Peatoimetaja veerg 3/17 (J. J. Metsavana)

Suur kevad on käes ning Ulmeühingu ja kirjastus Fantaasia jutuvõistlus on nüüdseks lukus. Kokku laekus üriile 68 juttu, mis on kolm juttu rohkem kui 2014. aastal. Tulemustest teatatakse Prima Vista raames 13. mail Tartu Linnaraamatukogu suures saalis kell 12. Muudest headest uudistest tuleb kindlasti mainida, et kogumik Tuumahiid 3 tuleb. Kulka andis raha ning töö toimetamise ja küljendamise kallal juba käib. Üks tähtis päev on aga kohe aprilli alguses, 5. aprillil on ulmekirjaniku ja ulme sõna leiutaja Henn-Kaarel Hellati 85. juubel.

Olulistest kõiki ulmefänne puudutavatest uudistest veel. Läheneb Estcon 2017 ja esialgsed Stalkeri-nimekirjad leiab siit.

Mai alguseks lähevad nimekirjad lukku ja algab hääletus.

Uues numbris ilmuvatest artiklitest tõstaks kõige rohkem esile Tiit Tarlapi mälestusi koondava teksti ning paneks ühtlasi lugejatele südamele, et kui kellelgi on veel Tarlapiga seotud meenutusi, võib need lahkesti saata aadressil toimetus@ulmeajakiri.ee. Kes teine ikka neid mälestusi kogub kui mitte meie - ulmefännid.

Juttudest avaldame märtsinumbris Rait Piiri järjejutu viimase osa ja alustame Osvald Soobli tõlgitud pikema jutu järjejutuna avaldamist. Lühematest juttudest avaldame ühe siinkirjutaja jutu, Ater Vulpesi debüüdi ning ühe Silver Sära tõlke. Reaktori kunagine toimetaja Tõnis Hallaste arvustab veebruarikuul ilmunud jutte. Sellega seoses kutsuks ka ülejäänud ulmefänne ja lugejaid üles saatma tagasisidet, kriitikat, kiitust ning ettepanekuid nii Reaktoris ilmunud juttude kui kogu ajakirja kohta. Lugejakirja rubriik oleks ajakirjale igati mõnus täiendus.

Onu Kalveri "Palju õnne, Kuulus Filmiinimene" alustab teist ringi ja väikest kokkuvõtet sellest saab lugeda tema blogist. Nagu tavaliselt, saab Reaktorist lugeda ka suurt hulka raamatuarvustusi. Intervjuu on aga meil Nicola Piovesoniga, kelle värskelt rahastuse saanud "Küberkaheksajalgade rünnakust" kujuneb ilmselt Eesti esimene päris küberpunk film.

Kaanepildi autoriks Edgar Juhkov, kaanekirjad Jana Raidma.

Head lugemist!

Intervjuu Nicola Piovesoniga (Ove Hillep)

1. Kõigepealt õnnesoovid eduka Kickstarter-projekti puhul. Kuidas see läks ja kas pabistasid ka vahepeal?

Ühisrahastusprojekti tulemused on alati ettearvamatud. Samuti ei olnud mul jõukaid sponsoreid ega suurettevõtteid toeks - kõik sai ise tehtud ja oma kuludega hangitud. Projekti jooksul oli küll hetkesid, kus ma hakkasin edukas tulemuses kahtlema ning võtsin ükshaaval ühendust oma sõpradega ning palusin neilt abi. Kokkuvõttes oli see päris karm projekt, kuid viimane nädal oli väga edukas ning lõpuks sai projekt 133 % rahastatud.

2. Palju oli teil valmis materjali kampaania alguses ning kas kampaania käigus ka filmi kallal töö käis?

Projektile eelnevalt oli meil valmis 1-minutine õrritaja (teaser) ning vaevu piisavalt kaadreid, et seda vajadusel muuta (enamus sellest ilmselt filmis kasutust ei leia). Projekti käigus sai jõudumööda sisu juurde loodud, et hoida inimestes huvi ning leida uusi huvilisi. Selle käigus valmis kaks muusikavideot, üks koomiline Jaapani reklaam, paar õppevideot jne...

3. Saan aru, et filmi meeskond on üpriski kirju, hõlmates mitmest rahvusest isikuid. Kuidas sellise meeskonna moodustamine toimus?

Olen Eestis elav itaallane ning olin Balti Filmi- ja Meediakoolis õppejõud. Kohtusin seal suure osa oma meeskonnaga, mis koosneb 50% eestlastest ning 50% Eestis elavatest välismaalastest (sh Portugalist, Itaaliast, Kanadast, Nigeeriast, Hiinast, Valgevenest jne). Mulle meeldib töötada erinevate inimestega, kuna igaüks toob kaasa enda kogemustepagasi, mille alusel saab luua rahvusvaheliselt vaadatava linateose.

4. Kust tuli idee Küberkaheksajalgadeks?

Tahtsin teha midagi uut ja originaalset, saades inspiratsiooni 80ndate filmidest. Püüan alati uusi asju õppida ja suur väljakutse selle projekti juures oli teha kõik asjad 80ndate stiilis, mitte ainult välimuse, vaid ka tootmisvahendite osas kasutades praktilisi efekte, mudeleid ja miniatuure ja mitte mingit arvutigraafikat. Lugu on metafoor meie ühiskonnast ja meie internetisõltuvusest. Üritan alati luua pilte ja teemasid, mis jäävad publikule meelde... seekord siis Küberkaheksajalad.

5. Enamus võtetest leiab aset Tallinnas. On teil mingi eriline koht, kus te teate, et saate filmida, ja mitte kusagil mujal?

Tallinnas meeldib mulle nõuka-aja futuristlike hoonete (nagu Linnahalli) ja moodsa arhitektuuri (nagu kesklinna või Rotermanni) segu ning see, kuidas siin linnas nähakse vaeva, et olla moodne, aga samas mitte hävitades vana. Minu arust on see äge.

6. Filmis kasutatakse suurt hulka väga lahedaid rekvisiite. Filmi blogis on väga hea jälgida nende valmistamise põhjalikkust. Kes need valmis tegi ning palju see kõik aega võttis?

Tegin 75% rekvisiitidest ja mudelitest ise. Asusin nende kallal tööle oktoobris ja kõige ettevalmistamiseks kulus hulk kuid tööd, ehkki mitte täisajaliselt. Olen vaene indie-filmide tegija ja üüri maksmiseks pean ma ka teisi asju tegema (reklaame, dokumentaale, graafilist kujundust jne.).

7. Kas kavatsed võtetel kaasata suuremates stseenides ka fänne?

Meil võib statiste vaja minna, eriti ühel konkreetsel võttepäeval (hetkel plaanitud laupäeva, 8nda aprilli õhtul Telliskivi piirkonnas). Kui mõned filmi fännid tahaksid statistideks hakata ja "Neo-Berliini" linna asustada, ning leiaksid omale selga tumedad 80ndate rõivad, siis on nad enam kui teretulnud!

8. 24 000  täitumisel lubasid hankida kuulsamate filmirekvisiitide replikad ning neid steenidesse peita. Julged sa praegu öelda, mida oodata võib?

See oli meie kõige kaugem eesmärk ja selleni jõuda oli fantastiline! Kahjuks siis, kui me Kickstarteri rahad kätte saime, oli umbes 500  puudu (aegunud või tühjade kaartide tõttu), niisiis ei saa ma lubada kõiki rekvisiite, mida ma tahtsin. Aga et mitte fännidele pettumust valmistada, sain ma mõned siiski hankida. Palju ma sellest praegu rääkida ei saa, aga ütleme, et oodata on "varjatud" üllatusi mõnedest kuulsamatest ulmefilmidest ja mitte ainult 80ndate omadest. ;)

9. Millal võib filmi esilinastust oodata?

Film peaks valmima juuli alguses. Loodan leida juuli keskpaigaks Tallinnas sobiva koha, kus seda näidata.

