooksul õnnestunud leida ainsatki hetke, mil saaks sõidukist ohutult väljuda. Tal oli küll mobiilne varjestusseade, millega sai androididest skaneerijate jaoks nähtamatuna ringi liikuda, kuid selle algelised akud pidasid vastu kõigest pool tundi ja ta pidi avastamise vältimiseks naasma hõljukisse, et neid laadida. Lisaks põhjustas varjestatud keskkonnast väljumine energialeket, mida skaneerijad innukalt raalisid, ja Krene ei tahtnud sellega riskida. Sõiduki enda akud peavad taolises hiberneerunud olekus tõenäoliselt nädalaid vastu. Ta haaras pihku järjekordse energiabatooni, mille maitse oli siiani mõistatuseks, ja hakkas närima. Kuid ta kibeles välja minna. Ei, targem on oodata pimedani ja üritada siis liikuma pääseda.

Sügisöö oli selge ja üsna rõske. Nüüd tuli proovida. Krene avas hõljuki ainsa ukse, mis maa seest välja ulatus, ning astus masina kõrvale. Ta kopsud täitusid värske õhuga ja silmad proovisid pimedusega kohaneda. Ümberringi valitses täielik vaikus, ainult kauguses võis aimata suurlinna tasast ühtlast müra. Ilmselt loobusid sõdurid otsingutest ja liikusid mujale. Krene polnud viimase kuue tunni jooksul detekteerinud ühegi androidi energiamustrit. Mees tõstis pilgu taevasse ja märkas lisaks tavapärasele tähekaardile ühte suurt helendavat täppi. Vastupanuvõitlejate seas levisid kuuldused, et androidid ehitavad Maa orbiidil midagi suurt. Jutud juttudeks, kuid see ,,uus täht" oli tõesti kahe aasta eest ootamatult taevasse ilmunud ja ühtlase intensiivsusega samas kohas säranud. Krenele meenus vaatlustorni viimane ühendus koloneliga, kus viimane oli kirjeldanud edukat sabotaaiakti ja mainis midagi kosmose varustuskanalite häirimisest. Kuid siis side katkes, tõenäoliselt läheneva vaenlassoomuki segajate tõttu.

Mees kontrollis skanneriga veel kord ümbrust, kuid masin ei registreerinud endiselt midagi kahtlast. Seejärel silkas ta longates üle platsi lähima hoone juurde. See oli lähiraadiuses ainus 10-korruseline hoone, mida polnud puruks pommitatud, ja Krene tahtis saada ümbruskonnast head ülevaadet. Roninud hoone katusele, hakkas ta binokliga ööd puurima. Täiskuu võimaldas tal isegi ilma nägemisvõimendita üpris selgelt ümbrust takseerida. Tänav, mida mööda hullunud autopiloot ta siia transportis, oli vaikne. Uskumatu, kui pika maa hõljuk selle lühikese ajaga läbida suutis. Kuigi allee kulges üsna sirgjooneliselt, oli isegi sellisest kõrgusest raske märgata vaatlustorni, millest lugu alguse sai. Ta pidi iga hinna eest torni juurde jõudma, sest teoreetiliselt võisid kamraadid teda sealt otsida. Kuid tee sinna oli pikk. Kaasaskantava varjestajaga jõuaks ta heal juhul poole maast ära katta, aga sealt edasi tuli loota heale õnnele.

Kui Krene pööras pilgu kauge linna tuledele, andis skanner vaikse surinaga millestki märku. Seade registreeris tema hõljuki poolt imepisikese energialekke. Mees liikus poolkükkis asendis katuse teise serva juurde ning piilus üle ääre alla. Sõiduki ümber oli kõik rahulik, kuid masina sees oli midagi valesti. Purustatud peaga android oli endiselt põrandal pikali, kuid veidi asendit muutnud. Krene kirus mõttes, et polnud piisavalt põhjalikult ohvitseri keha monitoorinud. Purunenud kolp peaks ju ometi garanteerima, et android ei suuda Kärgmõistuse signaale töödelda või iseseisvalt keha kontrollida. Samas oli ohvitser endiselt hõljukis ja ükski tema kehaosa ei ulatunud üle varjestusbarjääri. Kas mõni luurajatest oli sõiduki üles leidnud ja sees käinud?

