Peatoimetaja veerg 3/15 (Ove Hillep)

Suveaeg jõudis küll viimaks kätte, kuid ilmataat otsustas meile siiski veel pisut talve võlusid tutvustada. Õnneks Reaktori plutooniumivardad tema kapriiside tõttu töötamast ei lakka ning taas kord on teie ees värske number eesti uusimast ulmest.

Kui ühelt poolt tutvume sel kuul pagulaskirjaniku Helju Rebasega, kes juba pikemat aega Moskvas elab ning Eesti ulmemaastikku oma loominguga rikastab, siis teisalt uurime Itaalia päritolu, kuid Eestis elava filmireissööri Nicola Piovesani tegemisi siinmail. Leila Tael arvustab uut ning vastakaid arvamusi põhjustanud ,,Chappie"-t ja Tiina Sulg heidab pilgu Jan Kausi raamatule ,,Ma olen elus". Arutame ka vastilmunud Cardi ,,Surnute eest kõneleja" üle ning arvutimängude teemal võtab sõna Onu Kalver. Loomulikult ei saa mainimata jätta ka Tea Roosvaldi väga südamlikku ning harivat tagasivaadet siitilmast lahkunud Terry Pratchetti elule ning loomingule.

Kiiritavat lugemisrõõmu

Kaanepildi autor Urmas Lüüs

Intervjuu Helju Rebasega (Jüri Kallas, J. J. Metsavana)

1.Esiteks tuleb tunnistada, et olete praegusele ulmehuviliste põlvkonnale kahjuks paljuski tundmatu. Äkki räägiksite endast lähemalt? Kust tulete, mida olete õppinud? Mis alal hetkel töötate ja kus elate? Kas teil on peale kirjutamise veel mingeid hobisid?

Sündisin Tallinnas, aastal 1948. Elasime Hobuse tänavas, vanalinnas, mille ilust olin juba lapsena nii võlutud, et kui pere Tartusse kolis, jäin seda veel kaua taga igatsema. Suureks kaotuseks olid ka Pika tänava kondiitriäri martsipanikujukesed.

Esimesed neli kooliaastat õppisin Treffneri gümnaasiumis, edasi Tartu 5. keskkoolis (praegune Tamme Gümnaasium), seejärel Tartu Ülikoolis teoreetilise matemaatika erialal. Pärast ülikooli lõpetamist õpetasin kaks aastat samas ülikoolis tudengitele loogikat ja siis suunati mind Moskvasse aspirantuuri. Väitekiri teemal ,,Intensionaalsed loogikad ja teadusliku tunnetuse loogika" oli aspirantuuri lõppedes heaks kiidetud, ent kahjuks (või õnneks?) alustati just siis, aastal 1976, Kõrgema Atestatsioonikomisjoni reorganiseerimist ja tervelt kaks aastat kaitsmisi ei olnud. Selle aja jooksul tegin kannapöörde oma unistuse, kirjanduse poole. Aastast 1985 olen olnud vabakutseline, vahepeal olen töötanud oma poja IT-firmas.

Hobid. Naudin enda kasvatatud orhideede õitsemist ja õpetan kahte pisikest Yorkshire terjeri tüdrukut ilusti käituma.

2. Miks te Eestist lahkusite, kas põhjuseks oli kirjandus? Kuidas on kirjaniku elu emigratsioonis?

Põhjuseks oli aspirantuuri õppima minek. Kirjaniku elu emigratsioonis? Peaasi, et kirjatarbed oleksid olemas, siis võib kirjanik elada, kus iganes. Kui kirjanik elab niisuguses kohas, kus on käimas mingi märul, siis on tal vedanud. Kui ta elab seal, kus inimesed kipuvad igal sammul võhivõõrastele hinge puistama, on tal vedanud topelt ja kui tal on võimalik igal ajal sealt jalga lasta, on ta õnneseen.

3. Kui hästi olete kursis tänapäevase Eesti ulme-elu ja kirjandusega?

Tänu Eesti ulmekirjanduse BAASile nüüd juba palju paremini kui varem.

4. Kas kirjutate oma lood kohe vene keelde või lasete tõlkida? Kas mõnda teksti on parem kirjutada vene keeles ja mõnda näiteks saksa?

Pikema ulmeloo ,,Linn Altrusel" tõlkis vene keelde Boris Rjabuhhin, kellele andsin üle väga konarliku venekeelse teksti, kus tema sõnul lausa vohas eesti keelele omane sõnakasutus. Häbiasi, et kuigi oma arust valdasin vene keelt, oli vene kirjakeel mul ometi nii kehv. Kohe oli ka siht silme ees: keel korralikult ära õppida. Ajapikku hakkas asi ilmet võtma ja tänaseks pole mul suurt vahet, kas kirjutan eesti või vene keeles. Moskvas elades olen saanud pakkumisi vene toimetajatelt ja olen mõnegi uuema loo kirjutanud vene keeles. Alati ei ole need olnud Venemaal elavad toimetajad. ,,Minu pea" ilmus Iisraelis, ulmekirjanik Pavel Amnueli 2010. aastal koostatud mitme autori ühises jutukogus ,,Bremja proroka", (,,Prohveti koorem"), jutustus ,,Luukere" 2014. aastal Kanadas, Montreali ajalehes ,,Zapad-Vostok" (,,Ida-Lääs"). Eestis, eriti veel Pärnus, kus mul on sugulased ja suvekodu, kirjutan ainult eesti keeles. Kõik minu jutud on olemas ka saksa keeles, need tõlkis Dagmar Bäumler. Neid saab lugeda netis:

vaikekohvik.blog.de

5. Ajakirjas Noorus avaldatud jutt ,,Kõik võidavad" ilmus ilma lõputa. Vene keeles aga avaldasite selle loo tervikuna. Kumba te ise eelistate? Kas otsus jutt lõputa jätta tuli raskelt ning toimetaja poolt ning kuidas te üldse suhtute toimetamisse ja juttude parandamisse?

Olen tänulik, kui vead näidatakse kätte. Aga isetegevus, juttude toimetajapoolne ,,parandamine", eriti millegi lisamine käib küll närvidele. Ent igast reeglist on erandeid. Jätta jutustus ,,Kõik võidavad" ilma esialgse lõputa, soovitas mul kuulus ulmekirjanik Arkadi Strugatski. See oli ammu, aastal 1985. Ajakiri ,,Literaturnaja utoba" tellis temalt noorte ulmekirjanike juttude kohta arvustuse, mis selles ajakirjas koos nende juttudega ka avaldati. ,,Kõik võidavad" kohta kirjutas Strugatski järgmist: ,,...kui selle lõppu kärpida, saame täiesti E. A. Poe või hilisema Akutagawa vaimus jutustuse. Seal on tunda, tõesti on, seda õilsa hullumeelsuse hõngu, mida me kõik naudime, lugedes Maupassanti ,,Horlat" või siis ,,Nülitud kätt". See on nagu paatina vanaaegsel pronksil..." Aga loomulikult võtsin nii autoriteetse kirjaniku nõuannet kuulda.

6. Kas Strugatski arvustus aitas ka hiljem tekstidel paremini levida?

Küllap vist. Mõne aasta pärast avaldati kolm minu lugu ühiste kaante vahel vendade Strugatskite, Mihhail Velleri, Viktor Pelevini jt loominguga; ,,Linn Altrusel" aga ilmus ajakirjas ,,Iskatel", mille tiraa oli kolmsada tuhat eksemplari (uuel ajal on trükiarv heal juhul 5-6 tuhat).

7. Teie eestikeelne kogumik tõi kaasa palju kriitikat. Kuidas teile endale see tundus? Kas see oli ulmevõhiklik? Näiteks kriitika stiilis: Kuna Wellsi ajamasin on juba leiutatud, pole sellest enam mõtet kirjutada?

Ei, sellist asja nüüd küll ei mäleta. Ka ajamasinat võib ju mitmeti kasutada. Minu esikraamat ,,Väike kohvik" õhutas tõepoolest üllatavalt paljusid eesti kriitikuid sulge haarama. Retsensioonid ilmusid ,,Sirbis ja Vasaras", ,,Keeles ja Kirjanduses", ,,Noorte Hääles". Retsensiooni kirjutas isegi Teet Kallas. Täitsa heasoovliku. Ja Oskar Kruus. Ma ei tea, mul on vist ,,demokraatia" nii veres, et võtan märkused heameelega vastu. Igaühel on ju õigus oma arvamusele. Peaasi, et mind ennast ei sõimataks.

8. Kuidas on ja on olnud teie suhted Eesti kirjanikega (Näiteks Kabur, Hellat jt)?

Hellati ,,Naiste maailma" olen omal ajal ,,Mirabilia"sarjas lugenud. Minu teada kinkis just Hellat eesti keelele ilusa sõna ,,ulme". "Fantastika" on küll õige mitmes keeles kasutusel, aga pole pooltki nii ilus. Isiklikult tunnen Eesti kirjanikest vaid Mihkel Mutti ja Rein Põderit. Treffneris oli mu klassivennaks Olev Remsu. Tundsin ka traagiliselt lahkunud luuletajat Rudolf Rimmelit, ajakirja ,,Noorus" tolleaegset peatoimetajat. Rudolf võttis mind avasüli vastu, kui ,,Nooruse" anonüümsel jutuvõistlusel märgiti ära minu jutustus ,,Tühjad hinnasedelid" ja lõi mind pahviks küsimusega, kas matemaatika pole naiselikkust ära võtnud. Punastasin ja vastasin, et see pole minu otsustada. Mihkel Mutile oli mul au Tartu ülikoolis loogikat õpetada. Ühest naljakast seigast on Mihkel oma mälestusteraamatus kirjutanud. Kasutan juhust ja kinnitan omalt poolt, et kuigi see lugu võib tunduda fantastiline, Mihkel ei luiska, nii oligi.

9. Kaua teil kulus trükki pääsemisega? Ehk kaua võttis kuni jõudsite enda esimese debüüdini? Kui ma nüüd ei eksi, oli see vist ajakirjas Noorus.

Debüteerisin tegelikult juba koolipõlves, viiendas klassis, ent hoopis luuletustega. Tartu 5. keskkoolis (Tamme Gümnaasiumis) ilmus tollal kooli almanahh ,,Lävel", kus avaldati paar minu luuletust. Pommitasin oma luuletustega ka ajalehte ,,Säde", sain sealt vastuseks asjalikke retsensioone, aga kuulsus jäi siiski tulemata.

Proosat hakkasin sahtlisse kirjutama kaheksandas klassis. Minust vaid neli aastat vanema Pärnus elava tädi, Miina Rebase külaskäik jättis pärast tema ärasõitu endast maha sellise troostitu üksilduse tunde, et võtsin sulepea ja vihiku ja üritasin neid koos veedetud ilusaid, koerust pilgeni täis päevi, paberil taastada ja igaveseks jäädvustada. Pealkirjast ,,Meie Minkaga" kaugemale aga ei jõudnud. Avastasin, et olen nagu tumm, kes tahaks rääkida, aga kellele pole kõnevõimet antud. Otsustasin, et panen selle tumma, maksku, mis maksab, rääkima. Lugesin, kust vähegi sain, kirjanike soovitusi, kuidas proosat kirjutada. Hemingway ,,Pidu sinus eneses", Tehhovi kirjavahetust algajate kirjanikega ja palju muud. Tahta tähendab suuta. Aastal 1982 märgiti jutustus ,,Tühjad hinnasedelid" ära ,,Nooruse" anonüümsel jutuvõistlusel. Mulle helistas Rudolf Rimmel, kes küsis, kas mul oleks sellele loole veel jutte kampa anda. Ja siis... Enne ei saa vedama, pärast ei saa pidama. Jutte avaldati mitmes ,,Nooruse" numbris, ajakirjades ,,Looming", ,,Таллин". Röögatu trükiarvuga - 3 miljonit eksemplari - Nõukogude Liidu ajakiri ,,Vokrug sveta" avaldas ulmejutu ,,Liblikas". Aastal 1985 ilmus kirjastuses ,,Eesti Raamat" jutukogu ,,Väike kohvik". 1999 avaldati jutukogu nimijutt ,,Väike kohvik" Cornelius Hasselblatti tõlkes Belgias, ajakirja ,,Deus ex Machina" Eesti kirjandust tutvustavas numbris koos selliste tuntud autorite loominguga nagu seda on Viivi Luik, Jaan Kaplinski ja Andrus Kivirähk. Sain sellest täiesti juhuslikult teada ning see innustas mind taas, pärast pikka, kümneaastast vahet, kirjutamist jätkama.

10. Kuidas teil tekkis huvi ulme vastu?

Vanematekodus oli suur raamatukogu. Isa õpetas mind juba neljaaastaselt lugema. Ja enam seda last suurt ei nähtud. Ikka kuskil nurgas istumas, nina raamatus. Niiviisi kaovad tänapäeval lapsed arvutisse. Umbes seitsmeaastasena mõtlesin välja ja jutustasin enne magamajäämist iseendale muinasjutte. Ja mis need muinasjutud siis õieti on? Ulme, kas pole. Ja omakorda see ,,päris ulme" on muinasjutud täiskasvanuile. Lugesin muidugi kõike järjest, mitte ainult ulmet. Isegi Eesti entsüklopeediat. Keskkoolis oli mu lemmikaineks füüsika. See, kes tahab ulmet kirjutada, peabki vist füüsikasõber olema. Fantaasia ei tohiks siiski füüsikaseadusi eirata. Emapoolses suguvõsas olid ja on arstid ja õpetajad, isa poolt aga puha füüsikud. Kaks isa venda ja nende abikaasad olid tuntud füüsikud, üks onu oli küll matemaatik. Ja nende lastest said samuti füüsikud. Ja matemaatikud. Meie Minkaga oleme selles mõttes kaks musta lammast. Tema on proviisor ja mina kirjutan ulmet. Aga isegi füüsikuid tuleb mõnikord ravida. Ning füüsikud võtavad samuti mõnikord kätte mõne ulmeteose ja loevad seda, omaette vaikselt kirudes, et autoril pole füüsikaseadustest õrna aimugi.

11. Mislaadi ulmekirjandus teile meeldib, mis on lemmikud ja mis stiilis tekste kõige meelsamini loete?

Kõige suurem lemmik on Ray Bradbury. Tema lühijutte loen ikka ja jälle. Need on lood, mis panevad mõtlema. Kui nüüd teisi autoreid loetlema hakata, siis tuleb liiga pikk nimekiri. Wells, Asimov, Lem, võrratu naljanina Douglas Adams... Kurb, et sellele mehele oli nii vähe eluaastaid antud. Vene omadest: vennad Strugatskid, Beljajev. Ja veel. Kafka. Tema ,,Metamorfoosi" paneksin julgesti ulme sekka. Kuigi selle tõlgendusi on olnud mitmeid, kuni esoteerilisteni välja. See on üks minu lemmiklugudest. Kui miski mittemateriaalne (mingi tunne või abstraktne mõiste) äkki materialiseerub, siis see on ju ulmeline. Algajana oli jäljendamine paratamatu. Mõnigi minu jutustus, näiteks ,,Sein" ja isegi hilisem ,,Aristarhos ja koduliblikas" on mingil määral inspireeritud Kafka ,,Metamorfoosist".

Tänan küsitlemast.

Helju Rebane

Tooriumi sünnilugu (Artur Räpp)

Märtsis ilmus teine jutukogumik Tuumahiid - "Tuumahiid 2: Toorium". Üheksa Reaktoris varem ilmunud juttu, nüüd autorite poolt kohendatud, komasid veidi lisatud ja paberile trükitud. Kuid kuidas "Tuumahiid 2: Toorium" sündis? Veidi kogumiku sünni köögipoolest.

Kõige alguses oli... nagu ikka, tahe, kuid kuigi see on asjade alus, pole tahtest rääkimine tavaliselt huvitav. Seepärast juttude valimisest ja muudest detailidest.

Ühel ilusal päeval said kogumiku koostajad, Ove Hillep, J. J. Metsavana ja selle kirjatüki autor kokku. Ulmikutele vääriliselt toimus kohtumine virtuaalkeskkonnas, täpsemalt Skype vestlusaknas ja Dropboxi kaustas. Ühes arutasime, milliseid jutte Tuumahiidu panna, Dropboxi talletasime arutelust tulemusi. Nii töötades jõudis esialgsesse nimekirja 19 juttu. Mõne loo kohta arvasid kõik kolm, et hea lugu, mõnda pidas vaid üks koostajatest heaks.

Plats puhtaks! Ühe häälega lood arvati arutluse alt välja ja edasi algas tõsisem valimine. "Kuidas lood omavahel kokku klapivad?", "Kas võib olla ühelt autorilt mitu juttu?", "Kas valida jutte kuni 2013 aasta lõpuni või võtta ka 2014 aasta algusest manti?", "Kas väga lühikesi jutte võib võtta?", "Kui mahukaks võib kogumiku teha?". Need olid vaid osad küsimused, mida koostajad läbi arutasid. Samal ajal hakati ka juttude järjekorra peale mõtlema. Kuhu näiteks paigutada kogumiku kaks mitte-SF juttu? Esimeseks ei saa, võib raamatu kätte võtnud inimesele jätta eesootavast vale mulje, viimaseks jutuks jätmine - pole paha mõte, kuid võib jätta kogumikust vale "järelmaitse". Ja kuhu panna tugevamad jutud? Kas koondada algusesse, hajutada üle kogumiku või panna algusesse ja lõppu, jättes nõrgemad keskele? Kuidas need küsimused otsustati, võib igaüks ise kogumikust lugeda ja omaenda eelistuste järgi hinnata. Olen kindel, et kümnelt inimeselt küsides saaks tugevamate juttude jaotusele väga erinevaid vastuseid, inimesed eelistavad erinevaid asju. Seepärast ongi kogumikus erinevas stiilis ja ulme alamanris jutte.

Edasi läks palju lihtsamaks. Algas ootamine, Kultuurkapitali raha nimelt.

Jaanuaris läks töö uuesti lahti. Minu, kui raamatute avaldamise alal täieliku uustulnuka jaoks, oli siin palju uut. Näiteks arutati pikalt, kas tagakaanel oleva teksti font ja teksti paigutus on õige, kas nii nagu see tollel hetkel oli, on ilus vaadata. Või siis kirjastusepoolne nurin, et koostajad hilinevad eessõnaga ja raamatu kujundaja Kuldar Leement ei saa seepärast raamatu selga kujundada, ta ei tea, kui paks raamat on, mitu lehekülge pikk eessõna on. Mõelda, üks õhuke lehekülg ees või taga ja kujundaja töö võib saada rikutud.

Lisaks kõik need raamatuga kaasnevad tekstid: tagakaanele, seesama eessõna, lühikokkuvõte. Kõikidest neist sai mitme peale kirjutatud mitu versiooni ja need olid ikka tublisti ümber ja ikka tublisti paremaks kirjutatud.

Minu jaoks oli veidi üllatav ka see, et kogu selle aja jooksul ei olnud meil tülisid ega ka muid ekstsesse. Loomingulisi inimesi, raamatute koostajaid sealhulgas, kiputakse ju ikka kujutama inimestena, kes üle päeva lubavad kas teisi või iseennast ära tappa ja siis vahel, surmarelvadega vehkimisest väsinult, teevad mõnikord ka tööd. Ei midagi sellist, minu rõõmuks.

Siiani olen maininud vaid kolme koostajat ja kaanepildi autorit, kuid kogumiku avaldamise juures oli töös palju rohkem inimesi. Autorid oma juttudega muidugi kõigepealt ja Tõnis Hallaste ka, kes oli nende juttude Reaktoris ilmumise ajal Reaktori jututoimetaja, kuid kogumik ilmus ikkagi kirjastus Fantaasia ja Eva Lutsu tööna ning keda tema oma abilistena kasutas, ma isegi ei tea. Küljendajad, korrektorid, trükikojad, raamatupoed ja teab kes veel.

No jah, kui autoritelt olid paremaks kirjutatud jutud käes, kõik pildid ja lisatekstid koos, kirjastus, trükikoda ja kõik teised vajalikud inimesed oma panuse andnud, oli uus raamat "Tuumahiid 2: Toorium" siia ilma sündinud.

Rõõmuks ulmehuvilistele.

Eelvaade tulevasele HÕFFile

Juba kümnendat korda toimuv Baltimaade suurim anrifilmidele keskenduv Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival (HÕFF) ootab kõiki külalisi ja filmisõpru talveunest virguvasse Haapsallu 23.-26. aprillil.

Festival demonstreerib traditsiooniliselt viimaste aastate parimaid, julgemaid ja originaalsemaid põnevus-, fantaasia- ja õudusfilme. Kindel koht programmis on mitmel kinoklassika kullavaramut tutvustaval eriprogrammil, mis sellel aastal on inspireeritud 1980. aastate fantaasia- ja märulifilmidest. Vaatamist jätkub ka pere noorematele liikmetele ning loomulikult ei puudu programmist ka üha enam populaarsust koguv friigi- ja ekstreemfilmide sektsioon. Toimub ka mitu maailma- ja rahvusvahelist esilinastust, mida filmide autorid ise sisse juhatavad.

Teiste hulgas on programmi koha leidnud Venezuelast pärit ja üleilmseks kassahitiks tõusnud närvekõditav vaimulugu ,,Maja aegade lõpus" (La casa del fin de los tiempos), ootamatute süeepööretega, hinnatud Iirimaa müsteerium ,,Kanal" (The Canal) ja kümne Hispaania rahvusliku filmiauhinna Goya (sh parim reissöör ja parim film) võitja, stiilne ja vaatajaid viimaste minutiteni pingulhoidev triller ,,Soos" (La isla minima). Friigifilmide sõprade rõõmuks tuleb ekraanidele üks 2013. aasta HÕFFi publiku lemmikuid, terava huumoriga vürtsitatud Austraalia komöödiasarja ,,Danger 5" uus hooaeg ja mehhiko rahvausunditest edasikantud antoloogiaõudusfilm ,,Barbaarne Mehhiko" (México Bárbaro) jt. Filmiprogramm täieneb kuni 1. aprillini.

Kokku näidatakse HÕFFil orienteeruvalt 25 täispikka linateost, koos lühifilmidega näeb festivali programmis 40 filmi kõikjalt maailmast. Kõiki filme on võimalik näha eksklusiivselt vaid ühel korral Haapsalu kultuurikeskuse kolmes saalis.

Juba kolmandat korda astuvad HÕFFil võistlustulle lühifilmid, mida hindab kolmeliikmeline rahvusvaheline ürii. Parimaks osutuv film võidab Haapsalus Hõbedase Mélièsi (Méliès d'Argent) auhinna ning nomineeritakse Kuldse Mélièsi tiitile (Méliès d'Or), mis antakse välja septembris toimuval Sitgesi filmifestivalil.

Indrek Hargla ja Süvahavva 2 esitlus

Indrek Hargla tuleb oma Süvahavva teist romaani esitlema 25. aprill kell 3 kohvikus Raamat. Vestlust juhivad Jüri ja Ene Kallas. Hetkel tegeleb kirjastus veel raamatu trükkiandmisega.

