Peatoimetaja veerg 03/16 (Ove Hillep)

Reaktori talvised ulmepurtsatused atmosfääri on lõpuks vilja kandnud ning ilmad hakkavad soojemaks minema. Hea aeg, mil minna värskesse õhku jalutama ja võtta meie ulmeajakirja digitaalsed lehed lugemiseks kaasa, otsida hea kuiv mätas ning nautida.

Sel kuul kaeme mitmeid uusi raamatuid, millest mitmed on meie enda eesti kirjanike sulest pärit. Heinrich Weinberg, kes on ilmselt tuttav kõigile Reaktori fännidele, on saanud maha oma esimese kogumikuga: sellele heidab pilgu kauaaegne ulmefänn ning BAASi haldaja Andri Riid. Uue Indrek Hargla alternatiivajaloolise kriminaalromaani võtab vaatluse alla J. J. Metsavana. Uudistame ka uusimat filmiloomingut ja uurime üht põnevat lauamängu.

Tuleval kuul toimub HÕFF, millest osavõttu soovitan kindlasti kaaluda - head filmid ning äge seltskond peaks olema piisavalt heaks argumendiks. Kui aga sellest ei piisa, leiab seal aset ka raamatulaat ja kohaliku robotiklubi tutvustamine. Igaühele midagi.

Kutsun ka meie kalleid lugejaid üles saatma meile rohkelt uudistevihjeid või, miks mitte, artikleid. Reaktor püsib siiski fännide aktiivsusel ning mida rohkem huvilised õlga alla panevad, seda suurema tootlikkusega saab Reaktor podiseda.

Kiiritavat lugemisrõõmu!

Kaanepildi autor Kadri Umbleja

Vestlus Tähehiiglaste orjadest (J. J. Metsavana, Raul Sulbi)

Järgnevalt toome Reaktori lugejateni Facebookis sündinud arutelu, mis algas paarist Raul Sulbi poolsest minu Goodreadsi Silververgi kogumiku ,,Tähehiiglaste orjad" arvustuse juurde tehtud kommentaarist ning kasvas lõpuks üle pikemaks ajakirjatoimetaja ja kogumiku koostaja vaheliseks aruteluks, kus Raul selgitas lahti tehtud valikuid ja miks mingi jutt oli talle oluline. Et säilitada vestluse vahetut muljet on toimetamine olnud võimalikult minimaalne ning peale nimekujude ning komade pole tekstis midagi muudetud.

MV

J.J. Metsavana Alustaksin kohe minule parimatena tundunud lugude üleslugemisest ehk "Cutwoldi kütid" ja "Jaht kosmosenõiale" olid kogumiku absoluutsed lemmikud.

Raul Sulbi Kui ma peaksin valima kogumikust 1 loo, noh, sellise kõige lemmikuma, siis oleks see «Cutwold», sest siin on lisaks värvikale võõrale planeedile ja seiklusele just see josephconradilik-somersetmaughamilik täiesti teistsugune stiil ja tempo, mitte-silverberglik. Selline korraga seikluslik jutt, milles on samas tõsikirjanduslik mõõde sees, kus peategelane läheb tegema mingit sitta, teades, mida see tema sõpradele kaasa toob, aga ometi läheb, teades, et rikub sellega igaveseks ära kõik suhted, aga ikkagi läheb, kuna tahab ise teha, ehk õnnestub hoolitseda, et sünniks võimalikest ,,väiksem kuri". See lugu lummas mind ikka tohutult. "Kosmosenõid" on kõige perfektsem kosmoseooper selles kogus jah, selline klassikaline pulp-space opera, kus me teame, mida oodata, ja täpselt sellise asja - hästi teostatult me saamegi.

Aga üldiselt... maitsed-maitsed, Metsavana, mina lisaks neile kahele veel "Surmamere".

J.J. Metsavana Minu arust olid nii "Tähehiiglased" kui "Surmameri" sellised väga lihtsad lood. Neid ei olnud halb lugeda, ma lugesin nad lausa rekordkiiruse ja nö soojaga peatumata läbi. Aga midagi jäi neist puudu. Ehk kumas neist liiga läbi suurem ambitsiooni või idee puudumine, mis oli olemas "Cutwoldis" või "Kosmosenõias". Et anname lihtsalt kauges tulevikus tulnukatele malakaga pähe ja kõik. Et siis "Tähehiiglased" ja "Surmameri" olid täpselt nagu eessõnas öeldud - raha teenimise eesmärgil tehtud sutsakad. Ja ma olen juba vist pisut liiga vana sellise seikluse jaoks.

Raul Sulbi Mulle imponeeris nende juures just tulevikumaailma hästi värvikas-võõrapärane kirjeldamine (aga nagu me juba «Hirmu ja õuduse juttudest» mäletame, olen ma mõjusate kirjelduste ja loodusmaalingute fänn, sina jälle mitte) ja selline tegevusrohkus, et suht lühikesed lühiromaanid olid mõne mehe romaani mõõtu tegevust ja ideid tihkelt täis.

J.J. Metsavana Värvikuse olemasolu ei saa eitada. Selles mõttes oli "Surmameri" tõesti hea, ujuvad linnad, amfiibinimeste rass, reptiilidest tulnukad, piraatide poolt kontrollitud "Waterworldi" meenutav maailm. Hakkasin praegu mõtlema, et "Surmamere" peategelane mulle ka meeldis. Selline mõnusalt võimuahne tõhk. Aga mis selle jutu juures pisut häirima jäid olid väikesed asjad. Näiteks see kuidas vana boss niivõrd super sobival ajal kalaluu kurku tõmbas. Ootasin terve loo, et no tuleb välja kes ta tappis lõpuks aga ei midagi.

Raul Sulbi "Tähehiiglaste" puhul oli ka värvikus täitsa olemas: kaugtulevik, ammuhävinud tsivilisatsiooni varemed-riismed, ikka veel funktsioneerivad robotid, siis mingid jumala-teadlase kompleksiga hiiglas-tulnukad, lisaks mingi maa-alune super-oivakeskus ning lisaks ajareisi-manipulatsioone valdav mingi friikmutant, kes jälgib kõike, ometi ei ole kindlasti positiivsete kavatsustega tegelane... aga see jutt oli selgelt rabedam.

J.J. Metsavana Mulle tulid kohe (heas mõttes) Dick ja Kuttner meelde - ehk selline omamoodi lahe 50nendate mõttemaailm, et hea insener suudab parandada kõike. Kui oskad mustvalget telerit remontida siis asi sul on parandada tähte lõhkavat pommi, ennast taastootvat AI-d või tuleviku superarvutit. Aga nagu ka Goodreadsis ütlesin siis "Uus algus" ja "Kosmosemõrtsukas" olid ka head lood, aga pigem neljaväärilised. "Kosmosehädalised" poleks üle kolme küündinud, kui mulle poleks lõpplahendus meeldinud.

Raul Sulbi Minu meelest on kogumiku kõige kehvem lugu «Uus algus», sest see ei ole tegelt see nn pulp-Silverberg (värvikad planeediseiklused), vaid ta esimese loominguperioodi tõsiste lugude moodi: hästi higine ja ebaoriginaalne sotsiaalne ulme. Aga see läks sisse suurmeistri soovil, et selline kurioosum. Võrreldes hilisema romaaniga. Mitte et eesti lugejal (juba/veel) oleks seda võrdlusmomenti, aga ehk kunagi... :) Idee on, aga lause ja stiil on nii kohutavad ja stoori nii skemaatiline, et saada või Algernoni.

J.J. Metsavana Uus algus polnud jah pulp, stiililt oli ta ka samuti lihtne. Samas oli rohkem minu maitse jaoks loo moodi kui "Androiditapp". Viimane meeldis mulle kogumikust kõige vähem, maailm tundus kuidagi visandlik ja lõpp oli hämmastavalt kiirustatult tehtud ning ka segane. Ka "Astu mu pähe" jäi kuidagi ebarahuldavaks sutsakaks. Muidu ju lausa küberlik lugu aga tulnuka peas toimuv võitlus oli kuidagi primitiivne ja üllatustevaba.

Raul Sulbi «Astu mu pähe» läks loosi peamiselt selle 'varane küberpunk/virtuaalreaalsus' teema pärast, jah. «Androiditapp» mulle meeldis, midagi polnud puudu ega ülearu, imho. Selline lihtne hoiatuslugu, kuidas inimmassid on väga kerge hulluks ja teistsugust vihkama ajada. Mingid paralleelid tulid «Maa teisest varjust» jutuga «Varjatud võimetest», mis on sarnasel teemal, hirm teistsuguse ees ja rahvamasside kollektiivne lolliksminek. See telepaadilugu on muidugi märksa parem, aga noh, oli juba eesti keeles olemas. Muidu oleks kindlasti loosi läinud! ☺

J.J. Metsavana "Varjatud võimete" lugu oli peaaegu üle. Aga "Androiditapus" ikkagi see pagana lõpp. Lihtsalt roni aknast sisse, anna peapahale vastu lõugu ja kõik laheneb. Ehk siis inimmasside vihkama ajamise lihtsusega on minu arust pöördvõrdelises seoses nende maha rahustamine. Ma kujutasin ette, et tegelikult oleks peategelane sealsamas väljakul koos diktofoniga teibasse aetud, et kuradi androidiraisk, peksis jõuga valetunnistuse välja. Või imiteeris häält või midagi. See lugu oleks vajanud keerulisemat lõppu

Raul Sulbi Nõus täiesti. Need lõpud lonkavad tal tihti, aga siin võis asi olla ühel juhul konkreetses ajakirjas, kus olid mahulimiidid ees, et pikka lugu ei tohtinud teha, teisel puhul ehk tähtaeg pressis peale vmt. Ja nagu autor eessõnas ütleb: ta jättis need nimme viimistlemata. Silverberg ei ole mingi kuradi Tuglas, kes hakkas vanuigi kogu oma loomingut ümber kirjutama, siluma, meisterlikumaks tegema :D

J.J. Metsavana See on hea kindlasti, et ta ei hakanud neid ümber tegema. Lõpuks oleks asi veel päädinud osade lugude sada protsenti uuesti tegemisega ja valdav enamus oleks ajapuudusel seisma jäänud ning poleks uusavaldamist tema eluajal enam näinud.

Raul Sulbi "Kosmosemõrtsukas" meeldis mulle väga, jällegi hoogne-värvikas kosmoseseiklus ja lisaks just see küünilis-pohhuistlik kättemaksja, kes lõpuks naerab ja kaifib, kui suure saali lagi talle endale ja pahadele tegelastele kaela langema hakkab. Osalt künismi ja pohhuismi pärast läks sisse ka "Kosmosehädalised", kus jällegi lõpp ei ole ju ajastule tüüpiliselt õnnelik või õnnetu, vaid lõpp üllatab sellega, et on küünilis-ükskõikne. Peategelane, enda naha eest hoolitseja, pääseb ära, aga täiesti süütu tüdruku jätab saatuse hooleks, surema pmst. See on kõva motiiv mu meelest. Kuigi muidu on lugu veidi higine ja kass-tulnukate rassiga pakkus autor ehk pisut üle.

J.J. Metsavana Seesama küünilis-pohhuism võlus ka mind nimetatud juttude juures. "Kosmosemõrtsukas" meeldis boonusena veel raskelt üle vindi mandunud kosmiline aristokraatia.

Aga iseenesest miks sa, Raul, mõnda päris-päris debüüti ei võtnud? Mis need seal olidki, "Gorgo planeet"? Vanameister ise ei lubanud?

Raul Sulbi Konkreetselt "Gorgo planeet" ei läinud loosi, kuna on a) lihtsalt väga higine jutt ning b) ta on selline pooldebüüt, sest toimus marginaalses oti ajakirjas, ameerika debüüdina teda nagu ei arvestata jne.

J.J. Metsavana Üks küsimus jäi veel õhku. Silverberg ütleb enda eessõnas, et ,,Road to Nightfall" oli aastast 54. Ehk "Öösse kaduv tee". Samas oled sa lubanud järgmise kogumiku sellenimelise. Netis öeldakse antud loo ilmumisajaks 58. Oli siis lihtsalt sahtlis tal niikaua?

Raul Sulbi Seda ei õnnestunud 4 aasta jooksul kuhugi müüa jah, omas ajas natuke nagu tabu-teema jutt (kannibalism) ja hästi masendavates toonides, ei sobinud aatomi- ja sputniku-ajastusse :P Ja see on teise kogumiku avalugu, jah. Selle, mis siis sama perioodi kunstiambitsiooniga juttudest pihta hakkab. Ja arvestades 'Road to Nightfalli' kirjutamisaega, siis omamoodi debüütlooks võib just toda pidada, tõsise ambitsiooniga lugude debüüdiks. See esimene kogumik on omamoodi proloogiks, ta päris hästi ülejäänud köidete kronoloogiasse ei mahutu jah kuna selle lood on ilmunud paralleelselt teise kogu esimese poole juttudega. Aga kuna lugude laad on üsna erinev, siis tundus see eraldi teha mõttekam. Ja see esimene köide kaardistab siiski täiesti omaette etappi, temaatilist ja kronoloogilist, kirjaniku loomingus. Ning Silverberg ise on alati hoidnud selle pulp-Silverbergi lahus tõsise ambitsiooniga Silverbergist. Nii lahus lausa, et see eestikeelne sari on esimene maailmas, kus seiklus-Silverberg ilmub samas tsüklis tõsisemate lugudega.

J.J. Metsavana Aga mis sa Silverbergi enda eessõnadest arvad? Üks mis silma jäi oli see, et ta oli kirjutanud need kõik eraldi mitte järjepidevust silmas pidades. Noh, et kordas mingeid asju üle. Kuigi see pole iseenesest viga, universaalsus on ka hea asi, näiteks sulle, kes sa ei tahtnud avaldada kogu loomingut vaid mingi valiku.

Aga kas ta Garretti osas sinu arust ei tümitanud teda liiga palju? ;) ikka kogu aeg tõi välja, et kuidas tema oli usin ja Garrett lakkus nagu loom ja isegi naine ei lubanud tal sihukese nässakaga tegemist teha. Samas see Garretti ja antisemitismi episood oli väga naljakas :)

Raul Sulbi Eks Garretti eluviisid olid ju teistelegi teada, kuigi tõsi on, et tema positsioon (suri 87 vist, viimased kümmekond aastat haiglavoodis koomas) ei võimaldanud hilisemal ajal teiste autorite memuaarkildudele reageerida... aga mu meelest Silverberg Garrettist rääkides ei ole tonaalsuselt tümitav, vaid ikka heldimuse-nostalgiaga oma noorusaja metsikule sõbrale tagasi vaatav. Silverberg on neis kommentaarides ju kohati üsna irooniline. Samas teisal kurdab ta (vist järgmises köites), et tema huumorimeelest pole maailm kunagi aru saanud ja see on tal nii weirdo ja tavalisest erinev...

Aga mis nüüd neisse eessõnadesse vormistuslikult puutub, siis tuleb silmas pidada, et osad neist on temal konkreetsete juttude ees täpselt sellisel kujul kirjutatud, osad olen aga mina kokku pannud erinevatest tekstikatketest. Sest, vaata, tal olid need ju kahes kogumikus juttude ees ja need nagu loogiliselt järgnesid, et mõne hilisema jutu eessõnas ta viitas millelegi, mida oli juba mõne varasema loo ees rääkinud jne. Mina pidin need aga kuidagi ümber ja kokku toimetama kohati, kuna meie ju kõiki neid 2 kogumiku jutte ei kasutanud ja ma pidin seal paratamatult copy-paste'ima pisut ja mingeid kordusi seal veidi on, aga tegin oma parima äranägemise järgi, et üldine konkreetsus ja arusaadavus säiliks. Mõne loo ees ongi nii pikad saatesõnad seepärast, et olen 2-3 loo ees olnud memuaarjutu kokku pannud, kuna ainult õige loo oma kasutades pole eesti lugeja halligi aru saanud, miskid olulised osad oleks puudu olnud vahepealt.

Raamatuarvustus: Pimesi hüpates (Andri Riid)

Minu suhe Heinrich Weinbergi loominguga on olnud lühike, aga see-eest intensiivne. Alustuseks sattusin ilmselt viimase eesti ulmefännina lugema autorile Stalkeri ning "Fantaasia" jutuvõistlusel teise preemia võitnud lugu "Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?". Miks ma seda tegin alles ca poolteist aastat peale loo esmailmumist, on omaette teema, aga ei puutu praegu asjasse. Mulje, mille "Düüni kloon" jättis, oli väga positiivne - sedavõrd mastaapset ning helget (justnimelt helget) kosmoseulmet (okei, see lugu on võib-olla planetary romance) pole peale Hargla karjääri algusaastaid Eestis "korralikult" viljeletudki - ning kannustas ka teist tuntumat ja tunnustatumat Weinbergi juttu - "Reaktoris" ja ,,Tuumahiius" ilmunud "Vihma seitset nime" - ette võtma. Kasvõi selleks, et veenduda, et "Sipelgalõvi" polnud juhuslik pauk või 10 aastat marineeritud ja läikima hõõrutud eksamitöö.

Lühidalt, Yellowstone'i kaldenurgatul planeedil asuva vihmariigi loo lugesin läbi ühe soojaga telefonis (telefonis!), telefon läks selle peale katki, aga pole hullu. Edasi läks uks selja taga n-ö sneprisse ning ega ma ausalt öeldes edasisest palju ei mäleta, kuid umbes nädala pärast võisin tõdeda, et olen kogu Weinbergi selleks hetkeks ilmunud loomingu alla neelanud ja ära seedinud. Sama võiksin väita vaid mõne väga üksiku Eesti autori kohta. Sellel on ka põhjust. Mulle tundub Weinberg sündinud jutuvestjana ning paljud oskused, mille arendamise kallal näevad teised autorid kurja ning võib-olla üldse tulutut vaeva, realiseeruvad Weinbergil juba praegu lõdva randmega.

Käesolevas kogumikus sisalduvad seitse lugu, millest kolm on esmatrükid, paigutuvad kõik ühtsesse tulevikuajalukku ning on raamatus esitatud kronoloogilises järjekorras, ehkki selle tulevikuajaloo sündmusteloogika täpsem kaardistamine enese jaoks nõuaks lugude läbitöötamist mahus, milleks mul kardetavasti võhma ei jaguks. Ei ole Weinberg (veel) Poul Anderson, veel vähem mina tema Sandra Miesel.

Maailma kokkupanek on ka sedavõrd keerulisem, et on üpris raske oma peas ühendada kogumiku nimiloo esimese kontakti ja pandeemiajärgset üsna tänapäevalaadset, kuigi juba tähtedevahelisteks reisideks küpset planeet Maad (aasta on umbes 2025) "Kasutusvalmi" postapokalüptilise troostitu maailmaga, kus möllab radiatsioon, muteerunud kiskjad ning patrullitakse mingeid poolmüütilisi Vaenlasi ning sinna otsa sujuvalt lükata kahe viimase pala kolonistide kohanemisraskused Yellowstone'i planeedil.