Ta keeras end istuli ja mõtles, mida edasi teha. Hõljuki juurde polnud mõistik tagasi minna, kuna läheduses varitsev luuraja võib just seda oodatagi. Samas polnud Krene skanner mingeid muid häireid registreerinud. Kas võib olla, et androidid kasutavad sarnast varjestamistehnoloogiat? See polnud võimatu, arvestades nende kasutuses olevaid ressursse ja Kärgmõistust. Kuid milleks? Maale olid jäänud vaid mõned tuhanded vastupanuvõitlejad, kelle ,,neutraliseerimiseks" tuli lihtsalt planeedi teatud regioonid kannatlikult läbi kammida. Või on nad tõesti tundmatu vaenlase ees nii hirmul, et peavad tehnoloogia arendamist taas tagant torkima? Ei, praegu ta nendele küsimustele vastust ei saa, tuleb tegutseda.

Krene hiilis katuse serva äärde, mille külge oli kinnitatud mingisugune platvorm. Selle küljest laskusid alumistele tasemetele kitsad kaldteed. Kaadervärgi otstarvet ei suutnud Krene kindlaks teha, kuid see polnud praegu oluline. Ta ei usaldanud enam trepikoja kaudu tänavale laskuda ja otsustas kaldtee kasuks. Vigase jalaga oli sellel küll veidi nadi ukerdada, eriti kui tahta märkamatuks jääda, aga ta liikus siiski. Pikkamööda allapoole ronides möödus mees akendest, mille klaasid olid ammu kadunud. Aeg oli betooni ja kivi nii palju murendanud, et mõnel korrusel oli raske neid avausi üldse akendeks pidada.

Mees oli jõudnud just poolele teele, kui ajahambast puretud platvormi serv andis pingele järele ning murdus. Jalgealuse kaotanud Krene klammerdus kramplikult kätega ühe eendi külge. Ehmatus oli nii suur, et ta suust ei tulnud iitsatustki, kuid instinktid tegid oma töö. Kivitükkide maapinnale jõudmise krabin ei tulnud kindlasti tema varjatuks jäämisele kasuks. Ta üritas mitmeid kordi saapaninaga platvormi servast kinni haakida, et end tagasi vinnata, kuid ebaõnnestunult. Pagana närune lõpp küll, kui nii peaks minema, jõudis mees mõelda.

Korraga tundis ta seljas jahedat judinat. Ta polnud üksi. Krene tõstis pilgu ja avastas, et pea kohal olevast aknaavast keegi vaatab teda. Kuuvalguses nägi sõduri nägu eriti õõvastav välja, kui ta mustade silmakoobastega ülalt Krenet silmitses. Siis haarasid kaks tugevat androidikätt tema õlavartest kinni ja vinnasid rippuja jõuliselt üles. Käte kokkupuutel tekkis mõlema mehe ümber õrn helesinine aura, mis järgmisel hetkel oli juba kadunud. Varjestuse seadmed olid vist väljakonfliktide tõttu lühisesse läinud. Krene skanner hakkas vihaselt surisema. Tõprad kasutavadki sama tehnoloogiat!

,,Aeg on koju tulla," ütles android vaikselt.

Krene lennutati laia kaarega toa teise serva põrandale pikali. Sõdur kõndis tema poole ja õhulennust toibunud Krene märkas silmanurgast luuraja käes sama seadeldist, millega Thaefa elutuks muudeti. Ta teeskles oimetust ja lasi sõduril veel lähemale liikuda, enne kui proovis äkilise liigutusega androidi poole viskudes tolle pikali tõmmata. Kuid vastane oli selleks valmis ja põikas kõrvale. Krene pööras järsult oma keha ning üritas terve jalaga teise rindkeret tabada. Löök polnud küll kuigi jõuline, aga siiski piisav, et android tasakaalust välja viia. Sõdur sirutas kukkudes käed välja, et Krenest kinni haarata, kuid viimane suutis end kiirelt eemale veeretada. Seejärel haaras mees kabuurist revolvri järele, tehes seda siiski liiga aeglaselt. Android sihtis Krene kätt ja mehe suust kostis karjatus, kui laeng käelaba koos revolvriga otsast kõrvetas.

Sõdur kasutas olukorra ära, haaras maast seadme ning liikus nüüd juba ettevaatlikumalt maas vanduva Krene suunas. ,,Kapten, oleme küllalt aega raisanud," proovis ta veenda.