HÕFFile saabub hispaania okifilmide lavastaja Nacho Cerda

23.-26. aprillil toimuvat Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali (HÕFF) väisab Hispaania anrikino üks nimekamaid autoreid Nacho Cerda, kelle 1994. aastal vändatud pooletunnist lühifilmi ,,Pärast elu" ("Aftermath") peetakse üksmeelselt üheks okeerivamaks ja vastuolulisemaks linateoseks õudusfilmi ajaloos. Kataloonia juurtega Nacho Cerda (sünd 1969) alustas karjääri 1990ndatel lühifilmidega ,,Ärkamine" (Awakening, 1990), ,,Pärast elu" (1994) ja ,,Loomine" (Genesis, 1998), mida tuntakse ka kui Surma triloogiana.

HÕFFi programmi koostaja Helmut Jänese sõnul on Cerda lavastatud triloogia näol tegu maailma kinoajaloo kõige kurikuulsama filmiseeriaga, mis paneb proovile vaataja arusaamad vägivallast, sünnist, elust ja surmast. ,,Kõik kolm Cerda lühifilmi moodustavad omaette terviku, mille universaalset filosoofiat on raske mõista kõiki filme nägemata. Inimelu hapruse demonstreerimisel niivõrd kaunil ja samavõrd okeerival ning julmal moel ei ole kinoajaloos Cerda loomingule võrdset vastast võtta," selgitab Jänes.

Nacho Cerda demonstreerib oma lühifilme 24. aprilli õhtul Haapsalu kultuurikeskuses. Kõiki filme näidatakse 35 mm koopialt. ,,Surma triloogia" kuulub festivali ekstreemfilmide programmi, kus on varem teiste hulgas demonstreeritud kinokunsti piire kombanud teoseid ,,Cannibal Holocaust", ,,Nekromantik", ,,Merisiga 2" jt.

HÕFF hoiatab, et filmiseanss ei ole mõeldud alaealistele ega nõrganärvilistele.

Praegu on 46-aastasel lavastajal käsil uus täispikk koomiksiaineline õudusfilm ,,I am Legion". Koos tunnustatud kanada operaatori ja lavastajaga Karim Hussainiga ("Alateadlik julmus", "Pumppüssiga hulkur", mõlemad linastusid HÕFFil 2011) on Cerda vändanud ka kinodes edukaks kujunenud müsteeriumi ,,Hüljatud" (Los abandonados, 2006).

HÕFFil annavad tooni 1980ndate retrostaarid Norris, Van Damme ja Lundgren. Mõnusa nostalgialaksu annab ka festivali pöörane avafilm "Turbo Kid".

23.-26. aprillil toimuval Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivalil (HÕFF) tõstetakse fookusesse Hollywoodi filmistuudio Cannon Films looming, millest sai alguse märulistaaride Chuck Norrise, Jean-Claude Van Damme ja Dolph Lundgreni tähelend. Legendaarse stuudio suurimad õnnestumised ja läbikukkumised toob päevavalgele HÕFFil linastuv laineid löönud dokkfilm "Electric Boogaloo".

HÕFFi programmijuhi Helmut Jänese sõnul on 1980ndatel kommertskino reegleid lammutanud Cannon Filmsi näol tegu ühe olulisema filmitootjaga, kellelt on pärit nii seninäitamata aarded kui ka juba publiku poolt palavalt armastatud teosed, mida tsiteeritakse peast. ,,Ma arvan, et kõige haruldasemaks filmiks meie retrospektiivis saab pidada Eestis seninäitamata camp-muusikali ,,Õun" (Apple, 1980), mida sarnaselt eelmisel HÕFFil demonstreeritud filmiga ,,Tuba" loetakse heas mõttes üheks veidramaks teoseks filmikunsti ajaloos," sõnab Jänes.

"Lisaks on hea meel tuua fännideni Cannoni poolt toodetud action-filmide klassikasse kuuluvad märulid nagu ,,Kadunud tapluses" (Missing in Action, 1984), milles oma täiuslikku relvaarsenali demonstreerib Chuck Norris ja ,,Veresport" (Bloodsport, 1988), kus oma võitluskunstide annet eksponeerib noor Jean-Claude Van Damme", lisab ta.

Mängufilmide kõrval annab Cannon Filmsi tööeetikast vaimuka ülevaate Mark Hartley dokumentaalfilm ,,Electric Boogaloo: metsik, rääkimata lugu Cannon Films'ist" (Electric Boogaloo: The Wild, Untold Story of Cannon Films), mis kujutab seninägemata arhiivikaadrite ning kuulsustega tehtud intervjuude näitel skandaalidega tuntuks saanud filmistuudio parimaid päevi ning samuti ka suurushullustusest põhjustatud pankrotti.

1980. aastatest on tugevalt mõjutatud ka festivali tänavune avalöök "Turbo Kid". Sundance'i festivalil esilinastunud hittfilm on kolme noore kanada lavastaja ühistööna valminud ulmemäruli ja armastusfilmi pöörane kombinatsioon. "Turbo Kidi" linastusel Austini kultuurifestivalil SXSW viibinud festivali juhi Maria Reinupi sõnul on ennast RKSS nime taha peitunud autoriterühmitus hakkama saanud käesoleva hetke meelelahutuslikuma retroulmekaga, mis annab austust tänast filmiesteetikat tugevasti mõjutanud 1980ndatele ja toob ekraanile toonase põlvkonna lahutamatud kaaslased videomängudest Rubiku kuubikuni välja.

Sven Grünberg saab festivalilt elutööpreemia.

23.-26. aprillil toimuval Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivalil (HÕFF) pärjatakse elutööpreemiaga nimekas Eesti helilooja ja instrumentalist Sven Grünberg, kes on ennast Eesti inimeste südametesse kirjutanud enam kui saja filmi muusika loojana. HÕFFi juhi Maria Reinupi sõnul on Grünberg muusikapioneer suure algustähega, kellele elutööpreemia andmine ei tee au ainult Eesti, vaid ükskõik millises teises riigis tegutsevale festivalile.

Grünbergi loomingusse kuulub muusika armastatud animafilmidele nagu ,,Klaabu" (1978), ,,Naksitrallid" (1984) ja ,,Leiutajateküla Lotte" (2006). Ulme- ja fantaasiafilmide sõpradele seostub helilooja nimi kindlasti kõige enam Grigori Kromanovi filmiga ,,Hukkunud Alpinisti hotell" (1980), mille sugestiivse ning ebamaise heliriba kirjutas Grünberg vaid 22-aastasena, tõstes filmimuusika Nõukogude Liidus sootuks uuele astmele.

Grünberg on koostööd teinud ka HÕFFi väisanud kuulsa Poola reissööri Marek Piestrakiga, kelle Grünbergi muusikal põhinevat seiklusfilmi ,,Madude oru needus" (1986) on peetud ka Nõukogude Liidu vasteks Spielbergi ,,Indiaani Jonesi" seiklustele. Praegu õpetab helilooja muusikat Soome ja Eesti ülikoolides. Ta on Eesti Budismi Instituudi direktor ning kuulub Eesti Akadeemilise Orientaalseltsi juhatusse.

Sven Grünberg saab festivali elutööpreemia 25. aprillil kell 18 algaval Eesti filmide esilinastusõhtul. Varem on HÕFFi elutööpreemia pälvinud Shinya Tsukamoto (Jaapan), Adam Mason (Suurbritannia), Andrei Iskanov (Venemaa), Brian Yuzna (USA/Indoneesia), Bill Rebane (USA), Hideo Nakata (Jaapan) ja Tobe Hooper (USA).

Praeguseks võib veel täpsustada, et HÕFFi filmiprogramm on koos (Festivali täielik ajakava avalikustatakse 1. aprillil festivali kodulehel.). Viimase filmina on festivali põhiprogrammis leidnud koha paljude filmifestivalide hitiks kujunenud Austraalia ulmemärul ,,Wyrmwood - surnute tee".

HÕFFi programmijuhi Helmut Jänese sõnul on tegu kindlasti viimaste aastate ühe märkimisväärsema teosega omas anris, mis põrmustab arusaama zombifilmianri enneaegsest surmast. ,,See, millise teravuse ja stiilitajuga noored austraalia lavastajad, vennad Roach-Turnerid teemasse suhtuvad, on lihtsalt kadestamisväärne. Tulemuseks on olematu eelarvega tehtud kaasahaarav zombifilm, mis mõjub viimasel ajal paljuski üleekspluateeritud anris värskendavalt originaalsena", märgib Jänes.

Väljakuulutatud filmide klipid Youtube'is programmide kaupa:

Avafilm

,,Turbo Kid" -  https://www.youtube.com/watch?v=nh23-rQUi5U

Perefilm

"Book Girl" / ,,Raamatutüdruk" -  https://www.youtube.com/watch?v=72YA9IDwVQI

,,Clinger" -  https://www.youtube.com/watch?v=rLYOnaP5cfw

,,Poiss kuldsete pükstega" / "The Boy With the Golden Pants" - https://www.youtube.com/watch?v=chpihrX9EzQ

Põhiprogramm

,,Wyrmwood" -  https://www.youtube.com/watch?v=Mgo0ZWlK4pk

"Housebound" / ,,Koduarest" -  https://www.youtube.com/watch?v=BT1KcYiPb4I

"The Pool" / ,,Laugas" -  https://www.youtube.com/watch?v=bE_O1F1XK1U

"Backcountry" ,,Looduse rüpes" -  https://www.youtube.com/watch?v=ey9fi6m95vo

"The Guest" / ,,Külaline" -  https://www.youtube.com/watch?v=y0E2Qh6wLS4

"Hollow" / ,,Hingepüüdja" -  https://www.youtube.com/watch?v=xljiHczhxaU

"The House at the End of Time" / ,,Maja aegade lõpus" - https://www.youtube.com/watch?v=clEBwkjs0sQ

"The Canal" / ,,Kanal" -  https://www.youtube.com/watch?v=5tt6C_X_8wA

"Marshland" / ,,Soos" -  https://www.youtube.com/watch?v=8Fpk3Lnc638

Friikidele

"German Angst" / ,,Saksa äng" -  https://www.youtube.com/watch?v=aAYsMulhkcw

"The Editor" / ,,Monteerija" -  https://www.youtube.com/watch?v=5BoEC6aRC5I

"Giuseppe Makes a Movie" / ,,Giuseppe teeb filmi" - https://www.youtube.com/watch?v=AMbF6Ux11oI

"Danger 5, 2. season" -  https://www.youtube.com/watch?v=xYXHzOqnMpk

"Mexico Barbaro" / ,,Barbaarne Mehhiko" -  https://www.youtube.com/watch?v=OzNSc29gEhU

Cannon Group filmide retrospektiiv

"Electric Boogaloo" -  https://www.youtube.com/watch?v=B5nKFvQ8gIM

"The Apple" -  https://www.youtube.com/watch?v=Uix3tbov65o

"The Last American Virgin" -  https://www.youtube.com/watch?v=zmsly1UOeMk

"Missing in Action" -  https://www.youtube.com/watch?v=CgmADv4tkLQ

"Bloodsport" -  https://www.youtube.com/watch?v=WaT9dYalyU0

Ekstreemfilmiseanss

"Aftermath" / ,,Pärast elu" -  https://www.youtube.com/watch?v=xVEAuJ5X88A

In memoriam, Sir Terry Pratchett (Tea Roosvald)

(28. aprill 1948 - 12. märts 2015)

Kui teade tuli, ei olnud see muidugi päriselt üllatus. Pärast mitmeid aastaid võitlust Altzheimeri tõve haruldase vormiga, pidi see millalgi neil aastail juhtuma, ning pannes tähele ärevakstegevaid märke lähemalseisjate suunast, võis arvata, et alles on jäänud vaid kuud.

Ometi on see nii rusuv.

Rusuv ja ikkagi ehmatav ka. Nii väga tahaks hüpata püsti ja nõuda, et otsige ometi silti ,,Ma pole surnd"! Maailm on kaotanud ühe oma helgemaist, teravamaist mõtlejaist, kelleta nüüd tundub mahajääjatele pisut pimedam. Õnneks ei ole me jäänud pärandita.

Mitmekümnesse keelde tõlgitud, iseseisva paljukülgse maailma loonud, iseloomuliku sümboolika ja tähenduskeele arendanud autor sündis Buckinghamshire'is Inglismaal, õppis tehnikakoolis, oli suur astronoomiahuviline ja alustas kokkupuudet kirjandusmaailmaga kooliajalehte lugusid kirjutades ning omaette raamatukogus õppides. Pratchett töötas ajakirjanduses ja jätkas lugude kirjutamist ning avaldamist. ,,Vaibarahvas" (1971) oli tema läbimurdeteos, mille ta ühtlasi ka illustreeris. Esimene Kettamaailma romaan ,,Võlukunsti värv" ilmus 1983. Neljas Kettamaailma raamat, ,,Mort" (1987) märgib kriitilist piiri, mille järel Pratchett lõpetas palgatöötamise teistes valdkondades ja pühendus täielikult kirjutamisele. Temast sai üheksakümnendate edetabeliautor ning bestsellerite kirjutaja, kellest kujunes nähtus omaette. Kettamaailma kõrval on tuntud Pikkmaa teema, mitu eraldiasetsevat ulmelugu, lastelood ja mõned mitteilukirjanduslikud teosed. Teenete eest kirjandusele löödi Pratchett rüütliks 2009. aastal, talle on omistatud üheksa audoktori kraadi erinevais ülikoolides ja ta on pälvinud rea mõjukaid kirjandusauhindu. Oma läbimüügi ja tugevaks paisunud teenistuse kohta on ta intervjuus vastanud, et see ei ole teda tegelikult muutnud, mida on näha ka sisenemisel ükskõik millisesse raamatupoodi: ta ei olevat rikas mees, vaid vaene mees koos rahaga.

Pratchetti tuntuim maailm on Kettamaailm, millesse on kirjutatud lõviosa tema romaanidest. Nii suurt tervikut oleks võimatu käsitleda ühtase, lõpunisegatud taignana. Kettamaailm jaguneb teemade ja peategelaskondade järgi suundadeks: Rincewindi romaanid, nõidade, Surma, tööstusrevolutsiooni ja Vahtkonna romaanid, mille vahel veel iidsete tsivilisatsioonide romaanid ning mõned teadusromaanid. Osa neist on illustreeritud, osa on young-adult teosed. Uustutvujatele soovitatakse heade põhjenduste saatel nii teemade kaupa kui kirjutamise järjekorras lugemist, aga omad lemmikud kipuvad esile kerkima ka maitse järgi. Tunnetuslikult pakuvad tema romaanid üsna erinevaid meeleolusid.

Aja jooksul on Pratchett osalenud erinevates ühisprojektides, tribüteerinud varasemaid klassikuid (näiteks J.R.R. Tolkieni) ja teinud koostööd mitmete teiste kirjanikega. Hästi tuntud ,,Head ended" (1990) koos Neil Gaimaniga on üks pikemaid. Ühtlasi seob neid kaht autorit omavaheline sõprus.

Gaimani sulest pärineb mõtisklus, milles autor kahtlustab, et kõrvaltvaatajate ja paljude fännide meelest on Pratchetti puhul tegemist lõbusa haldjataadiga, kes kannab laiaservalist kaabut ja kirjutab muhedaid lugusid. Gaimani sõnul oli tema sõber üks väga vihane mees, mitte hea haldjas. Ja see viha oli kütteks, mis toitis kõiki neid raamatuid, kogu seda tõhusust, lõpuniminekut ja ausust, millega ta oma lugusid ja elu maalis.

Ka lugeja mõistab, et Pratchett võitleb ebaõigluse, rumaluse ja vaimupimeduse vastu, kuigi ta toob oma tegelased pea vanemliku hoolega kättpidi soost välja, märkab nende suurust, näeb ja andestab nende tühisused ja vead, tegemata samas allahindlust inimväärikuse arvelt. Tegelasi, kes tõesti ei ole pälvinud autorilt mitte mingisugust õigeksmõistu, võib olla ühe käe sõrmede jagu. Ja kõike seda hoolt toimetas ta oma miilava viha najal? Viha sai olla jõud, mida Pratchett ekspluateeris, et Kirjutada Asju Õigesti, kui ta märkas, et see mitmel pool nii veel pole, et on takerdutud kuhugi eelarvamuste pimedikku ning väljapääsuotsimine äragi unustatud. Kerge on tema loomingu teatud firmamärgilisi tahke arvestades pidada ta tugevaimaks küljeks huumorit ja seda siis vastavalt maitsele kas armastada või pahaks panna, aga on see üldse õieti huumor? Asjade õigekskirjutamise ja huumori ühine meetod on kriitilise analüüsi lõbus kaksikvend: enesestmõistetavused asetatakse luubi alla ja võetakse pisut koost lahti. Vahetatakse võtmeelement, et näidata teist vaatenurka. Võimendatakse stereotüüpi kuni pahupidipöördumiseni, korratakse, vahetatakse konteksti. Jah, kohati on naljakas, kohati kipub tekkima tunne, et eks seda nalja on nüüd mõned korrad kuuldud juba ka. Ärgem laskem siis silmist, et naljakus polnud sugugi peamine eesmärk. Ja ühetasandilisus ei ole sõna, mida tasuks selle loomingu puhul kaaluda.

Põhjusena, miks Pratchett jäi pidama fantaasiavaldkonda, on ta ise sõnastanud võimalust näha maailma uutest suundadest ning valgustada probleeme, mis talle kaasajas või ajaloos huvi pakkusid, rebida neid märksa selgemalt esile, kui seda oleks võimaldanud mõned teised ja tavaliselt filosoofiaga rohkem seostatud anrid. Sellisena paneb ta lugeja ette valikuvabaduse läbida need tekstid lihtsalt, keeruliselt, süvitsiminevalt, või mitmel erineval viisil järjest. Põhjus, miks me leiame dialoogides palju argikoomikat ja peategelasi nii sageli halenaljakates situatsioonides, peitub aga selles, kuidas Pratchett suutis oma tegelasi armastada.

Kui me kõik suudaksime ,,oma tegelasi" - oma lähedasi, oma tegutsemisvaldkonda ja käsilolevaid probleemegi - armastada sama suurepäraselt, samasuguse tähelepanu ja põhjaliku huviga, sama tõeliselt ärritudes ja ometi andeks andes vigu ja varjukülgi, siis ei oleks meil kindlasti mitte midagi karta ei surmajärgselt elult, kui me sellesse usuksime, ega ka surmaeelselt. Kui sellisest keskendumisest ka elegantsemaid lahendusi ei võrsu, siis on iga teemaga hetkesolemise julgus sügavalt väärikam kui snooblik käinud-näinud maraton. Pratchett tegi sangarist lihtinimese, et näidata, kuidas see tiksub, või siis tähelepandamatust kübemest peategelase võimsates ajaloosündmustes. Armastas mastaabivahetusi. Uuris toimemehhanisme. Pani võib-olla proovile lugeja valvsuse ja tähelepanu, uinutas petlikule muhedusele. Aga üle kõige hoidis ta alal lihtsalt inimlikkust.

Kogu selle naljaka ja mõtlemapaneva, kirgliku ja valusa pagasi (Pagasi?) põuest on pärit müriaad mõtteteri ja kujundeid, mis rahvasuus juba paarkümmend aastat ringlevad. Vahel on raske eristada õiget tsitaati folkloorist, mis selle ümber on end ise kudunud. Mõne inimese pisarad muutuvad pärliteks, mõne laused aga meemideks - rohke ja spontaanne osavõtt selle folkloori tootmisest ja levitamisest näitab, kui mõjusad on olnud need arvukad teosed, millele nüüd enam kunagi lisa ei tule. Lainesäbarad, mille Sir Terry Pratchett on tekitanud mitte niivõrd kirjandusse, kuivõrd lugejate mõttemaailma, kõnekujundeisse ja sümboolikasse, ei hääbu niipea. Ning keegi ei sure enne, kui soikub tema tekitatud lainetus.

Mis aga puutub surmajärgsesse ellu, siis see paistab olevat üks Pratchetti lemmikteemasid sangarluse ja eneselegi ootamatu visaduse kõrval. Moto tema vapil kõlab: Noli Timere Messorem (Ära karda Vikatimeest), ning see ei kõla nõnda ilmaaegu. Varasalv on põhjatu: sealt leiab mütoloogilistest motiividest kuni suurte religioonide võrdluseni, (varju)surmaga külgnevate olukordade lahkamisest kuni kõigile võimalikele temaatilistele nähtustele personifikatsioonide andmiseni. Ta on paljudele lugejatele nukker-tundlikke lohutushetki pakkunud. Ta on teinud surma talutavamaks ja Surma mõistetavamaks. Seda pole sugugi vähe. Eriti arvestades varasemat kirjandustraditsiooni. Ja nõnda võimegi oma kujutluses küsida, kas talle kui võlurile (sõnagaloojale) tuli järele inimeste Surm või tulid nad kõik. Kas koos mõõgaga. Ja kas ta teeb Täpil viimase tiiru enne minekut, teenete eest, et vaadata korraks seda kilpkonna õige oma silmaga... Või keerab Surm lõpliku liivaterakese langemise eel liivakella siiski külili, et vana sõber võiks veeta ühe igaviku tema raamatukogus.

Kutsuda ellu personifikatsioone ja hoida neid alal, on ohtlik, kuid tänuväärne tegevus. See võib maailmu luua. See loob jumalaid. Lugusid, lugude kajasid, lugudes kajajaid. Kindlasti loob see mõningaid põnevaid valikuvõimalusi.

Aga seal nad nüüd kõik lähevad.

PIIKS!

,,Mis ta ütles?"

JAH, ME MÄLETAME.

Stalker 2015 hääletus (Jüri Kallas)

On alanud Eesti ulmeauhinna Stalker iga-aastane hääletus.

Hääletamiseks tuleb minna ULME.EE lehele või otse aadressile http://ulme.ee/Stalker/2015/2015-haeaeletus vaadata hääletusnimekiri üle, ehk veel lugeda ning õigel hetkel reastada igas kategoorias kolm paremat.

Ei ole kohustust hääletada kõigis kategooriates - kui mingis kategoorias ei suuda kolme paremat leida, siis võib selle kategooria vahele jätta.

Ei ole mõtet otsida ja/või kaaluda mingit absoluutselt parimat, sest aastad pole vennad ning auhinna eesmärgiks on määratleda möödunud kalendriaasta parimad.

Paremusjärjestused tuleb saata meiliaadressil stalker@ulme.ee .

Hääletus algab 1. aprillil 2015 (kell 00.00) ja lõpeb 1. juulil 2015 (kell 24.00)!

Eesti Ulmeühingu aastaauhind Stalker on kirjandusauhind, mida antakse välja kord aastas lugejahääletuse tulemuste põhjal põhjal ulmeanri kuuluva kirjandusteose eest, kategooriad varieeruvad vastavalt kalendriaasta saagile.