Olgu aga selle "Kasutusvalmiga", kus on katki nii tegelased kui süeeniidistik (mis võib-olla ka seepärast mõjub rohkem austusavaldusena Triinu Merese loojanatuurile), kuidas on - ilmselt tegutseb Weinberg siin eksperimentaalses laadis ning ühe sellise pala raamatu kohta kannatab igaüks välja. Kogumiku nõrgimaks lüliks peaksin siiski kaksikpala "Nurgatagune reisibüroo"-"Kui udu hajub", kus esimene, n-ö proloog ei seisa iseseisvalt üldse püsti ning teine meenutab liigagi palju Lew R. Bergi/Maniakkide Tänava hüpoteetilist ühisteksti, kus tegelasi, keda on võimatu üksteisest eristada, on nagu muda ning enamikku pole kuigi kauaks, sest käärib tihe action ja inimesi langeb nagu loogu ebaolulisuse järjekorras. Lõpus klopivad ellujäänud põlved puhtaks ja deklareerivad ,,Tahaks veel!". Ausalt öeldes ei taha.

Sellele aga, et Heinrich Weinberg üleüldse eesti autor on, viitab selle raamatu juures tähelepanuväärselt vähe, justkui olekski autori ja kirjastaja ühistaotluseks olnud viia asjaga mitte kursis olev pahaaimamatu potentsiaalne ostja raamatupoes eksiarvamusele, et tegu on mingi obskuurse saksa kirjaniku eestindusega. Kes sellest barjäärist üle saab, leiab raamatu keskelt aga igati eesti jutu ,,Kaotatud ja leitud", mis on vähemalt sama hea ja võib-olla paremgi tekst kui Weinbergile üldiselt omased kosmopoliitlilised palad.

Osutub, et olen oma elu jooksul võtnud autorilt raamatusse autogrammi vaid kolmel korral. Esimene oli Indrek Hargla ja "Nad tulevad täna öösel!", teine Andre Trinity ja "Unenägude jumal". Kolmas on nüüd Weinberg ning raamat, mille pealkiri võinuks õigupoolest ollagi "Vihma seitse nime". Võib-olla on fraasil "Pimesi hüpates" autori jaoks mingi sümboolne väärtus, peegeldades ilmselt mingi nurga all ka tema personaalset positsiooni debüüdi hetkel, aga antud juhul eelistaksin vormi sisule. Igatahes, kõik need raamatud on olnud jutukogud, ühtlasi ka debüütraamatud ning usun, et Weinberg on päris heas seltskonnas.

Raamatuarvustus: Raudrästiku aeg (J. J. Metsavana)

Pean alustama arvustust ülestunnistusega, et ma pole tegelikult eriti suur krimikirjanduse fänn. Klassikalised krimilood tunduvad mulle natuke liiga kuivad ja seetõttu loen ma kõige parema meelega sedalaadi krimilugusid, kus on mõrvajuhtumid segatud mõne teise anriga - näiteks nagu ulmega.

Melchiori võlu on suuresti selles, et seal on taga detailne, aga väga võõriku ja fantastilisena mõjuv maailm. Keskaeg on meile ju ikkagi midagi väga kauget ja paljuski arusaamatu. Ja Pan Grpowski 9 juhtumit oleksid samuti märgatavamalt igavamad, kui neist puuduks üleloomulik element. Ma kahtlustan, et ka Indrek tunneb ise seda, et puhas krimikirjandus on sulle liiga kuiv ja tahab seda siduda rohkem fantastilise elemendiga ja ulmeanrile omase maailmaloomisega.

Kui aga Gpowski segas mõrvalugusid õudusega, siis seekord on ühte patta kokku pandud krimi koos alternatiivajalooga. Täpsemalt toimub tegevus alternatiivses muinasaja Eestis, riigis nimega Kuningavald, mille pealinn Veelinde asub kuskil Viljandi kandis. Peategelaseks ja mõrvauurijaks on siin aga kuninga nõunik Koiola Aotõiv, kes reisib erinevaid juhtumeid lahendades muistse Tallinna asukohast tänapäeva Daugavpilsi kanti.

Indreku loo jutustamisoskust tuleb ainult kiita. Kõik lood on võrdselt pingelised ja hoiavad hästi haardes. Ka polnud ükski juhtum etteaimatav. Mis mulle aga eriti antud teostes silma jäi, oli Indreku vägev maailmaloome. Näiteks pole Kuningavalla religioon lihtsakoeline, nagu enamuses muinasulmes, kus mõeldud paar uut jumalat ja mõni rituaal, vaid läbi romaani kirjeldab Indrek päris detailselt manaruno sisu, need tuleviku (või hoopis kauge mineviku?) nägemused. Maailmaloome ja inimese loomise müüt, mis toredasti vastandub kristlusele. Samuti on lahedalt kujutatud kristluse ja kohaliku rahvausundi sulandumine ja muutumine. See kõik lisab originaalsust, omanäolisust, sügavust ning näitab, et Hargla ei kirjuta kiviaegset mõistulugu, et tänapäevaseid valupunkte paika panna, vaid mõnusat lugu tollest ajast.

Aga halba? Mul on raske halba leida, kuna olen Indreku lugude fänn alati olnud. Siin pole isegi tema tüüpilist tüütavat viga mis Melchioris oli, kus ta minuarvates räägib liiga palju ja kirjeldab ülemäära igasuguseid kiriklikke rituaale ja liturgilisi toiminguid, millest ma aru ei saa, sest indrek ju ei armasta ääremärkusi. Ehk tundus elukorraldus kohati liiga ideaalne ja hipilik. See on omamoodi vastuoluline, kuna toimuvad ju verised mõrvad, mürgitamised, ajude sodiks löömised. Aga muidu on helge ja õnnis maailm. Juuakse muudkui mõdu, peetakse liignaisi, püherdatakse õlgedes grupiorgiaid pidada. Ei ole nälga ega külma, naised on kirglikud ja mõdu alati kapas kange. Isegi religioone ei ahistata, kristlased on kuninga kaitse all ja puha. Samas saan ka aru, miks ta on maailma sellisena loonud - mõrvalugude uurimine saab toimida vaid hästi toimivas ühiskonnas. Kes hakkaks otsima mõrvarit keset katku või näljahäda?

Üks, pigem isegi mitte viga, vaid tähelepanek, oleks ka romaani anrimääratlusega. Asjaolu, et tegemist on ikkagi ulmekirjandusega, oleks võinud olla kirjas ka kuskil raamatus. Kasvõi tagakaanel või järelsõnas. Praegu on kuulda olnud hämmastavalt palju arvamusi, kus teost ei peeta ulmeks. Näiteks kuulasin Vikerraadios intervjuud, kus Jaan Martinson rääkis järgnevat: "Hargla vahendab seda, mis oli. Usun, et elu oligi säärane, nagu raamatus kirjutab. Et muinasajast suurt muffigi ei tea. Kõik pakutakse ehedalt ja ilusalt kätte. Läti Hendrik mainib vaid vanemaid."

Ka ulmefännide hulgast on kuulda olnud sarnaseid arvamusi ning eks see olegi vaieldav, kuhu piir tõmmata. Näiteks Kapten Hatterase seiklusi ei taheta ka ulmeks tunnistada, kuigi ta seda kahtlemata on.

Igaljuhul on tegemist Indreku sammuga edasi veelgi alternatiivsema ja originaalsema krimiulme suunas. Eks kindlasti leidub nii krimi- kui ulmefännide hulgas puriste, kes leiavad antud paarituse olema ebapüha, kuid valdav enamus võiks siit oma meelisanri annuse kätte saada. Ja kui mõni krimifänn võtab pärast kätte ka läbinisti ulmelise Hargla teose, siis võidavad siit juba kõik.

Eesti Ulmeühingu üldkoosolek (J. J. Metsavana)

Eesti ulmeühingu aastakoosolek toimus 11. märtsil Tartus Raekoja platsil Metsavana töö juures. Kohal või esindatud oli 20 Eesti Ulmeühingu liiget.

Sel aastal on tulekul rohkem üritusi (loodetavasti), kui tavapäraselt. Esiteks kutsub Helmut Jänes kõiki ulmesõpru Haapsalu õudusfilmide festivalile (29. aprill - 1. mai http://2016.hoff.ee/). Ta loodab, et sellest saab edaspidi omamoodi eelkokkusaamine suvisele Estconile.

Teine üritus, mis on juba paigas: reedel, 6. mail, toimub Tartus

kirjandusfestivali Prima Vista raames vestlusring "Müüt, reaalsus, ulme - ühe mündi kolm külge". Vestlevad Andrus Kivirähk, Valdur Mikita, Meelis Friedenthal ja Veiko Belials. Koht: Tartu Kirjanike Maja. Aeg: 17.00. Korraldab Eesti Ulmeühing. Anname kätte ka Kivirähale kuuluva ammuse Stalkeri (2008. aasta auhind - "Mees, kes teadis ussisõnu" eest). Vestlusring on ajendatud Prima Vista selleaastasest teemast: müstifikatsioon.

Estconi täpne toimumisaeg on endiselt veel kahkuks lahtine. Estcon 2016 toimub Jõgevamaal Udu talus 15.-17. juulil või Saarjärvel 22.-24. juulil. Otsus sõltub sellest, kas saame rahastuse või ei. Eesti Kultuurkapitalile on taotlus esitatud kolmandat korda, vastus tuleb ilmselt aprilli alguses. Hasartmängumaksunõukogu ei toetanud kahjuks jälle meie taotlust.

Ülejäänud üritustest sedamööda, kuidas midagi selgub.

Tegevusaruanne 2015 ehk Ulmeühingu poolt korraldatud üritused

04.04.2015 tähistas Eesti Ulmeühing 20. juubelit kirjandusõhtuga Tartu Kirjanike majas. Kirjandusõhtut toetas Kirjanike Liidu Tartu osakond 200 euroga. Samal päeval toimunud aastakoosolekul võeti ühingu auliikmeks Henn-Kaarel Hellat.

17.-19.07.2015 peeti 18. Estcon Udu talus Jõgevamaal. Esmakordselt osales üle 100 osavõtja (105), ettekandeid oli 10. Kulu 3535,5.- eurot, sellest 1200.- eurot Eesti Kultuurkapitali toetus.

Teist korda Stalkeri auhinna ajaloos anti välja teenete Stalker, mille sai Mario Kivistik.

16.09.2015 Eesti ulme päev Tallinnas Kirjanike maja musta laega saalis. Sõna ,,ulme" kasutuselevõtust mööduva 45. aastapäeva tähistamine. Kohal oli sõna ,,ulme" ristiisa Henn-Kaarel Hellat, kellele anti kätte Ulmeühingu auliikme tunnistus. Kätte anti ka teenete Stalker Mario Kivistikule. Mõlemalt laureaadilt võeti käe kipsjäljend, mida edaspidi Stalkeri auhindade kujundamisel kasutada.

Palju õnne, Kurt Russell (Kalver Tamm)

Reeglina inimestele meeldib, kui neid sünnipäeva puhul meeles peetakse.

Pikalt ideena teostamist oodanud ja nüüd lõpuks lugejateni jõudvas uues rubriigis (kui toimetaja ajakirjas ruumi leiab ja kirjutajal motivatsiooni jagub) võtan igal kuul ette ühe Reaktori temaatikaga seonduva filmiinimese ja püüan anda pigem lühemas vormis ülevaate sellest, miks pean oma subjektiivse arvamuse kohaselt teda sellise tähelepanu vääriliseks.

Palju õnne, ... !

Armastab Elvis Presley't ja relvi. On mänginud professionaalsel tasemel pesapalli ja omab lennukipiloodi tunnistust. Sai 17. märtsil 65 aastaseks. Palju õnne, Kurt Russell! Aastal 2015 ennast väga jõuliselt filmisõpradele taas meelde tuletanud. Nii et tundub paslik meelde tuletada, miks üks ulmesõber võiks olla rõõmus, et Russelli-taat endiselt tegus on ja oma aega bingot mängides õhtusse ei saada.

Esimesed sammud tegi tulevane staar juba teismelisena erinevate telesarjade üksikutes episoodides. Reaktori kontekstis väärib tema varajastest rollidest märkimist roll Dexter Reilly'na kolmes Disney stuudio filmis - inimkompuutri, nähtamatu mehe ja ulmeliselt tugeva mehena.

Oluline verstapost on aga 1981. aasta Escape from New York, kus Kurt kehastas esmakordselt Snake Plisskenit (väidetavalt olevat Kurt võtteplatsil Lee Van Cleefi nähes oma hääletämbrit Clint Eastwoodi sarnaseks kohendanud). Düstoopia Ameerikast, kus Manhattani saar on üks suur vangla, kuhu keegi peale ekssõduri ja ebaõnnestunud kullavarga Plisskeni peaaegu vabatahtlikult oma jalga tõsta ei taha. Carpenter, Russell ja publik olid igatahes tulemusega nii rahul, et 1996 tehti filmile järg Escape from L.A (puuduvad andmed selle kohta, kas Kurt oma häält ka Bruce Campbelli nähes muutis).

Carpenteri ja Russelli koostöö sai aga jätku juba varem. 1982. aastal linastus absoluutne klassik - The Thing. Äpardus elektrioki andmisel, veretest ja põrandal sibav ämblikulaadne toode. Nende kirjapanek ja meenutamine paneb praegugi külmavärinad jooksma. Hateful Eighti vaadates lõi mul kusjuures The Thing'iga ootamatu seose. Vaiadest peldikuni tee ehitamine tõi kohe külma Antarktika uurimisjaama meelde.

Väikse fantaasiakallakuga on ka järgmine tandemi ühistöö. 1986. aasta Big Trouble in Little China, kus lihtsa veokijuhi elu muutub eriliselt põnevaks hetkest, kui ta oma rekkaga võlurist üle sõidab. Eeskätt küll kakelungi peale rõhuv linateos, aga sellise mõnusalt jabura fantaasianükkega, mis on ka ilmselt peamine põhjus, et sellestki filmist räägitakse kui kultusklassikast.

Nii, nüüd tundub täpselt õige hetk rääkida Kurt Russelli fenomenist üldisemalt. Ehk 80. teine pool ja 90. algus oli ta megastaari mõõtu, aga midagi peab temas veel olema, et nüüdseks üle kolmekümne aasta on ta suutnud kenasti pildil püsida. Ei ole mingit alust kahelda tema näitlejameisterlikkuses, Silkwood (1983) ja Miracle (2004) on sellised näited filmidest, mille kohta ka Roger Ebert on öelnud, et Kurt oskab näidelda küll. Mulle endale tundub aga eriliselt tähelepänuväärne Kurti oskus rolle valida. Ta ei piira end ühegi anriga ja samas suudab end igas anris koduselt tunda.

1994. ja 1998. aastal näiteks tundis ta end koduselt sõjaväelast mängides. Esmalt Stargate ja hiljem Soldier. Selle kirjatüki tarbeks vaatasin inspiratsiooniks neist esimest. Täis küll elemente mida ühelt Ronald Emmerichi filmist oodata võib (asenduspoja liin näiteks), aga teisalt on seal tasakaaluks ka palju meeldivat. Russelli soeng ja üllatavalt põnev lugu ja vägagi tasemel visuaalne pool. Päris huvitav oli mõelda, milline oleks sari võinud olla, kui pehmo Andersoni asemel oleks seal majandanud Russell.

Uus aastatuhat on ulmefilmide osas seni tagasihoidlikum olnud, kõrvaroll Vanilla Sky's ja osalus perefantaasias Sky High. Juba järgmisel aastal on aga oodata Galaktika valvurite teist osa, kus Kurt kindlasti kaasa teeb. Jõudu ja jaksu!

Raamatuarvustus: Emily St. John Mandel ,,Jaam üksteist" (Leila Tael-Mikein)

,,Jaam üksteist" on mitmetahuline lugu apokalüpsisest, sellele eelnenust ja järgnenust. Hoolimata algsest killustatusest erinevate tegelaste ja ajastute vahel, leiab kõik lõpuks omavahelise seose, moodustades suurepärase terviku.

Raamat algab kahe ulmelise koomiksiga, mis esialgu näivad olevat juhuslikult sinna sattunud. Loo sissejuhatuseks on ühe näitleja elu viimane vaatus läbi pealtvaataja silmade. Kireva elusaatusega artist sureb laval kuningas Leari mängides ning pääseb nõnda juba järgmisel päeval algavast maailmalõpust. Irooniline, kas pole?

Järjekordse gripiepideemia vallandumine jätab inimesed alguses ükskõikseks, kuid võtab peagi traagilise pöörde, levides väga kiiresti ja tappes vaid paari päevaga üheksakümmend üheksa protsenti inimkonnast. Linnadest saavad kummituslikud paigad täis seisvaid autosid, surnud inimesi ja mahajäetud maju. Ellujäänud moodustavad kolooniaid, loovad perekondi, lähevad hulluks ja sunnivad teisi oma ususektide reeglitele alluma. Mitte igaühe mõistus ei suuda olukorraga leppida ning mõned üksikud peavad endid väljavalituteks, kellele on ellujäämise tasuks kõik lubatud. Ühe taolise isehakanud juhi, Prohveti, lugu kerib ennast lõpust algusesse, pannes talle isegi natuke kaasa tundma. Prohvetist saab paha, kelle vastu lõpujärgses maailmas võideldakse.

Pealiin jutustab näitlejast, kes raamatu alguses hinge heitis. Kolme abielu jooksul aitas ta täita ühe kunstniku unistuse, mida illustreerivad raamatu esilehtedel olevad koomiksid, anda elu pojale, kelle kanda jääb edasises tegevuses oluline roll, inspireerida ellujäänud näitetruppi mängima Shakespear´i etendusi laastatud maailmas.

Üks noor neiu, kes näitleja surmahetkel oli alles laps, rändab nüüd koos teatriga ringi, seljakotis iidoli elulooraamat, mõned ajaleheväljalõiked ja kaks koomiksiraamatut. Needsamad, mille joonistas näitleja esimene naine. Katkises kosmosejaamas elavad väljamõeldud tegelased on üheaegselt toeks nii näitlejatarile kui ka Prohvetile, kes lapsena neid koomikseid lugedes üles kasvas.

Teine liin jutustabki koomiksikunstnikust ja tema elust enne epideemia puhkemist. Naise eluarmastusteks olid kunst ja näitleja, kes pärast temast lahkuminekut veel kaks korda abiellus.

Kolmas liin on näitetrupist. Justkui mustlaslaager rändavad nad vankritega ringi pisikeste linnade vahel, püüdes etendusi andes inimestele natukegi rõõmu tuua. Kandes mahajäetud majadest leitud pulmakleite ja ülikondi kostüümidena, mõjuvad nad räbalais ja agraarühiskonna tasemele langenud rahvale kui muinasjututegelased.

Neljas liin on ajakirjanikust, kes ettenägelikult epideemia tulekuks valmistus ja tänu sellele ellu jäi. Temagi on näitlejaga tihedalt seotud, alustades maja ümber luurava kõmupiltnikuna ning lõpetades meditsiinitöötajana. Temast saab salapärane kangelane, kes tormas publiku hulgast lavale, et elustada hingevaakuvat artisti.

Viimane liin jutustab lennujaamast, kuhu juhuse tahtel jäid inimesed, kes ei nakatunud surmavasse grippi. Saanud depoos kraani all pesu pestes ja lõkke kohal toitu küpsetades esimesed kogemused ellujäämise vallas, kujuneb välja tugev tsivilisatsioon, kes hiljem teiste ellujäänutega ühineb. Lennujaamast saab muuseum, kuhu jäävad alles mälestusesemed katastroofieelsest ajast. Tuhmunud nutitelefonid, kasutud pangakaardid ja muu taoline. Autori nägemuse kohaselt kukub ühiskond kokku ülikiiresti, sest nutiseadmetega mugavdunud inimesed ei suuda hoida toimimas internetti, elektrisüsteemi, mootoreid... Tuled kustuvad ja autod peatuvad. Näib, et viirus jätab puutumata vaid need inimesed, kellel pole vähimatki tehnilist taipu.