10. Kas loed ka ulmekirjandust?

Jah, ma loen ulmet ja lugesin seda nooremana üsna palju. Eriti Isaac Asimovi (mul on unistus teha filmitroloogia Asumi sarjast) ja Douglas Adams'it.

11. Kajastasime ka sinu eelmist projekti "Supersesso". Mis sellest on saanud? Oled selle maha matnud või on see lihtsalt tulevikku lükatud?

"Supersesso `70" oli väga lahe projekt ja järjekordne näide sellest, kui ebakindel võib ühisrahastuskampaania olla. Selle treiler sai populaarseks ja sai kahe nädalaga pool miljonit vaatamist (Facebook'i, Youtube'i ja Vimeo järgi), palju rohkem kui "Küberkaheksajalgade rünnak"! Kampaaniasse laekus aga väga vähe. Projekt pole siiski maha maetud. Me otsime ikka veel produtsenti ja ma kaalun uue ja teistsuguse kampaania algatamist.

12. Viimasel küsitlusel ütlesid, et ei tea palju Eesti filmidest. Kas see on aastaga muutunud?

Noh, ma olen natuke Eesti filme juurde vaadanud ja püüdnud kohalikku ärisse imbuda, aga see on minu jaoks ikka raske, eriti keelebarjääri tõttu ja ka sellepärast, et - mõningate eranditega - nad mulle väga ei istu.

Raskuse vaim ehk mälestusi Tiit Tarlapist

Jaak Valge

Tiit oli heatahtlik, uhke, lojaalne, julge, altruistlik ja pöörane ning teinekord melanhoolne nagu kaotusvalus Vene valgekaartlane, mõni 1950. aastate kauboifilmi kangelane või ta enda ulmeraamatu tegelane.

Küllap meis midagi ühist oli, kui me 1981. aasta sügisel ülikooli ajalugu õppima asunutena esimesel kaugõppe eksamisessioonil kohtusime. Me polnud enam tattninad, mõlemad olime Vene sõjaväest läbi käinud ja ülikooli õppima asumine polnud meil kummalgi esimest korda. Mõlemal jäi aga viimaseks - Tiit lõpetas õpingud pärast ühte aastat, kui ta ürgaja kursusest vajalikud teadmised oma raamatu "Meie, kromanjoonlased" jaoks ära oli ammutanud. Küllap oli õppimine talle ka mingiks intellektuaalseks ajatäiteks vajalik ning pärast seda, kui ta avastas, et sedasama pakub kirjutamine, polnudki Tartusse sõita enam tarvis.

Võib-olla oli meie kõige olulisemaks ühiseks jooneks eliidivastasus. 1980. aastatel tähendas see silmakirjalikkuse, kommunistliku nomenklatuuri ja kollaboratsionismi põlgamist, ning teataval määral ka alternatiivset elulaadi, st mitte ainult karjerismi ja aktivismi ignoreerimist, vaid teadlikku loobumist edasipürgimisest kommunistliku riigi poolt pakutaval eneseteostuse redelil. Ning ka alkoholi, ehkki mitte kohustuslikuna. Meie puhul igatahes küll ja palju.

1982. aasta suvel kutsus Tiit mind nn musta jõuku. EÜE tundus meile liialt komsomoliideoloogiast läbi imbunud ja alternatiivina olidki Tiidu sõbrad asutanud oma rühma Sindi lähedal Seljal. Tiidu sõbrad said peagi minu sõpradeks. Saime oma käsutusse veoauto, mille furgooni värvisime hõbehalliks ja kuhu peale kirjutasime "Mustad brigaadid". Päeval betoneeriti, õhtul räägiti maailma asjadest, joodi õlut, kuulati rockmuusikat ja Tiidu laule podporutik Golitsõnist, Narva SS pataljonist ja armastuse ja alkoholi suhetest.

Augustis otsustasime sõita EÜE kokkutulekule Intsikurmu. Küllap oli lihtsalt vaba nädalavahetus, tahtsime tuttavaid näha ja kuulata kokkutulekul esinevat "In Spe'd". Et sõit lõbusamalt kulgeks, varuti furgooni mõned kastid õlut. Tiit mängis kitarri ja laulis ning ühed maanteeäärse maastiku osad asendasid teisi. Tegime esialgu tihedaid metsapeatusi, aga mingil ajal leidsime, et lihtsam on autojuhti mitte tülitada: organismi vedeliku üleküllus on edukalt reguleeritav ka sõidu ajal üle kasti ääre. Aga meie järgi sõitnud must "Volga" keeras meile ette ja sundis peatuma. "Volgas" olid EÜE juhid, kes meie autojuhile teatasid, et kui nad Intsikurmu kokkutulekul meie hõbehalli näevad, siis hoolitsevad nad selle eest, et meid kõiki ülikoolist välja visatakse.

Loomulikult ei saanud end sellest häirida lasta ning sõit jätkus, ent Intsikurmus tuli auto maskeerida ja parkida üsna kaugele võssa. Lontsisime kokkutulekule, aga meie Tiiduga jäime taas varsti korrakaitsjatele ette. Mul õnnestus rahvamassi ära kaduda, aga Tiit pidas minemalipsamist ebaväärikaks ja vastas uhkelt küsimusele, kus ta õpib: "Ei õpi, töötan Sindi tuletõrjes."

Põlva kainestusmaja oli selleks ajaks täis ning Tiit deporteeriti kokkutulekupaigast kümmekonna kilomeetrit kaugemale.

Kui ta Intsikurmu tagasi jõudis, oli pime käes, ning hõbehalli leidmine ei õnnestunud. Tiit pani toime väliööbimise. Keskhommikuks olime siiski kõik kohal, välja arvatud üks noorem mees - Koll. Teisedki polnud parimas vormis. Kui küsisin, kus Koll võiks olla, porises Tiit: "Küllap kainestusmajast veel tulemata." Nii oligi. Koll tuli ning näitas paberit, kuhu ta kinnipidamise põhjendusena oli märgitud: "Istus võõras kasvuhoones, sõi kurki ja sõimas koera." Nüüd reageeris Tiit mõõduka tunnustusega, nagu seda võinuks teha vana idavõitleja siis, kui ta noor kamraad esimese punaste tanki puruks on lasknud.

Tagasisõiduks oli veel veini. Mõnikümmend kilomeetrit enne kohale jõudmist tegi Tiit ühe oma raskesti arusaadavatest otsustest, mida tal mõnikord ette tuli: palus end teele maha jätta. Hilisõhtuks oli ta siiski meie hulgas Seljal, sama hea tujuga nagu alati, ja väitis reipalt, et tuli jalgsi ja kustutas teele jäänud jõgedest janu.

Mulle meeldib mõelda, et seegi ta lahkumine on ajutine.

Jüri Kallas

Eks kirjanik elab rohkem oma raamatutes kui päriselus. Iseäranis nende jaoks, kes autorit päris lähedalt ei tunne. Kuigi ma olen läbi lugenud ilmselt enamuse, mida Tiit Tarlap on kirjutanud ning kuigi ma olen palju tekste lugenud tal juba käsikirjas, kahtlustan siiski, et ega ma täpselt ei teagi, kes oli Tiit Tarlap inimesena.