Eesti ulmeauhinda Stalker annab välja Eesti Ulmeühing. Eesti Ulmeühingu aastaauhinna Stalker statuut. Auhind antakse välja Eesti ulmehuviliste iga-aastasel kokkutulekul Estconil, mis toimub sel aastal Udu talus Jõgevamaal 17.-19. juulil. Kõik hääletajad ja muidu huvilised on sinna lahkesti oodatud!

Hääletusnimekirjad

Parim tõlkeromaan

Joe Abercrombie «Kuningate viimane argument» (Varrak)

Amish «Meluha surematud» (Legend)

Peter V. Brett «Päise päeva sõda» (Varrak)

Cassandra Clare «Põrgu sõdalased I: Kellavärgiga ingel» (Varrak)

Cassandra Clare «Põrgu sõdalased II: Kellavärgiga prints» (Varrak)

Cassandra Clare «Põrgu sõdalased III: Kellavärgiga printsess» (Varrak)

Cassandra Clare «Surmav arsenal IV: Langenud inglite linn» (Varrak)

Cassandra Clare «Surmav arsenal V: Kadunud hingede linn» (Varrak)

Cassandra Clare «Surmav arsenal VI: Taevase tule linn» (Varrak)

Justin Cronin «Kaksteist» (Varrak) [2 köidet]

Blake Crouch «Wayward Pines, osa II» (Helios)

Blake Crouch «Wayward Pines, osa III» (Helios)

James Dashner «Labürindijooksja» (Tänapäev)

James Dashner «Põlenu katsed» (Tänapäev)

Umberto Eco «Foucault' pendel» (Varrak)

Jasper Fforde «Eyre'i juhtum» (Ersen)

Jasper Fforde «Kadunud heasse raamatusse» (Ersen)

Becca Fitzpatrick «Lõppmäng» (Tänapäev)

Alan Dean Foster «Loitsulaulja» (Ersen)

Alan Dean Foster «Värava langemine» (Ersen)

Mark Frost «Allianss» (Sinisukk)

Mark Frost «Paladiini ettekuulutus» (Sinisukk)

Diana Gabaldon «Võõramaalane» (Varrak) [2 köidet]

Neil Gaiman «Kalmisturaamat» (Tiritamm)

Debora Geary «Tänapäeva nõid» (Ajakirjade Kirjastus)

Abigail Gibbs «Õhtusöök vampiiriga» (Sinisukk)

Kerstin Gier «Rubiinpunane» (Sinisukk)

Dmitri Gluhhovski «Metro 2033» (Tänapäev)

Sally Green «Poolpaha» (Pegasus)

Emmi Itäranta «Vesi mäletab» (Koolibri)

Hubert Lampo «Joachim Stilleri tulemine» (Eesti Keele Sihtasutus)

Derek Landy «Detektiiv Luuker Leebesurm» (Pikoprint)

Derek Landy «Detektiiv Luuker Leebesurm: Mängides tulega» (Pikoprint)

Ǻsa Larsson - Ingela Korsell «Loitsusau» (Varrak)

Sergei Lukjanenko «Mustand» (Ersen)

Sergei Lukjanenko «Puhtand» (Ersen)

George R. R. Martin «Vareste pidusöök» (Varrak) [2 köidet]

Richelle Mead «Vampiiride akadeemia: Vaimuväe kütkes» (Ersen) [2 köidet]

Richelle Mead «Vampiiride akadeemia: Viimne ohver» (Ersen) [2 köidet]

Michael Mortimer «Neitsikivi» (Helios)

Michael Mortimer «Põgenemine paradiisist» (Helios)

Jason Mott «Tagasitulek» (Ersen)

Haruki Murakami «1Q84» (Varrak) [2 köidet]

Jo Nesbø «Doktor Proktor ja maailma lõpp. Võib-olla» (Varrak)

Patrick Ness «Kui koletis kutsub» (Helios)

Alyson Noël «Varjumaa» (Pegasus)

Viktor Pelevin «S.N.U.F.F.» (Varrak)

Ursula Poznanski «Erebos» (Tiritamm)

Terry Pratchett «Auru juurde» (Varrak)

Terry Pratchett - Stephen Baxter «Pikksõda» (Varrak)

Rick Riordan «Percy Jackson ja välguvaras» (Pegasus)

Nora Roberts «Must nõid» (Ersen)

Nora Roberts «Varjunõidus» (Ersen)

Veronica Roth «Mässaja» (Pegasus)

Carlos Ruiz Zafon «Marina» (Varrak)

Angie Sage «Rännak» (Pegasus)

Angie Sage «Sireen» (Pegasus)

Dan T. Sehlberg «Mona» (Tänapäev)

Allegra Skye «Charlotte Tweed» (Helios)

Maggie Stiefvater «Unenäovargad» (Tänapäev)

Mats Strandberg - Sara B. Elfgren «Võti» (Varrak)

Jonathan Stroud «Kisendav trepp» (Pegasus)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski «Tigu nõlvakul» (Fantaasia)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski «Väikemees» (Fantaasia)

Michelle Zink «Tulesõõr» (Pegasus)

Michelle Zink «Värava vardja» (Pegasus)

John Varley «Millennium» (Ersen)

Kurt Vonnegut «Ajavärin» (Tänapäev)

Rick Yancey «Viies laine» (Ajakirjade Kirjastus)

Parim antoloogia või kogumik

Edvin Aedma «Maagiline reaalsus» (Playtest games & marketing oü)

E. F. Benson «Õudusesarv» (Fantaasia)

Lew R. Berg «Üle piiri: Palgasõdur Willardi seiklused» (Fantaasia)

Arvi Nikkarev (koost) «Soome ulme 2» (Skarabeus)

Andrzej Sapkowski «Ettemääratuse mõõk» (Tiritamm)

Raul Sulbi (koost) «Täheaeg 13: Meister ja õpipoiss» (Fantaasia)

Tiit Tarlap «Haldjatants» (Fantaasia)

Siim Veskimees «Kaugete päevade naeratus» (Fantaasia)

Henry S. Whitehead «Lääne-India valgus» (Fantaasia)

Parim tõlkelühiromaan või -jutustus

Kenneth Hammond «Kaaper» («Algernon» 2014; oktoober)

Maiju Ihalainen «Terrakota» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Anne Leinonen «Oliveri raamat» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Anni Nupponen «See, kes ratast pöörab» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Andrzej Sapkowski «Ettemääratuse mõõk» (autorikogu «Ettemääratuse mõõk»)

Andrzej Sapkowski «Igavene tuli» (autorikogu «Ettemääratuse mõõk»)

Andrzej Sapkowski «Midagi enamat» (autorikogu «Ettemääratuse mõõk»)

Andrzej Sapkowski «Pisut ohvrimeelsust» (autorikogu «Ettemääratuse mõõk»)

Andrzej Sapkowski «Võimalikkuse piir» (autorikogu «Ettemääratuse mõõk»)

Johanna Sinisalo «Me kindlustame su ära» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Henry S. Whitehead «Cassius» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Lääne-India valgus» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Must elajas» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Must Tancrède» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Seitse keerdu poomisnööril» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Parim tõlkelühijutt

E. F. Benson «Aednik» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Ahvid» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Hr Tilly seanss» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Jaht Achnaleishis» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Mereröövlid» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Negotium perambulans» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Nägu» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Olevus elutoas» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Pühamu» (The Sanctuary; 1934)

E. F. Benson «Sammud» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Telliseahjuga maja» (autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Tempel» («Reaktor» nr 38 (november 2014) & autorikogu «Õudusesarv»)

E. F. Benson «Õudusesarv» (autorikogu «Õudusesarv»)

Cory Doctorow «Printimiskuritegu» («Reaktor» nr 31 (aprill 2014))

Bruce Golden «Omade seast väljas» («Algernon» 2014; oktoober)

Magdalena Hai «Vaskmõrsja» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Boris Hurtta «Bibliofiili kättemaks» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Boris Hurtta «Hiiu nahk» («Reaktor» nr 32 (mai 2014) & antoloogia «Soome ulme 2»)

Boris Hurtta «Tõvemees» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Pasi Ilmari Jääskeläinen «Kiri Lethele» (antoloogia «Soome ulme 2»)

Nikolai Karajev «Aafrika piires» («Reaktor» nr 33 (juuni 2014))

Simon Kewin «Kolmeteistkümnes vägitegu» («Algernon» 2014; oktoober)

Jean-Pierre Laigle «Sanguis ad æternitatem» («Algernon» 2014; detsember)

Gohar Markosjan-Käsper «Carmela» («Looming» 2014; nr 7)

D. Thomas Minton «Schrödingeri sõda» («Algernon» 2014; oktoober)

Rhonda Parrish «Ära raiska» («Algernon» 2014; aprill)

Holly Schofield «Kalmistuvahetus» («Algernon» 2014; detsember)

Norman Spinrad «Abistav käsi» («Reaktor» nr 38 (november 2014))

Deborah Walker «Esimene jalg» («Algernon» 2014; juuli)

Deborah Walker «Sibyl» («Algernon» 2014; oktoober)

Deborah Walker «Tante Merkel» («Algernon» 2014; aprill)

Henry S. Whitehead «Chadbourne'i episood» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Huuled» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014) & autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Jumala lahkumine» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Puumees» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Henry S. Whitehead «Williamson» (autorikogu «Lääne-India valgus»)

Sylvia Spruck Wrigley «Ema kiri» («Algernon» 2014; oktoober)

Sylvia Spruck Wrigley «Kuiperi vööle suunduva seksituristi käsiraamat» («Algernon» 2014; oktoober)

Sylvia Spruck Wrigley «Me ei usu, et nad on sõbralikud» («Algernon» 2014; oktoober)

Sylvia Spruck Wrigley «Rindejoonel» («Algernon» 2014; aprill)

Sylvia Spruck Wrigley «Rohutirtsunuhtlus» («Algernon» 2014; aprill)

Parim eesti autori romaan

( : )kivisildnik - Aarne Anmann «Visa Hing Kilingi-Nõmmelt ja Donetski Lolita» (Ji)

Thavet Atlas «Õuduste kõlakoda Tartu Raekoja katusel» (Sulemees)

Jan Kaus «Ma olen elus» (Tuum)

Ethel Kings «Vanaisa Omar ja Potike-Keeda» (Varrak)

Mart Laar «Sügissõda I: Punane torm tõuseb» (Read)

Eero Lattu «Kaitstud Eesti» (Tänapäev)

Bert Liives «Päikese pime külg» (Tänapäev)

Urve Mikker - Renate Kapp «Seal kusagil ma olen» (Ersen)

Mihkel Nummert «A: Kirjad» (Varrak)

Heli Reichardt «Walpurgi öö» (Varrak)

Reeli Reinaus «Deemoni märk» (Varrak)

Arne Tsirna «Armastuse valem» (Temor Grupp)

Berit Veidemann «Tumenejad» (Tänapäev)

Siim Veskimees «Haldjaradade ahvatlus» (Fantaasia)

Linda-Mari Väli «Võõrdunud» (Ji)

Parim eesti autori lühiromaan või jutustus

Lew R. Berg «Hüljatud saar» (autorikogu «Üle piiri»)

Lew R. Berg «Operatsioon «Hades»» (autorikogu «Üle piiri»)

Piret Jaaks «Varjutaimed» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Jaan Kaplinski «Eesti rahva esoteeriline ajalugu» (autorikogu «Jutte»)

Helen Käit «Kuu kättemaks» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Helen Käit «Must palee» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Mann Loper «Meister ja õpipoiss» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Loone Ots «Taaveti meheteod neetud külas» (Menu)

Tea Roosvald «Küljeluust ja lihast» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Artur Räpp - Kristjan Rätsep «Karusnahakütt» («Reaktor» nr 30 (märts 2014))

Maia Tallas «Betoonist vikerkaare all» («Algernon» 2014; juuli)

Tuuli Tolmov «Kirjad Päikesele» («Reaktor» nr 35 (august 2014))

Juhan Viiding - Tõnis Rätsep «Olevused» (Eesti Keele Sihtasutus)

Heinrich Weinberg «Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist» («Reaktor» nr 35 (august 2014))

Heinrich Weinberg «Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Heinrich Weinberg «Pimesi hüpates» («Reaktor» nr 34 (juuli 2014))

Heinrich Weinberg «Vihma seitse nime» («Reaktor» nr 28 (jaanuar 2014))

Parim eesti autori lühijutt

Edvin Aedma «Aknaraamid» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Esimese liivatera häving» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Häving viimases kosmosejaamas» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kairo» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kangelaste hukk» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kangelaste hukk II» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kellaseiertreial» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kiska-Miska» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Koer, kes suitsetas» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Koer, kes suitsetas II» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kolm meest rändavad» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kosmosepagar» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kurri üheksas elu» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kuri mees» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Kõige targem robot» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Lendkalad aknaraamidel külas» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Loomade kodu varemed» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Maheda valguse prints teemanttornis» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Musträstas ja depressioon» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Mõtlev pomm» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Naine, kes sünnitas koera ja kassi» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Pahad robotid kõrbes» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Pierre» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Pilet universumi lõpu kosmosejaama» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Robotid kosmoselaevas» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Rott ja koer arutavad maailma asju» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Saja-aastase Kiska-Miska mõtisklus» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Sao Paolo ja õnnetoov draakon» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Surematuse retsept» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Suur kustumine» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Sääse juhtimiskeskus» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «iguään» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Tsikaad Do-Do, kirgastunud 17-aastane putukas» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Tundmatu koera lugu suurest võlurist, kes inimesed ja loomad kokku tõi» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Valgele ninasarvikule» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Viimane naerataja» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Viimane ükssarvik ja esimene tiiger» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Viimased kassid kosmosejaamas» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Võluri kingitus» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Edvin Aedma «Väiksed robotid» (autorikogu «Maagiline reaalsus»)

Reidar Andreson «Nõnda kõrvalda kurjus enese keskelt» («Reaktor» nr 39 (detsember 2014))

Joonas Ariva «Ran Throquat» («Reaktor» nr 39 (detsember 2014))

Indrek Hargla «Ahastuse kuninganna» («Reaktor» nr 29 (veebruar 2014))

Mehis Heinsaar «Hiiglasuur, lakkamatu mõte» («Looming» 2014; nr 11)

Mehis Heinsaar «Surm jäämägede vahel» («Vikerkaar» 2014; nr 12)

Kärt Hellerma «Viimane patsient» («Looming» 2014; nr 10)

Peeter Helme «Küülikute marss» («Algernon» 2014; juuli)

Henri Hundu «Päästa lapsed» («Reaktor» nr 28 (jaanuar 2014))

Meelis Ivanov «Drake Cement» («Reaktor» nr 36 (september 2014))

Meelis Ivanov «Hea laps» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Meelis Ivanov «Viimne vastulöök» («Reaktor» nr 33 (juuni 2014))

Jar «Täiuslik laine» («Reaktor» nr 30 (märts 2014))

Miikael Jekimov «Said endale viimase augu» («Reaktor» nr 39 (detsember 2014))

Aive Kaldra «Emand Burzili lugu Kuuõgijast» («Reaktor» nr 39 (detsember 2014))

Jüri Kallas «Ma ka ujun» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Jüri Kallas «Regi nagises vaikses metsas» («Reaktor» nr 34 (juuli 2014))

Kai Kask «Doktor Karelli helge päev» («Vikerkaar» 2014; nr 12)

Andrus Kivirähk «Hümn saatanale» («Looming» 2014; nr 11)

Kersti Kivirüüt «Karikakarde päev» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Kersti Kivirüüt «Must kiirgus» («Reaktor» nr 34 (juuli 2014))

Kersti Kivirüüt «Surmatrompet» («Algernon» 2014; juuli)

Kersti Kivirüüt «Usstõbi» («Reaktor» nr 36 (september 2014))

Toomas Krips «Sina ja mina ja kosmoselaev» («Reaktor» nr 34 (juuli 2014))

Tea Lall «Vahetus» («Reaktor» nr 32 (mai 2014))

Mairi Laurik «Nimetagem seda õilsuseks» («Reaktor» nr 38 (november 2014))

Mairi Laurik «Omanikud omavahel» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Annika Lindok «Kalliskividega nuga» («Reaktor» nr 39 (detsember 2014))

Mann Loper «Teel tähtede poole» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Maarika Luts «Tõeline mees» («Reaktor» nr 29 (veebruar 2014))

Kaupo Meiel «Meister» («Algernon» 2014; juuli)

J. J. Metsavana «Ihadest priiks!» («Reaktor» nr 29 (veebruar 2014))

J. J. Metsavana «Mongori viimane seiklus» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Kärt Mikli «Päkapikud eksistentsiaalselt» («Reaktor» nr 32 (mai 2014))

Mari-Liis Müürsepp «Iracunda X» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Juhan Nurme «Arvuti» (autorikogu «Vana tare hõng»)

Juhan Nurme «Elukas» (autorikogu «Vana tare hõng»)

Juhan Nurme «Kodukäija» (autorikogu «Vana tare hõng»)

Juhan Nurme «Rändrahn» (autorikogu «Vana tare hõng»)

Diana Ostrat «Maailma lõpus on laama» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Diana Ostrat «Ühe tumehaldja päris elus seiklused» («Reaktor» nr 36 (september 2014))

Mehis Pihla «Vastuoksa» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Taivo Rist «Kümme tuhat aastat üksikvangistust» («Algernon» 2014; oktoober)

Egert Rohtla «Vandoni veidrad mõrvad» («Reaktor» nr 33 (juuni 2014))

Tea Roosvald «E» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Jakob Rosin «Softiuuendus» («Reaktor» nr 38 (november 2014))

Artur Räpp «Iksi pärast» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Artur Räpp «Ja viis köidet ülespoomist» («Reaktor» nr 36 (september 2014))

Artur Räpp «Valguses ja varjus käib me tee» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Jaanus Saksing «Hr Biedermanni pärandus» («Algernon» 2014; oktoober)

Jaanus Saksing «Õhtutund vanaema köögis» («Algernon» 2014; oktoober)

Andrei Samoldin «Joroski öö» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Lauri Sommer «4» («Sirp» 2014; 8. august)

Osvald Soobel «Aahe oma» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Leila Tael-Mikein «Heeringas» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Leila Tael-Mikein «Kui kuldne kuu on tõusnud» («Reaktor» nr 32 (mai 2014))

Leila Tael-Mikein «Padavere haldjamees» («Reaktor» nr 31 (aprill 2014))

Tuuli Tolmov «Näki mitu nägu» («Reaktor» nr 29 (veebruar 2014))

Maniakkide Tänav «Kirstukaanel seilajad» («Reaktor» nr 33 (juuni 2014))

Maniakkide Tänav «See maailm on mulle!» (antoloogia «Täheaeg 13»)

Maniakkide Tänav «Vabasurma kalju» («Reaktor» nr 29 (veebruar 2014))

Iti Tõnisson «Berbel» («Reaktor» nr 31 (aprill 2014))

Iti Tõnisson «Nõid ja rongikoll» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Heinrich Weinberg «Ja taevast langes» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Heinrich Weinberg «Kasutusvalmis» («Reaktor» nr 39 (detsember 2014))

Heinrich Weinberg «Vabavalla kaotamine» («Reaktor» nr 37 (oktoober 2014))

Jan Willemson «Siim ja Laura» («Algernon» 2014; oktoober)

Ervin Õunapuu «Kui ingel laskus» («Vikerkaar» 2014; nr 1/2)

Raamatuarvustus: Tuumaenergia ongi roheline energia (Oskar Nassar)

Tuumajaama käivitamisest on möödunud juba üle kolme aasta ning selle ajaga on reaktorid jõudnud toota üle neljakümne ühiku ulmelist energiat. Nüüdseks võib südamerahuga nentida, et kodumaine ulmelugeja on võrguajakirja "Reaktor" netiavarustest üles leidnud ning omale Järjehoidjatesse/Lemmikutesse lisanud. Võrguajakirja elujõulisust kinnitab ka kindla autorite ringi väljakujunemine ning uue kogumiku "Tuumahiid 2: Toorium" ilmumine paberkandjal.

Esimese "Tuumahiiu" kogumiku tugevuseks ning samas ka nõrkuseks oli väga laiahaardeline valik erinevaid autoreid ja ulmeanre (kakskümmend juttu kuueteistkümnelt autorilt). Seekord on kogumiku koostajad valinud välja üheksa kirjaniku üheksa juttu, mis ilmusid "Reaktoris" ajavahemikul november 2012 kuni veebruar 2014. Kogumiku keskmine kirjanduslik tase on tänu sellisele valikule teinud hüppelise tõusu ning minu silmis on tegemist lähiaastate ühe tugevaima eesti autoreid koondava ulmekogumikuga. Senine ulmekogumike esinumber "Täheaeg" on paratamatult pidanud viimastel aastatel kvaliteedis natuke lõivu maksma ulmejutuvõistluse kontseptsiooni tõttu ning ei ole seetõttu enam nii kindlalt juhtpositsioonil.

Enamik uues kogumikus olevatest tekstidest on hoiatuspildid apokalüpsise-järgsest või sinna suunduvast maailmast (Maniakkide Tänav, Hargla, Kirotar). Ulmekirjanduse algusaegadel ning nõukogude ulmes laialt levinud hurraa-optimism ning sinisilmne usk tehnoloogia arengu positiivsusse on täielikult taandunud. Inimkond ei püüdle kosmoselendude ning võõraste planeetide poole enam vallutusihast, vaid hirmust väljasuremise ees. Inimkond pole suutnud õppida sümbioosis elama neid ümbritseva keskkonnaga ning selle tulemuseks on kas ühe või mõlema osapoole hukk.

Põhjalikult lahkab inimese ja looduskeskkonna vahelisi suhteid Heinrich Weinberg lühiromaani mõõtu teoses "Vihma seitse nime". Kauge kajana Lew. R Bergi palgasõdur Willardi dunglimäruleid meenutav tekst toob välja inimkonna võimetuse loodusstiihiate ees ning pakub ainsa lahendusena vabatahtlikku loobumist looduse krooni tiitlist. Säästev areng ja elukeskkonna säilitamine paistavad hetkel veel olevat inimmõistusele niivõrd adumatud mõisted, et nende õige koht ongi ainult ulmekirjanduses.

Kogumikus leidub ka mitmeid varem loodud maailmade edasiarendusi ning mõnigi potentsiaalne uue suurema narratiivi algus. Osvald Soobel arendab tekstis "Väikeses majas raudtee ääres" edasi inimeste, karvaste laanekattide ja hiidkärpidega asustatud maailma, millega sai esmatutvust teha jutus "Aahe oma". Kirjanik on tugevat rõhku pannud kirjandusliku maailma väljaarendamisele (rassid, religioon, ajalugu, geograafia), kuid kahjuks on selle tagajärjel kannatanud loo voolavus. Kindlasti tasub autoril loodud maailma kallal edasi töötada ning inimeste ja kattide vahelisse olelusvõitlusesse sügavamalt süüvida.