Millega lugu lõpeb ja kas ellujäänutel on siiski mingit lootust endist elukorraldust taastada, jäägu lugejatele avastada.

Taas kord HÕFF tulekul (J. J. Metsavana)

Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festival (HÕFF) kutsub kõiki filmisõpru mudapealinna Haapsallu tähistama kevadet koos anrikino tippude ja nimekate külalistega. 29. aprillist 1. maini toimuva festivalil annavad aegumatu techno-noir ulmeklassika "Terminaator" kõrval tooni veel mitmed harvanäidatud filmipärlid 1980ndatest aastatest.

Juba festivalidel kriitikutelt ja publikult üksmeelse tunnustuse saanud hittfilmide kõrval üllatatakse publikut ka mitme esilinastuse ja rariteetse klassikaga 35 mm filmikoopialt, mida seni Eestis suurelt ekraanilt pole näidatud. Vaatamist jagub nii noortele kui ka kogu perele, ning loomulikult ei puudu programmist ka friigi- ja ekstreemfilmide sektsioon. Kokku näidatakse festivalil orienteeruvalt 25 täispikka filmi.

Esimest korda festivali ajaloos on tiheda filmiprogrammi kõrval ka temaatilised eriüritused raamatulaadast robotite ehitamiseni. Nii eriürituste- kui filmiprogramm täieneb jooksvalt ja avaldatakse täielikult PÖFFi veebis 8. aprillil. Mõned (eriti ulmefännidele) olulised punktid on samas juba teada ja neid siis püüamegi antud tekstis kajastada.

Aurupungi klassik saab HÕFFilt elutööpreemia!

HÕFF pärjab postuumse elutööpreemiaga legendaarset filmimeest Karel Zemani. Oma efektsete filmide tõttu ka "Tehhi Méliès'iks" kutsutud meistrile pühendab HÕFF kolmest filmist koosneva retrospektiivi ja tema loomingust inspireeritud ettekande ning töötoa.

Karel Zeman (1910 - 1989) kuulub Teise maailmasõja järgsesse legendaarsesse Tehhi kineastide põlvkonda, mis hakkas kogu Euroopas tooni andma oma uuenduslike filmidega. Zeman oli üks esimesi filmimehi maailmas, kelle filmides võis näha aurupungi-anri elemente, tuues suurele ekraanile nö retrofuturistlikud leiutised ülemöödunud sajandist.

Zemani esimesed nukufilmid 1940ndatel aastatel said kodumaal suure menu osaliseks, esimeste täispikkade filmideni jõudis animaator 1950ndatel. Rahvusvahelise läbimurde tegi Zeman 1958. a filmiga "Back Cupi saare saladus" (tuntud ka pealkirjade all "Hukatuslik leiutis" ja "Jules Verne'i imeline maailm"), mis on tänini Tehhi kõige vaadatum mängufilm ja on restaureeritult taas leidnud tee tänapäeva publikuni. 1980ndate aastateni töötanud Zeman lavastas kokku üle 30. mängu- ja animafilmi. Zemani kaasaegsetest olid tema loomingu imetlejate hulgas ka Pablo Picasso, Charlie Chaplin ja Salvádor Dalí, tänapäevastest filmiloojatest on tema töödest tugevaid mõjutusi saanud Terry Gilliam, Tim Burton, Wes Anderson jpt.

"Just tänu mitmele Zemani filmile, mis 1970-80ndatel aastatel Eestis kino- kui teleekraanidele jõudsid, armusin ka mina sarnaselt tuhandetele eakaaslastele esimest korda filmimaagiasse nii jäägitult, et mälupildid kunagi nähtud filmidest tekitavad siiani meeldivaid külmavärinaid," kommenteeris elutööpreemiaga pärjatava lavastaja olulisust HÕFFi programmijuht Helmut Jänes. "Andes postuumse elutöö auhinna Karel Zemanile, tähistame sellega mitte ainult suure meistri saavutusi, vaid kinomaagia tähtsust nii minevikus, olevikus kui ka tulevikus", lisas ta.

HÕFF toob publikuni Zemani loomingu kolm kõige legendaarsemat filmi.

1958. aastal esilinastunud ja eelmisel aastal restaureeritud "Back Cupi saare saladus" loob erinevate montaai- ning animatsioonitehnikate põimimise kaudu maagilis-poeetilise maailma, mis toetub reissööri lemmikkirjaniku Jules Verne'i vähetuntud romaanil "Isamaa lipp".

1961. aastal valminud pöörane fantaasiafilm "Parun Münchhausen", mis on samuti oma aja eriefektide musternäidis, on inspireeritud nii George Mélies'i varajastest ulmefilmidest, aga ka vene kosmonaudi Juri Gagarini esimesest kosmoselennust.

1966. aasta linateoses "Varastatud õhulaev" segab Zeman taas animatsiooni ja mängufilmi anreid, jättes filmist mulje kui sajanditagusest liikuvast piltpostkaardist. Tänapäevalgi humoorikana mõjuv kogupereseiklus põhineb lõdvalt Jules Verne'i romaanil "Kaheaastane puhkus".

Filmid linastuvad HÕFFi raames reedest pühapäevani ja on varustatud inglisekeelsete subtiitritega. Filmidele eelnevad sissejuhatused.

Nostalgialaks on garanteeritud! Vaata Zemani filmide retrofiilinguga treilereid:

,,Back Cupi saare saladus"

,,Imeline parun Müncchausen"

,,Varastatud õhulaev"

Selle aasta retrofilmiks ,,Terminaator"

Unenäost inspireeritud madalaeelarvelisest ,,Terminaator" (1984), mis viib vaataja apokalüptilisse sõtta robotite ja inimkonna vahel, on kaasajaks kasvanud välja üks kõigi aegade suurim ulmefilmide klassika. Teos lennutas Hollywoodi orbiidile Austriast pärit näitleja Arnold Schwarzeneggeri ja lavastaja-stsenarist James Cameroni. Film linastub HÕFFi alaprogrammi 80's coming back raames, kus varasematel aastatel on näidatud retrohitte nagu "Robocop", "Mad Max 2", "Põgenemine New Yorgist" jt.

Nö double-bill filmina näidatakse kohe peale Schwarzenegger-Cameroni läbilöögifilmi Indoneesias valminud hullumeelset linateost ,,Leedi Terminaator" (1989), kuhu kehtivad ka "Terminaatori" seansile ostetud piletid.

"Püüame taoliste kaksikfilmide demonstreerimisega taaselustada kunagi väga populaarset filminäitamise formaati, mis võimaldas publikul vaadata oma lemmikuid ühe piletihinnaga. Kui "Terminaatorit" demonstreeritakse eesmärgiga tuua surematu klassika taas suurele ekraanile, siis selle Indoneesias tehtud ogaralt naljakas ja verest, seksist ning kuulidest läbiimbunud pöörane uusversioon näitab meile anri seda poolt, millest sai tugevaid mõjutusi näiteks Quentin Tarantino hilisem looming," kommenteeris HÕFFi programmijuht Helmut Jänes.

Friigifilm

Friigifilmide sektsioon on saanud täiendust briti filmiga "Aaaaaaaah!", mille lavastajaks on filminäitleja Steve Oram ("Ekskursandid", "Kanal"). Orami reisööridebüüt on originaalne katse näidata kaasaegset hullumeelset maailma, kus elavad ahvidele sarnaselt käituvad inimolendid. Kindlasti üks eriskummalisemaid filme tänavusel festivalil, mis on oma veidruselt võrdne partner Harmony Korine absurdihorror'ile "Prügikargajad". Filmi klipp.

Olulist

Filmiprogramm täieneb kuni 1. aprillini. Kava ja programm on täies ulatuses avalik 8. aprillist.

Kuni 1. aprillini saavad soovijad Piletilevist endale soetada soodushinnaga passid 32  eest, alates 1. aprillist on passi hind 39 .

Ajakirjanikud saavad festivalile registreerida HÕFFi pressilehel.

HÕFF toimub 29. aprillist 1. maini Haapsalu kultuurikeskuses.

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival on rahvusvahelise Euroopa fantastiliste filmide föderatsiooni Méliès liige.

Festivali korraldavad Haapsalu linnavalitsus, MTÜ HÕFF ja MTÜ Pimedate Ööde Filmifestival.

Vaata rohkem festivali filmide kohta HÕFFi kodulehelt.

"Kullake"

"Sorgenfri"

"Green room"

Lauamänguarvustus: Mysterium (Ove Hillep)

Aastaid tagasi pandi vanas häärberis toime julm roim, milles süüdistati alusetult üht maja elanikku, kes ka surma mõisteti. Kuid kuna õige mõrvar jäi karistuseta, ei saanud ka tapetu hing rahu ning jäi majaseinte vahele lõksu, saamata rahu ka surmas. Uued omanikud, soovimata jagada oma kodu surnuga, kutsusid kohale grupi sensitiive, et need lahendaksid lõplikult surnu saladuse. Nagu aga selgub, on nende seinte vahel toimunud mõrvu tunduvalt rohkem. Et saladusele jälile saada, tuleb neile kõigile lahendus leida.

Lauamängus "Mysterium" on mängijad sensitiivid, kes püüavad üheskoos kergitada roima ümbritsevat saladuse loori. Neil on abiks üks mängija - hukkunu hing, kes saab teistele saata nägemusi unenägude kaudu. Vaim aga ei tohi teiste mängijatega muul moel suhelda, mis tähendab, et reeglite järgi peaks ta külmunud tursa näoga vaatama pealt, kuidas teised mängijad meeleheitlikult tema poolt antud mõistatusi püüavad lahendada.

Mäng koosneb peamiselt vaid erinevat tüüpi kaartidest: unenäokaardid, mida hukkunu hing sensitiividele saadab; asukohakaardid, kus roim toimuda võis; isikukaardid, millel on võimalikud tapjad; ning mõrva sooritamiseks kasutatud relvad. Viimaseid kolme kaardipakki on kaks tükki - üks komplekt sensitiividele ning üks hingele. Enne mängu valib hing igale sensitiivile salaja komplekti kolmest eri tüüpi kaardist, mis on talle määratud mõistatus. Väikese eeltööna võib antavad mõistatused komplekteerida ka loogiliselt, mis võib selle lahendamist tunduvalt kergendada.

Mängijatel on tapja leidjaks aega seitse päeva, mis tähendab, et nad peavad leidma nii tapmise asukoha, tapja, mõrvarelva ning ka antud hinge maise keha tapja vaid seitsme vihje abil. Kuna aga hukkunu hinge poolt kasutatavad unenäokaardid on juhuslikud ning piiratud, keerleb mäng peamiselt selle ümber, mida paganat see hull hing jälle silmas võis pidada. Osasid vihjeid on lihtne anda, kuna mõnikord võivad mõistatuskaartidel ning unenäokaartidel mingid asjad, temaatikad, värvused või muud detailid kattuda, kuid tihtipeale juhtuvad hingel käes olema kaardid, mille puhul tuleb mõni vihje äärmise kujutlusvõime abil välja kangutada.

Kõik mängukaardid on kujundatud äärmiselt loovalt ning detailselt, kannatades täiesti võrdlust Dixit'i esimese kaardipakiga (teine osa oli pisut kehvem, edasistega ei ole nii palju mänginud) ning nendest vihjete väljalugemine võib olla üprisiki väljakutseid pakkuv tegevus. Samuti on mäng keelest täiesti sõltumatu, mis võimaldab seda mängida ka nooremate mängijatega. Takistuseks ei ole ka mänguaeg, kuna enamasti kestab üks mäng tunnikese või ehk natuke rohkem, sõltudes suuresti mängijate tõlgendusvõimest. Positiivse omadusena võib veel ehk välja tuua suure võimaliku varieeruvuse mängijate arvus. Ühtmoodi nauditav on see nii kahe kui seitsme mängijaga, mis võimaldab seda planeerida pidudele, kus ei ole päris selge, kui palju rahvast kohale ilmub. Samuti on võimalik poole mängu pealt sisse sadada ning asuda pärast kiiret reegliteseletamist kohe mõistatuste kallale.

Antud mäng meeldib kindlasti kõigile, kellele pakkus põnevust mängus "Dixit" antud mõistatusi lahendada. Samuti ka neile, keda köidavad mängude juures peamiselt nende esteetiline väärtus. Kiire peomänguna on "Mysterium" täiesti ideaalne. Koostöömängude põlgajad aga võiksid antud mängu osas ettevaatlikud olla. Ma ei ole päris kindel, kas selle kunstiline väärtus kaalub üles teisele mängijale keeramise võimaluse.

Küürakas potter ja hull teadlane (J. J. Metsavana)

"You know this story," ütleb Daniel Radcliffe´i mängitud Igor juba filmi alguses ja tahaks kohe vastu vaielda, et ega ikka ei tea küll. Eriti kuna sind sunnikut ju üldse originaalloos ei olnud.

Üsna kiirelt selgub muidugi, et ta pidas silmas mitte raamatust pärinevat lugu, vaid filmidest pärinevaid klieesid. Noh, et monstrum on juhm mutripea, hullu doktorit abistas küürakas ja neid kõiki ajas taga miski kuri politseimees. Ainult see kõik on tehtud seekord ülevoolavas draama võtmes. Mis mind aga eriti tüütas oli see, kuidas kõik undasid terve film, kui ebapüha kõik see on, mida tehakse ja kuidas seda kõike ei tohiks teha. Samas olid kõik argumendid religioossed ehk et tegemist on patust sündinud jumalavastase teoga. Yeah-right! Sama räägitakse ka abordi ja vereülekande kohta. Oleks siis mõni Viktori varasem eksperiment vähemalt midagi pahelist teinud, aga kõik mida eelnevalt näidati oli üks poolmädanenud ahv, kes miskit mõistmata mööda ülikooli ringi kappas ja kappe ümber ajas.

Aga sellest hoolimata käisid kõik muudkui ümber teadlase ja undasid: "Viktor-Viktor, mida sa teed, mõtle ometi, see on jõle, sa oled hull! Hull!"

Ja siis see witchfinder general või täpsemalt politseinik, kes Frankensteini jälitama asub. Kui nüüd aus olla, siis ma ei teagi, kust filmist sellise ühekäelise ja ühesilmalise tüübi stereotüüp tuleb. Ilmselt pidi ta ikkagi ka enne Young Frankensteini Inspector Kempi eksisteerima. Igatahes oleks ka tema pidanud loogiliselt võttes ootama ikka ära, kuni koletis mingi pahateo teeb ja alles siis hakkama marutama.

Okei, üks asi võeti siiski otseselt raamatust üle ja selleks oli hetk, kus Viktori meeletu võidurõõm asendus hetkega kohutava hirmu ja põlgusega. Vot sellest järsust meeleolumuutusest ei saanud ma aru ei raamatus ega ka filmis. Kuidas sa saad ööd ja päevad mingit jurakat laipa nõeluda ja eufoorias olla ning äkitselt nagu nupulülituse peale ümber mõelda? Võib-olla sellepärast ma polegi hull teadlane? Raamatus ja varasemates filmides anti vähemalt elukale aega enda intelligentsust ja/või hullumeelsust tõestada, käesolevas filmis hakkasid aga Viktor ja Igor teda koheselt kõikide kättesattunud oradega suskima?! Tahaks küsida, mis teil viga on, mehed? Kas hakkaksite vastsündinut ka jalgadega peksma, kui ta kohe kaabut ei kergita ja ,,Tere õhtust, härrased, milline tore tormine ilm väljas on," ei ütle? Ah et polnud õiget elusädet silmis? Minul ka poleks, kui oleksin just välguga vastu pead saanud ja siis ärganud üles plahvatavas lossis, mille vanad otlased ehitasid ilmselgelt tellisteks pressitud püssirohust.

Ei saa ükski film tänapäeval armuloota ja ei saa ka käesolev. Otse loomulikult on Igoril silmarõõm, kes pakub üllatust sellega, et ei täida loo arendamise seisukohalt mingit rolli. Temapoolt ei tule isegi mitte tüüpilisi ootuspäraseid klieesid nagu näiteks ootamatu surmasaamine läbi monstrumi käppade. Pigem tundub ,,tiki" eesmärk võimalikult palju ussitada ja kahe sõbra vahelisi suhteid rikkuda. Aga eks armastus pidavatki olema tugev meestevaheline tunne, mida naised vaid lörtsida oskavad. Või mida see film meile nüüd selle pooliku armuliiniga täpselt öelda sooviski?

Ühesõnaga, kuigi mõte lisada filmi draamat ja vaadelda sündmusi läbi Igori silmade läbi polnud paha, oli teostus üsnagi kohutav. Muide, hakkasin uurima, kust üldse Igori tegelaskuju meie teadvusesse on jõudnud. Selgus, et esimeses 1931. aasta Frankensteini filmis oli küll doktoril küürakas abiline, aga tema nimi oli Fritz. Esmakordselt ilmus Fritz välja juba 1823. aasta näidendites ja tegeles peamiselt doktorile kehaosade varastamisega. Ehk see on selge, kust pärineb küüraka abilise stereotüüp. Aga kust siis ikkagi see Igori nimi tuleb? Siin on ilmselt kaks võimalust. Kas 1933. aasta filmist ,,Mystery of the Wax Museum", kus ta oli vahamuuseumi direktori abiliseks (mängitud seejuures noore Charles Bronsoni poolt), või 1939.aasta filmist Son of Frankenstein, kus leidus Ygori nimeline kuri voodihaige. Kõige meeldejäävaim ja tuntum Igor on ilmselt pärit aga hoopistükis komöödiast Young Frankenstein ja teda mängis Marty Feldman. Kui peate tingimata mõnda Frankensteini filmi nägema, siis vaadake parem seda ja kui olete juba näinud, siis vaadake uuesti. Ikkagi parem kui see uus Frankensteini nimeline sõnnik.

Batman vs Superman: Orbude kaklus (Riho Välk)

Märkus: ülevaade on kirjutatud keskmise kinokülastaja, mitte koomiksifänni perspektiivist.

Tundub, et koomiksinohikud üle maailma on jõudnud vanusesse, kus neil on piisavalt raisatavat raha. Seda võimalust ei saa ju ükski rahavabrik mööda lasta ja nii toodetakse kõikvõimalikke koomiksitel põhinevaid filme kiiremini kui Vändras saelaudu. Elu on näidanud, et üldjuhul on ühe koomiksikangelase taga ühed kindlad fännid. Kuidas aga kasumit suurendada? Kõige lihtsam on muidugi võtta kaks või veelgi rohkem kuulsat tegelast, lasta neil teineteist natuke peksta ja lõpuks ikkagi leida keegi kolmas, kes ühist peksu väärib.

Kohe filmi alguses näeme kohutavalt üledramatiseeritud pisidetailidega, kuidas noor Bruce oma vanematest ilma jäi. Sellele järgneb kaevu kukkumine, millest ta saab välja nahkhiir-tornaado abil. Olgu, vaatajale öeldakse minutike hiljem näkku, et tegemist oli unenäoga, aga mina olin halvasti serveeritud jampsi eest juba jõudnud punkti maha tõmmata.