Minu esimene kohtumine Tarlapiga oli ilmselt kusagil 1990ndate keskel. Töötasin siis kõmulehes Liivimaa Kuller ning ühel õhtul istusin ühe oma kolleegiga Illegaardis, mis oli tol ajal loovisikute ning muidu suleliste ja karvaste seas populaarne koht. Tegu oli n-ö poolkinnise klubi-kõrtsuga, et uksel turvamees ja sisse sai vaid klubikaardiga. Ühel hetkel sisenes klubisse üks meie naiskolleeg ja küsis, et kas ma olen nõus võtma oma kaardi peale tema ja kaks ta tuttavat. Noh, et minu vastutusel. Loomulikult olin ma nõus ja nii sisenesidki kõrtsi kaks prillidega, ilmselgelt intlit ja muidu värvikat tüüpi. Ühel oli seljas teksatagi ja rinnas rippus raudrist ning teine kandis nahkpintsakut. See teine oligi Tiit Tarlap. Ega ma suurt ei mäleta, mida ja kui palju me sel õhtul rääkisime. Me kolleegiga polnud enam esimeses kainusastmes ja saabunud samuti. Kindlasti olin ma selleks ajaks Tiit Tarlapi loominguga tuttav - debüütjuttu sai loetud ju kohe ilmudes ning päris kindlasti oli Tarlap midagi juba avaldanud Liivimaa Kulleris ja ilmselt ka samas kirjastuse klantsajakirjas Favoriit. Kas ma olin juba lugenud romaani "Kurjuse tund" käsikirja, selles ma päris kindel pole... võib-olla jõudis see käsikiri minu kätte just selle õhtu tulemusena. Mulje autorist oli ehk pisut kummaline, vähemasti erines Tiit Tarlap oma olemuselt pealinna või vaimupealinna kirjanikest. Ja kohe esimesel korral nägin ma ära ka Tiit Tarlapi legendaarse nahkpintsaku.

Kindel on see, et Tarlapi pikemate tekstide käsikirjade ja eelkõige just romaani "Kurjuse tund" lugemine põhjustas mul omal ajal ikka enam kui suure vaimustuse. Eesti ulme nimed võis ju siis praktiliselt ühe käe sõrmedel kokku lugeda. Kui ühe-kahe jutu autorid kõrvale jätta, siis: Boris Kabur, Henn-Kaarel Hellat, Eiv Eloon, Herta Laipaik, Helju Rebane ja Urmas Alas. Kui keegi nüüd mõttes kõrvutab antud autorite loomingut ja romaani "Kurjuse tund", siis saab ehk selgeks, millest mu vaimustus. Igatahes rääkisin ma mitmele oma tuttavale Tralapi teostest ja üks mu semu, tööstuslikes kogustes venekeelset (militaar)ulmet neelav EÜE-hai, teatas, et kas see Tarlap, kes kitarri mängib ja laulab. Ilmselt kõlas ka hüüdnimi Pudeli Paul, päris kindel ma pole, aga justkui meenub.

Teine kohtumine Tiit Tarlapiga oli mehe esimene Estcon. Aasta oli 2000 ja Estcon veel kahepäevane. Tarlap sõitis reedel Sindist Tartusse, ööbis minu juures ja järgmine päev sõitsime me (ilmselt rongiga) siis üritusele. Kui jätta kõrvale hilisemad arvukad telefonikõned, siis see reede õhtu oli ilmselt mu pikim vestlus Tiit Tarlapiga. Millest siis? Eks ikka (peamiselt) ulmest. Et Lew R. Berg ja Siim Veskimees on eesti autorid, kelle looming talle kõige enam meeldib. Et Ray Bradbury talle üldse ei meeldi, kui jätta kõrvale ebatüüpiline jutustus "Frost and Fire". Et talle meeldivad Dick Francis ja tema dokikrimkad. Ja muidugi rääkisime me palju Tarlapi enda teostest. Olen kuulnud väiteid, et Tiit Tarlap on amatöör, kes n-ö paneb, nagu torust tuleb. Vaat vestlused temaga sellist muljet ei toeta - Tiit Tarlapil oli väga selge ettekujutus, et miks ja kuidas ta midagi teeb, millised sõnad ja väljendid, kui pikad lõigud, kuidas vahelduvad märulikohad nende teistega jne. Ka oli mees üsna tõrges oma tekstide (keele)toimetamise asjus, kindlasti oli selles oma roll ka negatiivstel kogemustel, osaliselt kindlasti. Mulle meeldib mõelda, et mul ehk aja jooksul õnnestus sel teemal pisut ta jäikust pehmendada, vähemasti ta kunagi hiljem ütles, et mõnikord on keeletoimetajast päris kasu.

Tiit Tarlap käis veel üks kord Estconil. Kuna Estcon oli kolinud, siis 2002. aastal sõitis ta Sindist bussiga Paidesse ning kui me reedel siis seal Anna bussipeatuses Tartu - Tallinn maanteel arutasime, et kas Tarlap on juba Paides, siis peatus meie lähedal takso, kust astus välja Tiit Tarlap, sest "kuna esialgu kokku lepitud kohtumiskoht asus otse taksopeatuse kõrval, võttis ta seda vihjena." Sellest kohtumisest ma suurt rohkem ei mäleta, eks osaliselt ka seetõttu, et Tiit Tarlap kohtus seal Lew R. Bergiga ja neil meestel oli omavahel nii palju rääkida.

Ega ma täpselt enam ei mäleta, kas Tarlapi kahe Estconi-käigu vahel, või kohe pärast teist mehe Estconi, aga ühel sügisel püüdsin ma autori nõusolekul tema romaani "Kurjuse tund" pakkuda mitmele pealinna kirjastusele. Tundus sedavõrd võigas, et taolist head asja keegi lugeda ei saa. On meeles, kuidas ma Tartus, Kuu poe esikus telefoniautomaadis mitu kõnekaarti sel teemal tühjaks rääkisin. Vedu ei võtnud keegi... ju siis polnud veel aeg...

Kromanjoonlaste-romaani tegemise ajal sai pea iga nädal üsna pikki telefonikõnesid peetud ning sai räägitud ka elust ja kirjandusest üldisemalt. Tiit Tarlap oli üsna hästi kursis ilmuva kirjandusega, aga kirjanduselu kui selline talle vist eriti korda ei läinud. Mäletan, et kui arvustustest üldiselt ning tema teoste omadest konkreetselt rääkisime, siis sageli kordus selline mõte/motiiv, et ju see arvustaja ajab mingit oma asja. Mina nägin (ja näen endiselt) Tiit Tarlapit sellise pisut õnnetu loomesaatusega autorina, et kuidas kõik oleks võinud paremini minna, kui... Ise ta vist end sellisena ei näinud, või võttis lihtsalt asju nii, nagu nad on. Või ta lihtsalt ei tahtnud endast rääkida. Kui nüüd meenutama hakata, siis ega me vist temaga ka Tornobõlist suurt ei rääkinud, oleks ju võinud, sest mul onu käis ka seal, aga ju siis...

Selles mõttes oli hästi tüüpiline ka meie viimane telefonikõne. Oli miski laupäeva õhtu, kas detsembri lõpp, või siis käesoleva aasta jaanuari algus. Mina olin ilgelt unine, Tarlap oli napsune. Rääkisime tühjast-tähjast, pisut kirjandusest, pisut teadusest, pisut kõiksugu umbluust ja kõige vähem enda eludest.

Kas Tiit Tarlap oli mu sõber? Vist mitte. Vähemasti ei tunne ma, et mul oleks õigus teda lihtsalt Tiiduks nimetada, seepärast on ka eelnevas tekstis kogu aeg Tarlap või Tiit Tarlap. Samas kindlasti rohkem kui tuttav ja autor, kes on kirjutanud mitu ülikõva ja olulist teksti. Ja mis siis lõpuks oluline on? On raamatud, mis jäävad ning oli inimene, kellest halbu mälestusi ei jäänud.

( : ) kivisildnik

( : ) raskuse vaim ehk mälestusi TiiT Tarlapist

Olen elu aeg kirjanduse sees olnud ja tunnen isiklikult üpris paljusid kirjanikke, TiiT Tarlap oli aga täiesti erandlik, ta oli ainus kirjanik, kes ei olnud mingil kombel seotud geypornoga. Puutusime kokku ,,Meie, kromanjoonlased" kirjastamise katastroofilise projekti käigus, kõik lendas kuradile.