Eesti kirjanduse laiemaid traditsioone vaadates on vägagi tähelepanuväärne tekst Triinu Merese "Nahk". Meres mängib nimelt ikka uuesti ja uuesti eesti kirjanduses üles kerkiva libahundi motiiviga. Kuigi libahundiks käija on meie kirjanduses peaaegu alati naine või neiu, siis lugusid sellest kirjutavad meil peaasjalikult ainult mehed (Kitzberg, Gailit, Hint, Jaik, Hargla, Barker, Kivirähk). Merese intiimne pilguheit libahundiks käiva noore neiu hinge ning sõna otseses mõttes võitlus enda ,,sisemise loomaga" on vägagi värskendav lähenemisnurk.

Kokkuvõttes tuleb "Tuumahiid 2: Toorium" lugemist lõpetades tõdeda, et TÕELINE "Eestimaa Roheliste" erakond peaks ainuisikuliselt koosnema meie ulmekirjanikest. Teist nii selgelt rohelist mõtteviisi propageerivat kogukonda meie ühiskonnas naljalt ei leia. Riigikokku kandideerimisega läheb muidugi natuke raskeks, sest viitsadat ulmekirjanikku me Eestimaa pealt kokku veel ei kraabi.

PS: Ootan rõõmuga vihjeid meie naiskirjanike teoste kohta, kus esineb libahundi motiiv. Kindlasti on mõni loetud tekst mul unustusse vajunud või pole mõnega veel tutvustki teinud. Ei taha eriti uskuda, et Triinu Merese jutt on alles esimene omasuguste seas.

Raamatuarvustus: Ma olen elus (Tiina Sulg)

Minu jaoks on Jan Kaus eelkõige novellikirjanik. Või isegi mitte novellide, vaid miniatuuride meister. Tema romaanid on mind õlgu kehitama pannud, aga laastukogusid soovitan teistelegi. Novellilisus lööb Kausi juures välja ka selles romaanis - palju erinevaid tegelasi, palju erinevaid elusaatuseid läbi üsna pika aja ja üle üsna laia ala, aga need peatükid on rohkem omaette ja vähem kokku seotud kui romaanides tavaks. Kui Maire Liivametsale on tundunud, et Kaus sõlmib lõpuks otsad kokku, siis minu jaoks jäid küll lõngad lahtiselt tuule kätte lehvima. Ja no vahel võibki neid lehvida lasta, aga sedakorda jäi neid minu maitse jaoks liig palju ripakile.

Karl Martin Sinijärv jagas ühes oma ülevaates kirjanduse laias laastus kaheks: raamatud, kus mitte midagi ei juhtu, ja raamatud, kus kogu aeg juhtub midagi. Jan Kausi ,,Ma olen elus" on ses suhtes üks kummaline raamat, et ei saa öelda, et midagi ei juhtuks, juhtub küll, igapäevaaskeldustest suurte juhusteni ja rännakutest märulihetkedeni, aga kirja on see pandud kuidagi eemalviibivas mitte-midagi-ei-juhtu stiilis. Tundub, et kõik lihtsalt voolab vaikselt sinna, kuhu autor tahab loo veeretada, või siis sinna, kuhu lugu autori veeretas. Ilusas sõnastuses, aga igavavõitu.

Triinu Meres on kunagi öelnud, et kõigepealt peavad ühes heas jutus olema kaasa elama panevad kangelased. Ma ise nii kategooriline ei oleks, aga seda raamatut lugedes tuli Triinu lause kummitama küll. Tegelasi on palju, aga nad kõik on kuidagi ühtemoodi tuimad tükid, nimede ja seoste meelespidamisega, et kes kelle poeg ja kes kelle vend, kes kelle naine ja kes kelle armuke, oli lugemise ajal tükk tegu. Tegelased ei eristu üksteisest just eriti palju, Haraldid-Mihklid-Georgid-Larad sulasid vaikselt üheks halliks massiks. Vahel tahaks lugedes röögatada nagu lavastaja peaproovi ajal üksi üheksandast reast: ,,Ei usu!", vahel nagu usuks ka, aga ei huvita eriti. Ja kui mõne tegevusliini vastu huvi tekibki, viib Kaus jutu kiirelt mujale.

Ulmelugejana näen ma raamatus hulka raisatud võimalusi. Kui vilksatas legend Kassnaisest, siis ootasin ma Karen Orlau väärilisi etnoõuduse hetki, aga sinnapaika see lugu jäigi. Paarisaja-aastase mehe puhul oleks oodanud mingit selgitust, peale selle, et ,,äh, mingi geenivärk", või siis natuke pikemat elulugu. Ja kui geenmoondatud kummeliga juba ühes Eestimaa otsas möllati, siis mingit analüüsi, mis see kohalikule taimestikukooslusele kaasa toob, oleks raamatus tahtnud näha küll. Kildagaasi kaevandamise lause käiakse lauale, aga järge sellele lausele ei tule. Ja üleüldse - kui laenata ümberütlemist Jüri Kallaselt - liiga palju kartuliputru ja liiga vähe tatraputru.

Kui keegi nüüd kokkuvõtteks arvab, et seesinane kirjatükk pigem lugemishoiatuse kui lugemissoovitusena mõeldud on, siis päris nii see pole. Julgustan kõiki ikka omal nahal läbi katsetama, et mida tema sellest raamatust leiab. Kasvõi paar lehekülge ja diagonaalis. Jan Kausi lausestusoskus ja pisiasjade märkamine väärivad seda küll. Testida võib ka seda, palju sellest, mis autor enda meelest sisse on kirjutanud (vt intervjuu Mart Juurega), lugedes silma jääb. Ja kas ulmeline osa klapib raamatu üldtooniga kokku või on see pigem ,,tolksti see pisuhänd".

Lõppu veel retooriline küsimus, et mis häda neil eesti autoritel selle elusolemisega on -,,Kas ma olen nüüd elus" (Siim Nurklik), ,,Elus" (Triin Tulev), ,,Ma olen elus olemise tunne" (Jim Ashilevi), ,,Ma olen elus" (Jan Kaus)...

Raamatuarvustus: Surnute eest kõneleja (Ove Hillep)

Orson Scott Card ei ole eesti ulmelugejatele kaugeltki mitte võõras. Enderi sarja esimene raamat ,,Enderi mäng" ilmus eesti keeles praeguseks juba 15 aastat tagasi (2000), nägi uuesti ilmavalgust 13 aastat hiljem (2013), mil ilmus ka samanimeline film. Ilmselt just viimase ilmumisest innustust saanuna, otsustas kirjastus Draakon & Kuu välja anda ka sarja teise osa ,,Surnute eest kõneleja".

Kuna kõige esimesena jääb silma kaanekujundus, siis oleks paslik ka arvustust alustada sel teemal. Antud juhul on see suurepärane. Kaanekujunduse teinud Eesti Kunstiakadeemia graafikaprofessor Urmas Viik on mänginud musta, tumerohelise ning valgega ning tabanud suurepäraselt raamatu olemuse juurde kuuluva kosmilise tühjuse ning planetaarse looduse graafilist idülli. Samuti on näha, et kunstnik on teose ise eelnevalt läbi lugenud, kuna tema kujundus ühineb geniaalselt autori enda loominguga. Ilmselt saab kõige suurema puuduse lugeda enamuses filmi süüks, kuna kahe raamatu kujunduse vahel ei ole kahjuks ühtegi ühist joont. Isegi raamatute seljad ei jäta üksteise kõrvale pannes terviklikku muljet. See aga on vist asi, millega peame leppima maailmas, kus raha paneb rattad liikuma...

,,Surnute eest kõneleja" jätkab täpselt sealt, kus ,,Enderi mäng" lõpetas... aga 3000 aastat hiljem. Inimesed on hõivanud tohutu hulga planeete, kogu koloniaal-"impeeriumit" haldab Täheraja Kongress (mitte enam hegemoon), sidet peetakse läbi satikatelt õpitud ansibleühenduse ning kosmosereisid võtavad relativistlikus mõttes aega aastakümneid ning -sadu, kuigi reisija enda jaoks võib mööduda vaid mõni kuu.

Raamatu tegevus toimub pea-asjalikult katoliikliku litsentsiga planeedil Lusitaania, kust on avastatud uus ramanite hõim. Sõna raman tuleneb nordi keelest, tähendab võõrast olendit, kellel on küll mõistus, kuid kes ei näe välja nägu inimene, ning seda kasutatakse raamatus läbivalt. Penqueninod, ehk kõnekeeles välimusest tingitult põrsikud, on uus mõistusega rass, kes elab metsades ning kelle kombed, tavad ning elukorraldus on inimkonnast täiesti erinev. Vastavalt Täheraja koodeksile piiratakse põrsikute uurimist minimaalsele taseme, vältimaks kultuurilist reostust. Minimaalne info jagamine, minimaalne kontakt. Sellest lähtuvalt on kolooniale seatud karmid piirangud ning selle ümber püstitatud tara, kust saab välja vaid ksenoloog, kes oma õpipoisiga võõrrassi uurimas käies peab oma väljaütlemistes olema ülimalt ettevaatlik. Põrsikud aga püüavad samal ajal teada saada, mida inimesed endast kujutavad. Ütleme ausalt, et tõde põrsikutest ning kogu Lusitaania floorast-faunast pani kujutlusvõime mõnusalt nurru lööma.

Kuna tegevus toimub ,,Ender mängus" aset leidnud sündmustest 3000 aastat hiljem, olin ma raamatu algul väga nördinud, et ei kohta eelmisest teosest tuttavaid tegelasi. See pettumus aga asendus rõõmuga, kui Ender, kasutades oma kodanikunime Andrew Wiggin, ilmub teises peatükis planeedil Trondheim Reykjaviki ülikoolilinnakus parasjagu tudengitele loengut pidamas. Pidevate planeedilt planeedile kosmoserändude tõttu, liueldes ,,lutsukivina aja pinnal", et surnute eest kõneleda, on ta vaid 35 aastane. Müstilistel asjaoludel põrsikute poolt sooritatud mõrv aga viib ta juba edasi Lusitaaniale, kus asjad hakkavad tema kohalejõudmise hetkel kriitiliseks kiskuma.

Kui ,,Enderi mäng" oli suuresti militaarne, siis ,,Surnute eest kõneleja" pearõhk on asetatud moraalile ning mõtisklustele inimkonnast ning võõrrassidest. Kas see muutis selle raamatu igavamaks? Minu meelest mitte. Card suudab oma ideesid esitada väga köitval moel ning kui mõned esimesed peatükid tunduvad ehk kärsitumale lugejale venivat, tuleb endale meelde tuletada, et need on vaid sissejuhatavad peatükid. Alates hetkest, mil Enderi ruumilaev Lusitaania orbiidile jõuab, võtavad sündmused peadpööritava tempo - isegi sel määral, et selle arvustuse kirjutamiseks pidin suure osa raamatust teistkordselt läbi lugema.

Kuid Card ei piirdu vaid põrsikutega. Teise liinina toob ta lisaks satikatele ja põrsikutele sisse ka kolmanda ansibleühenduse sünapsides peituva ramani esindaja, kellest kogu inimkonnal aimugi ei ole. Kuna antud teoses on põhirõhk siiski põrsikuid ümbritseva saladusloori kergitamisel, jääb vaid loota, et antud tegelasest saame kuulda rohkem juba kolmandas raamatus. Kas just lõpu, kui ehk hoopis uue alguse saab antud raamatus ka esimese raamatuga ,,koondatud" rass.

,,Surnute eest kõneleja" on suurepärane ning täiesti teistsugune järg oma eelkäijale, mis seadis ometi lati nii kõrgele. Card suudab oma loomingus esitada (või hoopis tekitada) sügavfilosoofilis-moraalseid küsimusi võitlusele nii võõrrasside vastu kui ka eest. Jääb vaid loota, et sarja kolmas raamat vastab eelneva kahe loodud kõrgetele ootustele.

Arvustust kirjutades avastasin, et aastatel 2010-2011 on Marvel andnud teosest välja ka 5-osalise koomiksisarja. Kui hea/halb see on, ei oska kommenteerida. Huvilised võivad seda ise uurida ning soovi korral ka meile teada anda.

Lugejakiri: Kas Isaac Asimov on ikka ulmekirjanik (Arne Tsirna)

Toimetuse poolt saateks

Mõni number varem ilmus Reaktoris kriitiline arvustus Arne Tsirna raamatu kohta. Vastusena saatis autor kirja toimetusele, milles ta pöördus arvustuse autori Agur Tänava poole. Ühele kirjale järgnes teine ja siis veel kirju. Allpool on selle kirjavahetuse tulemus: umbes nelja ja poole tuhande sõna pikkune artikkel ulmest ja mõnest asjast, mis ühe kirjatsura meelest ulmega seondub. Toimetus loodab, et lugupeetud lugeja leiab siit huvitavat infot või laiendab oma silmaringi inimeste ja mõttemaailmade koha pealt. Toimetus ei ole allolevat teksti mingilgi moel muutnud.

Reaktori Toimetus

Peale seda kui ma kirjutasin valmis ja avaldasin oma ulmeromaani esimese osa, tekkis - dilemma ja arutluse punkt.

Kuigi ma olen kirjutanud juba mitmeid raamatuid, mõned on avaldatud ja mõned veel ootavad oma aega, siis minu lemmik teema on olnud ja jääb ka edaspidiseks - ulme.

Nüüd aga mingil hetkel, spetsialistide märkuste baasil sain aru, et iga ulme ei olegi ainult ulme.

Kõigepealt aga tahaks klassifitseerida hoopiski terminit - kirjanik. Mulle sõna kirjanik, eriti ei meeldi. Seda sellepärast, et üks hea sõber kunagi aastaid tagasi ütles midagi, veel enne seda kui mul ei olnud veel õrna aimugi, et ka mina tahan midagi kirjutama hakata. Sel ajal olin ma üdini niinimetatud - realist. Eluaegne insener, endine autosportlane, firmade juht, raamatute lugeja ja ,,endaarust" ulmekirjanduse spetsialist.

Ma polnd, (ilus sõna), kirjutanud elus ühtegi rida ja veel hullem, kirja kaudu avaldada omi mõtteid, siis tundus see mulle võimatuse tipuna. Aga nagu ikka ,,ära ütle kunagi - never".

Vot see sõber selgitas oma raamatus sõna mõisteid, tähendusi ning varjatud tähendusi.

Üks varjatud tähenduste selgitus seletab ära sellise sõna nagu ametnik. Kui anda inimesele amet, siis mis see temaga teeb - nik. Amet hakkab inimese ajusid - komposteerima.

Sama lugu on ka kirjutamisega. Kui kirjanik tahab kirjutada sellepärast, et raha teenida, teiste austust pälvida ja ,,kuulsaks saada" , siis see polegi eriti muud kui aju nikastamine.

Minu kirjutamise vajadus tekkis aga ilmselt sellest, et ma lihtsalt kirjeldasin läbi oma käe, oma enda arenemist ja mõttemallide muutumist (pärast hea meenutada).

Kirjanik seega mulle ei sobi. Proosakirjutajate kategooriaid on vist vähem kui luuletamises. Seal on luuletajad, laulu sõnade kirjutajaid, poeete ja mis iganes veel.

Tavakirjutajaid kutsutakse kirjanikeks, kirjaneitsiteks ja kirjatsuradeks.

Tu kirjatsura, sobiss mullõ ka nimmes panna.

Nüüd aga ulme kirjutamise omapärast. Tuleb välja, et kõik ulme, polegi kõik ulme.

Neid teisi ulmevaldkondi ma eriti ei viitsi arutada nagu; õudukas, fantaasia, horror, muinaslood, müstitsism ja muu selline.

Mina tahaks teha vahet vaid puhtal ulmel ja esoteerilise kallakuga filosoofilisel fantaasial.

Puhas ulme on selline, kus mingis erilises kohas - teatud ajal, planeedil, galaktikas, toimub mingi tegevus, mis sisaldab reaalset ruumilaevadega lendamist, erinevate rasside või elusorganismide omavahelist toimetamist. Enamus tegevusest on pidev sõdimine ja teiste hävitamine ning oma rassile parima elukeskkonna saavutamine. Selliseks ulmeks on tuntud film ,,Avatar" või väga tuntud ulmelugu ,,Solaris". Need on suhteliselt lihtsakoelise käiguga lood, kus müstilisust on vähem ja rohkem on tegevust.

On veel üsna palju, kaunis kummalisi lugusid nagu Adam Douglase ,,Pöidlaküüdi reisijuht Galaktikas", ,,Kosmoseodüsseia", Jules Verne ,,Reis Kuule" jne neid on palju, igale maitsele ja ka eesti autoreid.

Nüüd on aga teine valdkond, see on filosoofilis-esoteeriline fantaasia.

Keskealise mehena sain ma alles hiljuti teada, et erinevalt minusugusest ,,kõigesööjast" on maailmas ulmegurmaane. Ma sain teada, et on palju selliseid lugejaid, kes loevad ennast ulmesõpradeks ja kes peaaegu, et vihkavat esoteerikat.

Oli ka mul selline eluperiood, kus ma lugesin ennast ulmesõbraks. See periood lõppes suuresti siis, kui ma lugesin läbi kõik eesti keeles ilmunud Isaac Asimovi ulmeraamatud.

Sellele järgnes silmaringi avanemine, kui ma hakkasin uurima ja lugema neid nõndanimetatud ,,esoteerilisi" raamatuid.

Lugejatele ja eriti ulmesõpradele püüan selgitada, mis tähendab esoteerika ja millest see koosneb.

Sõna ,,esoteerika" on tulnud sanskriti keelest ja otse tõlkes peaks tähendama - ,,mitte kõigi jaoks". Kaunis kummaline klassifikatsioon. Enamus arvavad, et see tähendab mingeid - selgeltnägemisi, nõidu, tervendajaid, müstikuid, maage ja muud seesarnast ,,tsoora-moora" valdkonda.

Tegelikult on aga lugu selline.

Kõik asjad, tegevused ja teooriad, mida ühed inimesed teavad ja teevad, kuid teised neist ei huvitu või nad pole selleni jõudnud - ongi esoteerika ehk ,,mitte tema jaoks".

Esoteerikat tegelikult ei ole olemas, see on fiktsioon ja teiste või siis enda alahindamine.

Mingi ajani defineerisin ma ise esoteerikat selliselt.

Esoteerika on see osa teabest, mida tahetakse varjata ja nendele teadmistele saavad ligi, vaid sinna valdkonda lülituvad inimesed. Näiteks salaseltsid, tervendajad, selgeltnägijad ja muud müstikud.

Hiljem ja koos ühe sõbraga arutades, me jõudsime aga hoopis huvitavama definitsioonini.

Inimene, kes nimetab ennast esoteerikuks, on hoopis see tegelane, kes teab või on välja nuhkinud mingid saladused, siis ta neid arendab ja teistele ei kipu eriti avaldama.

Sõber Arvo tõi enda poolt nii hea ja vaimuka näite, et seda kohe peab siia ülesse kirjutama.

,,Kui mul on vahva blond naabrinaine, tehnikahuviline mootorrattal kulgeja ja temale tuli mõte, osta veoauto Gaz- 51. Lahe vene aegne krusa. Mingil päeval aga tuli naabrinaine ukse taha oma muret kurtma, et ,,massin" ei taha hästi käia ja turtsub. No siis minusugune veneaegne tehnikamees läheb massina juurde, vaatab kapoti alla ja vangutab pead. Jaa, selle saab korda küll, kuid see on nii salajane asi, et parem kui blond läheks tuppa ja ei vaataks pealt. ,,Gaz viiekümneühe esoteerik" siis võtab maha õhupuhasti, karburaatori ja võtab selle karburaatori pooleks ning puhastab ära kütuse düüsid. Paneb karpa uuesti kokku, õhupuhasti peale, käivitab mootori, reguleerib veidike segu ning ,,müstika" - auto nurrub nagu ,,õige vene kiisu" peabki. Nüüd läheb naabrimees blondi juurde ja ütleb - ,,Valmis". See omakorda kohe küsima, et mis viga oli. Nüüd tulebki ,,esoteerika", kui meistrimees üritab selgitada, et see on ,,nii keeruline" ja salajane ning seda ta välja ei räägi."

Sellise näite varal saaks tuua eriliselt esoteeriliste tegelaste nimekirja.

Mitte kõigi jaoks, on sellised valdkonnad: ärimehed, poliitikud, teadlased, arstid, muusikud, kirjanikud, luuletajad, põllumehed, leiutajad ja nii edasi, ühesõnaga kõik need inimesed, kes mõtlevad välja, uurivad ja leiavad kuskilt saladusi või siis eripärasusi, mida saab teha rahaks ja selliseid nippe ning saladusi, mitte mingil juhul ei avaldata teistele.

Eriti kehtib selline termin nende ametite ja tegevuste kohta, kes on orienteerunud tulemusele. Näiteks sportlased, pankurid ja muud ärimehed. Norra suusatajad ei avalda omi esoteerilisi - ,,mitte kõigi jaoks" teadmisi ilmaski teistele.

Samas kõik need saladused, tulevad ajapikku niikuinii välja. Peab lihtsalt uurima, nuhkima või siis rahaga kinni tampima. Küsimus ei ole - kas on ostetavaid ja müüdavaid inimesi ja saladusi, küsimus on raha summas.

Nüüd siis on aga külge riputatud mingitele inimestele sõna - ,,esoteerik" ja ka raamatupoes on selline raamaturiiul. Tõsi, mingil määral on need tekstid esoteerika - neile inimestele, keda ei huvita antud raamatud, nendel teemadel nagu: tervis ja tervendamine, teadvus, müstika, eneseabi ehk psühholoogia, salavandenõud, tulnukad jne.

Kuid need raamatud EI OLE esoteerika, sest need raamatud on vabalt saadaval ja need raamatud ei varja midagi. Kas nendes raamatutes ka kõik sulatõsi on - on kaheldav.

Täpselt samasugused esoteerilised valdkonnad on ju ka kõik teadused, keeleõpped, majandus ning poliitika.

Ka selle teksti juures võib mul olla üks ja sama viga. Ma pidevalt kordan oma juttu, kuid see on taotluslik.

Kui mina, kes ma vabalt välja räägin ja seega olen ,,mitte esoteerik", selgitan oma arusaamasid neile, kes ei ole midagi kuulnud ehk siis ,,tegelikult esoteerik", saan sealjuures ise juba mingil määral sellest aru, siis teistele peab ikkagi, vähemalt kolm korda rääkima ja tegelikult nad ilmselt ikkagi, sellest aru ei saa.

Sai küll pisut pikk sissejuhatus, kuid lühemalt lihtsalt ei saa.

Minu teemaks on - Isaac Asimov.

Isaac Asimov on MINU lemmik kirjamees. Miks just minu. Asimov kirjutas oma raamatud mulle ja ainult mulle. Kõikide raamatutega on tegelikult samamoodi.