Peamine mis, mulle filmi erakordselt tülgastavaks muutis, oli kogu selle läbiv ideoloogia. See tundus kohati nagu mõne kuivetunud bürokraadi märg unenägu - kuidas taltsutada kõikvõimast inimest mõttetu paberimäärimisega, seda samal ajal moraalsuse ja laste ohutuse taha peites. Suur osa filmist üritatakse Supermanile päitseid pähe saada, teiselt poolt jäi kõlama üks ahastav uudisteartikkel. "Batman on enda märgi kõrvetanud lastepilastajatele ja seksorjade pidajatele. Ohvrite jaoks tähendab selle märgiga vanglasse sattumine surmanuhtlust." Publik, vihake kõiki, keda ei taltsuta kõikvõimas bürokraatia ja saagu kõik karistatud, kes ei usu kurjategijate õigustesse.

Teine asi oli loogika. Ei hakka väikeste asjade kallal nokkima, kuid "Batman vs Supermani" loogika oli kohati tasemel "kulutame euro, et säästa senti." Selle kõige jubedam ilming oli kohas, kus Superman ja Batman teineteist tümitasid. Ühel on tankisoomust purustavad rusikad ja teisel tankisoomust purustavad raudrusikad. Üks neist kukkus näoli ja teine osapool, vist suurest hellusest, otsustas teda mitte oma rusikate või näiteks raudlatiga peksta, vaid rebis seina küljest hea pehme kraanikausi, mis ilmselgelt teise osapoole peaga kokku puutudes kildudeks pudeneks. Olen kindel, et internetis liigub videosid, kuidas mõnele purjus sellile on kraanikauss pähe kildudeks löödud, ilma et sellel erilist peatavat mõju oleks.

Lihtsalt kõik selle filmi juures tekitab aina rohkem ja rohkem küsimusi. Ainuüksi süee jääb ebaloogiliseks. Millegipärast otsustab Batman, et Superman on liiga ülbeks läinud ja tuleb kord majja lüüa. Ehk siis tuleb Superman maha lüüa. Noh, nii igaks juhuks. Või siis selle tõttu, et Bruce Wayne nägi unes düstoopiat, mida valitseb kuri Superman ja talle alluvad Darkseid'i paradeemonid (siinkohal tuli wiki appi võtta, film ei andnud mingit selgitust, mis tembutamine seal käis). Olgu, eeldame, et ta nägi seda unes. Teda äratab sellest unenäost karjuv ajarändur, kes on veel rohkem segaduses kui justärganud Bruce. Ühegi sisuka teate asemel tuleb ainult soga, millest jääb kõlama lause: "Ma tulin liiga vara, sa pead mind kuulama: tema ongi võti! Sul on õigus! Leia meid!" Aitäh?

Neid halbu unenäostseene jagub keskmiselt iga paarikümne minuti taha, igaüks neist on mõttetum ja sisutum kui teine. Kõige suurem mure nendega on aga, et need algavad eikuskilt ega seleta mitte midagi. Iga kord jõuavad peas käima hakata mõtted: "Mis siin toimub? Kes need on? Kus see on? Mis eesmärgiga seda näidatakse? Miks ma seda filmi vaatama tulin?"

Mu silmad on karjumisest mustaks tõmbunud

Loogika, veel kord loogika. Seda tuleb lihtsalt tikutulega otsida. Kui autole kukub terve laev peale, siis see auto on seal all kinni, isegi kui see on Batmobile. Miks peaks tuumapommi plahvatus kellegi kiilakaks vanameheks muutma. Miks visata relv vette? Mitte kuskile põhjatusse kaevu, vaid võtta relv ja see dramaatiliselt lompi poetada. Isegi mitte vihaga visata, vaid õrnalt libistada. Miks tuli Superman üldse Batmaniga tüli norima? Miks treenis Bruce Wayne enda lihaseid traktorirehvi vasaraga tagudes, kui ta võiks normaalset treeningvarustust kasutada? Kas Superman on täiskohaga stalker, sest iga kord kui Lois Lane enda liiga suure uudishimu tõttu surma peaks saama, on ta alati kohal. Miks on Metropolises ja Gothamis nii kuradima palju hobuseid?

Viimase asjana tahan kiruda veel üledramatiseerimist. Igal võimalusel üritatakse näidata, kui raske ikka kellegi elu on olnud. Vahele pikitakse täiesti noir kaadreid, lihtsalt selleks, et need oleks seal. Seda, kuidas Bruce Wayne vanematest ilma jäi, näidati aegluubis ja ülidramaatiliselt vist lausa kolm korda. Süngus ja ahastus voolas ekraanilt vastu ka audiovisuaalsest stiilist. Pilt oli algusest lõpuni depressiivselt 50 halli varjundit. Enamus filmi sajab lörinal padukat, et ikka veel ahastavam oleks. Pööran keskmisest inimesest rohkem tähelepanu heliribale, aga siin seda lihtsalt ei olnud.

Hädas daam ja liputajamantliga detektiiv kohtuvad kangi all ning vihma sajab

Soovitan vaadata. Kodus. Rohke õlle ja purjakil seltskonnaga, kes teevad lolle nalju. Eelistatult internetist varastatult, sest raha see soust väärt pole.

Luubi all: Üllatus Weinbergilt (Agur Tänav)

Püüdmaks abistada ulmelugejal mitte maha magada häid kodumaiseid lugusid ja anda ka autoritele veidi tagasisidet, siis sai ette võetud ja pandud ekraanile mõned mõtted eelmisel kuul ,,Reaktoris" ilmunud kodumaiste ulmejuttude teemal. Lugusid oli kaks ja kumbki autor ei ole ulmemaastikku tähelepanelikumalt jälgivale huvilisele tundmatu nimi.

,,Kes varju püüab" - Heinrich Weinberg

Viimasel ajal on mul Eesti ulmet ikka väga tihti hea meel lugeda. Osatakse kirjutada ja kirjutatakse häid lugusid. Weinberg on minu jaoks olnud ikka autor, kel on head mõtted ja kirjutada oskab, kuid kelle lugude esitusviis on olnud minu jaoks veidi liiga kuiv. Seepärast ei ole ma tema lühiromaane tavaliselt ka ühe soojaga lõpuni jõudnud, vaid olen pidanud tegema pause. Kuidagi aeglased ja lohisevad on nad, isegi märulikohad. Sarnase eelootusega lähenesin ka loole ,,Kes varju püüab", ent mind ootas üllatus. Seekordne lugu on hoopis tempokam ja tegevusrikkam, kui Weinbergil tavaliselt. Minu huvi ei raugenud hetkekski ja põnevust jagus viimaste ridadeni.

Millest see hea lugu siis rääkis? Tegevus toimub tänapäeval. Sõidab üks eesti soost puusepp ühendkuningriigist äriasjust koju ja temaga hakkab juhtuma kummalisi asju. Hmmm, mida veel sisu liialt paljastamata öelda... Ma arvan, et sisust piisab :D Põnevust lugejale peab ka ikka jääma ju. Ühe vihje siiski teen - Hiroshi Sakurazaka "All You Need Is Kill". Kes on seda raamatut lugenud või tema põhjal tehtud filmi näinud, siis peaks see vihje piisav olema. Luubi all olevas jutus on sarnase situatsiooniga kimpus aga meie omad jorsid.

Kas sellel heal lool oli ka puudusi? Õigustatud küsimus - muidu ma siin kiidan, kütan ootused üles ja siis hakkab keegi lugema ja säh, üks viga teise otsa ja pettumus suur. No tegelt oli vigu küll, ja kuhjaga, suure kuhjaga. Näiteks see peategelase sõber Harri. Kui ikka tegelasel pole terve jutu jooksul miskit peale ähäh ja öhöh-i eriti öelda, siis pole teda vajagi. Ma mõtlesin, et Harril, kuna ta pidevalt kuhugi läks, poodi või suitsu tegema, on ikka mingi salajane missioon ka, siis muudkui ootasin - tühjagi. Nii et SPOILER - Harri on mõttetu tüüp, ärge temaga arvestage.

Teiseks - see peategelane ei olnud esimeses ,,päris"episoodis ikka eriti usutav - no see automaadi üleskorjamine ja baarmani ähvardamine - no mida? Ainus põhjendus, et ta oli okis ja ei saanud ise ka aru mis teeb. Mõttetu detail, vale detail. Kui kunagi tuleb kordustrükk, siis soovitan soojalt selle maha kriipsutada.

Kolmandaks - tühja lobinat oli alguses ja vahepeal veel sutsu liig palju. Kui tegelased räägivad, siis olgu sel kasvõi hiljem mingi oluline tähtsus, mitte ärgu padraku niisama maast ja ilmast, et autor saaks näidata et nad tutvuvad loomulikul teel või milleks iganes seda vaja oli. Ja siis seda veel sada korda üle korrata. Päh, olgem asjalikud, inimesed, rääkigem asjast. Saab veel tihendada, saab.

Aga üldiselt - hea lugu. Selle aasta loetud lühilugudest peaaegu Stalkeri kandidaat. Vähemalt esimese kümne sekka kindlasti mahub. Aasta on muidugi ees veel pikk ja loodan, et tuleb hunnikus lugusid, mis selle loo mu nimekirjas tahapoole tõrjuvad, aga seda ainult seepärast, et ma tahan veel palju head kohalike autorite loomingut nautida. Varsti võtan ette Weinbergi värskelt ilmunud esikkogu ja loodan sealt midagi samaväärset leida.

,,Tundekasutus" - Tõnis Hallaste

,,Tundekasutus" on säärane moodne ja veidi kirjanduslikult kenitlev lugu, kus rõhk ei olegi lool, vaid rohkem loo esitamisel. Tegelased küll räägivad palju, kuid me ei saa neist endist suurt midagi teada, vaid hädapärast niipalju, et tegevus saaks surnud punktist üle ja lõppu välja. Ositi just seesama moodsus ja kenitlus ongi tapnud hea loo. Sellest on jäänud sisse liiga palju väheütlemisi. Me saame küll napilt läbi vihjete teada, et peategelane on nurgatagune isehakanud tohter, kuid me ei saa teada, mida ta ise arvab oma tegevusest? Raske on tegelasele kaasa elada, kui lugeja tegelasega tuttavaks ei saa või tema motiive ei mõista. Jääb segaseks, miks ta sellega üldse tegeleb, kui on selge, et ta saab vaevalt aru millistele nuppudele masinal vajutada. Üsna huvitav on viis, kuidas autor laseb lugejal imemasina taustast aimu saada. Doktor on suure ähmiga (miks ta ähmis on?) võimetu kahte lauset ritta panema ja laseb kliendil hakata jutustama tundemasina saamis- ja ajaloost. Kirjanduslikult huvitav võte, kuid tavamõistuse jaoks mitte eriti usutav ja loogiline. See oleks sama hea, kui inimene tuleb ajuopile ja kirurg puterdab ja ei oska öelda, mida ta just seal ajus tegema hakkab ja palub siis patsiendil hakata jutustama ajukirurgia ajaloost. Samas veidi tugevama põhjendusega, rääkides meile tohtri taustast ja sellest, kuidas ta sellisesse situatsiooni on sattunud, oleks saanud selle ka usutavamaks muuta. Tegelikult ongi lool peamiselt üks häda. Kõik on olemas ja kirjutada Hallaste oskab, ainult, et ta on kõike peale põhiliini andnud edasi liiga vihjamisi, poolikult, ütlemata jättes. Kõike loo elemente tugevdades oleks saanud tugevama loo. Lugeda kannatas küll, aga sügavust ja teravust oleks juurde tahtnud.

Peab ütlema, et seekordseid ,,Reaktori" lugusid oli päris huvitav lugeda. Mõlemad autorid oskavad kirjutada, ja kuigi arenguruumi jagub, siis just seepärast ootan neil tulevikus veel paremaid ning loodetavasti sugugi mitte kehvemaid lugusid.

Kurioosum 03/16 (Rauno Pärnits)

Rahvusvaheline Tolkieni lugemise päev on 25. märtsil, kuna just sel päeval Maakonna kalendri järgi langes Sauroni võim.

Tolkieni perekonnanimel on saksa juured. Algne vorm JRRT enda arvates oli tollkühn, mis tähendab hulljulget.

Esimene JRRT kirjutatud teos oli 1926. valminud Silmarillion, mida ta aga hiljem korduvalt ümber kirjutas ja täiendas ning mis ilmus alles pärast autori surma.

Inglisekeelne sõna "hobbit" oli olemas ammu enne Tolkieni, tähendades kohalikku mõõtühikut ca 2½ buelit, samas on sõna olemas ka 1584. aastaga tituleeritud tekstis Discovery of Witchcraft, mis käsitleb vaimolendeid ja paharette.

JRRT müüs oma teoste ekraniseerimisõigused 1969. aastal 100 000 naela eest United Artist'le, kusjuures ühena esimestest näitasid huvi filmimise vastu biitlid, kes üritasid selleks tõsiselt ära rääkida Stanley Kubrickit. Viimane aga keeldus, kuna pidas raamatut filmimatuks. Kujutage nüüd ette John Lennonit Guglunki, Paul McCartney'd Frodo, Ringo Starri Mängla-Jussi/Sam Gamgee ja George Harrisoni Gandalfina....

Gandalfi välimus olevat inspireeritud saksa kunstniku Josef Madeleneri maalist "Mäevaim".

2004. aastal avaldati ajakirjas British Medical Journal artikkel, kus prooviti diagnoosida Guglunki vaevusi. Artikli kohaselt kannatab Guglunk ränga B12 vitamiini puuduse all, mis põhjustab nii paranoiat kui rauaaneemiat (sh juuste väljalangemist ja kaalukaotust). Vaimse tervise osas on üheksast skisofreenia tingimusest täidetud seitse.

Kääbiku raamatus pole ühtegi naistegelast ning ainuke nimeliseltki mainitud naine on Bilbo ema, Belladonna Tukk/Took.

Kääbiku esimeses variandis on Gandalfi nimeks Bladorthin ja hoopis Thorini nimeks Gandalf. Gandalfi ja päkapikkude nimed on kõik pärit muinasskandinaavia Eddast ja viimases tähendab Gandalfr konkreetselt võlukepikesega päkapikku.

Kui JRRT saatis Kääbiku käsikirja kirjastajale, siis andis too selle hindamiseks oma 10-aastasele pojale. Poisile meeldis ning ta hindas seda sobilikuks lugemisvaraks 5-9-aastastele. Järgmisel aastal anti talle lugeda ka uue, veel nimetu JRRT raamatu (hilisem Sõrmuse vennaskond) esimesi peatükke, kuid seal oli kluti arvates liiga palju kääbikuloba.

1961. aastal seati JRRT kandidatuur üles ka Nobeli kirjanduspreemiale, kuid ürii nimetas teda teisejärguliseks jutuvestjaks.

Ühe Kääbiku filmi eelarve on enam-vähem sama kui kogu Sõrmuste isanda triloogial kokku.

1965. aastal avaldati Kääbik USAs esimest korda pehmekaanelisena. Paraku polnud illustraator raamatut lugenud ja tulemuseks oli selline kaaneillustratsioon:

Sean Conneryle pakuti Gandalfi kehastamise eest 30 miljonit, kuid ta polnud nõus. Ka uus pakkumine - 15% filmitulust (see on kusagil suurusjärgus 450 miljonit dollarit) - ei pannud teda meelt muutma. Oma sõnade järgi ei saanud ta rollist aru. Ei käsikirjas, ei raamatus, ega ka mitte hiljem, filmi näinuna.

Sõrmuste isanda filmimise käigus kasutati grimmiks ära kogupikkuses 450 miili jakikarvu.

Arwen ja Aragorn on lähedased sugulased - 64 põlve lahutavad Aragorni tema esivanemast esimesest Numeroni kuningast Elrosest, samas kui Arwen on Elrose venna Elrondi lihane tütar.

Christopher Lee oli tohutu Sõrmuste isanda fänn, kes olla alates Sõrmuse Vennaskonna esmailmumisest sarja raamatuid igal aastal vähemalt korra üle lugenud. Filmivõtetel olnud lausa eraldi ajaviide osaliste poolt küsida Leelt mõnd kolmandajärgulist tegelast, selle või teise tegelase vanaisa või kellegi mõõga nimetust ning Lee polevat kordagi vastust võlgu jäänud.

Christopher Lee ammune unistus oli kehastada kinolinal Gandalfi, kuid kui talle pakkumine tehti, siis ta loobus, viidates oma kõrgele vanusele, nõustudes vähem füüsilist pingutust nõudva Sarumani rolliga. Ja ikkagi õnnestus tal võtete ajal murda käeluu, mistõttu mõnedes filmistseenides on nähtud palju vaeva kipsis käe varjamisega.

JRRT ise pidas Sõrmuste isanda suurimaks kangelaseks hoopis Mängla Jussi /Sam Gamgee'd.

Ian McKellenil ja Elijah Woodil ei olnud Sõrmuste isanda võtetel mitte ühtegi ühist võtet.

Raamatuis pole kordagi mainitud, et Legolasel on blond pea.

Paljude rekordite hulgas püstitas Kuninga tagasitulek ka siiani löömatu rekordi ekraanil näidatavate tapmiste hulga kohta - kokku täpselt 836, kui Legolase tapetud muumakit ikka ühena lugeda. Mis teeb statistiliselt kolm laipa iga filmiminuti kohta...

Sõrmuste isanda tegelased on vaatamata nooruslikule välimusele harjumatult kõrges eas - LOTR alguses on Boromir 40, Frodo 50, Aragorn 87, Gimli 139 ja Arwen 2777 aastat vana. Legolase vanuse kohta pole raamatuis ühtki vihjet.

Näitleja Jed Brophy nimi ei ütle ilmselt paljudele midagi. Mõned ehk oskavad teda seostada päkapikk Noriga filmis Kääbik. Aga vaid vähesed teavad, et tegu on Sõrmuste isanda filmitriloogias ühe hõivatuima statistiga, keda triloogia tiitrites on küll mainitud vaid ühe korra, kuid keda teravapilgulised pedandid on identifitseerinud lausa kuues rollis, neist sõnalisigi osi on lausa kolm. Mitme arvamuse kohaselt on hea ratsutaja Jed lisaks veel osaline ka igas suuremas ratsa- ja lahingustseenis.

Tolkieni tegelaste nimesid on siin-seal üle maailma antud igasugustele objektidele, aga Hollandis Geldropi väikelinnas on asi ikka täiesti üle mõistuse:

2002. aastal ilmus Hiinas anonüümse autori teos Harry Potter ja Bao Zhulongi draakon. Lisaks tavapärasele autoriõiguste rikkumisele (mille eest maksis kirjastus JK Rowlingule vaid 3400 $ trahvi) teeb asja eriti jaburaks see, et tegu on sõna otseses mõttes JRRT Kääbikuga, milles muudetud vaid tegelaskujude nimed ja lisatud paar lehekülge algusse, kus Harry ja ta sõbrad moonduvad kääbikuteks ja lõppu, kus Harry moondub tagasi inimeseks.

JRRT ja tema naise suure armastuse tunnismärgina on nende ühisele hauakivile raiutud ka kuulsaima Keskmaa armastajapaari nimed:

Ulmeuudised 03/16

Ulmestaar

Ats Miller on kindlasti tuttav kõigile, kes vähegi Estconil käinud on. Kes ei ole, võivad olla kuulnud temast niisama või vähemalt lugenud mõnda tema raamatut. On ta ju oma pseudonüümi Veskimees all üks Eesti viljakamaid kirjanikke (13 romaani, 10 lühiromaani ja peotäis muid pudinaid), tegeleb poliitikaga ning on ka Algernoni hingekirjas.