,,Mis kuradi kapten ma sul olen!"

,,See kõik pole vajalik. Tulge meiega kaasa ja teid... tehakse korda."

Krene puhkes hüsteeriliselt naerma, ise androidi eest istukil eemale tagurdades. ,,Teete mind korda? Mis naljameestega ma viimasel ajal küll kokku satun." Seejärel meenus mehele pükste reietaskus olev puss. Jah, parem siis juba selline lõpp...

Android liikus aina lähemale ja ei lasknud kordagi Krene tervet kätt silmist. ,,Meie luuresalk on iga hetk siin. Teil oleks targem maha rahuneda ja meiega kaasa tulla. Meil on vaja kõiki kodanikke..."

Nende sõnadega hüppas sõdur Krenele peale ja surus seadme vastu mehe rindkeret. Haavatud Krene proovis küll androidi alt välja rabeleda ja taskust pussi haarata, kuid liiga hilja.

* * *

Pärast androidi saadetud teate registreerimist kihutas Ühenduse sõjajõudude 74. luuresalk kohale nii kiiresti kui võimalik. Nende juht leitnant Thaefa oli esimene, kes meheni jõudis. Mureliku pilguga suunas ta analüsaatori maas lebava keha suunas. Kuid Thaefa ilme rahunes koheselt, kui kümmekonna sekundi pärast seadme õrnalt pulseeriv helisignaal katkes ja naise mehaanilisse ajju kandus lakooniline teadete kaskaad: ,,Subjekti 4B-72-65-6E-65 närvisüsteem Külalise võõrkoodist puhastatud, tarkvara parandus paigaldatud, taaskäivitus initsieeritud..."

*1970. aastal jaapanlasest doktori Mashahiro Mori poolt tehtud analüüs, kus võrreldi inimeste emotsioone seoses liikumatute ja liikuvate nukkude ning masinatega. Kui robotite sarnasus inimestega on jõudnud teatud tasemele, mis on äratuntavuse kadumisele üsna lähedal, tekitavad need enamikul inimestest õõva ja vastumeelsust.

Jutt: Süsteemirike (J. J. Metsavana)

,,Sihuke ongi? Nagu muna?"

,,No mida sa siis ootasid, ristkülikut või"

,,Ma ei teagi, aga igaljuhul mitte sellist" ohkas Isake ,, Nende moodsate autode disain läheb iga aastaga koledamaks ja koledamaks"

,,Aga see eest odav ja sõidab täiesti ise. Võime juba kohe peale sissevajumist õlu avada. Pole vaja kainet rooli ega midagi."

,,No olgu. Peamine, et kohale viib. Muu polegi oluline," nõustus Isake. ,,Kuhu ma õlled panen?"

,,Pagassi ikka, tainas," turtsus Traat.

,,No ja kus see on?"

Kaks punkarit pöörasid pilgud küsivalt kolmanda osapoole Traadi suunas.

,,No eks ta auto taga on..." arvas see. ,,Mm... äkki käib see seest lahti?"

,,Ma võin õlud ja viinad sülle ka võtta," pakkus Korgits abivalmilt, ,,kõik kenasti käe-jala juures olemas."

,,Noh, olgu, kobime peale," ohkas Traat ja mehed kadusid tagide nagisedes pungil seljakottidega õrnroosakasse sõidukisse.

,,Oh sa pele, mugav on siin küll," kiitis Isake tunnustavalt.

,,Aga kus selle viguri rool on?" uuris Korgits rahutult.

,,Rooli polegi vaja," muheles Traat. ,,Näe, vaata," ta näppis mingeid armatuurlaual olevaid nuppe ja rooli tavalise asukoha kandis lõi helendama holoekraan.

,,Näete, siit valin kursi, vajutan siia, panen kiiruse paika ja litsun seda rohelist OK-nuppu ning... näe, liigubki."

Traadi kamraadid ümisesid tunnustavalt ja juba mõni hetk hiljem kostis salongis kolmekordne õllepudeli avamise krõpsatus.

,,Ärge te ainult istmetele lödistage!" hoiatas Traat. ,,Lubasin vennale, et annan ta muna tervelt ja kriimustamata tagasi."

,,Ega me mingid eilased ole," kirtsutas Isake manitsuste peale nägu, lasi istme madalamasse asendisse ja rüüpas mõnuga märjukest nii, et nired habemesse ja särgikaelusesse nõrgusid.