Tegelikult kirjutas Isaac need raamatud endale ja ainult tema teadis, mida ta kokku kirjutas ning mida ta konkreetselt mõtles või teadis, sellel hetkel.

Kõik teised lugejad teevad igast raamatust mida nad loevad, endale ise raamatu, just sellise nagu nad sellel hetkel konkreetselt aru saavad. (,,Nad kõik tegid endale ise, oma ,,Pisuhänna" - mõte tuntud eesti telelavastusest).

Seega siis. Ma lugesin ,,Asumit" kümneid aastaid tagasi, nagu head ulmeromaani.

Siis mul ei olnud õrna aimugi, mida professor kirjutas nendesse raamatutesse - ridade vahele. Nüüdseks, kui ma loen neid raamatuid uuesti ja uuesti üle, saan ma iga kord aru, mida teatud teooriad, trikitamised ja laveerimised - tegelikult tähendavad.

Soojalt soovitan igale ulmehuvilisele, mitte korrata minu viga ehk siis puudujääki.

Esoteeriline kirjandus on väga hea materjal arendada oma silmaringi, nägemaks ulmeraamatutesse ridade vahele kirjutatud tarkusi. Uskuge - neid on seal palju ja ka mulle tuleb seda avastamise rõõmu kogu aeg juurde.

See peidetud - ,,mitte kõigi jaoks" - maailm on kordades huvitavam ja põnevam, kui lugeda ulmekirjandust vaid kui kriminaalse taustaga, trikitamise või ainult ,,paugutamisena".

Ma kirjutan siia lõppu mõningaid märkusi, mida ma olen leidnud ,,Asumi" raamatutest - ridade vahelt.

Ma garanteerin, et enamus neid ,,kavalatest" ridadest on enamustele lugejatele arusaamatud.

Ma loen järjekordselt neid raamatuid ja siin on vaid poolte raamatute lahedaid leide.

Samas ma ei ole ka kirja pannud veel eriskummalisemaid teooriaid, näiteks ,,pidev teiste inimeste mõtetes ja ajus surkimine". Sellest tavaline reaalkodanik ei saa absoluutselt aru ja peab seda puhtaks fantaasiaks. Selleks aga, et sellest aru saada, peaks läbi lugema mõne kvantfüüsikalise raamatu, kuid ega ka sellest palju abi ei ole. Sellise uurimustööga tuleb tegeleda ikka aastaid. (kordan: igaüks teeb endale - oma pisuhänna)

Kuna ma tegelen hetkel ,,Asumi" lugude analüüsiga juba mitmeid kuid ja ma olen pingsalt otsinud Isaac Asimovi autobiograafiat, et aru saada kui palju ta kirjutas nendesse raamatutesse ,,läbi enda" ehk läbi enda kogemuste. Näiteks ta kirjeldab vähemalt kolm korda erinevate tegelaste avardumist ehk siis teadlikuks saamist, viieteistkümne aasta vanuselt. Samas ka ta ise hakkas kirjutama ja maailmast aru saama just sama vanuselt ehk siis, läks viieteist aastaselt ülikooli, mille ta lõpetas üheksateistkümne aastaselt.

Kolmekümne aastaselt omas ta juba nii palju tehnilisi, ajaloolisi, elulisi ja filosoofilisi teadmisi, mida meie aja inimesed enamuses eitavad või siis ei tea.

Kogu see tegevus, et saada aru mida see mees oma ,,Asumi" lugudesse tegelikult sisse kirjutas, on nii aega nõudev ja hoomamatu, et kui leidub kuskil kedagi, kes on sellise asjaga ise tegelenud, siis sellise inimesega oleks küll mõnus tunde või päevi arutada. Andke teada.

Miks on vaja sellist selgitust.

Kui ma vahest pean tuttavatele või siis uutele tuttavatele selgitama, miks ma kirjutasin sellise loo nagu ,,Armastuse valem", siis sellepärast, et mul on soov ülistada - RAAMATUT (goldbook , mis säilib kullas - igavesti.).

Ma üritan läbi ,,kõverpeegli" arutada teemal - duaalsus ehk siis, arusaamatut võimet aru saada, et duaalsus on just nii, hea või halb, nagu see on.

Ma soovin ülistada sellist suurmeest nagu Isaac Asimov. Ma tõin ta uuesti tegevusse, sest enamus tänapäeva noori pole temast midagi kuulnud ja kui neist mõnigi juurde tuleb, siis on minu missioon täidetud.

Samas ma annan lubaduse. Kui keegi arvab, et see raamat on liiga lihtne, siis lohutan - edaspidi läheb keerulisemaks. Kui kellelegi tundub see raamat liiga keeruline, siis hoiatan - edaspidi läheb lausa pööraseks.

Väike vihje.

Soovin jõuda kuskile sinna, mis on - Kõiksuse Tipp ehk AlgAllikas ja ,,Mis on Igaviku Lõpu taga".

Lahedaid tõeseid ja filosoofilisi leide.

ASIMOVI ASUM

1. Hüperruum - kujuteldamatu regioon, mis ei olnud ei ruum ega aeg, mateeria ega energia, miski ega mittemiski, selles saab läbida terve Galaktika piki suunas kahe kõrvuti seisva ajahetke intervalli vältel. (täis kvantfüüsikaline termin)

2. Lapsikus on mehe juures peaaegu niisama loomulik nagu lapse juures.

3. Teaduslik tõde seisab väljaspool lojaalsust ja ebalojaalsust.

4. Tõde peab olema selgem, vähem müstiline ja rohkem mõistusega võetav.

5. Energia ülekande füüsika, mida me tunneme termodünaamikana, on juba inimajaloo müstilistest aegadest peale olnud selge ja tõene. (kui vana on planeedi Maa ajalugu?)

6. Planeeditäie inimeste psühhoajalooline hoiak sisaldab eneses tohutut inertsi.

7. Impeeriumi huku kutsub esile kasvav bürokraatia, üha vähenev initsiatiiv, seisuste kinni külmutamine, teabehuvi hukkamõist - sada muud faktorit. ( Vana Rooma, Napoleon, Hitler , NSVL )

8. Ühiskondliku korra hävimisega puruneb teadus miljoneiks kildudeks. Üksikisikud teavad äärmiselt palju pisitahke kogu teabest. Kuid nad jäävad abituteks ja üksikute killukestena võetuna on teave kasutu. Teave kaotab tähenduse, teda ei anta edasi. Põlvkondade vaheldudes läheb see hoopis kaotsi. (mis on kirjas Egiptuse hauakambrite seintel? Minul ei lubatud neid kirjutisi filmida, seal)

9. Ükski neist kvadriljonitest praegu kõigis Galaktika tähesüsteemides elavaist ei ole elus saja aasta pärast. (mis on elu ja elu mõte?) ; (kas Asimov teadis neist)

10. Poliitiku loogika. Kui poliitiku jutust maha kriipsutada tähenduseta märkused, ähmane sõnamulin, kasutud määrangud ja üksteisele vasturääkivad tekstid - lühidalt, kogu mee moka peale määrimine ja sõnadega laveerimine - siis selgub, et järele ei jää praktiliselt mitte midagi - null. (mis on valimised?)

11. Vägivald on asjatundmatutele viimane väljapääs. (mis toimub Ukrainas?)

12. Te olete teinud preestrite ja keeruka, mõttetute rituaalide hierarhia ja teinud sellest poolusundi, poolloba. Meie teadus on kui teatavat liiki maagiline nõiakunst. (mis on kaaperdatud teadus?)

13. Tasub olla silmnähtavalt mõistetav, eriti, kui teid peetakse kavalaks.

14. Me läheme edasi pimesi - ja seetõttu õigesti - vastavalt massipsühholoogia seadustele, kui igasugune alternatiiv puudub, jääb alles ainult üks arengusuund , siis ongi kriis.

15. ,,Ärge kunagi laske end oma moraalikoodeksist segada, kui teete seda, mida peate õigeks."

16. Üks viis kuidas suurendada julgeolekut, on moodustada religiooni abiga vaos hoitav kaubandusimpeerium.

17. ,,Ma olen haritud mees, sir, ja loodan, et valgustatud. Meie religioossete kommete täissügavus, rohkem rituaalses kui eetilises mõttes, on masside jaoks." (mis on religioon?)

18. ,,Kui hinnang puhtuse kohta sõltub neist, kes on enim huvitatud, et see oleks ehe."

19. ,,Edu saavutamiseks ei piisa plaanide tegemisest, tuleb osata ka improviseerida."

20. Vabariik - mille valitsejal on kõik monarhi tunnused, välja arvatud nimetus. See tõttu naudib see tavalist despotismi, mida ei piira ka need kaks mõõdukusele mõjuvat tingimust, mis on omane seaduslikule monarhiale: kuninglik ,,au" ja õukonna etikett. (mis on demokraatia?)

21. Vabakaubandus - on asju, mida teil on ja mida meie vajame, ja asju, mida meil on ja mida vajate teie ning mille religioon on - raha. (mis on fiktiivsed korporatsioonid).

22. Kahekümne viie, esimese järgu planeedi füüsikaliste ressursside ammendamine võtab palju aega. (mis on planeet Maa?)

23. Võiks nende tegevust nimetada võitlemiseks või piraatluseks..., kes on armuline mõrvates, rüüstates, röövides. (mis on äri?)

24. Praegusel mandumisajastul pole moes olla teadlane.

25. Teie ja teie bandiidist isa ja piraadist vanaisa, olete igatahes juba küllalt kaua meie verd imenud. (kes on J.P.Morgan??)

26. ,,Nad räägivad Galaktika piirimail, võluritest, kes hiilgavad pimeduses, kes lendavad abivahenditeta läbi õhu ja keda relvad ei taba. Nad omavad mingit kaasaskantavat jõuvälja."

27. Ükskõik missugust usul ja emotsioonidel põhinevat dogmat on ohtlik kasutada teiste vastu, sest peaaegu võimatu on garanteerida, et see ei pöördu kunagi selle kasutaja enese vastu.

(mis on karmavõlg?)

28. Üks auahne mees, kasutab religiooni jõudu pigem meie vastu kui meie poolt.

29. Pooled vana-aja lugudest on nagunii väljamõeldised. Isegi rohkem kui pooled.

30. Õnnetuseks kipub ebateadlik rahvas haritust sageli nõidumisega segi ajama ja armuasjad paistavad olevat see eluvaldkond, mis kõige rohkem võluri abi vajab.

31. ,,Ajad teevad inimese."

32. Intuitsioon ehk sisekaemus ehk vaistlikku eelaimdust või kuidas te iganes soovite seda nimetada, võib emotsioonina võtta. Tavaliselt kasutab inimene kahtkümmet protsenti kogu oma vaimsest potentsiaalist. Kui korraks tekib suurema võimsusega välgatus, nimetatakse seda vaistlikuks eelaimduseks ehk sisekaemuseks ehk intuitsiooniks.

33. Universumi Lord ja valuliku ning diagnoosimatu haiguse käes vaevleja. Inimelu kummaliste väänete järgi ei välista need kaks asjaolu teineteist ega ole eriti ühitamatud.

34. ,,Iga lurjus, kes oskab lugeda arstiteaduslikku raamatut, kasutab mind katsejänesena oma hädiste eksperimentide tarbeks".

35. Näib, et pole enam säilinud kahejalgset, kes suudaks uurida haigust oma silmade ees, neidsamu silmi kasutades ja suudaks lugeda pulsilööke. (mis on kaaperdatud meditsiin?)

36. Mis sest, kui võitja haarab võimu. Nagunii, viis või kuus täissöönud logaskit valitsevad tavaliselt ühte planeeti. Kindel on see, et mõned saavad surma ja teised maksavad mõnda aega kõrgemaid makse. Kuid pika peale olukord korraldub iseenesest ja käib maha. Siis on jälle endine olukord, ainult erineva viie või kuue logardiga eesotsas. Nad koorivad mind ja minusuguseid.

37. Mis näib silmnähtavalt ja ilmselt õige, osutub tegelikult valeks.

38. Imperaatori soosingut võita on võimalik üksnes tema kaudu ja ainus tee tema juurde on, nurjatuste kaudu.

39. Saladusi. Neil on raamatuid, vanu raamatuid - nii vanu, et nende keelt tunnevad ainult üksikud tippmehed, kuid saladused on rüütatud rituaali ja religiooni looriga ja keegi ei tohi neid kasutada. (mis on vabamüürlus??)

40. Impeeriumi süda - sellel on üks funktsioon - administreerimine; üks eesmärk - valitsemine; ja üks toodangu produkt - seadus. (mis on riigikogu?)

41. Psühhoajaloolise teadusega võrreldes on sõnad üsna kesine aseaine, võrreldes matemaatilistele võrranditele.

42. Mida suurem edu, seda kindlam ebaõnnestumine.

43. Kui ajalugu tõtt räägib, siis laguneb maailm kolme haiguse käes: inerts, despotism ja universumi kaupade väärjaotus.

44. Meie valitsev klass tunneb ainult ühte seadust: ei mingit muutust. Despotism. Nad tunnevad ühte reeglit: vägivald. Hüvede valesti jaotamine. Nad tunnevad ainult ühte iha: hoida, mis neile kuulub. ,,Sel ajal kui teised nälgivad".

45. Parim ja mõjusaim tänu on see, mis tühjades fraasides ei aurustu.

46. Raport, mis käib läbi rohkem kui kahekümne ametniku käest, jõuab teieni ja keerleb siis allapoole läbi veel oma kahekümne. Tore on, kui seal ei ole midagi, mida te tahaksite saladuses hoida.

47. Kolme tüüpi teadlikke inimesi. Esiteks need, kes teadsid vähe ja oli väga enesekindlad ning neid inimesi on enamuses. Teiseks on need, kes teadsid pisut rohkem ja olid vähem enesekindlad. Ja viimased olid need väga vähesed, kes teadsid küllalt palju ega olnud üldse enesekindlad.

48. Uneperioodil olete te vabad. ( mis on muutunud teadvuse seisund?)

49. Usku ei saa vähema kui ülisuure okiga kõigutada, millisel juhul on tagajärjeks küllalt täielik vaimne lõhestumine. Kergemail juhtudel - hüsteeria, haiguslik ebakindlusetunne. Kaugele arenenud juhtudel - hullumeelsus ja enesetapp.

50. Kes oli samuti blond ja siniste silmadega ning kinnitas, et tema ema oli Siriuse Sektorist. (kes on aarialased?)

51. Massiavastuse seadmed, mis reageerivad mõttele ja mentaalne kilp.

52. ,,Me ei pea kütust kaasa vedama. Kasutame Universumi kõige põhilisemat energia allikat, nii et kütus ja mootor on kõik - seal kusagil. ( mis on vabaenergia?)

53. Käte kaudu nägemine, ka pimesi ja väljas poole ruumilaeva.

54. Millise tohutu revolutsiooni põhjustaks maailmas gravistika, kuid arvuti ja meeleühendamine oli ikkagi veel riigisaladus. (millise ,,maa"ilmas ja millise ,,riigi" saladus)

55. ,,Ära kunagi tee midagi, mida sa ei pea tegema, ja kui pead tegema - siis kõhkle."

56. ,,Tsivilisatsiooni areng tähendab privaatsuse piiramist."

57. ,,Antroopsusprintsiip". Vaatleja mõjutab vaadeldavaid sündmusi kas vaatlemise enda kaudu või sellega, et ta üldse vaatlusi teeb. (kvantfüüsika, mis on ,,kahe pilu katse")

58. Planeet Maa kaaslase - hiiglasliku Kuu, üle neljandiku Maa enda läbimõõdust, Galaktikas pole asustatud maailma sellise kaaslasega.

59. ,,Kirja pilt on G-A-I-A. See tähendab ,,Maad". (kus on Gaia?)

60. Tähtede vahelised reisid toimuvad pidevalt. Mis siis saaks, kui mõni maailm oleks pikemat aega isolatsioonis.

61. Gaia asub Sayshelli Sektori nimekirjas ning tema järel seisab küsimärk.

62. Universumi geomeetria ei lase sooritada säärast reisi nagu meil praegu lühema ajaga, kui seda oleks teinud valgusekiir ( kas relatiivsusteooria ikka peab paika?)

63. Hüperruumiliselt on Galaktika tillukene objekt - ideaaljuhul mõõtmeteta punkt - ja mingisuguseid relativistlikke efekte ei esine. (!!!! väga kvantfüüsikaline)

64. Maailmakirjandus tunneb palju müüte elust teispoolsuses, ja kui teispoolsus tõesti eksisteerib - mille tõenäosus on arvatavasti umbes sama suur kui miniatuursesse musta auku sattumine.

65. Kohalikku floorat on kõikidel inimasustusega planeetidel vähe. Asunikud on toonud kaasa oma taimed ja loomad- kas kohe saabudes või peatselt pärast seda. (kui võrrelda dinosaurust ja gepardit.)

66. Antropoloogias nimetatakse seda ,,globotsentrismiks". Inimesed peavad loomulikuks, et nad on paremad kui nende naabrid.

67. Gaia on hüperruumis. Gaia oli kunagi pärisruum, kuid kibestus siis nii sügavalt - inimeste kuritegudest ja lollusest.

68. See tähendab ,,midagi salajast"; midagi, mille täit tähendust teavad ainult mõned asjatundjad; midagi, millest kõrvalistele ei räägita.

69. Müüt või legend ei teki tühjusest. Midagi ei teki tühjusest ega saagi tekkida. Müüdi taga on tõetuum, kui moonutatud tõde ise ka poleks.

70. Gaia - tuhm täht viie tähe keskel. ,,Viie Õe Väike Vend" , ,,Viisnurga Kese" ja mõnikord kutsuti seda ka ,,0 Viisnurgaks".

71. Teadmatust oli müstilise sõnaga ,,intuitsioon" lihtne varjata.

72. Väli ei tugevnenud ruutvõrdeliselt vahemaa vähenemisega allika ja vastuvõtja vahel. Seega erines ta elektromagnetväljast ning gravitatsiooniväljast.

73. Kunagi ei mõeldud mentaalse välja intensiivsuse ning kauguse matemaatilise suhte leidmisele.

74. Meil on vaba tahe otsustada, kas see peaks nii olema või ei. Me võime teisiti otsustada. Igatahes on vaba tahe isegi kaotuse hinnaga parem kui elu tähenduseta heaolus - nagu hammasratas masinavärgis.

,,Vidinad" Asimovi ,,Asumitest"

1. Lift, mis töötab gravitatsiooni suhtes tõukumise põhimõttel.

2. Võime kasutada temperatuuride vahet maapinna ja paarimiilise sügavuse vahel. Et varustada kogu vajamineva energiahulgaga. (maasoojuspump)

3. Psühhomatemaatika, psühhoajalugu - masside käitumist ette ennustav süsteem. , milles on komplekstransformatsioon ja on sooritatud keelatud sotsio-operatsiooni baasil.

4. Välja diferentseerimine - sündmuse juhtumise tõenäosus protsent.

5. Hüperkõvera teooria.

6. Radioaktiivne sünteetiline ravim, mida varjatakse nimetuse alla - Püha Toidus ja mis ravib igasugust vähki.

7. Kilp, mis võib neelata laserikiiri radioaktiivset kiirgust tekitamata.

8. Välisdominioonide lord. (mis on välisdomeenid ja mis sisedomeenid?)

9. Templite jõukastikesed.

10. Laevad, mis lendavad ilma pilootideta.

11. Kuninga radioaktiivne aupaiste, mis kiirgab ümber keha ja tõuseb krooniks ta pea kohale. Igaüks kes teda puudutab, saab raskeid põletushaavu, Tähtsatel hetkedel võib ta liikuda ühest kohast teise läbi õhu, ,,jumaliku vaimu sisendusel" - aatomi tool. Roodiumi-iriidiumisulamist massiivne troon, mis kaunistatud juveele täis tipitud tsiseeritud kullaga.

12. Grafiidiga viirutatud kvarts - seadmes, mis valmistas kulda, lühikest aega.

13. Sigarikujuline kosmoselaev.

14. Vanad kaardid.

15. Subeeterlik kolmedimensionaalne põnevusjutt.

16. Sfääride muusika, mis iganes see ka on.

17. Keemiliste elementide transmutatsioon, saab alumiiniumist teha volframi ja rauast iriidiumi.

18. On võimsamaid energia allikaid kui aatomid.

19. Hüperruumi kahe punkti vaheline side........ (koordinaadid)

20. Kahekümne nelja suletõmbega, kuus ruutu, kuusnurkses asetuses ?????

21. Aatomivälja depressor. Aatomirelvade, aatomiväljade ning elektri välja lülitaja.

22. Väikesed värvilaigud, mis tekivad öösel, kui silmad nii kõvasti kinni pigistada, et valus hakkab ja siis kannatlikult vahtida. (kui panna silmad kinni ja hakata sõrmenukkidega aeglaselt vajutama silmamunadele ja järjest kõvemini, siis mingil hetkel tekib pimendatud silmade sisse valguslaigud ja täpid - igaüks võib proovida)

23. Mingi kiirgus, mis on võimeline nõrgendama vaimset energiat, samuti nagu tema kasutuses on kiirgus, mis nõrgendab tuumareaktsiooni.

24. Muusikal ja valgusefektidel on sügav emotsionaalne mõjuvõim.

25. Käisid jutud mingist Maal kavandatud meelelaiendajast - Sünapsaatorist või millestki säärasest.

Meenutame.

Need read kirjutas juudi soost, Venemaalt pagenud, kolmekümne aastane noor mees, aastatel 1951 - 1953.

Miks aeg pidevalt kordub ja miks me sellest midagi ei õpi (mis on Fraktaalne Aeg või siis Hari Seldoni kriis?).

Ja loeme ka lisaks vanameistrite arvamisi, hoopis teistest aja ja ruumi koordinaatide punktidest.

DAVID ICKE RAAMATUST ,, MEELEPETTED"

1. Massid ei mõista kunagi neid, kes näevad oma kultuuri varjude ja valede taha, rääkimata juba nende uskumisest. Platon

2. Mida kaugemale ühiskond triivib tõest, seda rohkem vihkab see neid, kes sellest räägivad. George Orwell.

3. Ükski takistus ei suuda mind muserdada; iga takistus ajendab otsima lahendust. See kelle pilk püsib kaugel tähel, ei eksi teelt. Leonardo da Vinci.

4. Vaatab nägemata, kuuleb kuulmata, puudutab tundmata, sööb maitsmata, liigub samme kehaliselt tajumata, hingab lõhnu või aroome haistmata ja räägib mõtlemata. Leonardo da Vinci inimese mõistusest.

5. On kolme liiki inimesi: need kes näevad; need kes näevad kui neile näidatakse, ja need kes ei näe. Leonardo da Vinci.

6. Täiusliku mõistuse arendamise printsiibid. Uuri kunsti teadust. Uuri teaduse kunsti. Arenda oma meeli - eriti õpi nägema. Mõista, et kõik on ühenduses kõige muuga. Leonardo da Vinci.