Telefonivestlused Tarlapiga olid väljakannatamatud. Tuli kohale sõita. Elasin siis Pärnus ning jalgratta Sinti sõita oli naljaasi. Sel suvel enam ei oleks sõitnud, pussnuga löödi kõhtu. See selleks, sõitsin siis Sinti nii mis nahises, Sindis on kuskil liiklusmärk, kiirusepiirang 30 km. Selle märgi alt kimasin ma alati 35ga läbi, see sai justkui omamoodi traditsiooniks.

Kuidas sa lähed Tarlapi juurde ja ei riku liikluseeskirju, ei ületa piirkiirust ega midagi, see ei ole ometi võimalik. Tarlap elas mingil tänaval, looduslikult kaunis kohas. Sinna ma siis tavaliselt läksingi. Kirjastamisasjad ei liikunud, millestki rääkida tegelikult ei olnud.

Aga et Tarlap ei helistaks, oli ikka parem kohale minna. Mina siis vist veel sea moodi ei joonud, oli mingit lootust. Tarlap muidugi jah, ta oli üldse väga selge mõistusega isik, orienteerus tegelikkuse probleemideta, ainult toimetamisküsimustes oli ta täielik võhik, tõhk ja ignorant.

Ma vist ei käinudki Tarlapi toas, ma ei tea, kas ma majaski sees käisin, istusime väljas ja Tarlap rääkis oma mälestusi, mida ta jõi ei suuda samuti enam meenutada. Küllap mingit õlut. Ma ei teinud siis õllemarkidel eriti vahet, oli suured ja väikesed õlled, pead ei anna aga Tarlap vist ikka jõi väikest õlut.

Kõige huvitavamad oli Tarlapi Mälestused tema tänavavõitleja perioodist, Sindi oli omal ajal ikka päris korralik lahingutanner, Pärnust rääkimata. Need traditsioonid on visad kaduma. Kui ise teed tegusid ja kujuned legendiks, siis midagi veel mäletad, see kuidas ma üksi lõin tagasi... no lõin ütleme Kurski kaarel tankirünnaku tagasi, on juhtunud.

Mäletan hästi seda, et Tarlap luges põhiliselt vene keeles ja kuidas seda nüüd öeldaksegi, ilget sitta. Üks kõik millest meie jutuajamised ka ei alanud, peagi jõudsime ikka Tsernobõli, Tsernobõlis põhiliselt joodi. Isiklikult ma seda muidugi heaks ei kiida.

Tsernobõl mind eriti ei huvitanud ja ei huvita siiani, omalgi on probleeme küllalt. Kui te arvate et on lihtne olla strateegiaäss ja teist hooaega valitsev maailmameister, siis te, värdjad, eksite ikka väga rängalt. Viieteisttunnised lahingud, üheksa tunnised treeningud, iga päev, kahenädalased mmi etapid, magad 20 sekundi kaupa, Tsernobõl on selle kõrval lapsemäng.

Samas see kuidas Tarlap Tsernobõlist rääkis, see mulle väga meeldis, suur meister või igasugust savi väga hõrgus kastmes serveerida. Pärast mitmendat õlut täpselt, mul läks lugemine alati sassi, hakkas loo sisse tekkima võõrast elementi: napalm, vangilangemine, mingid koopasüsteemid, vietkongid ja vihmametsad ja siis oli ta omadega täielikult Vietnamis ja väga hästi rääkis.

Kuulad ja imestad ja kui vaba hetke leiad, siis laksad jälle Sindi poole. Ma arvan, et ma käin täna ka Sindis ära, et siis palverännak vanameistri mälestuseks, kui mmi graafik lubab muidugi, vorm on hea, võiks minna jala aga seda aega ei ole, võtan elektri takso, neil on lahedad naispiloodid. Soovitan.

Äärekosmos

3.04.2017

Ats Miller

Mida ma temast õieti tean? Jah, tundsin meest oma paarkümmend aastat. Ent otse öeldes, vabamalt sai elu, universumi ja üldse kõige üle arutletud siis, kui joovet oleks autoroolis kriminaalseks loetud.

Üksik. Elas vaikselt Sindi lähedal. Emaga. Vanemate ainus laps ja kogu elu ise ka üksik. Siis, kui rohkem lahti läks, tuli välja kari, mis muutis ta elu ja tegi temast selle, mis ta oli - Ternobõl. Suurim rahuaja aatomikatastroof, mis juhtus ju inimeste lolluse ja tehnilise küündimatuse tõttu ja mille tagajärgi likvideeriti samuti neist kahest märksõnast lähtudes - mis kõik tegi selle arusaadavalt kordades hullemaks, kui oleks võinud olla. Ei oska kõrvaltvaatajana hinnata, mida tähendas teadmine, et iga päevaga korjad sa seal endasse midagi, mis jääb alatiseks... Veelkord, ei tea. Ei tea sedagi, mida õieti tegi inimestega seal levinud arvamus, et kui kõvasti juua, on radiatsioonitsoonis viibimise tagajärjed kergemad.

Väljakujunenud veendumuste ja hea fantaasiaga. Mis on seda veidram, et jutult oli ta enamasti üsna tagasihoidlik, ei kippunud oma arvamusi-seisukohti peale suruma ega saanuks ka paariminutise vestluse põhjal otsustada, kui palju ta lugenud-kirjutanud oli. Ikka seal kohas tagasi, et kõike, mis ta oli, hoidis ta enda sees ja pani raamatutesse.

Jäärapäine. Nii mõnigi toimetaja oli temaga hädas. No ei võtnud nõu kuulda. Lihtsalt ei võtnud. Proovid heaga, ei võta, proovid jõuga, saadab su lihtsalt pikalt. Minule tegi see tegelikult nalja, sest... kuidas seda öelda? Kui ühel hetkel seda meest mõistma hakkasid ja ta sind ka servast sõbraks pidas, ei olnud temaga ju mingit raskust suhelda. Eks neid lugusid ole aastate jooksul kogunenud, aga neid ei saa rääkida nimesid nimetamata (ja nimede ärajätmisest pole kasu, sest kui vähegi konkreetsemaks minna, on ju selge, kellest jutt), nii et jäägu need kirja panemata.

Mehine. Alguses mõtlesin kirjutada ,,macho", ent sel sõnal on natuke teine kõla. Temas puudus poos, teisalt oli ta oma vaadetelt suhteliselt konservatiivne. Eks see tule vist inimelu sügavamast mõistmisest, et kui sa kõik väärtused, traditsioonid ja tõekspidamised tühiseks kuulutad, ei suuda sa järele jäävat tühjust enam millegagi täita

Usaldusväärne. Noh, omades piirides muidugi, st välja arvatud need ajad, kui talle helistades oli selge, et räägitud jutt tuleb üle rääkida mõnel sellisel päeval, kui ta reaalsusega paremas kontaktis on. Aga meelde ei tule ühtki korda, kui ta oma sõna poleks pidanud. Paarikümne aasta kohta on see juba midagi.

Kirjanik. Vaieldamatult. Kes oleme mina või keegi teine, andmaks talle nõu, kuidas oma elu elada? Nüüd on see elatud ja ajaloo kaalukausil tulemus - tema raamatud. Kui ühel päeval lahkuvad kõik need, kes teda ise tundsid, räägib ta maailmaga edasi läbi oma teoste.

Aitäh nende eest.

Tiina Jakobson

Inimese elu on ülekohtuselt lühike, ta on kui taim, kes idaneb, kasvab ja kui saabub sügav sügis, hääbub. Vahel aga varemgi...

Lugedes mitmelt poolt meediast Tiit Tarlapi surmast, tundsin vajadust temast kirjutada nii, nagu mina teda mäletan. Samas linnas elades puutusin temaga palju aastaid kokku, omades siiski vaid teretuttava staatust. Ometi on ta meelde jäänud ereda natuurina. Ikka tuli tänaval vastu, tume poolmantel seljas, mapp kaenlas, hoogne samm, rahulik meel... Tuttavate ja sõprade kaudu kuulsin temast mõndagi huvitavat- omapärane, mitmekülgne, taibukas, tegus, sõbralik ja muusikahuviline.