Linnatänavad ja majad jäid peatselt seljataha, asendusid kiirteega, uusehitiste ning tehastega. Seltskond autos muutus aina häälekamaks ja joogisemaks. Korgits suutis hoiatustest hoolimata õlut maha kallata ja sai mõlema sõbra käest pragada.

Varsti jäid ka uusehitised selja taha ning asendusid siit-sealt hooletult lageraidega taltsutada püütud võserikuga. Mingihetk sõitis auto suuremalt teelt maha ning pööras väiksemale rajale. Autoreisijad ei märganud sedagi - nad olid parasjagu elavalt vaidlemas klassikalise muusika üle.

,,Ma ütlen, et see JMKE, see on ju vanainimeste muusika" seletas Traat ägedasti. ,,Mul vanamees kuulas seda ühtelugu, kui ikka jommis oli koos teiste pässidega."

,,Jah, nii on!" toetas teda omalt poolt Korgits. ,,Isegi Eesti Rahva Muuseumis on Villu Tamme vahakuju olemas. Kunagi kooliaeg peksti meid kogu klassiga vaatama neid tohletand kibusid ja vahakujusid. Seisis koos Koidula või kelle iganes tädiga seal käsikäes. All veel suur kiri - ärkamisaegsed laulikud."

,,No kas siis vana muusikat ei tohigi kuulata," porises Isake solvunult. ,,Hea muusika kõlbab alati kuulata, olgu ta siis ärkamise või tont teab mis aegne."

,,Mul on tegelikult olulisem küsimus," segas Korgits sõbra veidi pehmekeelelisele jutule vahele. ,,Miks pagana pärast me seisame?"

,,Seisame?" imestasid Traat ja Isake ja vaatasid samuti aknast välja. Selgus, et masin oli kõrvalteelt välja pööranud ühele sellega ristuvale metsarajale ning seal lösutavasse poriloiku põhjalikult kinni jäänud

,,No mis seal ikka, näpukesed persest välja ja lükkama!" kamandas Traat ja hetk hiljem olid kõik kolm auto nina ees, pressimas seda mudast välja ning tagasi teele. Lendas sajatusi ja vandesõnu, Traat libastus ja kukkus isegi mutta ja meeste näod kattusid kiirelt higipiiskadega. Mis aga ei liikunud, oli auto.

,,Phuhh, no kuidas see muna nüüd nii kõvasti ses pisikeses loigus kinni on?" imestas punetava näoga isake ja võttis lähedasel kännul istet. ,,Kuule, Traat, vaata õige, ega kässar peal ole."

,,Ei ole, aga auto ise ei taha tagasisuunas liikuda," kostis veidi aega armatuurlauda uurinud Traat.

,,Toho pele, mis tal siin otsustada?"

,,Noh ta, tarkvara, arvab, et siit peaks jooksma lühim tee ja siis siia ta üritabki end punnitada."

,,No ega midagi, lükkame siis edasi," ajas Isake end sirgu.

Teistpidi lükkamine tundus märksa tulemuslikum. Masin ei ajanud seekord enam sõrgu vastu vaid pani isegi mootori tööle ja paar minutit hiljem oli sõiduk lombist väljas ning kindlalt nelja rattaga kuival pinnasel. Kogu seltskond puges taas tema kaitsvasse sisemusse, aga kaua nad seal istuda ei saanud, sest masin sumatas järgmisse lompi. Piiksatas abitult ja jäi uuesti seisma.

,,No on saabas!" vihastas Isake ,,Muudkui kinni ja kinni. Selle kalossiga vist väljaspool linna ei saa sõita?"

,,Ega see masin sul mingi tanksaabas pole, mis igast sitast läbi marsib," laiutas Traat käsi. ,,See rohkem peen linnaking."

,,King-kirsa..." porises Korgits tagaistmelt. ,,Mul ükskama kõik, ainult et kui me kaua neis mülgastes istume, siis enne pimedat me kohale ei jõua."

Punkarid ronisid ohates uuesti välja ning seadsid end masina taha.

,,Paistab, et kunagi on siin olnud uuselamurajoon," seletas pisut kaarti uurinud Traat. ,,Seepärast auto nii kangesti sedakaudu sõita tahabki. Kõrgema prioriteediga tee."