7. Te ei saavuta kunagi suuremat ega väiksemat võimu, kui iseenda üle ... inimese edu ulatust mõõdetakse tema tegude, impulsside ja ajede ohjeldamise määraga; tema nurjumise sügavust enesehülgamise ulatusega ... See seadus on igavese õigluse väljendus. See, kes ei suuda kehtestada võimu iseenda üle, ei saa ka teiste üle valitseda. Leonardo da Vinci.

8. Imestamine on tarkuse algus. Sokrates.

9. Üksikasjad loovad täiuse, aga täiuslikkus pole üksikasi. Leonardo da Vinci.

10. Elu on päris lihtne: sa teed midagi. Enamasti kõik nurjub. Mõni õnnestub. Teed rohkem seda, mis õnnestub. Kui see kenasti korda läheb, siis jäljendavad teised seda kiiresti. Siis teed midagi muud. Kogu kavalus on sellese, et teha midagi muud. Leonardo da Vinci.

11. Samamoodi nagu hästi veedetud päev toob õnneliku une, toob hästi kasutatud elu õnneliku surma. Leonardo da Vinci.

12. Iha innustab mind edasi, hirm kosib endale. Giordano Brono.

13. Alatut ja madalat mõistust tunnistab soov mõtelda samamoodi nagu massid või enamus lihtsalt sellepärast, et enamus on enamus. Tõde ei muutu sellest, kas enamus inimesi usub seda või mitte. Giordano Bruno.

14. Jah: ma olen unistaja. Sest unistaja on ainus, kes leiab kuuvalgel oma tee, ning karistusena näeb koitu varem kui ülejäänud maailm. Oscar Wilde.

15. Elamine on maailmas kõige haruldasem. Enamik inimesi eksisteerib, muud ei midagi. Oscar Wilde.

16. Ole sina ise; kõik teised on juba hõivatud. Oscar Wilde.

17. Ole lahke, sest igaüks, kellega sa kohtud, peab karmi võitlust. Sokrates.

18. Inimene, kes ei astu kurjuse vastu ... toetab seda. Leonardo da Vinci.

19. Avalikkuse rahuldamatu uudishimu püüab teada saada kõike, välja arvatud seda, mis väärib teadmist. Oscar Wilde.

20. Miski ei süvenda autoriteeti nii mõjukalt nagu vaikimine. Leonardo da Vinci.

21. Otsisin templites, kirikutes, ja moeedes, kuid leidsin Jumala oma südames. Rumi.

22. Ainus tõeline tarkus on teadmine, et sa ei tea midagi. Sokrates.

23. Kui liblikas lendab veetleva valguse poole, mis köidab teda, siis ainult teadmatusest, et tuli võib ta neelata. Giordano Bruno.

24. Kõik meie tajud lähtuvad meie tajudest. Leonardo da Vinci.

25. Õppimine on ainus, mis mõistust kunagi ei kurna, mida see kunagi ei karda ega kahetse. Leonardo da Vinci.

26. Kui leiate oma kogemuse kaudu, et miski vastab tõele, kuid pole kooskõlas sellega, mida keegi asjatundja on kirjutanud, siis heitke asjatundja kõrvale ja lähtuge oma arutlustes sellest, mille olete ise avastanud. Leonardi da Vinci.

27. Nad ei väitle, et leida või otsida tõde, vaid lihtsalt võitmiseks ja selleks, et jätta endast õpetatum mulje ning olla vastupidise arvamuse jõuline toetaja. Niisuguste isikute eest peavad hoiduma kõik. Kellel puudub kindel kannatlikkuse rinnaturvis. Giordano Bruno.

28. On üksainus headus: teadmine ja üksainus kurjus: teadmatus. Sokrates.

29. Andesta alati oma vaenlastele; miski ei ärrita neid rohkem. Oscar Wilde.

30. Tänapäeval teavad inimesed kõige hinda, kuid ei millegi väärtust. Oscar Wilde.

31. Raud roostetab, kui seda ei kasutata, seisev vesi kaotab puhtuse ja tardub pakasega; samamoodi õõnestab tegevusetus elujõudu. Leonardo da Vinci.

32. Põrgu pääseb valla siis, kui maailma kurjus kasvab suuremaks usust, et me suudame selle alistada. Leonardo da Vinci.

33. Haridus on tungla läitmine, mitte anuma täitmine. Sokrates.

34. See kes pole rahul sellega, mis tal on, ei jää rahule ka sellega, mida ta tahaks saada. Sokrates.

35. Tugevad mõistused arutlevad ideid, keskpärased mõistused arutlevad sündmusi, nõrgad mõistused arutlevad inimesi. Sokrates.

36. Me kõik lamame rentslis, aga mõni meist vaatab tähtede poole. Oscar Wilde.

37. Enamik inimesi on teised inimesed. Nende mõtted on kellegi teise arvamused, nende elu on jäljendamine, nende kired osundused. Oscar Wilde.

38. Ma ei suuda kellelegi midagi õpetada. Võin ainult ärgitada neid mõtlema. Sokrates.

39. Enda leidmiseks mõtle endale. Sokrates.

40. Jumalik valgus peitub alati inimeses, ilmutades ennast meeltele ja mõistmisel, kuid inimene tõrjub teda. Giordano Bruno.

41. Juba ammu on mu tähelepanu köitnud tõsiasi, et edukad inimesed langetavad harva käed rüppe ning jäävad ootama, et nendega juhtuks midagi. Nad asuvad tegutsema ja saavutavad soovitu. Leonardo da Vinci.

42. Mind mõjutas tegevusiha. Teadmistest üskinda ei piisa, me peame seda ka rakendama. Tahtmisest üksinda jääb väheseks; me peame tegutsema. Leonardo da Vinci

43. Ma armastan neid, kes suudavad naeratada hädas, kes koguvad masendusest jõudu ning kasvavad mõtteväest tugevaks. Armetud mõistused kärbuvad, aga need, kelle süda on kindel ja kelle südametunnistus kiidab nende käitumise heaks, jäävad oma põhimõtetele truuks kuni surmani. Leonardo da Vinci.

See lugu on kirjutatud ,,Asumi" raamatute baasil kuni raamatuni ,,Asumi äär".

Väga hea koht on juba selles raamatus lehekülgedel alates 330, kus Isaac püüab selgitama hakata Gaia teooriat. Miks oli talle kõike seda vaja kirjutada - ,,ulmeraamatusse". Kui siia lisada veel seda, et ükski inimene ei saa kirjutada mitte midagi, mida ta ei ole just ise, isiklukult läbi elanud.

Kui ta just ei ,,kanalda".

Sellisel juhul on kindel, et ta pidi kõike seda uurima ja mis veel kõige peamine on - ta peab seda oma kehaga tunnetama, et see võib olla õigus.

Sellest teen ma üsna isikliku järelduse et, Isaac Asimov ei olnud ulmekirjanik, vaid pigem teadlane kes püüab kirjeldada paljusid asju mida teised ei suuda hoomata.

Lõpetuseks panen siia teadlaste kirjeldused, millest mitte keegi veel mitte midagi ei tea.

Robert Lanza. Biotsentrism.

Klassikalise teaduse vastused alusküsimustele.

Kuidas toimus Suur Pauk?

Pole teada.

Mis oli Suur Pauk?

Pole teada.

Kas midagi(kui üldse midagi) eksisteeris enne Suurt Pauku?

Pole teada.

Mis on tumeenergia ehk universumi põhilise koostisosa olemus?

Pole teada.

Mis on tumeaine ehk teise kõige levinuma koostisosa olemus?

Pole teada.

Kuidas tekkis elu?

Pole teada

Kuidas tekkis teadvus?

Pole teada.

Mis on teadvuse olemus?

Pole teada.

Milline on universumi käekäik; kas see jätkab paisumist?

Tundub, et jah.

Miks on konstandid just niisugused, nagu need on?

Pole teada.

Miks on fundamentaalseid jõudusid täpselt neli?

Pole teada.

Kas elu jätkub pärast keha suremist?

Pole teada. ( kuigi paljud, kes on koomast tagasi tulnud, juba seda seletavad).

Millises raamatus on parimad vastused?

Sellist ühte raamatut pole.

Lääne religioonide vastused alusküsimustele.

Kuidas tekkis Jumal?

Pole teada.

Kas Jumal on igavene?

Jah.

Mida arvata teaduse püüdlusest seletada põhilist küsimust (nt. Mis oli enne Suurt Pauku)

Pole spirituaalselt oluline; Jumal on kõige looja.

Mis on teadvuse olemus?

Seda ei arutata ealeski, pole teada.

Kas elu jätkub pärast keha suremist?

Jah.

Idamaiste usundite vastused alusküsimustele.

Mis oli Suur Pauk?

Pole oluline. Aega ei eksisteeri, universum on igavene.

Mis on teadvuse olemus?

Seda pole võimalik mõista loogika kaudu.

Kas elu jätkub pärast keha suremist?

Jah.

Mänguarvustus: Cthulhu päästab maailma (Kalver Tamm)

Ma olen mängumaailmas ikka suhteliselt võhik. Peamiselt käib valik selle järgi, mida Steam seekord 75% allahindlusega pakub. Ja kui pakutakse mängu nimega Cthulhu Saves the World, siis väga pikalt mõtlema ei pidanud.

Mängu on teinud väike indie stuudio Zeboyd Games, kellele see pole esimeseks sedalaadi katsetuseks (esimene oli Breath of Death VII) ja kuna Cthulhu maailmapäästmisoperatsioon loetud kommentaaride põhjal hästi vastu võeti, siis on samas stiilis ka jätkatud.

Enne mängimise juurde asumist menüüdes ringi tuhnides leidsin koha, kus sain sisse lülitada arendaja kommentaarid, mis tähendab seda, et mööda mängumaailma on laiali infopunktid, kus saab lugeda, mida planeeriti, mis välja tuli ja kuskohast inspiratsiooni ammutati. Võib-olla, et minu RPG-de kogemus on liiga ühekülgne, aga ma usun et Zeboyd ei kurda, kui ütlen, et vedasin paralleele ADOM-iga. Eriti kuna esimeses külas kohtud tegelasega, kes kurdab, et tema koer on kaotsi läinud.

Eelnev RPG-kogemus tuleb igal juhul kasuks, sest väga seletamiste peale aega ei raisata ja esmakordne anriga kokkupuutuja võib tunda end nagu kala kuival (höhöh, pun intended). Et mida täpsemalt agility ja will mõjutavad ja millisel tegelasel ma mida arendama peaksin. Sest Cthulhu ei päästagi maailma üksinda, kohe alguses saad sa endale groupie ja aja jooksul veel mõned kaaslased.

No ja loomulikult ei ole kasu sellest, kui pea laiali otsas lihtsalt mööda kaarti ringi joosta ja ettehoiatamata puude tagant väljahüppavaid ülekaalus olevaid vastaseid tümitada. Bossid üksi on vähemuses. Halvemal juhul pead sa kahekesi kuni viie vastasega hakkama saama. Ja erinevalt Breath of Deathist muutuvad võitlused päris kiirelt nii keerukateks, et suvaliselt lahmida ei saa. Kui teil on kahe peale kakssada elupunkti ja kolmesel pundil vastastel seitsesada, siis peab enne laksima hakkamist natuke nõu pidama. Kui nipp käes, siis lahjemate seltskondadega madinad võivad parasjagu tüütuks osutuda, põhiliselt vormistamise vaevaks, kuigi ka üleolevalt peale lennates võib vabalt kõrvetada saada. Eriti kuna palja käega pekstes ei tule sõdimisest midagi välja - nõiakunst on väga olulisel kohal, kuid manapunktid taastuvad kas harvades mana wellides või eriti kiiresti vastaseid maha nottides. Isegi LvlUp ei tõsta manat maksimumi.

Mis aga ADOMiga võrreldes on vastupidi, ja ma pigem ütleks, et halvemat pidi, on salvestamisvõimalus. Seda saab teha suvalisel hetkel (loomulikult mitte keset lahingut) ja see võtab pinget maha - tead, et midagi hullu ei juhtu, kui mõne madina oma lollusest (halvasti valitud strateegia pärast) pähe saad. Teine oluline erinevus, mis ehk ka hardcore mänguelamuse jahtijale halva mulje jätab, on toidu mängust puudumine. Cthulhu, kes mängu alguses oma jumalikud võimed kaotab ja seetõttu kangelastegusid asub sooritama, on ehk jah aastatuhandete jooksul harjunud piskuga läbi saama ja Blade ka ilmselt suurema söömaga ei ole, aga neiul peaks ju ikka metsi ja katakombe mööda ringi tuuseldades kõht tühjaks minema.

Maailm ise on muide suhteliselt generic. Kui võrrelda omavahel Cthulhu ja Breath of Deathi maailmu, siis paljalt peale vaadates vahet ei ole. Lihtsalt Cthulhu mängus on asulate nimed Lovecrafti töödest laenatud. Oluline ja mängukogemust põnevamaks muutev erinevus on aga selles, et Cthulhu maailm on mitmetasandiline. Mingil hetkel on vaja silla altläbi kõndida, järgmiseks aga jõuad tiiruga sellesama silla peale. Kuid arendaja on seda muidugi ette näinud, kõrgemalt pinnalt madalamale saab ainult treppe pidi, mingit omavolitsemist ei sallita.

Nüüd aga lõpuks selle juurde, miks mäng on kiita saanud ja miks ka mina kõigi nende asjade osas, mis võiks paremini olla, silma suuresti kinni pigistan. Huumor. Vahel veidi punnitatud, aga üldiselt ikka selline, et loed ja naerad või muigad või no vähemalt ei nuta. Mul tuli küll see hasart peale, et nüüd löön siin platsi puhtaks ja siis pääsen järgmisse asulasse ja saan sealt järgmise doosi. Lugege ise piltidelt. Ja proovige mängu ka. Isegi täishinnaga maksab double pack (Cthulhu + Breath of Death) vähem kui six-pack.

See viimane pilt on minu meelest eriti armas, sest kogenud mängija ju teab, et külas tuleb kõigi tegelastega rääkida...

Filmiarvustus: Chappie (Leila Tael)

,,Chappie" on ,,District 9" ja ,,Elysiumi" reissööri Neill Blomkampi uusim ulmefilm. Sugugi mitte koerast, nagu pealkirja põhjal järeldada võiks, vaid hoopis politseirobotist, kelle on röövinud rahaahnete gängstade kamp.

Filmi tegevus toimub linnas, kus kuritegelikke jõuke aitavad taltsutada soomustatud droidid. Inimpolitseinikud on endiselt alles ja teevad masinatega koostööd. Tehnikauuendusi saadab edu, robot-võmme tellitakse üha juurde ning endisest sõjaväelasest inseneri loodud megasuur tapamasin jäetakse ebavajaliku liialdusena kõrvale - olukord pole nii hull, et lasta hiiglaslikul tank-robotil tervet linna sodiks trampida. Kõik tundub laabuvat, kuni politseidroidide loojal, noorel entusiastlikul tehnikul, õnnestub luua tehisintellekt. Mõistus, mis on võimeline õppima, täiesti unikaalse isiksusena välja kujunema ja millel on isegi kunstimeel. Kuna relvatöösturist tööandjale selline mõte sugugi ei meeldi, peab ta tegutsema salaja, siirdades sünteetilise mõistuse mälupulga abil katkisesse robotisse, ja nagu oleks sellest veel vähe, satub ta koos oma uue leiutisega pättide küüsi...

Treilerit vaadates jääb mulje, nagu oleks ,,Chappie" komöödia - getoinimesed õpetavad lapsemõistusega robotile, kuidas näpuga nina pühkida, mahlakalt ropendada ja kõndides olematutest munadest kinni hoida. Tegelikult peitub selles filmis palju rohkem mõtlemapanevat sisu, kuigi filosoofilisi arutlusi häirisid aeg-ajalt esikerkivad räiged loogikavead. Lisaks jäi silma üllatavalt hea näitlejatöö, mida poleks osanud oodatagi Lõuna-Aafrika räpipundilt nimega Die Antwoord, mis koosneb kahest groteskse välimusega liikmest: luidrast ja ohtralt tätoveeritud Ninjast ning lapseliku keha, värvika riietumisstiili ja piiksuva häälega Yolandist. Nad mängivad filmis iseennast ning nende rolliks on lapsendada eksperimentaaldroid, kes pidanuks teooria kohaselt omandama kõik vajalikud teadmised, mis teevad inimesest või robotist ühe õige gängsta. Chappie'ks ristitud tehisintellekti suhe Yolandiga, keda ta emmeks kutsub, on nii südamlik ja hästi esitatud, et kisub mõnel õrnema hingega vaatajal kindlasti pisara silma. Tundub, et enamus filmist ongi üles ehitatud vaataja emotsioonidele, sest nutuhetki leidub teisigi. Karmi issi ehk Ninja poolt pärismaailmaga tutvuma saadetud Chappie't loobitakse süütepudelitega, tambitakse mõlki ja saetakse tükkideks, hoolimata roboti haledatest palvetest temaga mitte nii teha. Sealjuures tundub kummaline, et lühikese elueaga robot, keda peab õpetama nagu last, saab järsku sedavõrd intelligentseks, et suudab lisaks käsu peale autode ärandamise ja näpu loopimise kasutada arvutit professionaalse häkkeri tasemel ning päästa oma looja.

Õnneks ei koosne film ainult kurbadest sündmustest. Naerda saab ohtrasti nii lapseliku droidi kui ka tema friikidest kasuvanemate üle. Kuldhambad välguvad bling-blingidega võidu ning võitlusstseenides vehitakse tibukollaste ja erkroosade automaatidega. Kurjategijate hüvanguks tööle pandud robot, keda sisse kodeeritud eetikareeglid takistavad tulirelvi kasutamast, saadab tähikute abil inimesi ,,tuttu". Autod kihutavad, lendavad ja plahvatavad ning esiti tähelepanuta jäänud tank-robot saab samuti oma suurejoonelise etteaste teha.

Mis Chappie'st ja tema kuritegelikest vanematest lõpuks saab, jäägu vaatajaile endile avastada. Pettuma nad kindlasti ei pea, sest kuigi filmis leidub üht-teist, mille kallal norida annaks, kaalub hea, kuigi kulunud idee vaimukas teostus kõik halva üles. Head vaatamist!

Filmitutvustus: SuperSesso (Ove Hillep)

Veebruari lõpus ilmus IndieGoGo-sse huvitav projekt Itaalia reissöörilt Nicola Piovesanilt, kes ise elab Eestis ning püüab siinset filmimaastikku omapärase loominguga edendada. Eelmise aasta lõpus tuli ta välja filmiga "Deus in Machina", kus neli veidrat tüüpi kärutavad trabantiga mööda kosmost, püüdes intervjueerida ei kedagi teist kui Jumalat ennast. Kahjuks on film hetkel vaadatav vaid Itaalia publikule, kuid loodame varsti seda ka siinkandis näha. Kui siia veel juurde lisada tema armastus Itaalia vanade B-filmide vastu, saamegi midagi sellist, millega ta hetkel oma päevi sisustab:

SuperSesso '70 on omamoodi kummardus seitmekümnendate kõige jaburamatele Itaalia täiskasvanutele mõeldud filmidele, nostalgiline tribuut madala-eelarvelistele B-filmidele, mille treilerites näidatud kaunid naised või üks kuum seksistseen püüdis publikut ligi meelitada. See on austusavaldus vana-kooli filmidele, kus domineerivad tihedad rinna- ning puhmas kubemekarvad.

Film, mille suurimateks eeskujudeks on "Italian Spiderman", "Kung Fury" ja "Boogie Nights", toob kokku õuduse, teadusulme, fantaasia ning võitluskunstid ning pakib selle kokku 90-sse minutisse. Selleks kõigeks aga on raha vaja ning seda meeskond, kelle hulka kuulub ka mitmeid eestlasi, läbi IndieGoGo saada püüabki.

Filmi sündmustik leiab aset planeedil Maa, kuhu saabub kuri tulnukas, kes tahab varastada meie planeedi ,,kõige väärtuslikumat vedelikku": naiste armumahlasid, millega töötab täiesti juhuslikult ka tema kosmosesüstik. Mitmed naised tõmmatakse täiesti kuivaks ning kogu maailm langeb musta masendusse. Aga kus häda kõige suurem, seal abi kõige lähem. Maa parimad teadlased ning sõjaväelased panevad pead kokku ning leiavad, et planeedi suudab päästa vaid üks mees: Mario Stallion - Itaalia seksikam isik, kes oma suguvõimekusega suudab suurimat võimalikku naudingut pakkudes taastada naiste armumahlasid ning seeläbi päästa inimkonna.

Suur osa meeskonnast tuleb Balti Filmi- ja Meediakoolist. Praeguste ning kunagiste õpilastena on nad omandanud korraliku kogemustepagasi filmide väntamistest. Mario Stallion, kodanikunimega Ettore Scarpa, on Itaalia näitleja, kelle vöö vahele mahub tosinkond rolli filmidest, reklaamidest, teatrietendustest ning paljudest muudest lavastustest.

Candy Butterbutt, kodanikunimega Beatrice Fenice, on tuntud eesti modell ning Karl Marinella ja Ivana on näitlejad/modellid, kel on kogemusi üle Euroopa.

Filmi tegemises löövad kaasa kaks filmiettevõtet: Chaosmonger Studio ja Me.De.A. Nagu sõltumatute filmidega ikka, on suurimaks väljakutseks püüd püsida graafikus, kuid samas tagada kõrgekvaliteediline linateos.

IndieGoGo projekti koduleht

Reaktori toimetus uuris tegijatelt ka lähemalt, kellega tegu ning mis projekt see täpsemalt on.

Kust tuli idee filmi sündmustiku jaoks?

Idee tekkis ühest naljast Aleksander Vassiljeviga . Olime mõlemad pisut pettunud tänapäevaste täiskasvanuile mõeldud filmide kasinast ideede ning mees- ja naissoo stereotüüpide kasutamisest: kõik on raseeritud, võltsid, koosnevad suures osas silikoonist ning täiesti isikupäratud.

Seega tuli otsus teha ,,seitsmekümnendate stiilis film". Otsustasime teha kõigepealt treileri ning seejärel otsida rahastust filmile, mille peamisteks inspiratsiooniallikateks oleks ,,Kung Fury" ja ,,Italian Spiderman".

Retroparoodiatest rääkides, kas käisid peast läbi ka spageti-westernid ning giallo (või siis õudus üldiselt) või on need juba liialt pruugitud anrid?

Selle filmi puhul otsustasime teha segu erinevatest anritest... Spageti-western, õudus, ulme,"Poliziesco" (omaette anr italo-krimi ehk 60- ja 70-ndatel väga populaarne olnud Itaalia politseimärulid - toimetuse märkus), võitluskunstid jne. Ehk siis segu kõige kuulsamatest anritest 70-ndate Itaalias. Ja loomulikult esitada neid kõiki erootilisel ning seksikal moel.