Kord tuli mu abikaasa (kah sintlane) koju, püha viha täis. Küsimuse peale, milles probleem, vastas: ,,Mingid väikesed tüübid, kamp tänavapoisse, nimetas Tiitu lollakaks...Sa ei tea, kui tark see mees on!" Küsisingi siis, et kui tark, ma ei tunne teda hästi. ,,No Tiit on ikka väga tark, sa ei tea, kui palju ta raamatuid loeb, mängib kitarri, teeb laule... Kirjutab lauasahtlisse, tahab raamatut kirjutada."

Kuulsin tollal ka paarilt vanemalt Sindi Gümnaasiumi õpetajalt, et Tiit oli kooli ajal vahel küll võllaroog nagu poisid ikka, aga ka tema andekus paistis varakult silma: haruldane eneseväljendusoskus, mõtte sujuvus kirjatöödes olid pedagoogi tõeliselt hämmastanud. Ja palju aastaid hiljem, 1980. aastatel hakkaski Tiit Tarlap oma kirjatükke avaldama, alguses ajalehtedes.

Tiit Tarlap oli ainus laps peres, tema kutsumine Ternobõli pani väikese Sindi linna kihama. Läks teisigi. Ja saadi terviserikked, ka Tiit sai. See tõi mured tervise pärast. Ta kirjutas ka raamatu ,,Ternobõl 1986". Tiit Tarlapi elu ei olnud alati lihtne ega sirge, tal oli mitmeid muresid, mõõna- ja tõusuperioode nii igapäeva- kui ka loomeelus. Targal ei ole palju sõpru, on vaid paar head sõpra. Nii oli Tiidulgi.

Hingekraapivalt valus ja ilus on Tiit Tarlapi laul, kus ta mõtles tagasi oma koolipõlvele, selles järgmised sõnad: ,,... see aeg ehkki siis tundus raske, on jään'd kõige kaunimaks mul, aga aeg eal ei tagasi pöördu, mis läinud, on läinud, pole parata sul..."

Tiit Tarlap hoolis oma vanematest väga, ta lahkus napilt kuu aega pärast oma armastatud ema Liia Tarlapit, 16.09.1928 - 20.01.2017. Eks hea side oma vana emaga ning inimlik ja soe karakter mõjusid Tiit Tarlapile rängalt, ei suutnud elu keeristormidele vastu pidada. Nüüd on Karja tänaval üks maja tühi...

Ma ei ela enam ammu Sindis, kuid vanadest tuttavatest, armsast väikelinnast ja linnaelanikest olen alati huvitatud olnud ning külastan seda paika igal aastal. Seega tean ka Tiidu loometööst ning tema arvukatest raamatutest. Ma usun, et Tiit Tarlap jäi lõpuni iseendaks: reserveerituks, sõbralikuks, intelligentseks, ühiskonnakriitiliseks, omapäi käijaks ja mõtlejaks. Arvan, et Tiit Tarlapi tegevus ja töö väärib jäädvustamist kodulinnas. Ohtrate parkide, alleede ja puiesteede linnas on selleks kindlasti olemas võimalus mälestuspingi, puu või millegi muu kaudu.

Palju õnne, Christopher Lambert (Kalver Tamm)

Christophe Guy Denis Lambert on Prantsuse diplomaadi poeg, kes küll sündis Ameerikas, aga koolis käis ja kasvas ikkagi Euroopas. Põhiliselt tuntud näitlejana, veidi proovinud ka produtsendiametit. Sünnipäev tal 29.03.1957, nii et ilus ümmargune juubel just selja taga. Ja murrab ikka tööd teha, isegi ehk jõulisemalt kui nooruspõlves. Üks film tema osalusel on juba selle aastanumbri sees linastunud, neli tükki veel linastumiseks valmimas. Neist üks põgusal vaatlusel ekstra huvitav - Itaalia düstoopiline ulmetriller ,,Broken Key", kus lisaks Lambertile ka Rutger Hauer, Michael Madsen ja Franco Nero.

Alustas Christophe oma näitlejakarjääri vähetuntud prantsuse komöödia- ja draamafilmides ja on aegade jooksul mänginud ka mitmetes krimitrillerites. Kuulsus tuli aga 1984. aasta filmiga ,,Greystoke: The Legend of Tarzan, Lord of the Apes", aasta hiljem järgnes sellele Luc Bessoni ,,Subway" milles osalemise eest ulatati Christophele parima meesnäitleja César ning 1986 ,,Highlander". Surematu Connor MacLeod, keda koolitas uskumatult jaburalt riietatud Sean Connery ja kollitas oma rolli viimase peal nautiv Clancy Brown. No ja Queen tegi mussi. Näidake mulle meessoost isikut, kes ei harjutanud pärast selle filmi nägemist puukuuri taga teibaga varustatult võimalikult stiilselt ,,There can be only one" hüüdmist, endal ,,Princes of the Universe" kõrvus kumisemas ja ma näitan teile meessoost isikut, kel puudub nii filmi- kui muusikamaitse.

Highlanderit lüpsti järgnevatel aastatel muidugi veel mõnuga, lisaks päris korralikule telesarjale veel säravalt halb ,,Highlander II: The Quickening" (1991), ,,Highlander: The Final Dimension" (1994) ja ,,Highlander: Endgame" (2000) Viimast kahte ma näinud ei ole ja nende osas ei julge lubada, et kas nad on lihtsalt halvad või säravalt.

Oma esimeses düstoopias mängis Christophe 1992. aastal, filmiks ,,The Fortress". Vangla, kuhu sattumine oli imelihtsaks tehtud, aga millest väljamurdmine nõudis kõva rabelemist. Täiustatud inimese Kurtwood Smithi käe all kõrvetatakse meie kangelast laseriga, loetakse ta unenägusid, varastatakse naine ja kui väga kõvasti vigisema hakkab, keeratakse kõhus valumasin käima. Mõnusalt hoogne. Kes soovib, siis on olemas ka järg ,,Fortress 2" (2000).

1995. aasta ,,Mortal Kombatis" oli Christophel küll kõrvalosa, aga no ma ei saa mainimata jätta kõige eepilisema tunnusmuusikaga filmi filmiajaloos. MORTAL KOMBAT.

Aasta 1997 ja järgmine düstoopia ,,Nirvana", seekord küberpungi võtmes. Tarkavara arendaja uusim looming saab eneseteadlikuks ja otsustab, et ta ei taha väga mängija suva järgi surma saada. Arendaja võtab endale paar abilist ja läheb oma loomingut kolepaha korporatsiooni käest päästma. Virtuaalreaalsus ja tehissilmad ja läbikärssamisohus aju.

1999. aastal post-apo võtmes ,,Beowulf". Kettmõõgad! Techno! Grendeli ema! Keda lugu huvitab, siis vudinal raamatukokku, see adaptsioon on silmale kaunis vaadata.

Ning hetke seisuga mehe viimane düstoopia ,,Absolon" (2003). Post-apo maailmast, mille elanikkonda on jõudsalt harvendanud surmaviirus ja Christophe on detektiiv, kes peab uurima teadlase mõrva, kes ravimi väljatöötamisega tegeles. Moepärast ka korra kinodes vilksatanud, aga siis joonelt DVD ja TV turule sisenenud film, mis osutus üllatavalt põneva sisuga vaatamiseks.

Väiksemaid rolle ja põgusamalt ulmeteemat puudutavate filmides osalusi on mehel veel, aga olulisematele anrifilmidele ongi nüüd tiir peal. Pole üldse paha saak. Sest kurjemalt meelestatum

filmisõber võiks käesoleva valimi vaatamise järel küsida, kuidas üldse selline mees niipaljudes filmides mänginud on (kokku osatäitmisi 80+ filmis ja seriaalis). Asetub ju Christophe skaalal Lon ,,Tuhande näoga mees" Chaney ja Mark ,,Konstantne kõhukinnisus" selgelt sinna ebaihaldusväärsemale poolele. Meeldiv on aga tõdeda, et näitleja on niipalju enesekriitiline, et end Robert de Niroga võrdlema ei kipu, vaid loeb oma edu saladuseks kirge ja armastust näitlemise vastu (tegelikult on viimase aja tegemistest kiidetud tema osatäitmist puhtas draamafilmis ,,White Material" (2009), nii et kes soovib veenduda, et mees on suuteline näomiimikaks, võtke vaatamiseks).