,,Kus see uuselamurajoon siis on?"

,,See võis vabalt olla üks neist kunagisi keset sood rajatud küprokehitiste kogumeid..." arvas Isake ,,Mäletan, et kui ma väike olin, olid nad suur mood. Hiljem pehkisid ja määndusid läbi. Mul on tunne, et ma isegi näen seal võserikus üht osa seinast."

Ta kamraadid heitsid pilgu välja ning nüüd märkasid nemadki siin-seal pajuvõsa ja noorte kaskede vahel nurgelisi kontuure.

,,Biolagunevad majad, kurat, mida nad kõike pole ka välja mõelnud ja katsetanud," vangutas Korgits pead, ,,Türi, nendega sõidame õige edasi."

Kuid seegi sõit ei kestnud pikalt - olles vaevalt sadakond meetrit edasi liikunud, läbis masinat uuesti jõnksatus ja seekord suri isegi mootor välja.

,,Pask!" vihastas Isake ,,Juba kolmas kord kinni! Teinekord tuleb ikka rongiga minna."

Mehed ronisid pahuralt uuesti autost välja ning kogunesid masina tagaosa juurde.

,,No nii, üks-kaks. Tõukame!" kisas Traat. Ka Isake röögatas, aga tõukamise asemel tõstis ta käed hoopis auto pealt õhku, astus sammu tagasi, libastus ja kukkus valju plärtsu saatel istuli.

,,Persse - metsloom!"

Pilgud pöördusid Isakese võdiseva sõrme osutatud suunas. Võserikust oli tõesti välja kakerdanud tõeline imeloom. Välimuselt justkui siil, aga kui suur! Kasvult pigem keskmise koera kui tavalise okaskera mõõtu. Siililaadne olevus nuusutas õhku oma terava ninaga ja peletise väikesed nööpsilmad põrnitsesid mehi kahtlustavalt.

,,Olge paigal ja ärge tehke ootamatuid liigutusi," manitses Isake. ,,Äkki läheb ise metsa tagasi."

Aga siil ei läinud metsa. Tatsas hoopis lüheldastel jalgadel lähemale, nuuskis Isakese püksisääri ja hakkas siis oma koonu vastu mehe tagihõlma hõõruma.

,,Ehee, see ju sõbralik elukas!" rõõmustas Traat. ,,Siia, kriimik, kriimik."

,,Mis kiimik?" kohmas maas istuv Isake, kes üritas takistada siilil ta nägu lakkumast

,,Haa, Kiimik jah!" irvitas seni vakka olnud Korgits, ,,See paras nimi sihukesele elajale."

Üheskoos tõukasid nad auto uuesti mülkast lahti. Edasisõitu takistas aga vastleitud Kiimik. Elukas puges nimelt kõige esimesena autosse ja keeldus sealt välja tulemast. Isake, kes teda vägisi üritas välja kiskuda, tegi vastu siili okkaid enda käe katki ja karvakera urises tigedalt ning eksponeeris punkidele oma väikesi, aga nõelteravaid hambaid.

,,Sitta temaga," lõi Korgits käega, ,,las sõidab siis kaasa, kui tahab, meil ju ruumi jätkub."

,,Ära määrib istmed!" porises kulmu kotsutav Traat. ,,Äkki veel situb ka..." Aga lõpuks lõi temagi käega.

,,No sõitku siis pealegi, jumal temaga. Mina ei viitsi siin veel tund aega passida ja üht kuramuse siili autost välja ajada."

Sõit jätkus seega neljanda osapoolega ning üsna pea selgus, et Kiimikule maitseb hirmsat moodi istmete katteks kasutatud pehme kunstnahk.

,,Kuulge, ärge laske tal istmeid närida. Mehed, kurat! Venna käest saan koslepit," hädaldas Traat õnnetult ja heitis üle õla Kiimiku suunas ärevaid pilke.

Hiidsiil lõpetas polstri närimise, neelatas lahtirebitud kunstnaha tüki alla, ajas keele suust välja, raputas pead ning oksendas autopõrandale.

,,No mida ma ütlesin! Loom autos, auto põhjas," halas Traat.

,,Su auto ei ole lihtsalt seedimisele hea," irvitas Korgits.

,,See pole minu, vaid mu venna auto. Kuulge, andke talle midagi süüa, ehk jätab siis masina terveks."