Kas seda italo-sexplotationi anrit on kergem uuesti parodeerivalt teha kuna ega keegi anrit sügavuti tunne ja nii võivad tegijad vabalt pakkuda endi ettekujutust asjast ning vaatajad võtavad selle nurisemata vastu?

Vähemalt Itaalias on 70-ndate pornofilmid väga tuntud! Ilmselt ei ole see nõukogude pärandi tõttu Eestis nii, kuid me mängime kõige tuntumatele stereotüüpidele ning usun, et seepärast ei käi ka tavapublikule naljade ning viidete mõistmine üle jõu.

Kui sügavalt soovisite teha inside nalju italo-porno kohta ja kui suured on teie teadmised sellest anrist?

Kuigi olen mitmed oma teismeea ööd kulutanud italo-porno vaatamiseks, ei saa ma end eksperdiks pidada. Nagu igas paroodias, püüaksime me visata nalja peamiste porno- (eriti itaalia omade) ja teiste 70-ndate anrifilmide, mida eelnevalt mainitud sai, klieede üle.

Ega te ei karda, et kui teete mõne eriti vaimuka inside nalja, siis võib see publikust mööda minna?

Kuigi kõikidest treileri viidetest ei saa ka itaalia publik aru, leiavad kõik, et see on siiski naljakas. Tean, et eestlased on häbelikud ning seesugused filmid võivad neile piinlikust valmistada, kuid üldiselt olen saanud väga positiivset tagasisidet, eriti muidugi Itaaliast, kus mõistetakse sedasorti anrit ning kehakeelt rohkem.

Kuidas sa sattusid Eestisse filme tegema?

Olin tüdinud Itaalias elamisest, kus filmitegijate (või siis üldse kõigi) elu on üpriski raskeks tehtud. Toetused praktiliselt puuduvad ning kogu süsteem on täies ulatuses mäda. Seega otsustasin kolida Põhja-Euroopasse. Elasin kaks aastat Helsingis ning viimased poolteist aastat Tallinnas. Mulle meeldib siin. Elukvaliteet on hoopis parem ning see on väga inspireeriv maa, kus filme vändata.

Mida sa arvad praegusest Eesti filmimaastikust?

Pean tunnistama, et ma ei tea eesti filmidest suuremat... Ma ei ole kindlasti neid üle kümne näinud. Väga meeldib mulle ,,Risttuules", eriti selle tehniliste lahenduste vaatepunktist, kuid leian, et neis on väga vähe huumorit (või lihtsalt ei saa mina sellest aru!) ning mingi aja pärast tunduvad nad kõik ühesugused (ehk siis liialt vähe eksperimenteerimist ning suuresti puuduv huumorianr). Sedasi on see ka Itaalias olnud viimased 20-30 aastat. Pärast 80-ndaid lõpetasid Itaalia filmikompaniid anrifilmide tegemise ning on tootnud vaid ,,peredraamasid".

Kirjastuste uudised 03/15

Kirjastus Fantaasia

Täheaeg 14: Teise päikese lapsed

Koostanud Raul Sulbi

Kogumiku tõlkerubriigi avab Orson Scott Cardi lühiromaan «Kingituste sõda» (2007), mille tegevus toimub «Enderi mängu» ja «Enderi varjuga» samal ajal Lahingukoolis. Lugejal seisab ees taaskohtumine mitme tuttava tegelasega nagu Lahingukooli ülem kolonel Graff, Bean või Ender Wiggin ise.

Lisaks Cardi mahukale lühiromaanile leiab uuest Täheajast kümme jutuvõistluse paremikku kuuluvat teksti. Tuntud autoritest on mütoloogilis-religioosse fantaasialooga esindatud Meelis Friedenthal, lisaks veel peamiselt luuletajana tuntud Krafinna ja eelmisel jutuvõistlusel 2. auhinna võitnud Kadri Pettai. Ülejäänud juttude spekter ulatub kosmilistest madinalugudest militaarse fantasy ja keskaegse õuduseni.

Raul Sulbi ülevaateartikkel tutvustab seekord nn. kadunud maailmade (lost world, lost race) teemat ulmekirjanduse ajaloos ja selle kirjandusliigi tuntumaid viljelejaid H. Rider Haggardit, Edgar Rice Burroughsit ja A. Merrittit. Artiklit ja alaanrit illustreerima on valitud käesoleva Täheaja numbrisse õudusklassik Henry S. Whiteheadi jutustus «Paani rahvas».

Saladuslik tsaar 2: Duumioru lood

Maniakkide Tänav, Reidar Andreson, J. J. Metsavana, Mairi Laurik, Leila Tael-Mikein

"Duumioru lood" on 2013. aasta parima kogumiku Stalkeriga pärjatud "Saladusliku tsaari" järg. Maad kokkupõrkega ähvardanud hiidasteroid Tooni muudab viimasel hetkel suunda ja planeeti tabab vaid temaga kaasas olnud kivirämps. Inimkond on hämmingus. Kuidas on võimalik, et asteroid suunda muudab? Mida Tooni endast õigupoolest kujutab? Selles kogumikus saame heita pilgu inimkonnale enne ja pärast kohtumist tundmatuga.

Kirjastus Varrak

Pikkmarss

Terry Pratchett

Tõlkinud Allan Eichenbaum

Yellowstone'i katastroofiline purse teeb tsivilisatsiooni jätkumise võimatuks. Terved rahvad põgenevad lugematute kõrvalmaailmade suhtelisse turvalisusesse. Sally Linsay, Joshua Valienté ja Lobsang tegelevad ohtliku purskejärgse puhastusega Null-Maal.

Joshua peab aga hakkama saama kriisiga, mis on talle lähemal. Pärast pikka lapsepõlve Pikkmaa sügavustes on välja ilmumas uus inimese järglaste, noorte üliarukate olendite tõug. ,,Normaalne" inimkond pöördub rumalusest ja hirmust aetuna nende vastu. Joshua jääb kahe tule vahele ja paistab nii, et tema jaoks on dramaatiline lõpplahendus vältimatu.

Äraneetute pärijad

Tiit Tarlap

Planeedi Urr asukad urfüüdid on andnud valitsemisohjad tehisolendite, biomehhide kätte. Biomehhe pole võimalik ära osta, nad ei ärritu kunagi ja nende otsused on alati ratsionaalsed. Urfüüdide ühiskonnas valitseb täielik tasakaal.

Ent ühtlasi on elust kadunud ka hoog ja särts. Urfüüdid saadavad teele biomehhidest ja robotitest koosneva meeskonna, kes peab kosmose avarustest leidma arukate olevuste elujõulise kogukonna, kellele Urri elanikud oma tarkused ja kogemused edasi saaks anda. Planeedilt Maa avastataksegi metsahõimud, kelle seast endale õpilased valitakse. Paraku pole Maa elanikega suheldes ratsionaalsusest sageli mingit kasu ja eesmärkide saavutamiseks tuleb appi võtta ka puhtinimlikud vahendid - intriigid ja mõrvad.

Kirjastus Ersen

Ära lase mul minna

Kazuo Ishiguro

Tõlkinud Marja Liidja

Praegu kolmekümne ühe aastane Kathy elas lapsena Hailshamis, kaunis Inglise maakohas asunud erakoolis, kus lapsed olid välismaailmast eraldatud. Neid kasvatati teadmises, et nad on erilised ja et nende hea tervis on ülitähtis nii neile endile kui ühiskonnale, kuhu nad lõpuks hakkavad kuuluma. Kathy on ammu lakanud mõtlemast sellele idüllilisele minevikule, aga kui kaks sõpra Hailshami kooliaastaist ta ellu tagasi tulevad, loobub ta mälestuste vastu tõrkumast.

Nii soojeneb uuesti tema sõprus Ruthiga ning kunagine nooruskiindumus Tommysse küpseb armastuseks. Nüüd meenutab Kathy nende kooliaega Hailshamis. Ta maalib õnnelikke pildikesi sellest, kuidas poisid ja tüdrukud seal koos üles kasvasid, ilma et isoleeritus oleks neid häirinud, pigem oli see toeks. Kuid ta kirjeldab ka teistsuguseid stseene, ebakõlasid ja arusaamatusi, mis vihjavad Hailshami südamliku fassaadi taga peituvale tumedale saladusele. Kolm sõpra näevad selle lõpuks läbi ja peavad tunnistama tõde oma lapsepõlve ning praeguse elu kohta.

Lugu on jutustatud näilise lihtsusega, kuid saavutab pikkamööda erakordse emotsionaalse sügavuse ja vastukaja ning seda peetakse Kazuo Ishiguro üheks parimaks teoseks.

Ja näha und...

Richard Matheson

Tõlkinud Mare Tammark

Armastus, mis on tugevam kui taevas ja põrgu.

Mis juhtub meiega pärast surma? Chris Nielsenil polnud sellest aimugi, kuni ootamatu õnnetus katkestab ta elu, lahutades teda armastatud abikaasast Annist. Nüüd peab Chris endale selgeks tegema, mida tähendab hauatagune elu.

Kuid ta mõistab, et isegi taevas pole täielik ilma Annita ja kui tragöödia ähvardab neid igaveseks teineteisest lahutada, paneb Chris kaalule oma hinge, et päästa Ann meeleheitest, mis ähvardab kesta terve igaviku.

Richard Mathesoni mõjuv jutustus elust ja armastusest pärast surma oli aluseks Oscari auhinna saanud filmile, milles peaosa mängis Robin Williams.

Kõik meie elus on ime

Jason Mott

Tõlkinud Jana Linnart

Jason Mott on pärast oma debüütromaani ,,Tagasitulek", mis pälvis kriitikute tunnustuse ja tõusis New York Timesi bestselleriks, avaldanud lummava loo armastusest ja ohvrikstoomisest.

Ühel tavalisel päeval kukub lennu-show'l, milletaolisi korraldatakse igas väikelinnas, lennuk pealtvaatajate sekka. Kui tolm hajub, leitakse 13-aastane Ava rusuhunniku alt kägaras koos oma parima sõbra Washiga. Poiss on vigastatud ja jookseb verd, ent kui Ava oma käed tema peale paneb, haavad kaovad.

Aval on ebatavaline anne: ta suudab teisi nende füüsilistest hädadest terveks ravida. Kuni õnnetuseni lennu-show'l oli tema anne saladuses. Nüüd teab sellest terve maailm ning äkki tulvab väikelinna igast ilmakaarest inimesi, kes loodavad terveneda ja soovivad imelapsele pilku heita. Kuid Ava ainulaadsel võimel on tüdruku jaoks ränk hind ning sedamööda, kuidas ta iga tervendamisega aina nõrgemaks muutub, peab tüdruk otsustama, kui paljust ta on valmis loobuma, et päästa need, kes on talle kõige kallimad.

Elegantselt ja emotsionaalse tarkusega kirjutatud ning sügavalt intiimne ,,Kõik meie elus on ime" on unustamatu lugu, mis tuletab meelde elu erakordseid kingitusi.

Ulmkonnakroonika 3/15

Ulmestaar

Selle kuu ulmestaariks on tuntud ulmefänn, tõlkija ning kirjastaja Eva Luts, kelle kirjastuse, Fantaasia, toodanguga on ilmselt kokku puutunud iga vähegi kodumaist ulmet lugenud inimene.

1. Mida praegu loed?

Praegu loen romaanivõistluse käsikirju, hetkel on käsil midagi "Meremaa võluri" sarnast - tütarlaps võlurite koolis üksikul saarel keset tarku maage, intriige ja lohesid. Järge on ootamas üks fantaasiajutt, teaduslik fantastika ja tänapäevaromaan - samuti romaanivõistluselt. Käsikirju on üle üheksakümne ja nende hulgast silma paista pole lihtne. Loodetavasti ei lase autorid end heidutada sellest, kui nad ei võida.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Päris mitmed asjad. Üks või mitu järgnevatest: kui miski tekstis paneb mu fantaasia tööle, kui ma suudan samastuda peategelasega, kui raamatu teema on mulle südamelähedane või kui tekst on kirja pandud sellise kire ja entusiasmiga, et see ka minuni jõuab.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Raske valik. Kui just peab valima, siis Vernor Vinge "Sügavik taevas", John Scalzi "Vanamehe sõda", kogumik "Lilled Algernonile". Romaanis "Sügavik taevas" paelus mind allajäänute võitlus ülekaaluka vaenlase vastu, abiks peen sõjakavalus. "Vanamehe sõja" puhul olid selleks fantaasiaküllased kosmoselahingud ja huvitav suhtumine elusse ja surma. Ütleb ju romaani avalausegi: "Oma 75. sünnipäeval tegin ma kaht asja. Külastasin oma naise hauda. Siis astusin sõjaväkke." "Lilled Algernonile" tutvustas omal ajal eesti ulmehuvilistele paljusid väärt ulmekirjanikke, kellest mitme teoseid olen ka mina avaldanud: Poul Anderson, Isaac Asimov, Clifford Simak. Selle lood jäävad alatiseks meelde. Tore, et nad tutvustasid Andersoni, üht mu lemmikautoreist.

Astronoomialoeng: teaduslik fantastika

31. märtsil kell 18.15 toimub Tartu tähetornis taaskord astronoomialoeng. Sel korral on külas Tartu Ülikooli kirjandusteooria teadur Jaak Tomberg ning teemaks "Taevatähed kirjatähes: võõra kujutamisest teaduslikus fantastikas".

,,Teadusliku fantastika temaatilises repertuaaris on peaaegu alati olnud kesksel kohal mõni võõras, tundmatu või virgutavalt uudne element. Ruumilised retked kaugete tähtede, avastamata planeetide ja tulnukkultuuride juurde või ajalised rännakud kaugesse tulevikku ja minevikku - kõike seda sisendab teadusulme meile esmapilgul jõulise tunnetusliku võõrituse kaudu," tutvustab loengut Tomberg.

,,Ent lähemalt vaadates on tõelist võõrust teaduslikus fantastikas väga keeruline alal hoida - paratamatult kipub see meile rääkima pigem millestki, mis on iseomane hoopis sügavalt inimlikule taju- ja kujutamisvõimele."

Astronoomialoengu ettekanne vaatlebki võõra kujutamise võimalusi ja piiranguid teaduslikus fantastikas ning näitlikustab neid esmajoones kahe tuntud ja õnnestunud näidete - Stanislaw Lemi romaani "Solaris" ja Stanley Kubricku mängufilmi "2001: Kosmoseodüsseia" - varal.

Astronoomialoengutel osalemine on kõigile tasuta.

Ulmeühingu aastakoosolek ja kahekümnes aastapäev

Tuletaksime veelkord meelde, et 4. aprillil toimub Tartus, Raekoja plats 14 kell 16.00-17.30 Ulmeühingu aastakoosolek. Sisse saamiseks helistada ukse kõrval olevat kella või helistada 53337582. Peale koosolekut kell 18.00 on kõik ulmesõbrad aga oodatud pidama ulmeühingu 20. sünnipäeva Tartu Kirjanike majas.

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Pildistas Margus Makke.

Pildimäng 3/15 (Ene Kallas)

Üle pikema aja on Reaktoril taas rõõm esitleda lugejatele üht pildimängu. Igasse pilti on peidetud ühe arvutimängu nimi ning lisatud mõned sellele mängule iseloomulikud detailid. Mis on nende mängude nimed ? (piisab mänguseeria nimest).

Iga õige vastus annab ühe punkti ning kokku seega võimalik saada 10 punkti. Vastuseid, nii õigeid kui valesid, ootame nagu ikka Reaktori pildimängumeilile pilt@ulmeajakiri.ee. Vastamiseks on aega kuni 25. aprillini.

Kõigi õigesti vastanute vahel loositakse välja ,,Tuumahiid2: Toorium".

Jutt: Minu pea (Helju Rebane)

Kunagi ammu, koolipõlves, lugesin jutustust ,,Professor Dowelli pea". Ma poleks uneski osanud näha, et sarnane saatus ootab ees ka mind. Et hakkan küsima endalt ja teistelt: kus on mu käed? Jalad? Kus on mu keha?

Tulin teadvusele haiglapalatis. Kuid mitte voodis, vaid akna kõrval laual. Ja sugugi mitte kohe ei jõudnud mulle pärale, et ainus, mis minust järele on jäänud, on... minu pea.

Viimane, mida mäletasin, oli hetk enne kokkupõrget vastutuleva autoga. Esimene, keda nägin, kui silmad avasin, oli minu ihuarst, kes istus mu kõrval toolil ja vaatas mulle kurvalt otsa. Temalt sain teada, et ellu jäin tänu tema jõupingutustele. Õigemini - jäi ellu mu pea...

Kuidas ta küll rõhutas neid jõupingutusi, mõtlesin kibedalt, kui olin silmad sulgenud. Tegelikult eeskätt ikkagi tänu minu rahale. Mis tal muud üle jäi! Sellist muinasjutulist palka poleks ta mujalt saanud...

Kui oleksin tahtnud elada, oleksin ennast oma helduse eest kiitnud, aga nüüd needsin. Vaat, milleks siis läks mul vaja mu raha - minu kannatuste pikendamiseks...

Kui olukorra jubedus mulle täitsa selgeks sai, hakkasin tohtrile etteheiteid tegema.

Kes käskis sul mind päästa? Milleks mulle nüüd elu?

Ta hakkas mind lohutama, et asi polevat sugugi nii hull, kõige tähtsam on ikkagi see, et ellu jäin. Selline jutt vihastas mind lausa meeletult.

Kui minu kannatuste kaudne süüdlane oli ära läinud, sulgesin silmad ja mõtlesin kibedalt: olen multimiljonär. Aga milleks mulle nüüd raha?

Kõige hullem oli aga see, et ma polnud kasutanud oma miljoneid siis, kui mu ihuliikmed olid veel alles. Mul polnud selleks aega! Istusin hommikust õhtuni arvuti taga. Arveldused käisid mul läbi internetipanga, toidu tellisin koju. Olin lausa hüpnotiseeritud sellest, kui kergelt mulle raha kätte tuli.

Ja mis nüüd? Maailm on nii kaunis, nii mitmekesine... Oleksin võinud ta otsast otsani läbi käia, peatudes eranditult viietärnihotellides, oleksin võinud nautida ookeani hingust, Bali ja Sumatra tuuli, Sahara ergavat kõrbepäikest... Püramiidid jäidki mul nägemata, kuigi oleks olnud käkitegu palgata giid, taguda kinni nende eraviisiline külastus, üksi, ilma ogarate turistide kambata... Minul, kolmekümne kaheksa aastasel mehel, polnud isegi järeltulijat, kellele oma vara päranduseks jätta.

Mind jahmatas lihtne mõte: olles hüpnotiseeritud kiirusest, millega tavainsenerist multimiljonäriks sain, imetlesin ma vaid üha kasvavat pangaarvet. Järgisin vankumatult põhimõtet: kui näed, et summat saab kahekordistada, kahekordista!

Ah, mis reisid, mis puhkus! Äri nõuab, et sa pead iga hetk kätt niiöelda pulsil hoidma! Minu fantastiliste sissetulekute puhul oleks nädal eemalviibimist mulle maksma läinud vähemalt paarkümmend tuhat dollarit, mitte tuhat, mis on tuusiku hind.

Ja nüüd... kellele jätta oma varandus? Lähisugulasi mul pole. Kaugelt sugulastele, kellel olin meeles vaid siis, kui neil läks raha vaja? Minu surm rõõmustaks neid. Ja mind ennast ka.

Pärast mitu kuud kestnud lootusetut anumist, et arstid lüliks ometi minu pea elualalhoiusüsteemi välja, tegin näo, et annan alla. Sain aru, et mul tuleb niikaua kannatada, kuni pääsen koju. Seal mõtlen midagi välja. Nad ei saa ju ometi kogu aeg mind kontrolli all hoida.

Esimest korda elus hakkasin mõtisklema selle üle, mis asi see meie ,,mina" õieti on. Me räägime ,,minu käed", ,,minu jalad", ,,minu pea". Aga kogu mu ,,mina" ongi nüüd ainult pea. Südant asendab väike pump... kunstlik süda. Kuid mu enesetunnetus pole põrmugi muutunud. Muidugi, rusutud meeleolu välja arvatud.

Lõpuks ometi kirjutati mind haiglast välja. Terve ,,eskordi" - meedikud, turvamehed ja minu kõige lähedasemad töökaaslased - saatel, sõitsin koju. Minu pea, otsekui mingi mälestussammas iseendale, seisis läbipaistval, eritellimusel valmistatud kuubil, mille sees oli näha torude ja juhtmete rägastikku. Konstruktor seletas mulle suure vaimustusega, et kuup on läbipaistev seepärast, et süsteemi riket saaks kohe märgata ja see jalamaid kõrvaldada. Mees lausa säras, olles uhke selle üle, kui andekalt ta kõik välja on mõelnud ja kui mugav ja imehea minu peal saab olema.

Tohman, mõtlesin teda kuulates. Kas sa tõesti ei taipa, et ma ainult rikkest unistangi? Varsti hakkas mul koitma, et liitlasi polegi. Eranditult kõik olid kinnisidee lummuses, kuidas mu pead elus hoida.

Katsugu parem ise järele, mida ma tunnen, mõtlesin kibedalt. Eriti öösel, kui lõikekoht kaelal hakkab nii metsikult valutama, et magamajäämine ei tule kõne allagi...

Mind sõidutati kuubi otsas võidukalt koju, aga mina mõtlesin vaid sellest, kuidas ennast selle neetud postamendi pealt maha veeretada. Tuleb rääkida mõnele teenijale auk pähe, et mind aidataks. Abilisi tiirleb minu ümber terve parv. Lõppude lõpuks oleneb kõik ju summast...

Kui olime kohale jõudnud, olin närveldamisest nii väsinud, et suikusin kohe unne. Ärgates nägin jälle oma ihuarsti, kes valvas toolil minu kuupausamba kõrval.

- Äkki tahate, et loen teile midagi ette? - küsis ta reipalt, osutades raamatuvirnale laual.

Idioot... Ta loeb mulle ette. Kas ta tahab mulle lugeda sellest, mis on mulle nüüd kättesaamatu? Olgu. Ta pole loll. Ta on kõige tavalisem inimene ja see on kõige tavalisem ja nii inimlik teise inimese mittemõistmine. Mitte keegi, tegelikult mitte keegi ei suuda pugeda teise inimese nahka. Minu nahka mitte keegi mitte mingil juhul ei tahakski pugeda...

Aga siiski... ma tundsin, adusin vaistlikult, et minu õnnetule seisukorrale vaatamata, hüpnotiseerivad mu miljonid teisi inimesi endiselt.

- Tänan ei, - poetasin mokaotsast.

Äkki ma soovin, et ta paneb mulle arvuti sisse, et saaksin vaadata, kuidas mu tööasjadega on?

Lollpea. Mis see mulle enam korda läheb?

Kuid ta oli juba jõudnud arvuti sisse lülida ja lükkas mu monumendi selle ette.