Mul ei jää aga hetkel muud üle kui mehe sõna uskuda ja loota, et seda kirge ja huvitavaid projekte ikka jätkuks. Õnne juubilarile!

Raamatuarvustus: Tumeaine (Reidar Andreson)

Kui autor paneb romaani nimeks "Tumeaine" ("Dark Matter"), kargavad esimeste asjadena pähe emotsionaalsete vampiiride pühalikud riitused kooli higises riietusruumis või mõne põhuse Ameerika osariigi küüniromantika lõdvas füüsikaulme kastmes. Viimase puhul oleks see ilmselt ainsaks lõdvaks või siis dimensionaalselt puudulikuks komponendiks.

Blake Crouchi teos on õnneks täiesti teisest ooperist. Küll mitte kosmose, vaid hoopis maistel teemadel. Autor on meie lugejatele (ja miljonitele televaatajatele läbi samanimelise seriaali) tuttavaks saanud triloogiaga "Wayward Pines", mille esimese osa avaldas kirjastus "Helios" Andreas Arduse tõlkes 2013. aastal. Kui nimetatud triloogia kujutab FBI agendi tegemisi Twin Peaksilikult müstilises väikelinnas, siis "Tumeaine" on teadusulmega vürtsitatud põnevuslugu armastusest, tegemata jäänud valikutest, armastusest, sellest, kui kaugele oleme nõus minema, et unistusi täide viia ja lõppeks veel kord armastusest.

Kui veidi täpsustada, siis lugu räägib ühest füüsikaprofessorist, Jason Dessenist, kes tubli pereinimesena Chicagos oma kunstnikust naise ja teismelise pojaga täiesti tavalist elu elab. Ühel õhtul, kui Jasoni naine on perele õhtusöögi valmistanud, läheb mees hetkeks välja magustoitu hankima ja ei oska aimatagi, et koju ta tagasi ei jõua. Jason röövitakse tundmatu maskis mehe poolt ja sellest hetkest muutub professori jaoks kogu sündmuste kulg täiesti arusaamatuks. Viimased sõnad, mida mees röövijalt kuuleb, moodustavad tähendusrikka küsimuse: "Kas oled oma eluga rahul?". Tasapisi selgub, kas see nii on, ja ka see, et teekond endise elu juurde kujuneb kohutavamaks, kui Jason oleks iial arvata osanud. Rohkem ei tahaks sisust rääkida, sest (antud) põneviku parimaks nautimise viisiks on absoluutselt mitte midagi ette teada. Raamatu tagakaanel asuvale tutvustusele on juba ette heidetud, et see rikub täielikku lugemiselamust. Hoian siis end tagasi.

Peab ütlema, et raamat on tõesti köitev ja kutsub lehekülgi keerama. Need pöörduvad valguse kiirusel, sest...

Lugu on äärmiselt tihe.

Tegevusest paks.

Hästi fokusseeritud tekst.

Lühilaused.

Tihti on iga lause eraldi real.

Mitte küll kogu aeg.

On tunda, et autor on stsenaristi kalduvusega.

"On hämar."

"Mees astub tuppa."

"Laual aurab tassis kohv."

"Nurgas on diivan."

"Perepilt kaminasimsil."

"Laud."

"Kolm tooli."

"Räpane aken, millel kardinad ees."

"Uks sulgub."

"Täiesti üksi."

"Küsin: Kus mu naine on? Poeg?"

Lugedes tekkisid mitmed "mida-kuradit?" hetked.

Nii peategelasel kui lugejal.

Hämming!

Nagu näha, siis napid kirjeldused.

Peamiselt sisu ja tegevus.

Palju põgenemist ja üllatusi.

Teadust.

Armastust.

Perekonda.

Nii, põnevik küll, aga kus siis see teadus ja ulme, mida üks pesueht Reaktori lugeja hõõgveil silmil ootab? Crouchile meeldib ulmet julgelt kasutada ja antud juhul on teemaks paralleelreaalsused, teadlaste poolt väljatöötatud salapärane psühhoaktiivne aine, kvantmehaanika reeglite painutamine jne. Ei saa öelda, et autor oleks pelgalt ulme mõningase populaarsuse tõusu ajel (nii kirja- kui visuaalkunstiteostes) thrillerile vägisi "tehno" ette keevitanud. Seda mitte. Pigem keskendus Crouch asjade põgusale seletamisele ja ei vaevanud lugejat pikalt füüsika alustõdedega. Tegelased tormasid ühest situatsioonist teise ning enamasti polnud aega ülearu filosofeerida. Meil jääb ainult südame põksudes professorile kaasa elada ja aeg-ajalt rahutult kella piiluda, kas saaks magusast uneööst veel mõne minuti napsata. Romaani viimast osa ongi soovitav lugeda ööpimeduses, et efekt suurem oleks, sest siinsel arvustajal oli mõnes kohas ikka parajalt kõhe küll. Ma ei imesta põrmugi, et "Tumeaine" on plaanis järgmisel aastal kinolinale tuua - korralik filmimaterjal.

Crouch oskab raamatu kestel lugejat oma haardes ja lugu kenasti koos hoida. Autor suutis ühe sisupöörde osas arvustaja osavalt haneks tõmmata, kui see oli juba enesega rahulolevalt mõttes muianud - "mees, ma tean, mis nüüd saama hakkab" - ja valmistus mõnuga jälgima protsessi koondnimega "kuidas". Tugevad plusspunktid selle eest. Kuid romaani päris lõpp ei andnud rahu. Tundub, et Crouchil tuli kõigele vaatamata seina nurk vastu, kui oldi liiga suure tuhinaga end põrandat värvima unustatud. Arvustajal tekkis nõutuse tunne, et kuidas siis niimoodi?! Pinge-pinge-pinge ja... nii lihtsalt saigi? No tegelikult normaalne inimene ongi ju südames hea loomuga.

Võiks ju öelda, et ahvatlus järje kirjutamiseks on päris suur, kuid samas võiks lugu täpselt nii lõppeda, nagu selle romaani viimaselt leheküljelt kogeda saab. Kohustuslik lugemine kõigile põnevikefännidele ja kergeks vahelduseks ka tõsiulmikutele.

Mänguarvustus: Mass Effect Andromeda (Jaagup Mahkra)

Umbes esimese Mass Effecti sündmuste ajal otsustavad mõned, et ei jää ootama, kuni Linnutee galaktikas virts ventikasse lendab, vaid lendavad ise enne minema. Laevad kümnete tuhandete külmutatud kolonistidega, sina nende hulgas, võtavad suuna Andromeeda udukogule, et seal uut elu alustada. Kuussada aastat hiljem ärkad sa üles ja avastad, et oled kohal küll, aga et asjad pole sugugi nii roosilised kui kaugelt paistis: täheparve täidab veider ja ebatervislik energiapilv, koloniseerimiseks ettenähtud kinnisvara on kehvas seisukorras ning esimesed kohatud tulnukad annavad sinu pihta pikema jututa tuld. Kuna sinu alter ego Ryderi ametinimetuseks on "rajaleidja", pead just sina skafandrikäised üles käärima ja tööle hakkama, et Andromeedast inimkonnale sobiv elupaik teha.

Enekas esimesel koloniseeritaval planeedil sinu laeva taustal.