1. Mida praegu loed?

Hetkel lõpetasin (pühapäeval) silm krillis Heinleini "Uks suvesse" tõlke ülelugemise ja saatsin keeletoimetusse, enne seda aga lugesin Mart Laari "Sügissõda." (Ootasin lugemisega, kuni sain mõlemad osad koos lugeda.) Kahe sõnaga - vormilt on see ju alternatiivajalugu, aga igast sõnast on tunda, et kirjutab ajaloolane, kes teab, mida ta teeb. Ma ei viitsinud lugeda kõiki pseudoajaloolisi dokumente (ma ei viitsi neist enamasti ka pärisajaloo puhul läbi närida, neis on mittespetsialistile äärmiselt vähe köitvat), niisamuti kui ma päriselt ei usu, et nii hästi oleks läinud; jah, pole midagi võimatut, pole mingit deus ex machinat, kõik on võimalikkuse piires, aga ikkagi... teisalt - mine tea...

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Üldisemalt paneb lugema see, kui raamat minuga kõneleb. See on muidugi väga kujundlikult öeldud, eks ole... Kord on see usutav tegelane, kord usutav situatsioon, kord hea mõttekäik. Kummatigi annab selle kõik ära rikkuda. Kusjuures see kehtib kogu kirjanduse kohta - minu arvates on halb ulme mainstream-romaan, kus esineb üks miljardile kokkusattumisi ja tegelased käituvad põhjenduseta ajuvabalt. Üldiselt ma ei anna autorile andeks, kui tegelased ja situatsioonid on vaid hüpiknukkudeks autori käes ja ta üritab mulle müüa seedimatuid ideid... Näiteks eelmine raamat enne seda, Baxteri-Pratcheti Pikkmarss ei kõnetanud - kohati nauditav, kuid liiga palju mõttetut tormamist maailmast maailma. Ja vahetult enne seda Hutchinsoni Euroopa sügise puhul - vabandatagu mu ennasttäis olekut - tekkis tunne, et krt, ma ehk ei oska nii lobedalt, aga mõned asjad tulevad mul küll paremini välja...

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Nii palju on uusi asju lugeda, et ma loen raamatuid üle äärmiselt harva... Heinleini ,,Stranger in a Strange Land" ootab, et ma selle eesti keeles üle loeks...

Filmidest olen aastate jooksul mõnda ikka korduvalt vaadanud... Olgu siis "Fifth Element" - kasvõi sellepärast, et Milla Jovovich näeb paljalt nii hea välja. ,,Resident Evilit" ma EI VAATA! Muusikast kuulan ikka ja jälle Mike Oldfieldi "The Songs of Distant Earthi."

HÕFF kuulutas välja õudusjutuvõistluse

Kirjastus Helios ja Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival kuulutasid välja lühijutuvõistluse "Horrorstör!". Lühijutte hindab ekspertürii ja toimub ka rahvahääletus. Konkursi eesmärk on anda ka sahtlisse kirjutajatele võimalus saada avaldatud autoriteks ja arendada Eesti fantaasiakirjanduse maastikku, eriti huvitavate õudusjuttude näol. Kirjutama on oodatud kõik, kes soovivad end kirjanikuna proovile panna ja kelle jaoks on õudus- või fantaasiajutu kirjutamine põnev väljakutse. Lugejais peab kirjutis tekitama hirmu- ja õudustunnet. Selleks võib kujutada tavatuid tegevuskohti või veidraid tegelasi - kõik fantaasiarikas on teretulnud.

Võib saata jutte, mis on kusagil juba ilmunud. Lühijutu pikkus on minimaalselt 5000 ja maksimaalselt 20 000 tähemärki ilma tühikuteta.

Konkursi võitjale on auhinnaks 20. Pimedate Ööde Filmifestivali pass, millega saab välja võtta kokku kuni 30 passipiletit Tallinnas ja Tartus toimuvatele linastustele. Apollo kingib võitjale kinkekaardi väärtuses 30 eurot. Teise ja kolmanda koha võitjatele on auhinnaks HÕFFi passid ja Grady Hendrixi õudusromaan "Horrorstör" koos autori pühendusega ja Apollolt õudusfilmide DVD. Viis parimat lühijuttu avaldab kirjastus Helios ka e-raamatuna. Parimad lühijutud loetakse üriile ja publikule ette 30. aprillil kell 16.00 HÕFFil.

Lühijutud tuleb esitada 10. aprilliks 2016 (k.a) meiliaadressile konkurss@helios.ee või märksõnaga ,,Horrorstör!" postiaadressile Suur-Sõjamäe 10a-27, 11415 Tallinn.

Allikas: Läänlane

Ulmeteemaline diskussioon AHHAA teaduskohvikus

Teaduskeskus AHHAA korraldab koostöös kirjandusfestivaliga Prima Vista selle programmi raames teaduskohviku formaadis vabas vormis diskussiooni ulmekirjanduse ja teaduse suhetest. Üritus toimub kolmapäeval, 4. mail 2016 kell 18-20 Tartus lokaalis Vein ja Vine (Rüütli tn 8). Temaatika valik tuleneb sellest, et AHHAA poolt korraldatava Teadlaste Öö Festivali selleaastaseks teemaks on ulme ja teadus, seega on antud teaduskohvik hea sissejuhatus ka AHHAA festivalile.

Teaduskohviku esinejaks on ulmekirjanduse ekspert, toimetaja ja väljaandja Raul Sulbi, kes kõneleb teemal «Teaduse ja ulmekirjanduse puutepunktid, ühisosa ja erinevused».

Ulmekirjanduse ja teaduse seoseid on eri riikides ja eri riigikordade ajal erinevalt rõhutatud ja moodsa ulme tekkeprotsessis kahe maailmasõja vahel on teaduse populariseerimisel olnud eluliselt oluline roll, selle pinnalt tekkisid ka esimesed ulmeajakirjad, kerkisid esile autorid jne. Ka Nõukogude Liidus tekkis ja levis teaduslik fantastika laiemalt justkui populaarteaduse kõrvalharuna. Hiljem, ulme kommertsialiseerudes ja fiktsionaliseerudes need seosed nõrgenesid ning valdavat osa tänapäeval viljeldavast ulmest on raske teadusega seostada, kuigi oma prognostilise ja teadust populariseeriva funktsiooniga ulme eksisteerib ka nüüdisajal.

Raamatuesitlus: Mairi Lauriku "Süsteem" ja Mann Loperi "Kellest luuakse laule"

21. märtsil kl 17 toimus Tartu Linnaraamatukogu kohvikus "Tort ja Trühvel" kirjastuse Fantaasia kaks raamatuesitlust: Mairi Lauriku "Süsteem" ja Mann Loperi "Kellest luuakse laule". Pakuti veini ja suupisteid ning räägiti kirjandusest ja maailmaloomisest.

Ulmeühingu aastakoosolek ja teine reede

Pärast aastakoosoleku lõppu toimus kell 19:00 Õlleministeeriumis harjumuspärane kuu teise reede üritus. Rahvast oli harjumuspärasest rohkem, kuna aastakoosolek oli ulmikuid pealinnast tavapärasest rohkem kohale meelitanud.

Indrek Hargla uue romaani "Raudrästiku aeg" esitlus

Teisipäeval, 8. märtsil kell 17:00 esitles Indrek Hargla oma uut ajaloolist kriminaalromaani "Raudrästiku aeg" Tartus Tasku Keskuse Rahva Raamatus. Autoriga vestles ulmeajakirja Reaktor toimetaja Joel Jans.

Kirjanike Liit kuulutas välja romaanivõistluse

Eesti Kirjanike Liit kuulutas Tammsaare muuseumis välja romaanivõistluse, mis saab teoks tänu Eesti ettevõtete Liviko, Penosil Eesti ja Tark Grunte Sutkiene toetusele. Eesti Kirjanike Liidu 2016. aasta romaanivõistluse välja makstav auhinnafond on 10 000 eurot, lisaks tõlgitakse üks käsikirjadest inglise keelde.

Romaanivõistluse toetajad teevad Kirjanike Liidule võistluse läbiviimiseks 24 000 euro suuruse sihtannetuse, millest auhinnafondi väljamakse on 10 000 eurot. Soodustamaks Eesti kirjanduse välislugejateni jõudmist, korraldab Eesti Kirjanike Liit eriauhinnana ühe romaanivõistlusele esitatud käsikirja inglise keelde tõlkimise, et võimaldada väliskirjastajatel käsikirjaga tutvuda.

,,Kui me tahame oma kirjandusega välislugejateni jõuda - ja seda me ju tahame - siis on selle eelduseks väliskirjastajale arusaadavas keeles käsikirja olemasolu. Pahatihti on just siin kitsaskoht. Katsume nüüd selle sammuga aidata kaasa selle kitsaskoha ületamisele," ütles romaanivõistluse korraldaja, Eesti Kirjanike Liidu juhatuse liige Peeter Helme.

Romaanivõistlusele oodatakse eestikeelseid ja varem avaldamata pikema proosa käsikirju mahuga vähemalt 200 000 tähemärki tühikuteta. Käsikirjade esitamise tähtaeg on 1. veebruar 2017, täpsemad tingimused leiab Eesti Kirjanike Liidu kodulehelt www.ekl.ee. ürii hindab käsikirju anonüümselt.

Romaanivõistluse üriisse kuuluvad Kirjanike Liidu esimees Karl Martin Sinijärv, dramaturg Heidi Aadma, kirjandus- ja tõlketeadlane Anne Lange, kirjanikud Veiko Belials, Märt Laur ja Holger Kaints, kirjanikud ja Kirjanike Liidu juhatuse liikmed Jan Kaus ning Tiit Aleksejev.

Esimesele taasellukutsutud romaanivõistlusele laekus 94 käsikirja. Esikoha pälvis kirjanik Armin Kõomägi käsikiri ,,Lui Vutoon", teise koha vääriliseks valiti Märt Lauri käsikiri ,,Lahustumine", kolmanda kohaga pärjati Jim Ashilevi käsikiri ,,Kehade mets" ning neljanda koha pälvis Helen Eelranna käsikiri ,,Suluseis". Lisaks auhinnalistele kohtadele märgiti ära kuue autori käsikirjad.

Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlus kutsuti taas ellu Eesti erakapitali toel 2014. aastal. Kirjanike Liidu romaanivõistlused toimuvad üle aasta, täna väljakuulutatud võistlus on taasellukutsutud võistlustest teine.

Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlus on 1926. aastal algatatud kirjastuse Loodus romaanivõistluse idee jätkaja ning lähtub oma tegevuses Eesti Romaaniühingu võistluse praktikatest ja põhimõtetest.

Lisainfo:

Peeter Helme

Romaanivõistluse korraldaja

Eesti Kirjanike Liidu juhatuse liige

Tel 5566 6499

E-post peeter.helme@gmail.com

Uudis veebis

Uudiskirjandus 03/16

Kirjastus Fantaasia

Täheaeg 15: Ajavärav

Koostaja: Raul Sulbi

Kaanepilt Meelis Kroetskin

Uue Täheaja avalooks on Miikael Jekimovi kosmosepiraatidest ja kättemaksust rääkiv verine ja hoogne retro-kosmoseooper «Tormiga saabub ka veritasu». Veel leiab numbrist Mairi Lauriku kaugtuleviku teadusliku fantastika «Surf ajalainetel», Veiko Belialsi ja J. J. Metsavana ühes Strugatskite maailmas toimuva loo «Neli kohta peale koma», Mann Loperi aurupungiliku alternatiivajaloo Vene impeeriumit 1905. aastal tabanud revolutsioonist Eestis - «1905», Tamur Kusnetsi lõbusas laadis esimese kontakti loo «Ootamatu jahisaak» ning Armin Kõomägi düstoopse tuleviku-Eesti virtuaalreaalsuse jutu «Punamütsike».

Numbri algupäranditele paneb krooni Jaagup Mahkra stiilipuhas mõõga ja maagia lugu «Umgolla mustad maagid», mida võiks pidada ka kummarduseks Robert E. Howardile ja H. P. Lovecraftile.

Täheaja numbri tõlkeosa keskendub ulmeklassik C. L. Moore'i (1911-1987) loomingu eri tahkude tutvustamisele. C. L. Moore oli üks esimesi kuulsaid sõdadevahelise pulpulme perioodil esile kerkinud naiskirjanikke, kelle debüütjutuks oli «Shambleau», esimene Loodekaare Smithi tsükli tekst. Loodekaare Smith puutub koloniaalmaailmade äärealadel kokku fantaasia- ja õuduskirjandusest pärit olendite ja koletistega ja teda peetakse üheks Han Solo tegelaskuju inspireerijaks.

Teiseks Moore'i kuulsaimaks kangelaseks on keskaegse Prantsusmaa mõõgakangelane Joiry' Jirel, mõõga ja maagia kirjanduse ilmselt esimene naissoost mõõgakeerutaja, kes avaldas suurt muljet ka alaanri loojale Robert E. Howardile, nii et viimane lõi Moore'i kangelanna eeskujul omagi analoogilise võitleja - Musta Agnese. Ning ilmselt võib just Jireli kujust otsida ka Punase Sonja alginspiratsiooni. Täheajas ilmub Jireli tsükli lugu «Jirel ja maagia».

Kolmandaks tutvustame C. L. Moore'i 1940ndate loomingu science fantasylikku külge, mida esindab jutt «Ajavärav», korraga oma väljendusvahendeilt nii teaduslik-fantastiline kui ka fantasylik lugu. Lisaks leiab numbrist veel Raul Sulbi ülevaateartikli C. L. Moore'i elust ja loomingust.

Kirjastus Ersen

Sekund hiljem

William R. Forstchen

Tõlkinud Triin Aimla-Laid

,,Sekund hiljem" puudutab äärmiselt olulist turvaprobleemi, millest on saanud USA kongressi arutlusteema.

New York Timesi menuautor William R. Forstchen jutustab loo, millest võib saada kohutav tõelisus.

Loo, milles üks mees võitleb selle eest, et päästa oma perekond ja väike Põhja-Carolinas asuv kodulinn pärast seda, kui Ameerika kaotab sõja, mis saadab selle rahva tagasi pimedasse keskaega.

Sõda kaotati hävitava relva, elektromagnetilise impulsi (EMP) rünnaku tagajärjel ning juba praegu võib see relv olla vaenlasele kättesaadav.

Mõni kuu enne raamatu ,,Sekund hiljem" ilmumist tsiteeriti seda juba Ameerika Ühendriikide kongressis kui raamatut, mida ameeriklased peaksid kohustuslikus korras lugema. Selle üle on arutletud Pentagoni koridorides ja käesolevat lugu on peetud realistlikuks käsitluseks EMPst ning relva äärmisest jõust saata katastroo põhjustavaid okilaineid kõikjale Ameerika Ühendriikidesse vaid sekundite jooksul. The Wall Street Journal hoiatas, et EMP võib olla relv, mis hävitab Ameerika ja ameeriklased.

Raamatu tegevus leiab aset tavalises Ameerika väikelinnas ning on hoiatuseks selle kohta, mis võib meid oodata tulevikus ja millest võib saada meie lõpp.

Kirjastus Varrak

Pealuutroon

Peter V. Brett

Tõlkinud Lauri Saaber

Krasia Pealuutroon seisab tühjana ja inimkond on paisatud kaosesse. Langenud väejuhtide ja deemonivürstide kolpadest ehitatud istmes peitub võlujõud, mis hoiab eemal maa-alused deemonid. Sel troonil istudes oli Ahmann Jardir määratud vallutama kogu teadaoleva maailma ja tegema igavese lõpu deemonisõjale. Säärasele asjakäigule seisis aga vastu Arlen Põldaja, kes kutsus Jardiri duellile. Kaotusega riskimise asemel viskus Arlen kuristikku, haarates endaga kaasa ka Jardiri ja jättes nii maailma päästjata. Alanud pärilusheitlus ähvardab lõhestada kõiki Thesa Vabasid Linnu.

Lõunas peab Jardiri esiknaine Inevera hoidma ära poegade omavahelised taplused, mis võiksid vallandada kodusõja. Põhjas üritavad Leesha Paberivalmistaja ja Rojer Kõrtsmik sepistada Milni ja Angiers' hertsogkondade vahelist liitu krasialaste vastu, enne kui on liiga hilja. Rikas ja kaitsetu Laktoni hertsogkond on aga sattunud risttulle. Samal ajal saavad maa-alused üha tugevamaks ning Arleni ja Jardirita ei pruugi kellelgi olla piisavalt jõudu, et neile vastu astuda.

,,Pealuutroon" on Peter V. Bretti viieosalisena kavandatud Deemonite sarja neljas raamat, järg raamatutele ,,Maalingutega mees", ,,Kõrbeoda" ja ,,Päise päeva sõda".

Abistav mõõk

Ann Leckie

Tõlkinud Juhan Habicht

Radchi kosmilise impeeriumi valitseja on andnud Breqi käsutusse sõjalaeva Kalri Halastus ja saatnud ta ainsasse kohta, kuhu Breq oli nõus minema, et impeeriumis möllava kodusõja ajal sealsete elanike rahu ja turvalisust kaitsta. See on Athoeki tähesüsteemi orbitaaljaam, kus töötab aiakorraldajana leitnant Awni noorem õde.

Athoek annekteeriti kuuesaja aasta eest ja nüüdseks on kõik elanikud tsiviliseeritud - või peaksid olema. Ent kõik pole nii rahulik, kui pealtnäha paistab. Vanad rahvustülid pole kadunud, teeistanduste töölised pole oma elutingimustega rahul, tühjas naabertähesüsteemis kummitab ja tundub, et presgerite võõrrass on hakanud toimuva vastu huvi tundma. Nende huvi pole aga kunagi heatahtlik. ,,Abistav Mõõk" on romaani ,,Abistav Õiglus" (e.k 2015) järg.

Karjase kroon

Terry Pratchett

Tõlkinud Allan Eichenbaum

See on mõnes mõttes sümboolne, et Pratchetti viimaseks Kettamaailma raamatuks jäi just Tiffany Achingu ja tillude vabameeste lugu. Pratchett on korduvalt öelnud, et Tiffany kaudu väljendab ta paljusid oma seisukohti ning Tiffany on ka oma suhtumisega üks maailma alussambaid, see, kes vaatab, et kõik toimiks, et nõrgematele ei tehtaks liiga ja et tasakaal püsiks.

Just tasakaaluga on ,,Karjuse kroonis" aga pahad lood, sest nõidade seatud piirid on korraks vankuma löönud ja haldjad näevad võimalust sisse tungida ja oma julmi tunge inimeste peal välja elada. Seega tuleb neile vastu astuda ja koondada selleks kõik, kes vähegi aidata tahavad.

Nanny Oggy kokaraamat

Terry Pratchett

Tõlkinud Allan Eichenbaum

Nanny Ogg on üks Lancre'i nõidadest, see rõõmsameelsem, kes ei ütle ära millestki, mida elul on pakkuda. Kindlasti ei ütle ta ära maitsvatest roogadest, eriti kui neid on valmistanud keegi teine. Nanny kokaraamatusse on kogutud paljud retseptid, mille talle on saatnud lahked inimesed, kelle hulgas on ka näiteks Noobel Nobbsi mamps ja Ankh Morporki patriits Vetinari. Oma koht on ka päkapikkude retseptidel, mis on küll pisut kohandatud ja laiale lugejaskonnale suupärasemaks tehtud. Retseptid on igati kasutatavad ja hõrgutised on tõesti hõrgutavad.

Lisaks retseptidele jagab Nanny ka näpunäiteid etiketiküsimustes ja tema elukogemused on teinud ta soovitused eriti väärtuslikuks.

Kokkuvõttes üks ütlemata tore raamat, mis pakub nii abi igapäevases elus kui ka tõelist lugemisnaudingut, ehk teisisõnu - ehe maiuspala.