Niipea, kui ekraanil arve nägin, oleks minu teadvuses nagu mingi klõps käinud. Mul oleks äkki nagu meelest läinud, et olen nüüd kehatu olevus.

Niikaua, kui abiline minu juhatusel hiirt liigutas, ei tulnud õnnetus mulle üldse meelde. Minu äraolekul olid asjad lootusetult käest ära läinud. Käest jah... Käed-jalad... Kasumi asemel hoopis kahjumid.

Kahjumid... Äripartnerid ei teadnud ju minu asutatud firma kõiki saladusi. Ma oskasin juba ammu ette näha, et ohjad tuleb ainult enda käes hoida... No ja mis nüüd? Usaldada neile need saladused ja alles siis minna vabasurma?

Aga kas sul pole kama kaks, mis edasi saab? küsisin endalt.

Kui oleksin tahtnud oma õnnetut eksistentsi pikendada, oleks seda varandust, mis mul juba oli, jätkunud veel paariks eluks. Paljukest siis vajab üks pea? Aga siiski... väljaminekud olid nüüd suuremad, kui enne. Kuup oli kõige kallim ,,lõbu", mida olin endale eales lubanud. On summasid, mida tavaliste väljaminekutega mitte kuidagi ära raisata ei saa. Ainult kinnisvara ostmisega, kuni pilvelõhkujateni välja...

Enne surma tuleks muidugi jätta täpne juhend, ülevaade firma asjadest, et õnnelikud pärijad midagi sassi ei ajaks ja lugu ei lõpeks pankrotiga. Kui ma ise olin olnud nii tark, et üksnes ajasin raha labidaga kokku, mingu vähemalt nemad püramiide vaatama...

Teisalt aga... Olen alati olnud põhimõtteliselt selle vastu, et anda kellelegi raha niisama muidu. Kui inimene ise ei suuda korralikult teenida, anna sa talle kuipalju tahes, oskab ta ikkagi kõik läbi lüüa. See on lihtsalt tema iseloom, kuigi ta ise sellest endale aru ei anna.

Nii olen alati mõelnud. Muidugi, kunagi ammu ma veel kippusin ligimesi aitama. Aga siis ma polnud veel eriti rikas. Nüüd tean: ära sa tänu looda. Paistab, et kõik inimesed on kummalise idee kütkes: kui oled rikkur, siis oled kohe kindlasti nende ees süüdi. Suhtumine on tegelikult isegi hullem, kui pätisse. Ainult et pätile näidatakse seda välja.

Pingsalt enesetapuvõimalusi kaaludes, sain äkki aru, et minu abitusest hoolimata, on nemad mul peos(kuigi mul pole käsi). Kui kaardid avan, olen neil peos mina.

Imelik lugu. Elada ma ei tahtnud. Raha ma ei vajanud. Kuid väljavaade, et jään teistest sõltuma, kohutas mind rohkem, kui surm.

Asi tuli põhjalikult läbi mõelda. Ütlesin arstile, et olen väsinud, palusin arvuti välja lülitada ja sulgesin silmad.

Esimest korda pärast autoõnnetust mõtlesin mitte enesetapule, vaid hoopis sellele, kuidas parandada kõikumalöönud finantsolukorda (see võis küll veel õige mitu aastat niimoodi kõikuda, ilma et oleksin laostunud), andmata seejuures teistele kogu infot.

Üks asi jahmatas mind aga eriti. Ma poleks osanud arvata, et see, kuidas minu äraolekul firma asju aeti, paneb mind nii hirmsasti nördima. Lorud olete, mõtlesin kibedalt. Käed-jalad terved... Mina pean iga lihtsa liigutuse tegemiseks abi paluma...

Magasin rahutult. Hommikul aga tuli mulle järsku meelde, mida olin kuulnud arvutihiire täiustamisest, hiire uuest analoogist. Olevat loodud või luuakse võimalus liigutada kursorit ainult silmadega. Täpsemalt - silmatera mikroliigutuste abil. Palusin, et uuritaks välja, kas taoline arvuti on juba olemas ja kui on, siis muretsetaks mulle see. Andsin alluvatele käsu kätte ja äkitselt mõtlesin: Aga kuule... sa ju kavatsed edasi elada.

Uus arvuti toodi mulle kahe nädala pärast.

Kui tahad surra, siis milleks sa ta ostsid? küsisin endalt. Järelikult... jääd ellu. Sa tahad elada.

Uus arvuti oli vägev. Minu silmade mikroliigutused kutsusid esile kursori liikumise ekraanil. Vististi sisseehitatud fotoelemendi abil. Täpselt ei oska öelda, see on tootja ärisaladus. Veel muretseti mulle ka arvuti lisaseade, mis võimaldab viia teksti sisse hääle abil.

- Okei, - ütlesin pärast lühinõupidamist alluvatega. - Hakake, mehed, minema.

Usun, et mõnigi neist tabas ära mu hääletoonis varjatud iroonia. Vean kihla, et peaaegu kõik unistasid minu äri ülevõtmisest, aga nüüd... pühkige suu puhtaks.

Ajapikku sain tagasi tulla ka oma harjumuspärase elu juurde.

Vanasti tõusin vara üles, pesin, võtsin kaasa tassikese kanget kohvi ja istusin arvuti taha, põledes kannatamatusest näha, millised aktsiad on tõusnud, millised langenud. Jälgisin pidevalt ka valuutade kursside kõikumisi.

Nüüd tegin punktipealt sedasama. Ainult nüüd pühkis mul näo niiske lapiga puhtaks ihuarstist toapoiss. Või toapoisist ihuarst...

Hakkasin isegi kohvi jooma. See tuli küll läbi kõrisse paigutatud torukese kohe ludinal välja, aga maitse oli niisama hea, kui ennegi.

Algul mul lubati (minul ja ... lubati!) teha tööd vaid kaks tundi päevas, kuid peagi õnnestus mul veenda alluvaid, et selleks, et firmat kahjumist päästa, pean töötama palju kauem, ideaalne oleks kaksteist - neliteist tundi päevas, nagu varem. Muidu olen sunnitud nende palka kärpima.

Alluvad mõjutasid omakorda meedikuid ning peagi, vaatamata valutavale kaelale - seal lõikekohal, mis toetus kuubile, veetsin arvuti taga juba kuus tundi järjest. Kauem ei pidanud ise vastu.

Olin juba peaaegu maha matnud mõtte maksta kellelegi, et mu pea lülitataks igaveseks välja. Mul plahvatas äkitselt - aga mis siis nii väga muutunud on? Ainult kael valutab. Eriti öösiti, lausa väljakannatamatult. Aga muidu... Täpselt samuti, nagu enne avariid, käin netis, ajan tööasju, saadan meile, loen lehti, õhtuti varisen väsimusest kokku. Ega siis vaimne töö ei väsita vähem kui füüsiline. Vaata, et veel rohkemgi.

Ainult kaks asja olid teisiti: esiteks, alluvad suhtusid minusse kui invaliidi. Üleolevalt. Muidugi, püüdlikult seda varjates. Aga ma tundsin seda. Teiseks. Naised. Isegi lühiajalised kohtingud (enamaks polnud mul ka varem aega) olid nüüd võimatud.

Need kaks asja masendasid mind. Teine märksa vähem, küllap seetõttu, et organism ( pea on ju organism?) enam ei tootnud hormoone, mis lausa sunnivad tööd katkestama ja jahile minema. Aga seda alluvate ja partnerite varjatud üleolekut tundsin ma iga nõupidamise ajal. Oma vana tava kohaselt viisin ma neid läbi iga päev, mõnikord isegi kaks korda päevas.

See häiris mind väga. Olin neist kõigist rikkam. Olin nende ülemus, nende boss, aga nemad pidasid mind äbarikuks!

Firma hakkas taas kosuma, äri õitses, tundsin ennast märksa paremini, valu kaelas ei piinanud mind enam nii hullusti.

Kutsusin taas rahva kokku ja teatasin, et ees seisab koondamine. Siia jäävad ainult need, kes tahavad ja suudavad asuda minuga samale tasemele.

- Mida te mõtlete ,,sama taseme" all? - küsis üks mu asetäitjatest, minu parem käsi, nõutult.

- Töötada samasuguse arvuti taga, nagu minulgi, ning samuti loobuda kätest-jalgadest.

- Et... kas see tähendab... mitte kasutada neid?

Saabunud vaikuses oli kuulda vaid kella tiksumist minu kuubi kohal seinal.

- Mitte omada neid,- kõlas vaikuses kuidagi kummaliselt minu kähe hääl. - Kes pole nõus mulle järgnema, kirjutagu lahkumisavaldus. Kes on, hakkab kohe teenima suurusjärgu võrra rohkem kui enne. Edaspidi kaks suurusjärku. Operatsioonikulud võtan enda kanda. Nädal mõtlemisaega. Ja nüüd - hakake, mehed minema.

Ja mehed kadusidki ukse taha. Hiirvaikselt.

Jäin ootama, mis nüüd saab. Hullumajja nad mind toppida ei saa. Salastasin ettenägelikult veel kindlamini kõik firma asjaajamise võtmekohad. Ära minna nad ei taha. Tööpuudus on suur ja kes veel maksaks nii hästi nende taseme asjatundjatele?

Paari päeva pärast ilmus mu kabinetti terve delegatsioon heitunud alluvaid. Väljanägemine parlamentääridel (ilmselt tuli neid niimoodi tituleerida) oli üpris õnnetu. Nad äratasid kaastunnet. Kuhu küll oli kadunud nende üleolev suhtumine minusse!

- Me ju... me saame väga hästi aru, - hakkas keegi neist kokutama, - et teiega juhtus see õnnetus ja... me tunneme teile siiralt kaasa.

- Teie? - segasin lõbusalt vahele. - Teie tunnete mulle kaasa?

Parlamentäärid vahetasid nõutult pilke.

- Pigem on minul põhjust teile kaasa tunda... Mitte kunagi varem pole ma saanud teha nii edukalt tööd nagu praegu. Aga muus osas pole mu elu põrmugi viletsamaks muutunud! Te ju veedate arvuti taga samuti kümme-kaksteist tundi päevas, kas pole? Aga sissetulekud on teil minuga võrreldes naeruväärsed. Nojah... Ega te ometi mõtle neid vähetähtsaid ihuliikmeid, - siinkohal tegin jahmunud kuulajatele lõbusasti silma, - millest ilma jäin? Oh, need korvab nett mulle kuhjaga. Seks... - osutasin silmadega seinal rippuva kiivri poole, mille paneb mulle pähe toapoiss, - virtuaalne seks jääb ka teile kättesaadavaks. Uskuge mind, suurt vahet pole... Kusjuures uute, väga kõrgete sissetulekutega, võite külastada ka kõige kallimaid saite. Tegelikult teie elu kvaliteet ei lähe põrmugi halvemaks, aga te saate märksa rikkamaks. Saate omale uhked häärberid minu eramu vahetus naabruses. Raha saab teil olema nii palju, et võite edaspidi, siis, kui mina seda teen, lasta kasvatada endale kloon ja paigutada oma aju tema pähe! Hea küll. See on kauge tuleviku muusika. Garantiid ei anna. Ei oska ette arvata, millised saavad siis olema seadusandlikud kitsendused. Kuid kõik muu paneme lepingusse ilusti kirja. Okei. Ma ei taha kauem teile pinda käia. Olete täiskasvanud inimesed, otsustage ise. Annan veel nädala mõtlemisaega lisaks. Ja mitte päevagi rohkem.

No ja mis te arvate? Nõrganärvilised luuserid lasid loomulikult jalga. Aga kakskümmend julget nõustus operatsiooniga.

...Meie kuulsasse Tarkade Kuupide linna tuuakse nüüd turiste. See on meil hea lisatuluallikas. Kaks päeva nädalas on uudishimulikel lubatud sõita uhkete häärberite vahel kõrge bussiga ringi ja piiluda sisse suurtest, maast laeni, akendest.

Pilt, mis paistab, on ikka seesama: keset suurt tühja saali helendab monitori ekraan. Selle ees, juhtmeid ja torusid täispikitud suurel läbipaistval kuubil, seisab liikumatu pea.

Ta pilk on suunatud ekraanile.

Jutt: Surmast hirmsam (Mairi Laurik)

Varakevadine päike soojendas Kristeli hinge ja käsi. Esimesed linnud laulsid oma paarituslaule ja sinililled võtsid end lumikellukeste järel ritta, et maailmast saaks maalilisem ja soojem paik. Viimased lumejäänused sulasid jahedast protestist hoolimata ja peitusid vaguralt varjuliste puude alla. Taevas oli sini-sinine ja maa mudaselt pruun. Kuskil metsasügavustes pesitsesid zombid ja teisedki hirmelukad, kuid küllap laulsid linnud tol päeval ka neile.

"Sa ei ole just kõige targem," leelotas tumedapäine Kristel oma armsale Zombile mõeldes. Pealtnäha oli Kristel tavaline kümnendat klassi lõpetav tüdruk, kes ei erinenud eakaaslastest just kuigi palju ning filmidest ja raamatutest, mis talle meeldisid, vaimustusid sõbrannadki. Ei mingeid neete ega ülemäära alternatiivseid maailmavaateid, mis riietuses või meigieelistustes silma võiks torgata, üksik roheline juuksesalk välja arvatud.

Ometi oli Kristel nüüd siin, koduses köögis, ja toimetas pisut ebatavaliste... Ei! Täiesti tavaliste, sõnastas tüdruk kiirelt, tegevustega. Ta võttis ülemisest kapist ühe suuremat sorti plekkkausi, pühkis kindluse mõttes tolmust puhtamaks ja valas sinna terve liitri piima. Rumal ebasurnu kippus süües kangesti plötserdama ja Kristel lootis, et suuremat kaussi kasutades saab piim limpsitud suurema lagastamiseta ning aiavooliku puhastusvõime kasutamiseta.

Nende esimene kohtumine mullu varasügisel oli olnud veidi hirmutav, meenutas Kristel. Kristel oli tol ajal alles kuueteistkümne aastane, kuid teadis juba siis väga täpselt, et temast ei saa mitte kunagi samasugust udupead nagu olid tema igapäevased kaaslased. Kristel ei kavatsenudki armuda mõnda neist tobedatest koolivendadest! Ja teda ei huvitanud põrmugi popstaaride plakatid, isegi, kui ta neid samu staare raadiost hea meelega kuulas. Kristel ei viitsinud süveneda pilkudesse, mis saatsid teda, kui ta miniseelikus tänavat ületas ega odavatesse libelausetesse suvalisilt huulilt. Kaks jalga tugevalt maas, hing vanemate vastu üles keeratud, oli ta tolleks ajaks juba otsustanud ignoreerida ühiskonna tavalisust.

Ja siis tuli Tema! Kristel mäletas, kuidas koduteel oma kuklas võõrast pilku tajus ja hingamist kuulis, haisust rääkimata. Seejärel püüdsid meeled kinni rägase röögatuse ja õlast haaranud käe ligasuse, mis viisid neiu lõplikult endast välja. Ta virutas koolikotiga täiest jõust selja taha, sundides järgneja sammu võrra kaugemale hüppama, pöördus kannal ringi, lõi käed puusa ja avas suu veel enne, kui ta nägi, kellega räägib.

"Kuradi sitapea selline! Hoia oma räpased käed minust eemal!" Kristel oli tolle lause juures kingakontsa liiga jõuliselt maha löönud ning kannale haiget saanuna jätkas uuenenud vihas. "Ja üleüldse peaks olema keelatud sel moel haisedes ringi liikuda! Kas ema sulle seepi ei näidanud?"

Tagant järele mõeldes pidi Kristel küll nentima, et kui ta oleks mõistnud, et seisab vastamisi tõelise zombiga, oleks ta suure tõenäosusega karjudes ja kiljudes minema jooksnud, kuid tolleks hetkeks oli juba hilja. Ta oli kord alustanud oma iseloomu näitamisega, seega pidi mälust kerkivad õõvalood hetkeks kõrvale lükkama ja tugev olemisega ka jätkama. Oleks patt olnud lihtsalt ammukuuldud lugude või kunagi nähtud korjuste tõttu keset vaidlust karjudes põgeneda. Ego ei lubanud.

"Tule minuga kaasa! Saad oma seebi ja kui korralikult käitud, siis nuustiku ka." käratas Kristel ründajale. Kui too ei liigutanud, tõmbas tüdruk kopsud õhku täis, haaras ligasest käsivarrest ja sikutas. "Ja katsu ainult mind ära süüa enne, kui su puhtaks olen küürinud!" Zombi oli lõppeks kõigest zombi ja kuigi need olevused enam korrektselt rääkida ei suutnud ega mõelnud kuigi selgelt, jäi midagi kunagisest inimlikkusest neisse olelustarkusena siiski alles: "Karda vihaseid naisi!"

"Mind sa hammustada ei tohi!" oli tüdruk möödunud kuudel nii palju kordi öelnud, et lause kippus juba ka sõpru teretades üle huulte tulema. Kogu oma noorusliku energiaga pühendus ta vaid Zombi eest hoolitsemisele ja temast hoolimisele.

Kristel võttis nüüd kevadvalguses sillerdavalt köögilaualt piimakausi ja viis selle maja taha terrassile. Oli ju kausike piimagi osake kõikehõlmavast hoolest.

"Zombi, Zombi, Zombi!" hõikus Kristel hellitavalt metsa poole. Tüdruk sättis end veranda käsipuule istuma, toetas selja vastu maja ja ootas. Ei kulunud kuigi palju aega, kui metsaservast kostus raginat ja peagi paistis põõsaste vahelt hall-arglik ligane kogu.

Pooleldi kõdunev keha loivas oma hüplikul sammul lähemale, kummutas treenitud julgusega kausitäie piima kõrist alla ja keeras end sealsamas, peenras kasvavate sõnajalgade varjus, kerra. Kristel jälgis Zombit, püüdes tuvastada uuemaid kahjustusi oma armsama saatusest räsitud kehal, mille nahast polnud tänaseks enam ribagi alles. Viimanegi sellest oli aiavooliku hoolsa töö tulemusena aja jooksul maha koorunud. Enamik lihaseidki kadus aegamisi nii, et mõned peenemad kohad, näiteks sõrmed, paistsid tänaseks juba pigem luukere kui zombi moodi olevat.

Tol esimesel korral mullu sügisel küüris Kristel õnnetut Zombit oma pool tundi. Olevus ulgus tüdruku käe all, rabeles piinast pääsemise nimel, kuid targa tüdrukuna premeeris Kristel Zombit aegajalt väikeste lihatükkidega ja küüris edasi. Mahakoorunud kõdunahk ja mäda haisesid veel mitu nädalat nende tagahoovis, kuid Zombi oli puhas. Puhtana Kristel Zombit hoidiski, sundides vaesekest iga nädal aiavooliku survepesu läbi elama. Ilma piima ja lihatükikesteta poleks see iial õnnestunud, kuid tänu neile oli Kristelil keegi, kelle poole õrnema pilguga vaadata. Ei ühtegi liiglibedat sõna ega liigtavalist piiratust, ei midagi tüütavat! Kui Kristeli käest küsida, siis oli see natuke kõhedust ja lonkavat omapära, salapära ja maagiat, loomalikku jõudu ja kindlasti ka pisut primaarseid vajadusi.

"Sa ei ole ikka kõige targem," leelotas Kristel nüüd endamisi, kohendas istumisasendit terrassitoel ja saatis armunud naeratuse mõnulevalt norisevale kogule. Kui kaua oli tüdruk püüdnud ja meelitanud, et olevus tagasi tuleks, taas liha ja piima luniks ning Kristeli rõõmuks end näitaks! See oli terve talve projekt, kuid viimaks, veidi enne talve unustusse hääbumist, olid nad siin - Zombi tuli Kristeli kutsumise peale piima jooma ning Kristel vaatas kirgliku ihaga unerütmis liikuva poolkeha puhkust.

Tema Zombi oli tugev, teadis Kristel. Tema Zombis oli midagi ürgselt ohtlikku ja nii pagana ihaldusväärset, et kõik need mäed noorsooromaane kahvatusid reaalsuse ees.

"Kui ma kaheksateist saan, põgenen sinuga kodust," sosistas Kristel oma unelmaid taas läbi mõeldes ja samal ajal sõrmega helerohelist juuksesalku keerutades. "Siis saan ma sinu omaks ja sina kuulud siis lõplikult mulle."

Zombi oigas poolunes ja pööras külge.

"Ma saan sind siis alati ja igavesti hellitada ja hoida."

Zombi värises kergelt, kuid Kristelil jäi see märkamata, sest tüdruku kogu tähelepanu oli keskendunud rohelisele juuksesalgule ja hinges värelevatele unistustele.

"Me abiellume ja su keha saab mu keha armastada ning kuigi..."

Zombi hiilis juba vaikselt eemale.

"...Ning kuigi sa oled erakordselt rumal, suudab minu inimlikult elav mõistus meid hoida ja kaitsta. Mina ei luba sul rumalusi teha! Ma hoian ja kaitsen sind alati! Nii ööl kui päeval, nii heas kui halvas." Ta õhkas, kuid raputati kiirelt unelmast välja.

Zombi, tema Zombi jooksis ulgudes metsa poole - surmahirm silmis ja paanika südames. Ei, surma Zombi ei kartnud! Olgu see kevad kui tahes liharikas ja mets vastupandamatuid loomapoegi täis! Tulgu see suvi kas või üdini noorte neidude verest nõretav, kuid põrmuks pidi ta saama! Jah, nüüd, just nüüd, tundis ta vastupandamatut vajadust lõplikult ära surra.

Linnud laulsid sama heledalt ja päike soojendas endise visadusega talvest puretud maad. Viimased lumelaigud tegelesid endiselt juurdlemisega, kas hakata piketeerima või mitte. Ehk oli metsasügavuses nüüd veidi vaiksem? Väikese maja tillukese terrassiga läks just nii.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 3/15 (Ove Hillep)

Intervjuu Helju Rebasega (Jüri Kallas, J. J. Metsavana)

Tooriumi sünnilugu (Artur Räpp)

Eelvaade tulevasele HÕFFile

In memoriam, Sir Terry Pratchett (Tea Roosvald)

Stalker 2015 hääletus (Jüri Kallas)

Raamatuarvustus: Tuumaenergia ongi roheline energia (Oskar Nassar)

Raamatuarvustus: Ma olen elus (Tiina Sulg)

Raamatuarvustus: Surnute eest kõneleja (Ove Hillep)

Lugejakiri: Kas Isaac Asimov on ikka ulmekirjanik (Arne Tsirna)

Mänguarvustus: Cthulhu päästab maailma (Kalver Tamm)

Filmiarvustus: Chappie (Leila Tael)

Filmitutvustus: SuperSesso (Ove Hillep)

Kirjastuste uudised 03/15

Ulmkonnakroonika 3/15

Pildimäng 3/15 (Ene Kallas)

Jutt: Minu pea (Helju Rebane)

Jutt: Surmast hirmsam (Mairi Laurik)