BioWare'ile tuleb au anda, et nad täitsid lubaduse Shepardi saagat mitte pikemaks venitada: välja arvatud mõned viited esimese mängu sündmustele, on "Andromeda" täiesti uus lugu uute tegelastega. Omamoodi tore tunne on olla mängutegelastest targem: Linnuteel peeti nüüdseks juba sajandite eest kõva möll maha, aga nemad ei tea sellest midagi. Samas on veidi kahju sellest, et koos Linnuteega jäi maha ka sealne põnev kultuuridevaheline dünaamika, mis oli üks Mass Effecti nõnda eriliseks teinud asju. Enamik olulisi rasse on küll esindatud, aga nende vahel valitseb läila koostöövaim, mis ei loo pooltki nii põnevaid situatsioone.

Linnuteelt tulnud pagulased. Kas pole mitte usaldusväärse näoga?

Pahalasteks on seekord rass nimega Kett, kes tahavad nii sõbralike kohalike kui Linnuteelt tulnutega teha Paha Asja. Kui ma põhiloo esimese kolmandiku peal teada sain, mis see paha asi on, siis ma mõtlesin, et okei, see on hea algus, aga mis nende TEGELIK eesmärk on? Kes on TÕELINE niiditõmbaja? Noh, selgus, et Paha Asi ongi eesmärk ja pahade pealik ongi niiditõmbaja. Okei, nende kettide strateegia pole iseenesest kõige rumalam, aga sel süeel pole lihtsalt niisugust sädet nagu algsel Mass Effectil, kus HOLY SHIT HIIGLASLIKUD IIDSED ROBOTJUMALAD GALAKTIKATEVAHELISEST TÜHJUSEST JUHIVAD TERVETE TSIVILISATSIOONIDE SÜNDI JA SURMA. Ja ehkki tegu on Mass Effectiga, mis tähendab võimalust püherdada linade vahel väga erinevat tõugu kaaslastega, siis ketti kahjuks panna ei saa.

Kohalikud Odini sõdurid, kes sul integreeruda aitavad.

Kuna põhistoori on lahjavõitu, siis tuleb pöörduda kõrvalliinide poole. Nagu ikka, on parimad sinu meeskonnaliikmete dialoogid ja erimissioonid. Ehkki nii säravaid ja meeldejäävaid isiksusi nagu Mordin Solus või Garrus Vakarian siin pole, on su kaaslased siiski enamuses üsna huvitavad tegelased. Üks tore moment oli näiteks peale sattumine, kuidas inimene ja andromeedalane üksteise skafandreid selga proovivad. Peale kaaslaste lõbustamise on võimalik ka koloniseeritavatel planeetidel kulguriga ringi sõita ja seal elukeskkonna parandamiseks erinevaid missioone täita, mida on meeletult. See osa on üsna üks-ühele BioWare'i viimasest üllitisest Dragon Age: Inquisition üle võetud, koos kõigi hädadega, millest peamiseks on üheülbalisus. Kui ma olin kaks planeeti enam-vähem korda teinud, siis ma enam ei viitsinud ja jätkasin põhilooga, aga kel tahtmist, võib mängust leida nädalateks tegevust.

Olemas on ka mitmikmäng nagu ME3-s, kus saab rühmamissioone täita. Seda võib aga täiesti ignoreerida, kui huvi puudub.

Ahjah, Andromeeda planeetidel vedelevad, nagu igas korralikus galaktikas kombeks, mingi hävinud kõrgtsivilisatsiooni varemed ja monoliidid. Neid saab taaskäivitada ja enda kasuks tööle panna, aga selleks tuleb monoliidi juhtpaneelil SUDOKUSID LAHENDADA. Päriselt. Ma tean, et igasugu totrad mõistatused on sellistes mängudes levinud, aga see siin on täiesti uuel tasemel retarded. Ja kettide pealik muudkui imestab rajaleidja Ryderi võime üle toda tehnoloogiat käivitada. Ilmselgelt pole keegi teine galaktikas lihtsalt piisavalt nürimeelne.

Kaalumisel olid ka ristsõnapõhised turvasüsteemid, aga õnneks surid nad enne välja.

Ehkki Mass Effecti mängud läksid enamike arvates vähemalt stoori osas järjest kehvemaks, siis võitlussüsteem läks jällegi paremaks ja "Andromeda" pole selles osas erand. Lahingud on aktiivsed - jooksmine, varjumine, ja uue asjana ka hüppamine-hõljumine (rakettmootorite toel, päris äge, ehkki vahepeal tekib tunne, et mängid platvormmängu). Lisaks püssiga tulnukatesse aukude tegemisele on tähtis osa ka erivõimete kasutamisel ja kombineerimisel: päris rahuldustpakkuv on vastased kõigepealt biootika abil üles tõsta ja siis kaugusse paisata. Samas piirab su võimalusi see, et ühel missioonil saab kasutada ainult kolme erinevat säärast võimet. Sa võid rohkemaid osata, aga igal hommikul kinnitad endale peegli ees, et kolm on kohtu seadus. Sama mõistatuslik on see, et kasutatav varustus tuleb kah missiooni alguses või relvakapi juures ära määrata. Sa võid vastastelt lootida kasvõi kümme uut püssi, aga vaata et sa neid ei näpi! Või noh, mõistatuslikku pole selles midagi - isegi mängude arvutiversioonid peavad konsoolide nõuetele (õigemini piirangutele) alistuma, nii dikteerib turg. Ma saan sellest ka aru, et tegijate arvates on see võimalus iga missiooni jaoks eraldi valmistuda, aga praktikas on eri vastasetüüpe vähe ja kõik surevad üsna ühtemoodi, nii et tõenäoliselt tekivad sul kähku oma lemmikrelvad ja -oskused, mida sa ei muuda ja mängu lõpuni kasutad.

Oskuste arendamine käib üsna samamoodi kui varasemates osades.

Lisaks mainitule on mängus mõningaid pisivigu, mis aga pikapeale kuhjuvad ja elamust tuhmistavad.

* Kui sul tekib mõnel planeedil viibides vajadus korraks oma laeval käia, et seal näiteks midagi sepistada või meile lugeda, siis peab laev tingimata õhku tõusma ja muidugi ka vastavat äraklõpsimatut animatsiooni näitama. Kui saad asjad aetud ja tahad tagasi õue minna, siis pead taas laeva maandumise videot kaema.

* Mõnikord peab dialoogi alustamiseks seisma NPCst teatud kaugusel ja nurga all. Niisiis niheled sa tükk aega kellegi külje all edasi-tagasi nagu kosmosepervert, et temaga jutule pääseda.

* Kõiksugu menüüdes ringiklõpsutamist on lihtsalt liiga palju.

* Igasugu nänni, sh relvi-turviseid koguneb missioonidel hirmus palju, tuletades meelde esimest mängu, aga need kõlbavad ainult ülessulatamiseks, kuna kõik kasutavad nagunii (paremaid) omatehtud asju. Samal põhjusel on raha üsna kasutu.

Relvade-turviste valmistamisprotsess. (Ebavajalikult) keerukam kui pealtnäha paistab.

"Andromeda" on veidi bugine, aga mitte katastroofiliselt; on nähtud palju hullemaid launche. Ilmselge on aga, et veel mõni kuu arendust poleks kahjuks tulnud, eriti graafika osas. Ei saa öelda, et mängu välimus oleks ME3-st saadik eriti paranenud. Iseäranis on nii mulle kui ka teistele silma jäänud teatavad vajakajäämised tegelaste näoanimatsioonides. Vahel liiguvad suud räägitavat teksti arvestades lihtsalt valesti, aga vahel tekivad tegelaste nägudele tõeliselt kummalised ilmed. Näiteks kui Ryder imetleb kaptenisilla aknast avanevat vaadet, siis jääb tema nägu vaadates mulje, nagu istuks keegi juhtpuldi all ja võtaks tal suhu. Üks meeskonnaliige kipub jällegi iga kord kahtlaselt rõõmsalt naeratama, kui jutt liigub planeetide hävingu ja miljonite hukuni. Ja neid õnnetuid joomisanimatsioone ei saada mängutööstuses vist kunagi jonksu: ikka on mulje, et tegelased valavad hüva rüübet omale lihtsalt lõua peale ja teevad pärast konnanäo pähe, et oi küll see viin on hirmus viha. PS: Andromeeda baarmenid, kui küsida viskit, annavad sulle terve pudeli pihku. Andromeeda pole pehmodele.