Kirjastus OÜ Read

Käsi mõõgaga

Mart Laar

,,Käsi mõõgaga" on järg alternatiivajaloo ,,Sügissõda" esimesele osale ,,Punane torm tõuseb". Eesti ja Nõukogude Venemaa sõda käib täie hooga maal, merel ja õhus. Kas Eesti suudab vastu panna? Kui madalale langeb temperatuur 1940. aasta jaanuaris? Ja kõige olulisemana - kas Paul Keres võidab male maailmameistri tiitli? Nendele ja teistele küsimustele annab ,,Käsi mõõgaga" vastuse. Lahendused ei sõltu nõidadest ega maagidest, ennustajatest ega üleloomulikest jõududest, vaid sellest, kummal poolel on tugevam tahe ja kindlam käsivars. Raamat on varustatud fotode ja skeemidega.

Tõlkejutt: Eriline Kübarseppade Kompanii (T. L. Huchu)

Tõlkinud Tiina Mahler-Jaaniste

Iga kirjanik kannab peakatet. Enamik inimesi ei pruugi seda näha, ent see on olemas - justkui mingit sorti halo, mida võib näha, kui vaadata õige nurga alt ja erilisel tunnil, mil kuukiired tabavad pead parasjagu siis, kui su sisemine silm avaneb. Aga oluline on peakatete juures see, et väga vähesed inimesed mõtlevad kübarseppadele, kes neid valmistavad - üllas ja üpris hüljatud elukutse. Nende kunstimeistrite seas on väike kogukond, teinekord nimetatud modistideks, kes töötavad Harares vanas tellistest vabrikuhoones ja valmistavad peakatteid kogu maailma kirjanikele.

Nii kaua, kui ta mäletas - seda oli umbes tunni jagu -, oli Kitsi olnud vabrikus. Enne seda oli kõik lage, tühi, olematuse esiletungiv ülipimedus. Nagu gasellivasikas oli ta tulnud ja uidanud sihitult läbi töökoja, möödunud kübarseppadest, kes lõikasid vilti, õmblesid ja liimisid. Üks käsi puudutas teda selja tagant õlast.

,,Uus tüdruk, tahad sa minuga koos töötama hakata?" kõlas mahe hääl tema selja taga. ,,Mu nimi on Peshi."

,,Kitsi," vastas Kitsi ja võttis vastu talle pakutud neljasõrmelise käe.

,,Uued on alati alguses segaduses, aga ära muretse, see udu hajub peagi."

,,Kus me oleme?"

,,Tööl, kodus - sina valid, mis see sinu jaoks on. Vaata ringi: need kõik siin on sinu õed." Peshi tõmbas oma käega laia kaare.

Igal pool ümberringi olid kõhnad kujud mustades vormikleitides, üsnagi Prantsuse teenijannade moodi. Nende näod meenutasid kassi ja inimese ristandeid: kassilikud silmad ja ümarad näod. Käed liikusid raevukalt töötades, ja vaadanud mõne hetke, kuidas nad õmblesid ja vormisid, tundis Kitsi oma peopesas kihelust. Ta kratsis seda ja kihelus muutus hullemaks, kuni sellest sai talumatu põletustunne, mis haaras kogu ta käe, levitades nekrootilist valu ülespoole. Ta hõõrus peopesi kokku. Peshi ulatas talle käärid ning kihelus lakkas. Sellest sai leige hõõgus tema sõrmedes.

,,Logelevad käed on saatana töökoda... Sa harjud selle kihelemisega." Peshi saba sirutus üle õla nina sügama. Ta naeratas ja tema suust paljastusid teravad valged hambad.

,,Kus ma olen?" küsis Kitsi, tõmmates kõigest sellest segadusse viiduna sügavalt hinge.

,,Tule, vaatame, mis Proua Ülemusel sinu jaoks varuks on," vastas Peshi silma pilgutades.

#

12. september 2008

Läksin jahtima suurt valgevaala ja Leviaatan vedas mind pimedasse sügavikku. Nii see juhtub. Sa torkad sule sügavale omaenda südamesse. Seada kahtluse alla, mida klahvid trükkisid? Sel pole sellist õitsvat stiili.

Lüüasaamise põnevus. Püüdsid tähetundi tagasi saada. Ja aeg on lahkusetu armuke.

Tunnetamatu. Kokku pandud universumi pahnast, suur uhtmatu ookean, mis on täis kummi ja plasti, painduv, ent mitte kunagi murduv. Aga Koletis on mu rinnust välja rebitud. Tehtud minu enda roidest. Minu enda käega kasvatatud ja vihale aetud. Sellesama käega, mida see hammustab, seesama rind, mille see läbistab. Seest või väljast - tulnukas või Centurion?

Nimekiri asjadest, mis minust maha jäävad:

1. 1) süsinik ja teised elemendid (vt perioodilisussüsteemi);

2. 2) võlad ja tähtaja ületanud hüpoteek;

3. 3) mingit sorti käsikirjad;

4. 4) kõik mu probleemid;

5. 5) ja nii edasi.

Nii see juhtubki, just nagu raamatutes. Ma lähen oma garaai. Panen oma dokumendid kuhugi, kust sina (selle päeviku lugeja) need leiad. Aga enne, kui sa need leiad, näed sa mind, pendlit, mis on võnkumise lõpetanud, tala küljes rippumas. Jumala eest, DNR!

Teisest küljest aga...

Päris elu ei õnnestu kunagi nii nagu raamatute keerukas kellavärk. Algus. Keskpaik. Lõpp. Ma olen voodi valmis teinud. Nüüd pikali.

#

Vabrik Lobengula Roadil oli talvel külm ja suvel palav. Selle tsinkplekist katus oli väändunud ja krigises vähimagi tuuleõhu peale. Veel terveks jäänud aknad olid paakunud aastakümnetevanusest tahmast, meenutades jääklaasi, ning päikesevalgus jõudis sisse kollakaspruunina, täis täppe ja tumedaid laike.

Kitsi seisis tolmusel põrandal, mustad saapad ümbritsetud kübarseppade laiali puistatud prahi ja lõikmetega. Loid tunkedes tüüp rastapatside ja suunurgas tilpneva sigaretiga kõndis unetaolises seisundis ringi, suur luud käes, pühkides sodi, kuhjates seda inimeste jalgadele ja ruumi nurkadesse, tekitades väikesi rajakesi ja mitte kunagi enda järelt koristades.

,,Me hakkame seda töökohta jagama," ütles Peshi, tõmmates Kitsi tema unelusest välja. ,,Hoia seda korras, hoia seda puhtana. Ära laena meie asju mitte kellelegi. Mitte iialgi. Siin ei too keegi asju tagasi."

Keegi kõrvallaua tagant kussitas.

,,Tööriistad: käärid, nõel, hari, tangid, sõrmkübar, pöördalus, korsetiribi, vormimisraud ..."

,,Seda kõike on meeldejätmiseks liiga palju," sõnas Kitsi.

,,Võta seda kui intensiivkursust." Peshi jätkas, osutades üha järgmistele esemetele nende aastatepikkusest kasutamisest räsitud ja armistatud puust töölaual.

Kitsi nägi pinnasse söövitatud nimesid, meeleheitlikus kirjas, justkui nende omanikud ei tahaks, et nad unustataks. Ta tõmbas oma käega üle T-tähe, sale sõrm libisemas vakku. Ümberringi kostis lõikumise ja haamerdamise vali müra, hääled ümisesid või laulsid vabrikupõranda kaugemates nurkades. Suur ümmargune kell peaukse lähedal lõi igal täistunnil ja kägu tuli välja, liikudes kohmakalt, otsekui oleksid vedrud katki.

,,Mis siis, kui ma ei oska seda teha?" küsis Kitsi.

,,Maailma lihtsaim töö, küll sa sellele pihta saad," vastas Peshi, hääl muretu ja täis naudingut. ,,Pea püsti! Sa pole esimene, kes Õeskonnaga liitub. Ainult et me ei ole Londonis, seega..."

,,Aga mis siis, kui ma tõesti ei oska?"

,,Heldekene." Peshi peatus. Tema sõrmed hoidsid sõrmkübarat, nagu krupjee hoiab etoone. ,,Just selle jaoks sa sündisid. Proua Ülemus hoiab siin laeva kindlal kursil. Sabassörkijad ei ole lubatud. Kas lööd kaasa või lähed tagasi tühjusse - ja mina küll tean, mida mina eelistan."

Laua kaugemas nurgas oli väike meresinine sõjaväemüts, mille kallal Peshi töötas. See oli koloniaalstiilis, pehmete külgede ja tugeva ümmarguse krooniga. Nokk oli mustast nahast ja õmbluste niidiotsad ulatusid välja. Peshi võttis selle kätte ja tõstis üles.

,,Sa pead siin ettevaatlik olema." Ta nõjatus lähemale ja sosistas: ,,Õed kipuvad aeg-ajalt laenama, et oma skoori kõrgel hoida."

Kitsi õppis nõksud selgeks kergusega, millega pesapoeg lendama õpib. Jäljendamine, meeleheitlikud tiivalöögid hõredas õhus, pilk kõvale maapinnale, kus hiilivad kõiksugu kiskjad, ent hirm unustuse ees selja taga, polnud tal muud valikut. Tema sõrmed, nagu ta avastas, olid saledad ja väledad. Ta sai niidi kergesti nõela taha ja õmbles Peshi tööd. Paar korda torkas ta end ja temast tilkus sooja punast verd. Ta imes sõrme ning jätkas kohe tööd.

Hilishommikul võttis Peshi töölaua alt riiulilt termose ja ütles Kitsile, et on aeg puhata. Nad mõlemad kõndisid lohisevalt, sammud kõige rohkem paari tolli pikkused. Selja tagant vaadates liikusid nad nagu kängitsetud jalgadega geishad, sabad taga vihisemas. Peshi peatus, et tutvustada Kitsit Fifile. Nad lobisesid hetke, itsitasid nagu koolitüdrukud ja liikusid edasi, kriiksuvast uksest välja värske õhu kätte.

Kitsi astus betoonkõnniteele. See oli pragunenud, rohututid turritasid sellest välja, prügi lendles ringi. Tara oli roostest pruun ja selles oli rohkem auke kui traati.

Veoautod köhisid välja tossu ja undasid mööda tänavat. Teised tööstusehitised olid sama hooletusse jäetud, paljud hullemadki. Katused sisse vajunud. Masinad varastatud ja risuks rüüstatud.

Värava lähedal istus vana valvur ja luges Daily Newsi.

,,Ma ei tea, miks nad teda peavad," ütles Peshi, süüdates sigareti. ,,Inimesed ei näe meid nagunii."

,,Kui kaua oled sa seda teinud?" küsis Kitsi.

,,Piisavalt kaua, et teada piisavalt palju, et mitte hoolida. Tahad ka tassikest?" Peshi kallas jooki oma termose kaane sisse. ,,Vanasti käis siin elu. Autoderivid saabusid puuvillapallidega ja lahkusid kangarullidega. Manicalandist toodud palgid peenestati paberiks või tehti puitmaterjaliks. Õhus võis tunda värske kummi lõhna rehvidest ja lohvidest, mida toodeti siinsamas ümber nurga. Varahommikuti kostis Coca-Cola veokites kõlisevate pudelite kellamäng, mille järel saabus Lobel'si leivalaadung. Nad tegid kõike: tsementi, plasti, mida tahes. Need tänavad olid alati täis töölisi, kes kuhugi läksid või kuskilt tulid. Praegu on siin täiesti teine maailm."

Piki hüljatud tänavat möödus neist naine, kandes peas jujuubianumat ja seljas last. Kitsi püüdis ette kujutada, milline see koht oli kunagi olnud, ent ei suutnud. Nende peale langes nende vabriku kurb vari. Ta pöördus vaatama selle kulunud telliseid, katkist silti kirjaga ,,Mahendere tekstiil", mille kõrval oli kujutatud käsi, pöial püsti.

Peshi lõpetas oma sigareti ja litsus koni saapatallaga laiaks.

,,Tule, lähme tagasi sisse," lausus ta.

#

10. september 2001

Asjalood ei ole kunagi enam endised. See asi, see Monster, see Tyrant, hoiab mind kõripidi peos ega lase lahti.

Kujuta ette. Mees, kellele on nuga rindu torgatud. See (nuga) põhjustab talle kirjeldamatut valu ja kannatust. Kui ta seal maas lamab, embavad tema käed nuga - peaaegu armastavalt, õrnalt. Ta teab, et kui ta püüab selle välja tõmmata, voolab ta verest tühjaks ja kahtlemata sureb. Sel hetkel on nuga ühtaegu nii tema piinaja kui ka päästja.

See armas ilus mõte. Selles mõttes ei saa olla vigu. Kui selles on viga, siis on see selle täiuslikkus. Universum on mittetäiuslik, täiuslikkus on viga. Kuid meid tõmbab selle poole nagu vana aja müstilisuse poole. Kus on pimedus, laske minul olla valgus. Ja valgus, nagu küünal või tähed, tarbib ära objekti, mis valgust tekitab. Kink ühtaegu hävitab enda andja. On selles mingi mõte?

Iga uus lause, mille ma meisterdan. Iga kord, kui mu sõrm vajutab klahvi, saates elektrilise signaali valge lehe poole. Sooritan ma jõleduse. Ma liigun üha kaugemale eemale sellest täiuslikust mõttest. Ma olen ehitaja ilma tsemendi või vaimse tasemeta. Iga uus telliskivi, mille ma paika asetan, viib mind hävingu poole. Selle takistamiseks teen ma uusi mustandeid ja kirjutan uuesti, ma valetan endale, et iga mustand viib täiuslikumate lausete poole - nagu neid saaks üleüldse olemas olla! Aga aktsepteerigem seda eeldust. Siis kerkib küsimus: kas raamat, täis täiuslikke lauseid, on Mõtte täiuslik kehastus või pelgalt solipsistlik eneseupitus?

#

Paari nädala pärast tundis Kitsi, nagu ta tegelikult ei õpikski Peshilt. Oskused jõudsid temani, otsekui mäletaks ta neid ammusest ajast. See oli tal veres. Peshil pruukis talle vaid õmblust või tehnikat näidata ja mõne hetkega oli ta selle omandanud, käed liikumas pensionilt naasnud vana professionaali kõhkleva enesekindlusega.

Neil oli kast peakatteid täis, kui nende laua juurde tuli üks jooksupoistest. Ta oli lühike, vähem kui kolm jalga pikk, ja kandis khakivärvi lühikesi pükse, messingnööpidega valget tärgeldatud särki ja kõrbekiivrit, mis oli tema pea jaoks liig. Ta nägi iga kandi pealt välja nagu koloniaalaegne teenistuja - läikivad pruunid kingad ja laitmatud vuntsid - ja ta lõi kübarseppadele isegi kulpi.

,,Öelge meile, kuhu need viia, ja me teeme seda ja teeme õigesti, õde," ütles ta.

,,Mitte mingil juhul," vastas Peshi naerdes.

Jooksupoiss tõusis kikivarvule ja sirutus nii pikaks, kui suutis - toll või kaks lisaks.

,,No kuule, õde, see pole aus, ega ju?" porises ta.

,,Ära neid iialgi usalda," lausus Peshi Kitsile. ,,Nad ajavad tellimused segi, annavad peakatted valedele inimestele ja jätavad endast maha kaose."

,,Töökorralduse ümber korraldanud me oleme. Usaldusväärsed nüüd nagu DHL!" vastas jooksupoiss.

,,Seda ütlete te iga kord, ja siis keerate jälle asja vussi. Tule, Kitsi, me viime need ise kohale."

Jooksupoiss turtsatas, lõi kannad kokku ja andis au. Ta pöördus ning siirdus järgmise töölaua poole kedagi teist veenma.

,,Sa solvasid teda," ütles Kitsi.

,,Neil on paks nahk. Ja usu mind, sa ei taha neid järele proovida. Tee oma töö valmis alati nii kiiresti, et sulle jääks pisut aega ise oma peakatted kohale toimetada. Üldiselt on jooksupoisid täitsa enam-vähem, aga kui nad käki kokku keeravad, teevad nad seda põhjalikult: tulevärgi, plahvatuste ja kõrbenud kulmudega."

Kitsi kandis kasti peakatetega ja Peshi järgnes talle sületäie pruunide kaustadega.

,,Oota," sõnas Peshi. Ta kummardus ja võttis üles kaks liistu, pistis ühe enda põlletaskusse ja andis teise Kitsile. ,,Võta see kaasa. Sul on seda kihelemise vastu vaja."

Nad möödusid töölaudadest, mille taga käis teiste kübarseppade kibe töö. Peshi puudutas oma sabaga Kitsi oma ning nad kõndisid edasi, sabad seongus. Peshi naeratas ja ta samm vetrus.

Nad jõudsid ukseni, mille kohal oli avariiväljapääsu silt, ja astusid pikka laia valgesse hõõglampidest eredalt valgustatud koridori. Seal oli saba jooksupoistest, kes kannatlikult oma korda ootasid. Kui nad lähemale jõudsid, pöördus Peshi Kitsi poole:

,,Vaata, et sa väravaülema vastu kena oled, muidu saadab ta su kaksteist korda ümber planeedi, enne kui sa tagasi saad."

Väravaülem oli vana jooksupoiss. Ta istus taburetil, suur habe üle põlvede ja kõlkuvate jalgade põrandale ulatumas. Seljas oli tal sinel, epoletid õlgadel ja palju medaleid rinnas. Paremas käes hoidis ta kangi, mida aeg-ajalt tõmbas.

,,Ja kuhu seekord minek?" küsis ta Peshilt.

,,Viin vaid uue tüdruku välja tuurile."

,,Kohaletoimetamine tuleks jätta professionaalide hooleks, tead ju küll."

,,Aga kui ma seda teeksin, kuidas ma siis siia pääseksin, et näha sinu kena nägu?" vastas Peshi. Väravaülema näole ilmus hambutu naeratus. Peshi ulatas talle kotikese närimistubakat.

,,Hästi. Ütle mulle, kuhu te minna tahate," sõnas väravaülem ikka veel naeratades.

,,Accra, Lubumbashi, Ankara, Ljubljana, Edinburgh, Salem, Xiamen ja tagasi koju."

,,Järjekord peab olema õige, nii saab kiiremini. Lubumbashi enne Accrat ja siis Ankarasse."

,,Sellepärast oledki sina parim. Aga jäta Edinburgh viimaseks," ütles Peshi, astudes väikese seinakapi suurusesse ruumi.

,,Nõudmised, nõudmised - seda te oskate! Ajate mu vaese vana pea segi. Niisiis, Accrast Ljubljanasse ja sealt itta, kuni jõuate tagasi."

Kitsi hingas sügavalt sisse, vaadates, kuidas uks sulgus. Sees oli pime. Ta surus kasti tugevalt vastu rinda. ,,Olge valmis," hõikas ülem väljast. Kitsi kuulis kriginat ja põrand nende all tundus väänduvat; seejärel kukkusid nad läbi musta augu, kiiresti, kiiremini ja kiiremini, tuul juustes vihisemas. Kitsi sulges silmad ja karjus ja karjus. Peshi karjus koos temaga, kõrgel toonil nagu kass. Siis põrkasid nad millegi kõva vastu ning kukkusid maapinnale. Kitsi avas silmad ja leidis end kõnniteelt suure Hollandi stiilis võlvkaartega hoone ees.