Isake tiris seljakotist mõned pakid grillviinereid ja pakkus neid siilile. Vorstiga paistis elukas rahule jäävat. Ta pistis need viimseni pintslisse, keris end seejärel meeste vahele kerra ja vajus raskesse unne.

Õnneks jäi Kiimiku leidmine selle teekonna viimaseks suuremaks seikluseks. Tee läks tiba paremaks, sai taas asfaltkatte ja varsti hakkas paistma ka Korgitsa vanaisa lääpa vajunud talu.

,,Oli ka aeg," ohkas Korgits õndsalt. ,,Nonii, kohe viskame viinad kaevuvette külma ja saame suitsusaunas kogu roka maha hõõruda."

Mehed ronisid masinast välja ja asusid tegutsema. Peagi oli saunas tuli all, viinad külmas ning vapper reisiseltskond kogunes saunakökatsi ette viimaseid õllesid lõpetama ja sauna valmimist ootama.

Endine reisiviperustest tekkinud tusatuju sulas ja jutt hakkas taas voolama, kui äkki kukkus keset hoovi unustatult seisnud auto ootamatult signaalitama ja vilkuma.

,,Mis kurat sellel ilmailmel jälle viga!" vihastas Korgits. ,,Kuule, Traat, mine käsi tal vakka olla, aitab küll tuututamisest."

Traat liipas kuulekalt masina juurde, kadus hetkeks selle sisemusse ja ilmus hetke pärast välja, ehmunud ilme ees.

,,Kurat, see on suitsualarm. See, raisk, undabki."

,,Millest see siis undab, saunast või?" imestas Isake. Traat noogutas vaikides.

,,No on ikka erakordselt loll sitt!" vihastas Isake. ,,Traat, tõmba tal aku küljest või midagi."

,,Mina parem ei julge. Pagan teab, mis tal veel tuksi läheb. Pealegi, kus see aku üldse asub?" õiendas Traat vastu ning puhkes vaidlus.

Selle katkestas õige pea sireenide huilatus, mille saatel veeres õue tuletõrjemasin.

Autost ronisid välja kolm neoonvestides tuletõrjujat ning karmipilguline turske naisterahvas tumerohelises vormis. ,,Mis korralagedus siin on?" nõudis viimane ,,Kus on tulekahju?"

,,Ei ole mingit tulekahju!" astus Isake talle vapralt vastu ,,Lihtsalt see mu auto, see tähendab, mu venna auto, see läks vist lolliks. Küllap seesama saatis teile ka valeteate."

Tädike mõõtis kössivajunud ja kuivand mudaga kaetud kolmikut vaikides.

,,Olgu," ohkas ta siis, ,,eks siis teeme protokolli, ära kui juba siin oleme."

Ta tiris vööl olevast vutlarist välja väikese telefoni meenutava aparaadi ja vajutas sellel olevale nupule. Masin kukkus ägedalt tulesid vilgutama ja sellest sirutusid välja mitmevärvilised laserkiired, mis asusid hoolsalt ümbritsevaid pindu kompama. Siis kiired kustusid, masin piiksatas ja asus peenel laulval häälel rääkima.

,,Eurodirektiiv, seitsesada tuhat viisteist, mittelubatud tulekolde kasutamine, direktiiv seitsesada tuhat kakskümmend üks, keelatud materjalidest hoonest tuletegemine, eurodirektiiv, viiskümmend tuhat kaks, ehitusseadustega mittevastavuses olevas hoone," ja nii edasi ja edasi.

Traat, Korgits ja Isake said kuulda veel tükk aega kõikvõimalike seadusi ja paragrahve, millede vastu nad olid eksinud.

,,Aga...aga me tulime lihtsalt paganama sauna!" üritas Isake protesteerida.

,,Teate, kodanik, sauna minge linnas, selleks ettenähtud spaas", vastas kordnik nipsakalt ja jätkas juba ametlikumal toonil. ,,Hetkel rikute te vähemalt neljakümmet viit seadust, isegi kui ma paari kergema rikkumise peale läbi sõrmede vaatan. Igal juhul pean tegema teie kohta protokolli. Määrama rahvatrahvi ja käskima koheselt tuli kustutada ning lahkuda sellest ebaseaduslikust ja ohtlikust kohast."

,,Mis ohtlikust!" vihastas Korgits. ,,See on mu vanaisa maja, ta elas kogu elu selles."