,,Tere tulemast Lubumbashisse," ütles Peshi, tõustes üles ja kloppides tolmu oma määrdunud vormiriietelt.

Taevas oli eresinine ja nende kohal särav päike raevukas. Autod sõitsid, põrkeraud põrkerauas kinni, ja inimesed kõndisid mööda, märkamata neid. Nad astusid kontorisse esimesel korrusel, kust leidsid laua äärest mehe, kes töötas arvutis tabeli kallal. Tema kohal keerles laisalt ventilaatoritiivik.

,,See on Katumbe Kafue," ütles Peshi, kummardudes üle mehe õla ja piiludes numbreid Exceli tabelis. ,,Kui igav. Anna mulle kastist kollase ja punasega kippah ... Just see." Peshi tõstis selle kõrgemale. ,,Muide, mulle meeldivad su tikandid."

,,Aga ta ei ole ju juut," lausus Kitsi.

,,Juut-tuut." Peshi pani mütsi Katumbele pähe. Katumbe katkestas töö ja nõjatus taha toolileenile. Ta trummeldas sõrmedega lauale. Minut-kaks hiljem naasis ta oma tabeli juurde. Peshi naeratas ja lausus: ,,Tema esimene käsikiri lükati igal pool tagasi. Peagi teeb ta teise katse."

Nad leidsid hoonest puhastustarvete kapi, mis oli täis haisvaid kemikaale ja lehkavaid moppe. Kitsi trampis vasaku jalaga kolm korda põrandat ja peagi langesid nad läbi ruumi. Nad maandusid Accras, kus nad andsid tudengile tema esimese pesapallimütsi. Ljubljanas andsid nad vanale mehele erkroheliste lintidega õlgkaabu.

Kui nad Salemis maandusid, oli juba hiline õhtu. Siit leidsid nad kitsas voodis magava naise, Maria Hernandeze. Kitsi vaatas, kuidas ta vaikselt norskas, lina all kerra tõmbunud nagu loode.

,,Tema juurde tulen ma alati siis, kui ta magab," ütles Peshi.

Nad andsid Mariale mitmevärvilise beanie-mütsi, ja niipea, kui see tema pead puudutas, kargas ta üles, heitis jalad põrandale ja marssis laua juurde. Maria süütas lambi, haaras märkmiku ja hakkas sellesse midagi kritseldama. Peshi asetas oma käed Maria õlgadele, seisis hetke, vaadates teda kirjutamas, ning suudles teda siis kummalegi põsele.

,,Sa ei saa sinna midagi parata, sa lihtsalt pead neisse armuma," ütles Peshi.

Peagi rändasid nad taas ümber maakera. Tibutas uduvihma, kui nad maandusid Edinburghis, väikeses pargis Stockbridge'is. Männid täitsid õhku oma magusa lõhnaga ja pingil istus üks mees, kes põrnitses üksisilmi langevaid vihmapiisku. Kitsi tundis, kuidas ta süda jättis löögi vahele.

Mees nägi välja narmendav, põskedel paar päeva vana habemetüügas. Tema juuksed vajasid lõikamist, mantel tema seljas oli vihmast märg, ent ta istus, pruunid silmad fikseeritud punkti kaugel kosmoses.

,,Ta on sinu," lausus Peshi. Ta võttis välja kausta ning andis selle Kitsile. Mehe nimi oli Jonah Mangirazi.

Kitsit tõmbas tema poole igatsusega, mida tuntakse ammu kadunud armsama järele. Ta surus käed tihedalt ümber liistu, kuna tekkinud oli kihelus. Tööriist tundus pihkude vahel mõnus ja jahe.

,,Tule lähemale, ta ei hammusta," ütles Peshi mehe kõrval seistes. ,,Kas ta pole mitte oivaline?"

Kitsi ei suutnud rääkida, tema kurgus oli apelsinisuurune klomp.

,,Tema on mambara. Ta pole nelja aasta jooksul sõnagi kirjutanud. Ta on tagasi lükanud kõik, mis talle osaks on saadetud," lausus Peshi.

,,Miks?" küsis Kitsi vaikselt.

,,Kes teab? Ma tahan, et sa uuriksid ta koljut, kui lai ja jõuline see on. Meie kunst on poolenisti frenoloogia. Sa pead uurima pead, et valmistada õige peakate."

Kitsi võttis põlletaskust mõõdulindi. Ta astus Jonah' juurde ja mõõtis ta kolju üle. Ta pani tähele omapärasusi, esileküündivat kukalt, hõrenevaid juukseid - kõik Jonah' juures lummas teda.

,,Temale sobiv peakate on sinu teha," sõnas Peshi.

Kitsi südames valitses täielik rõõm ja soojus, kui ta Jonah' mütsi kallal tööle asus. Ta valis välja parimad materjalid ning töötas nii ööl kui ka päeval, iga mõte, kogu tema tahe suunatud sellele, et teha Jonah'le parim peakate, mida ta suutis. Ta pani sellesse kõik oma teadmised ja lõi peene kalasabamustrilise hallide kaunistustega viltkaabu, must lint ümber krooni. Kitsi tundis, et selles oli salapära ja külgetõmmet - midagi sellist kannaks film noir'i kangelane.

#

6. september 1998

Ma jalutasin jõe ääres. See langes minu peale nagu päikesevarjutus. Varjates kõik. Heureka!

See juhtus nii. Ma jalutasin, jalg jala ette - nagu alati, ja see langes minu peale.

Nagu ettekuulutus. See tundus jumalik. Kallis päevik, ma tean, et kõlan hullumeelsena. Aga just nii see juhtus.

Ma jalutasin jõe ääres. Põmaki! Valge valguse sähvatus. Võib-olla vaikne sosin mu õla taga.

Tõde on. Kui ma seda ausalt ütlen. See ei tundu üldse sedamoodi, nagu oleks see minult tulnud.

Minu silmanurgas. See oli kogu aeg seal, nagu see kihelus, mis tekib enne aevastamist.

Ma jalutasin jõe ääres. Sel hetkel oli kõik, mida ma tahtsin, jõuda tagasi oma kontorisse väikses garaais.

#

Kogu vabrikukorrus, välja arvatud kangasteljed ruumi keskel, jäi vaikseks, kui Proua Ülemuse uks lahti kargas ja vastu seina paugatas. Tema kabinet oli üleval teisel korrusel. Sellel olid suured aknad, millest avanes vaade allkorrusele, ja selleni viis metalltrepp. Proua Ülemuse kingad kõlksusid, kui ta laskus mööda astmeid allapoole, kus valvelseisangus jooksupoiss teda suure pesukotiga ootas.

Nagu kübarsepadki, oli ka tema kaslane, kuid suurem, kurvikam, lopsakam nagu bobtail. Kui ta kõndis, vihises tema saba siia-sinna - otsekui selleks, et võtta rohkem ruumi. Ta kandis elegantset rohelist aso-oke-käsitöökangast kaba't, millesse olid põimitud vastu mustrikeeriseid valgust peegeldavad võltssmaragdid. Rüü puhvvarrukad tegid ta välimuse suursuguseks ja peas kandis ta stiilset sama ülikülluslikku rohelist tooni gele't, mis jättis mulje väljapoole voolavatest kontsentrilistest haloringidest. Ehkki ta oli selle ise sidunud, paistis sellest samasugust gravitatsiooni trotsivat üleloomulikku meisterlikkust nagu Segun Gele originaalloomingu puhul.

,,Sel kuul on eelmise kuuga võrreldes palju rohkem tagastusi," hüüdis Proua Ülemus kimedal häälel. ,,Tootlikkus on 0,5% langenud."

Vabrikukorrust läbis kollektiivne oie.

,,Sellises seisus peame paar hinge koondama. Miks me ei võiks olla julgemad, nagu arvutimängud?" küsis ta.

Töölaudade ümber oli palju murelikke nägusid, kui ta nende seas liikus, peatudes siin tagasisaadetud peakatte pärast ja seal, et karmilt noomida. Iga tema liigutus oli kindel ja ärinaiselik, ei ühtki liigset esti. Ta nurises materjalikulu, korratute töölaudade, põranda olukorra, puuduvate tööriistade üle - mitte miski ei pääsenud tema terava pilgu eest.

Kitsi ja Peshi tõmbusid pingule, kui ta nende töölauale lähenes.

,,Ja see on sinu oma?" küsis Proua Ülemus Kitsilt, õngitsedes pesukotist välja viltkaabu. Kitsi noogutas.

,,Ta on uus," lausus Peshi.

,,Sinuga ei räägitud, preili Lobasuu," vastas Proua Ülemus. Nii lähedalt nägi Kitsi tema põskedel ja ninajuure kohal tedretähne. ,,Kitsi, ma tahan, et sa vaataksid neid kortse vildis. Sa ei venitanud seda vormil piisavalt. Vaja on korralikult aurutada. Vaata seda serva, jube. Kas sinu meelest on see sirge? Õpi silma järgi lõikama, või kui sa seda ei suuda, siis mõõda ja tee märgid."

Kitsi silmad täitusid pisaratega. Ta värises emotsioonidest. Näha oma tööd niimoodi tagasisaadetuna tegi talle väga haiget.

Proua Ülemus madaldas häält. See muutus leebeks, isegi emalikuks: ,,Sa ju tead, et sulle on jäänud ainult kaks võimalust. Me ei tahaks sind kaotada."

Proua Ülemus liikus edasi, jooksupoiss slepis.

Kitsi tundis oma õlal Peshi saba. Ta pühkis selle maha ja peitis näo kätesse.

,,Kõik saab korda. Mitte kellelgi ei õnnestu esimesel korral," ütles Peshi.

,,Minul õnnestus," kostis nende tagant hääl. See oli Fafi, Peshi pearivaal. Ta oli uhke ja enesekindel. ,,Kuule, uus, võib-olla peaksid sa uue meistri otsimist kaaluma."

,,Vaata ette," lausus Peshi peaaegu urisedes.

,,Ta pole sulle rääkinud, ega ju?" ignoreeris Fafi teda. ,,Kõik tema selleaastased väikesed õpipoisid on läbi kukkunud ja tagasi tühjusse läinud. Minu laua juures ei juhtu seda kunagi. Mõtle sellele, ja kui tahad, tule minu juurde. Ma olen kohe seal nurgas, laud number 23."

Fafi pööras ümber ja lahkus, saba püsti kõrgel pea kohal.

,,Salakütt," sõnas Peshi.

Vabrikukorruse keskel seisid vanad kangasteljed. Nende ääres istus ruumi kõige kaunim naine, kehakujult üleni inimene. Tal oli sile must nahk, tume nagu poleeritud gabro. Higipiisad hiilgasid tema näol otsekui teemandid päikese käes. Ta kandis vabalt langevat siidkleiti ja tihedalt kaela ümber kinnitatud juveelidest keed ning istus, selg sirge. Tema jalge ees oli põimimist ootamas korv Panama õlgi.

Ta oli viimane vabrikusse jäänud muusa. Tema nime ei teadnud keegi. Kunagi töötas ta siin koos oma õdedega, kuid nemad olid kõik lahkunud, läinud televisiooni või videomängudesse. Üksi jäänud, pööras ta harva kübarseppadele tähelepanu, kuid nüüd tõstis ta pilgu oma töölt, märkas Kitsit nutmas ja kortsutas kulmu.

Kitsi jooksis ära lõikmeruumi. Ta lukustas end sinna ja eiras uksele taguvat Peshit. Vabriku esiseinas, Proua Ülemuse trepi jalami lähedal, oli kolm paari uksi. Teised kaks viisid materjaliruumi ja sööklasse.

Kui Kitsi ruumi külmal põrandal istus, ümbritsetuna kangajääkidest, mille uhkeid värve ta läbi pisaraudu nägi, läks elekter ära. Ta tundis, kuidas nurjumise talumatu häbi läbi tema kõhu kihises nagu prussakaparv. Proua Ülemuse hääl oli tema peas, torgates iga väikseimatki viga tema töös.

Ta heitis põrandale pikali ja tema pea puudutas midagi kõva. Ta võttis selle kobamisi üles, see tundus vana raamatu moodi. Ta surus selle rinnale, sulges silmad ja nägi und uuest peakattest.

Kui Kitsi viimaks ärkas, oli ta valmis looma midagi uut, seekord midagi tõeliselt erilist. Ta pidi seda tegema, kui tahtis ellu jääda.

#

3. august 1998

Kui sa trügid kehade vahel vasak käsi kasutuid asju täis Gapi ostukottide all lookas ei tunne sa endast paremal midagi peatud ja sel hetkel pöördud sa selja taha vaatama ja küsid kus ta on kus ta on ta oli alles hetk tagasi siin ja nüüd pole siin midagi ainult pead ja disainerirõivais kehad disaineripoodidest sisse ja välja käimas märkamata kana kes palavikuliselt otsib oma tibu alustaimestikust kus ta mõni hetk tagasi kõrgel lendava kotka varju nägi ja karjatas ja see oled sina selles kaubanduskeskuses kus ta on kus ta on ta oli alles hetk tagasi siin käid poodidest sisse ja välja otsides teda proovikabiinidest riiulite alt hüüdes tema nime ikka ja jälle hoolimata et paistad hulluna eskalaatoritest üles ja jälle alla Nexti Debenhamsi Hollisteri Waterstonesi joostes kõrged kontsad klõbisemas kõval fluorestsentslampidest süüdatud graniitpõrandal kõik see tundub nii avar ja suur ja hullumeelne labürint sa ei oleks kunagi tohtinud siia tulla kunagi tohtinud lahti lasta turvamees peatub et küsida kas ta saab aidata kus ta on kus ta on

#

Teine läbikukkumine pani Kitsi tundma end otsekui oleks ta kleepuva melassi vaati uppumas, iga poor kinni kleebitud, võimetu hingama ja liigutama. Fafi arvas heaks kaks, vahel kolm korda päevas tema töölauast mööduda ja talle silma pilgutada. Kiusatus enda päästmiseks üle joosta oli olemas, ent Kitsi otsustas jääda lojaalseks, isegi kui see maksab tema elu. Kui ta kõndis, pöörasid õed pilgu kõrvale, otsekui oleks tal ravimatu haigus.

Peshi otsustas Kitsi vabrikust välja viia, et tema mõtteid klaarida. Vabrik töötas kogu aeg, katkematult, ja kübarseppadel ei olnud kunagi vaba aega - vähemalt ametlikult mitte. Nad kõndisid, sabad seongus, sisenesid ülema väravaportaali ja jõudsid välja George Streetile Edinburghis.

Nad ostsid tänavakohvikust kumbki tassi kohvi. Nojah, kui täpne olla, siis tegelikult nad ei ostnud - nähtamatuna saab asju lihtsalt võtta. Nad pidid vaid ootama, kuni barista teeb valmis sobiva tellimuse ja keerab hetkeks selja, ning ühe liigutusega oligi kohvitass kadunud. Ja kui nad selle käest panid, ilmus see prügina tagasi täpselt samasse kohta, kust nad selle ,,laenasid".

Nad kõndisid läände Charlotte Square'ile, kuhu olid festivali tarvis püstitatud valged telgid.

Kitsi märkas ringi sagimas paljusid peente peakatetega inimesi. Osa neist tundis ta kohe ära kui Erilise Kübarseppade Kompanii toodangu, mis oli valminud nende pisikeses vabrikus Harares. Nende peakatteid oli inimeste tavapärastest peakatetest lihtne eristada. Alustuseks kandsid nende kliendid harva riideid, mis peakattega kokku sobisid, kuna nad polnud peakattest teadlikudki, ja samuti käis nende käsitööga kaasas kindel aura.

,,Oleksid sa vaid möödunud aastal siin olnud. Ma oleks su viinud Nigeeriasse Abekoutasse Ake festivalile. Sa oleks pidanud nägema, milliseid peakatteid nad kandsid!" rääkis Peshi soojas suveõhus vaimustunult. ,,Nende gele'd jätsid Proua Ülemuse oma häbisse."

,,Kui kaua sa oled sellega tegelenud?" küsis Kitsi. Ta oli melanhoolne.

,,Aastast 1969. Minu esimene kirjanik oli David Maillu Keeniast. Ma teen siiani talle peakatteid," vastas Peshi igatsevalt.

Raudpiirded väljaku ümber olid kaetud etenduste reklaamplakatitega. Rahvas liikus väravatest sisse, vastuvõtulauast, tasuta voldikute riiulitest ja piletiputkaridadest mööda vasakule. Nad kõndisid aeda, avatud muruplatsile, kuhu oli paigutatud palju toole. Inimesed istusid päikese käes, rüüpasid alkoholi ja lugesid raamatuid. Kitsi ja Peshi seadsid end sisse lamamistoolidel.

,,Kui keegi üritab sulle peale istuda, torka teda sõrmega tagumikku," soovitas Peshi. Ta võttis põlletaskust liistu, kuna kihelus oli kallale tulnud.

,,Kas sa soovid vahel, et oleksid vaba nagu nemad?" küsis Kitsi, vaadates ringi uitavaid inimesi.

,,Miks sa arvad, et nad on vabad?"

,,Nende elud ei ole seotud mingi räpase vabrikuga nagu meie omad."

,,Sul on veel palju õppida. Neil on oma pisikesed probleemid ja võitlused, just nagu meilgi. Iga päev on nende jaoks lahing - nagu meiegi jaoks. Eriti just kirjanikud on oma kunsti orjad. Mitte keegi ei ole täielikult vaba. Me kõik oleme need, mis me oleme, ja see, kuidas me sellest võtame, mida võtta annab, määrab selle, kes me oleme."

Nad olid raamatupoe juures, kuid ei näinud sisse, kuna ümber poe lookles pikk järjekord inimesi, kes ootasid, et näha väga populaarse fantaasiaromaanide sarja autorit. Peshi näitas kirjanikku, kes kandis Somi laiaservalist punase lindi ja selle vahele torgatud sinise jaanalinnusulega musketärikübarat.

Veel kirjanikke kõndis green room'ist sisse-välja. Kitsile meeldis purpurne torukübar, mida kandis askeetliku välimusega naine ja mille Peshi sõnade kohaselt oli valmistanud Anami. Tema taga oli pikk mees sünges mustas ülikonnas, kes kandis paremal pool viltu frivoolset kollast looriga kokteilikübarat. Peshi itsitas.

,,Sellepärast ma ütlesingi sulle, et sa jooksupoisse ei usaldaks," ütles ta. ,,See on Neville Sutton, kirjanik, kes kirjutab väga tõsist ilukirjandust. Nüüd andis keegi talle romantikapeakatte ja ma vannun, et tema uus romaan on läbi ja lõhki Millsi ja Booni kategooriasse sobiv. Ometi on kriitikud pikali kukkumas ja sonivad, kui tähendusrikas see on. ,,Terav inimseisundi avaldus.""

,,Minu meelest näeb ta selle kübaraga armas välja."

,,Oi, vaata, seal on üks minu omadest," osutas Peshi naisele teksades ja T-särgis, kes kandis leopardinahast peapaela koos paljude sulgedega. ,,Ta kirjutab sisukaid feministlikke romaane ja ma andsin talle suulu impi peakatte. Hinda oma kirjanikku - on ta paabulind või mutt või midagi vahepealset? - ja siis teed sa peakatte, mis sobib. Sugu pole oluline, seni kuni peakate on õige."