,,Ja kus teie vanaisa nüüd on?"

,,Surnud."

,,No näete siis..." sõnas inspektorimutt külmalt. ,,Ja muide, ka koduloom on teil kiibistamata."

,,Mis kodu...? Ah Kiimik või? Ta ei ole meie oma, me leidsime ta teelt metsast," kohmas Korgits.

Aga inspektor oli juba pööranud talle selja ja viipas oma masina juures igavlevatele tuletõrjujatele. Need jooksid ligi, voolikuid järele vedades, ja kastsid üle nii suitsusauna kui ka selle ahju ja kerise, kustutades niimoodi Korgitsa suure hoole ja vaevaga tehtud tule. Seejärel kerisid mehed lahti tavapärasest erineva erekollase vooliku ja lasid kogu sauna täis roosakat mullitavat ja kiirelt kivistuvat vahtu.

,,Selleks, et vältida edaspidiseid seaduserikkumisi," sõnas tädi karmilt ehmunud saunalisi põrnitsedes.

Olles kogu sauna plastvahuga täitnud, kerisid tuletõrjujad vilunult kokku oma voolikud, pugesid koos inspektorimooriga tagasi masinasse ja sõitsid minema tolmupilve üles keerutades. Punkarid lonkisid aga lööduna tagasi oma auto juurde just parajaks hetkeks, et näha, kuidas see viimast korda enne kustumist vilgutas ,,Low Battery" signaali.

,,Kurat, nad on arvele kirjutanud ka selle makrofleksi hinna!" pahurdas tekki uuriv Korgits.

,,Tühja sest makrofleksist, kus see neetud Kiimik on?"

,,Mis tühja, mis tühja. Seda sitta kraabime vähemalt nädal aega nüüd välja. "

,,Tss! Kuulete?"

,,Kuuleme mida?"

,,Kuskil nagu piiksuks keegi..."

,,Kiimik!" kilkas Traat rõõmsalt ja kogu seltskond pööras pilgud hääle suunast. See paistis tulevat ilma mingi kahtluseta saunast.

,,Raisk, paistab, et ta lipsas märkamatult sauna, kui mehed hakkasid seda vahuga täitma," kortsutas Isake kulmu. ,,Me peame ta välja kaevama. Olgu autoga kuidas on, aga vähemalt jäi meile siilike."

,,On's mõtet..." lõi Korgits käega. ,,Saun läinud, mingu ka siilid."

,,Hei," ütles Isake. ,,Mäletad, Traat, kui siilike oksendas sellesse autosse?"

,,Jaa, ikka," vastas punkar.

Korgits see-eest kergitas kulmu. Ta ei saanud aru, millest nad räägivad. Nad üldse rääkisid tihti asjadest, mida ta ei mäletanud - huvitav, millest see küll tuli, imestas mees ja võttis järjekordse suure lonksu.

Isake jätkas: ,,Einoh. Tahtsin vaid öelda, et kuradi õigesti tegi."

,,Seda nüüd küll, seda nüüd küll..."

Nad vaatasid hetke teineteisele otsa, ohkasid, ajasid seejärel end püsti ja võtsid suuna osmiku suunas. Kusagil pidi ju mingi labidas leiduma.

Koomiks: Näljased vaimud (Taavi Oolberg)

Table of Contents

Peatoimetaja märtsiveerg 2013 (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Vanaisa maja (Agur Tänav)

Intervjuu: Kaie Ilves (Agur Tänav)

Kui Venemaal oleks ulmeajakiri? (Jüri Kallas)

Kombitsate varjud Supersargassos (Mart Kalvet)

Hiline lõikus - postapokalüptika rollimängus (Alan 'Paganarh' Sigus, Andrei 'Aweron' Dovbnja)

Mänguarvustus: Path of Exile (Jaagup Mahkra)

Malifaux - mitte lihtsalt miniatuurimäng (Sven-Tõnis Puskar)

Raamatuarvustus: Õhtu rannal (Tõnis Hallaste)

Märtsikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Märtsi ulmkonnakroonika 2013

Märtsi kirjastuste uudised 2013

Kommentaarid märtsikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Jutt: Ärkamine (Reidar Andreson)

Jutt: Süsteemirike (J. J. Metsavana)

Koomiks: Näljased vaimud (Taavi Oolberg)