Sel pärastlõunal nad laisklesid ja jõid ämbrite viisi kohvi, vaadates oma õdede loomingut: kellukakujulised kübarad, kufi'd, kauboikaabud, Garbo kübarad, hennin'id, pende helmeskroonid, csako'd, turbanid, himba Ekori'd, igasugu loomingut metsikutes värvides ja stiilides, osale ei suutnud nad nimegi anda. Kitsi jaoks oli üks asi näha neid vabrikus, ent siin, tõelises maailmas, oli see pimestav ja oimetuks tegev, sest kübarseppade jaoks olid kirjanikud festivalil otsekui modellid poodiumil. Ja iga natukese aja tagant nägi ta mõnd kirjanikku, kelle pea oli tema peakatte jaoks liiga suur.

Kitsi sulgus lõikmeruumi. Seal olid kõrged riiulid, täis läbipaistvates anumates erikujulisi ja -suurusi materjalitükikesi. Riidekuhja alt otsis ta välja albumi ja asus pilte vaatama. Raamatu küljest kleepus tema kätele tolmu. Albumist leidis ta nii külluslikke ja julgeid peakatteid, et oli raske uskuda, et need olid valmistatud siin - või tegelikult üleüldse kuskil.

Ta oli nii süvenenud, et ei märganudki, kuidas uks avanes ja üks kuju tema kohale kõrgus, jälgides teda. Hääl ehmatas teda:

,,Ma mõtlesingi, kuhu see läks."

Kitsi võpatas ja pillas albumi käest. See oli muusa, kes nõjatus vastu uksepiita, käed kokku pandud. Tema pikk afrosoeng silitas ülemist uksepiita. Ta peitis ühe käe selja taha ja naeratas Kitsile.

,,Sa oleks pidanud seda kohta nägema siis, kui mu õed veel siin töötasid. Noil päevil tegime me selliseid imeasju, mida sina, laps, ei suuda ette kujutadagi. Me tegime peakatted araabia maade poeetidele, vene romaanikirjanikele, kelle töödele pole võrdset, prantsuse satiirikutele, rajasime angloameerika ulme, sosistasime Lääne-Aafrika müüdiloojatele, andsime unenäod Shona jutuvestjatele - meie tegime nemad kõik."

,,Miks te lõpetasite?" küsis Kitsi albumit sulgedes.

,,Minusugused on tujukad. Tuli filmikunst, siis televisioon, siis videomängud; mu õed kolisid kõik Ameerikasse või Jaapanisse. Miks sinu meelest need kunstivormid plahvatuslikult õitsele lõid, samas kui sinu kunst närbub?" ohkas muusa. ,,Mina jäin, aga ma ei suutnud seda üksi teha. Õnneks või kahjuks jälestab universum vaakumit. Ma olin siin üksi, kui ilmus välja esimene sinusugune ja võttis sisse oma koha töölaua ääres. Peagi olite te selle koha vallutanud nagu rotid ja kõik kohad olid täis postmodernseid grotesksusi. Lõpu algus, kui minu arvamust küsida. Tänu jumalale, et mu õed jätsid maha materjali ja mõned põhimudelid - kes teab, millist jampsi teie rahvas muidu veel maailmale kaela oleks sepitsenud."

Kitsi tõusis püsti, astus muusa juurde ja pakkus talle raamatut tagasi. Suutmata muusale silma vaadata, vaatas ta maha, muusa jalgu, mis olid lihtsates kummitalla ja rekeni rihmadega sandaalides.

,,Jäta see endale, laps. Kübarsepa eksistents on habras: ta vupsab olemisse, kui teda vaja on, ja sellest ära, kui ta enam kasulik pole," lausus muusa mõningase nukrusega. ,,Ja ometi olete te juba saabumise hetkel täielikult valmis, kõneoskuse ja teadmistega, peaaegu nagu oleksite taaskasutatud, mitte reinkarneerunud. Ma tunnen su rahvale kaasa. Võta." Selja tagant tõi ta välja kõige elegantsema Panama õlgpõimingu, mis oli värvitud vahelduvatesse kollastesse ja oranidesse varjunditesse.

,,See on kaunis," sõnas Kitsi, peljates seda puudutada.

,,Võta. See on sinu oma, laps, ja õnn kaasa."

Muusa jättis ta ruumi üksi ning hetk hiljem tormas sisse Peshi, anudes, et talle räägitaks, mis toimunud oli. See oli esimene kord, kui keegi neist oli näinud muusat püsti tõusmas ja kõndimas, veel vähem kellegagi neist rääkimas. Kitsi läks tagasi tööle ning valmistas parima peakatte, milleks ta võimeline oli.

#

22. juuni 1998

Ma peksan pead vastu seina. Ma võtan rohtusid. Ma teen pikki looklevaid jalutuskäike. Kujuta ette torumeest, kes ei suuda esmaspäeval tööle tulla, kuna tal on torutöökramp!

Kust meie ideed tulevad? Ei, see kõlab liiga hookuspookuslikult. Justkui tõmmataks neid õhust. Asi pole selles, nagu poleks mul ideid - lihtsalt, kõik, mis mulle pähe tuleb, on liiga tavaline. Mitte piisavalt julge. Juba varem tehtud, kellegi teise poolt, paremini.

Mis siis, kui minus pole piisavalt geniaalsust? Jama. Kirjutamine on puutöö, selles pole võlukunsti. Puidu asemel kasutame meie sõnu. Vihje pühale Joosepile. Isa. Kaitsja. Sarvekandja. Lõdvad seosed.

Ma püüan mõelda, seda välja meelitada, aga midagi ei tule pähe. Võib-olla püüan ma liiga kõvasti. Annan raamatukogus hagu. Annan spordisaalis hagu. Annan endale hagu. Anna aega, küll see tuleb. Ja kui ma lihtsalt polegi piisavalt hea? Häbi! Persse.

#

Kui elekter päeval ära läks, oli vabrikus hämar, ent õed jätkasid sellegipoolest tööd. Tuvid laperdasid tiibu ja kudrutasid, istudes üleval metallist katusetaladel nagu õrrel. Kitsi ei pidanud nüüd enam töötama, ehkki ta Peshit aeg-ajalt aitas. Kõik, mida ta teha sai, oli oodata kohtuotsust oma viimase peakatte kohta. Tema kael oli giljotiini alla sirutatud, ootamas, et tera alla vihiseks. Ta seisis vasakpoolse seina ääres ja luges sinna kirjutatud nimesid. Üks igal tellisel, kriidikirjas. Need olid noviitsid, kes ei saanud hakkama, osa nimesid lugemiseks liiga tuhmunud, ja kui ta mööda seina kõrgemale jõudis, ei olnud enam nimesid, ainult ristid. Nad olid nii teinud, sest ruum hakkas otsa saama. Kitsi mõistis, et kui tema tagasi tühjusse saadetaks, jääks temast järele vaid kriidiga tõmmatud rist seinal ja ei midagi muud. Teised õed pöörasid pilgu kõrvale, kui ta töölaudade vahel uitas ja uute mudelitega tutvus. Nanomi töötas oma kaubamärgi, tammetõrusuuruste seemnemütside kallal, mis hakkasid võrseid ajama ja kasvasid aukartust äratavaks loominguks kohe, kui need kirjaniku pead puudutasid. Ent ükski neist imedest ei mõjunud Kitsile tujutõstvalt. Ta otsustas välja jalutama minna, käsikäes oma hirmuga, Mukuvishi jõe äärde, kuna tema saatus polnud nüüd tagasipööramatult enam tema teha.

#

7. aprill 1998

Igal teispäeval ja neljapäeval, ilma puhkepausideta, sooritan ma pettuse. Defineerime paar terminit Oxfordi sõnaraamatu abil.

Ilukirjandus ehk inglise keeles fiction ehk väljamõeldis: (hiliskeskinglise (tähenduses 'leiutatud lausung'): vanaprantsuse kaudu lad k fictio(n-), sõnast fingere 'vormima, välja mõtlema'. Vrd teesklus, kujutlus.) Miski, mis on leiutatud või mittetõene.

Pettus ehk inglise keeles fraud: (keskinglise: vanaprantsuse fraude, lad k fraus, fraud- 'tüssamine, vigastus'.)

Miski, mis on kavatsetud teiste tüssamiseks, tavaliselt õigustamatult kellelgi või millelgi teatud saavutuste ja omaduste olemasolu väitmise teel.

Pane tähele, kuidas need kaks sõna on peaaegu sünonüümid. Ja just seda ma oma õpilaste ees seistes igal teisipäeval ja neljapäeval teen, puhkepausideta. Ma kaubitsen tühjade sõnadega ja nemad tõmbavad need endasse nagu käsnad. Lapsena meeldisid mulle muinaslood - igale lapsele meeldivad muinaslood. Ma istusin oma vanaema süles ja nõudsin, et ta jutustaks mulle ngano. Kui ta lõpetas, nõudsin ma, et ta jutustaks selle uuesti. Ma võisin ühtsama lugu kuulata tuhat üks korda ja iga kord nautisin ma seda sama palju kui kõige esimesel korral.

#

Kitsi otsustas, et kui ta langeb, siis vähemalt stiilselt. Muusade albumis oli ta näinud meistrite peakatteid: Dostojevski halle ja musti kellukakujulisi kübaraid, mida kattis peenike keerukas labürint nagu ajukurrud, ja Tolstoi suured mitmevärvilised sombreerod, täis inimeste, loomade, sõjamasinate siluette, suursugused nii haarde kui ka ambitsioonikuse poolest.

Tal oli muusa elegantne õlgpõiming ja ta asus tööle. Peshil ei lubatud teda aidata, ta pidi seda üksi tegema - sellised olid reeglid. Iga hingetõmbega tundis Kitsi liimi lõhna, liimi kasutati vabrikus pottide viisi.

Ta niisutas õlgi põhjalikult ja märkas rõõmuga, et värv ei läinud laiali ega saanud hukka. Põiming oli käes kerge, pehme ja elastne. Ta asetas selle vormile ja venitas õrnalt välja. See oli vormitavam kui ükskõik mis, mida ta varem kasutanud oli; tema mõtted otsekui kandsid end täpselt üle madalaks krooniks, mõeldud vasakul viltu kandmiseks.

Serv, mille Kitsi tegi, oli suur ketas, külluslik nagu Saturni rõngad. Ta tundis õdede silmi oma tööd jälgimas, kui ta äärt tasandas ja sinna musta lindi õmbles.

Ta valmistas punase roosi, torkas selle krooni küljele ja paigutas sellesse embavad kujukesed, mehe ja naise. Siis liimis paika tillukesed õlekõrred, mille kummaski otsas oli täht. Peakatte sisse kinnitas ta pehme valge puuvillvoodri, mida piiras ladina tähtedega grafiti.

Muusa möödus tema lauast ja pilgutas talle kergelt silma.

Kitsi leidis Jonah' Water of Leithi kaldal kahe koeraga mõtlikult jalutamas. Kui ta Jonah'le peakatte pähe pani, tõkestas see tema pea kohal päikese, jättes ta varju haardesse. Mees tardus: tema näole tekkis sübariitlik õudusilme.

#

3. märts 1998

Subjektiivne väide: ma olen haige inimene.

Kõik on perses! Maailmalõpu tüüpi õnnetus - massilise väljasuremise üritus, tühistage jõulud, loodetavasti on teil kehtiv kindlustusleping. Sellistel hommikutel kardan ma, et mind paljastatakse petisena, kes ma olen. Fantastiline uus arvustus Michelle Kodalt Timesis. Raamat on kaks aastat vana ja nad kirjutavad uue arvustuse! Mida perset?

Müüdud 15 000 eksemplari - kui täpne olla, siis 14 446.

Vaevalt see maailma raputab, kas pole? Täiskasvanuiga on külm ja kõle ja keda kuraditki ei koti. Märgid on tähtedes olemas, vaja on vaid kaleidoskoopi. Möödunud nädalal olin ma Glasgow's festivalil ja sain oki, et inimesed üleüldse vaevusid mu üritusele ilmuma. Kuradima moderaator polnud mu raamatut lugenudki. Oksendas välja sama klieederodu.

Romaan on surnud/suremas. Nii see läheb.

#

Jooksupoiss tuli uudistega käsikirja kohta, tervelt kümme aastat pärast seda, kui Kitsi oli peakatte valmistanud. Seni polnud mitte ükski kübarsepp nii kaua taevasseminemist ootama pidanud.

Kitsi naeratas väsinult, kuid naeratus muutus grimassiks, kui jooksupoiss talle Jonah' lõpust rääkis.

,,See on minu süü," ütles ta Peshile.

,,Ära süüdista ennast, mõnikord nad teevad nii," vastas Peshi. ,,Oluline on, et sa said hakkama."

,,Õel kaup: minu elu tema oma vastu."

,,Universum on vahetustehingutele üles ehitatud."

Õed kogunesid Kitsi ümber, isegi Fafi õnnitles pooleldi südamlikult. Proua Ülemus laskus oma kabinetist alla. Ta pidas kõne loometööst, osast, mida kübarsepad etendasid sureva kunsti säilitamisel, ja võttis uusima kübarsepa vastu Erilisse Kompaniisse.

Nagu kõik enne teda, sai ka Kitsi Õeskonna aplausi saatel paari valgeid kindaid ja vaskkäärid.

Ta tegi kniksu ja läks oma töölaua juurde. Vabrik oli täis huilgamist ja laulu, heli kajas tsinkplekist katuselt vastu. Kitsi ei tundnud rõõmu, selle asemel oli ta täiesti teadlik hirmudest, mis ootasid ees, peakatetest, mis ootasid tegemist.

Lõpp

Jutt: Talv (Aira Rakav)

Lõpuks saabus külm. Tuld pidi terve päeva pliidi all hoidma, aga isegi siis ei läinud toad väga palju soojemaks. Randil oli ükskõik. Ta tõi talvenahad panipaigast välja, viskas veel paar puuhalgu tulle, jõi siis päev läbi väikestest pudelitest kanget alkoholi ning vaatas aknast välja. Mõnikord sattus lind või ootamatu loom ta vaatevälja. Siis haaras ta püssi, avas akna ning tassis pärast saagi tulele küpsema.

See oli ühel krõbekülmal õhtupoolikul, kui päike juba loojuma hakkas. Rand, kes juba mitmendat päeva näljaselt tule ees istus, asutas end magama minema, kui helikopteri iseloomulik put-put ta mõtetest äratas. Alguses arvas Rand, et kuulis valesti. Ta oli oma elamise just seepärast nii kaugele rajanud, et ükski juhuslik turist või müügimees teda tülitada ei saaks. Kuid helikopter lähenes tema kahtlustest hoolimata.

Rand võttis ohates oma kõige paksemad nahad välja, tõmbas rasked labakud kätte, võttis igaks juhus püssi laua kõrvalt kaasa ning astus päikeseloojangusse.

Lumelt vastupeegelduv päike muutis kogu ümbrise tumepunaseks: madalad põõsad, taamal algava mäeaheliku, paar kidurat lume alla mattunud puud. Kuid Randi huvitas vaid lagendiku kohal tiirutava ja lund ülespeksva helikopteri siluett.

See oli kõige väiksem mudel, mida Rand iial näinud oli - sellesse mahtus hea tahtmise korral kaks inimest ja üks seljakott. ,,Väike, aga kiire," mõtles Rand endamisi ja püüdis jätta muljet nagu poleks tal mingit püssi seljas.

Helikopter maandus tugeva raksatusega ja siis oli korraks lumepilve mattuval Randil kõik selge: ju oli mingi tehniline rike neid maanduma sundinud. Nägid Randi elamist ja mõtlesid, et ta võib aidata. Juba hüppaski masinast kaks kuju välja, kes kohe elavalt kätega vehkides Randi poole jooksma hakkasid. Vähemalt tundusid nad relvastamata olevat. Kui nad kuuldeulatusse jõudsid, pidi Rand pingutama, et nende hüüetest aru saada - ta polnud juba mitu aastat inimkõnet kuulnud.

,,Aidake, tegime hädamaandumise," hüüdis üks lõõtsutavatest meestest. Rand tegi paar ebalevat sammu võõraste poole, kuid ühes külma õhuga jõudis temani higi kirbe lõhn ja miski tema mälus liighatas. Rand võpatas justkui oleks elektrilöögi saanud ning hakkas taganema, samal ajal kähedalt karjudes: ,,Ei, ärge tulge, minge tagasi! Ma ei saa aidata! Siin on ohtlik!"

,,Me ainult korraks...lubage, me kutsume vähemalt abi!"

Kuid Rand pööras end nüüd ringi ja jooksis tagasi nii kiiresti kui ta töntsid jalad võtsid. Rasked nahad takistasid teda, panid ta lõõtsutama, aga Randil ei tulnud pähegi neid seljast võtta. Ta karjus nüüd ise lõõtsutades, et mehed ta rahule jätaks ja otsekohe tagasi pöörduksid. Randi mälusoppidest hakkasid vanad pildid üles kerkima, kõik tuli tagasi ja täitis ta meeled nimetu õudusega. Mingil moel suutis ta koduni jõuda ning barrikadeeris otsekohe ukse. Kuid mehed olid talle järele jõudnud ja tagusid nüüd vastu Randi ust ja aknaid, endil hingeõhk külmas jäätumas. Just nagu higi ja varsti ka veri, kui nad kauaks külma kätte jäävad. Kuid enne aeglustuvad liigutused, lihased... Rand lõi rusikatega vastu seina, nii et need veritsema hakkasid, kuid sellest polnud kasu. Ta oli omaenese majas ümber piiratud. Pääseteed ei olnud. Juba hiilis salakaval aur ukse vahelt välja ning meeste nõudlikud hüüded asendusid üllatuse, siis valu- ja põgenemiskarjetega. Rand tõstis pilgu taeva poole, kuid nägi ainult viletsalt hööveldatud lage. Ta viskas nahad nurka ja avas rahulikult ukse. Esimest korda pikkade aastate jooksul olid ta mõtted selged ja ta teadis, mida teha. Rand astus õue, meeste juurde, kes olid vööni lumme vajunud. Alguses oli nende pilgus lootus, aga niipea kui nad mõistsid, kes nende ees seisab, kostis nende kurgust õudne kähin. Hääle oli külm juba ära võtnud.

Rand astus tagasi tuppa ja viskas paar halgu kustumahakkavate süte peale. Seejärel istus ta nahakuhja otsa ning vaatas mõtlikult, kuidas numbrid elektroonilisel käekellal vahelduvad. Seal, kus veel hommikul seisis 3:10:15, seisis nüüd 5 aastat, 10 kuud ja 15 päeva. Rand ohkas ja vaatas aknast, kuidas võõrutusplaneedi kohale kerkisid kaks rohelist kuud.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 03/16 (Ove Hillep)

Vestlus Tähehiiglaste orjadest (J. J. Metsavana, Raul Sulbi)

Raamatuarvustus: Pimesi hüpates (Andri Riid)

Raamatuarvustus: Raudrästiku aeg (J. J. Metsavana)

Eesti Ulmeühingu üldkoosolek (J. J. Metsavana)

Palju õnne, Kurt Russell (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Emily St. John Mandel ,,Jaam üksteist" (Leila Tael-Mikein)

Taas kord HÕFF tulekul (J. J. Metsavana)

Lauamänguarvustus: Mysterium (Ove Hillep)

Küürakas potter ja hull teadlane (J. J. Metsavana)

Batman vs Superman: Orbude kaklus (Riho Välk)

Luubi all: Üllatus Weinbergilt (Agur Tänav)

Kurioosum 03/16 (Rauno Pärnits)

Ulmeuudised 03/16

Uudiskirjandus 03/16

Tõlkejutt: Eriline Kübarseppade Kompanii (T. L. Huchu)

Jutt: Talv (Aira Rakav)