Aitab ainult hädatapp.

"Andromeda" oleks eraldiseisvana täiesti korralik kosmoserollikas ja ega ta Mass Effecti järjenagi halb toode ei ole. Pärast Mass Effect 3 lõpu fopaad ei ootagi keegi BioWare'ilt kunagise hiilguse taastumist. "Andromeda"'s pole ehk seda sära ja emotsionaalset laengut, mis algses mängus, aga kes teab, võibolla on see algus uuele heale sarjale. Ootan huviga andromeedalaste ja linnuteelaste taaskohtumist.

7/10

Reaktori veebruari juttudest (Tõnis Hallaste)

Kui Ove ütles, et ma võiks jooksvalt kirjutada Reaktoris ilmuvatest novellidest, siis mainis ta: nagu ma toona tegin, kui kunagi ennemuiste Reaktoris jututoimetajana tegutsesin. Siis oli endalgi näha, milline töö võib minna tekstide peale, mida enamik esmapilgul üldse lugema ei hakka, sest sõnade arv on suurem kui niisama sirvimiseks tahaks. Lehekülgede arvu pole näha, aga avad teksti ja näed, et scrollimisriba on pea nähtamatult kitsas ja jätadki asja katki, sest pole teada, kas ikka maksab.

Toona oli kahju, kui tekst jäi lugemata seepärast, et ei osata aimata, millega on tegemist. Too oli natuke ka algusaegade värk ning tõenäoliselt polnud keskmisel lugejal tekstide hääduse osas mingeid ootusi. Kui on pikem tekst, siis grafomaania; kui lühem, siis mingi mõttetu nupuke. Päris nii see siiski ei olnud ja metatekst toimetajapoolse tutvustusena tundus toona põhjendatuna.

Seekordne tutvustus- või arvustustegevus erineb ent selle poolest, et ma pole nende tekstide osas teinud koostööd, seega võin hoida üsna rahulikku lugejadistantsi. Toona oli iga teksti tutvustav nupuke mõeldud tagantjärele tänuna meeldiva koostöö eest kirjanikega, seekord on lihtsam jätta kirjutaja teksti tagant välja ja vaadata ainult tekste endid.

Minu kommentaarid neile tekstidele ei pretendeeri küll erilisele asjatundlikkusele - füüsika oli mul keskkoolini ,,kolm", keemia nõndasamuti. IT-asjandusest tean seda, et kui arvutil vajutada üht nuppu, tuleb sealt kohvitassihoidja välja ja et sellele ei tohi keraamilisi kruuse asetada (see on väga vana nali, aga mu teadmised on suht samaks jäänud nagu toona). See tähendab, et ma ei erista asjatundlikku tehnoloogilist sõnavara, mis kasutatud täiesti õiges kontekstis, sellisest tehnilisest tiraadist, mis tegelikkuses ei tähendagi midagi. Seosetu, aga hästi rakendatud TechnoBabble on parem kui halb (igav või kuiv) tehniliselt täpne arutlus. See tähendab, et üldiselt hoidun ka loogilisi eksimusi välja toomast, sest mine tea, tekstimaailmas võib kõik olla võimalik. Pigem püüan arutleda teksti õnnestumiste ja ebaõnnestumiste üle jälgides selle muid aspekte.

Kasutan ka kümnepallisüsteemi, mida kasutan täpselt nii meelevaldselt kui tahan.

Kultuurirevolutsioon

Silver Türk

Kosmoselaev Synergy läheneb planeedile Proxima Centauri B, et üle vaadata kunagise Hiina kosmoselaeva Nui Peng vrakki ning näha, mis on saanud nende terraformimise katsest. Ilmselt pole spoiler öelda, et asi läheb allamäge.

anrinimetuseks ütleks midagi pikka ja kohmakat nagu ,,tehniliste terminite lembene eksoplaneediavastus skafandrites". Ei ole üldse anrinimetuse moodi, aga lugedes pakub ikkagi äratundmisrõõmu - tegelased skafandrites kirjeldamas küllaltki teaduslikult oma jalgsirännakut ammulangenud kosmoselaeva vraki ümber ja sees. Kena klassikaline näide ühest sellisest jutust.

Teksti juures on positiivne see, et lugeja saab tehnilise sõnavara tõttu ulmeelamuse kätte küll. Ega päris igaüks ei suuda sellist teksti kirjutada. Ka on positiivne, et laused on üldiselt hästi loetavad, tehnojutt ei muutu hoomamatuks, kõik on kenasti lugejale kätte antud.

Negatiivseks pean seda, et tekst on liigendatud pikkadeks ja mittehaaravateks lõikudeks. Jutustaja, keda huvitab ebaõnnestunud terraformimisega kaasnev tehnoargoo, ei huvitu tegelastest, kelle ta saadab sinna planeedile. See tähendab, et dialoogijupid üldiselt kaovad pikkade ülevaatlike lõikude sisse ära, ei teki väga elavat situatsioonitaju.

Teiseks, maailm on küll mingis mõttes üsna huvitav - taikonaudid ja nende ülejäänud maailma suhtes ükskõikne terraformimiskatse annab aimu sellest, millised on olnud selle maailma riikide omavahelised suhted. Aga tuumasõda, mis vahepeal toimus, ning tuhandeaastane paus Proxima Centauri B külastuste vahel muudab veidi ebatõenäoliseks, et planeeti taaskülastav laev oleks nii tänapäevaselt ameerikalik. Tuhat aastat, see on keskajast tänapäevani - sinna sisse mahub ikka väga palju. Tuumasõjast tingitud tuhandeaastane paus tundub ühesõnaga natuke veider asi, mida jätta möödaminnes märkuseks.

Kõige silmatorkavam element selles tekstis on tõenäoliselt see, et dialoogi pole tõlgitud. Synergy asukad räägivad kõik inglise keelt ja ühes kohas kõlab (spoilerid-spoilerid) tõlkimata jääv hiina keel. Äkki on tegemist peene kriitikaga kõigile sellistele ajaloolistele filmidele, kus roomlased ja etruskid ja kreeklased ja barbarid kõik räägivad inglise keelt. Või on lihtsalt lähtutud mõttest, et ilmselt kõik oskavad - kellele sa seda ikka tõlgid. Isegi inglise keelt osates tunnen, et eestikeelne dialoog olnuks lugejasõbralikum, oleks mõjunud positiivselt näiteks mu suhtumisele tegelastesse. Nüüd jäi mingi distants minu ja tegelaste vahele. Võib-olla oleks see olnud huvitav tekstieesmärk - keeleerinevusega jätta distants lugeja ja tegelaste vahele, mis muudab meid kiretuteks jälgijateks tegelastega aset leidvates sündmustes. Sellisel asjal oleks potentsiaali, siin ei tundunud sel olevat erilist mõtet.

Üldiselt paneksin tekstile punktisummaks sellise keskmise 5/10. Keeleküsimused ei riku teksti, pigem kummastavad ja veidi häirivad; tehnolora mõjub sümpaatselt, annab ikkagi teadusulmelise elamuse. Aga lugu liigub natuke mittemidagiütleva kiretusega üsna tavalisi rööpaid pidi ja lõpp jääb natukene tobedaks mu maitsele.

Pilvelinna bluus, 2. osa

Rait Piir

Kommenteerides järjejutu teist osa, tuleks ehk mõne sõnaga tutvustada ka esimest osa.

Tegelt on tekstil sissejuhatav lõik juba esimese osa alguses:

Loo autor, Rait Piir vaatleb tulevikus aset leidva Veenuse koloniseerimist läbi küberpungi prisma, arutledes samal ajal koloniseerimise poliitiliste aspektide üle: ,,Kuidas võiks valitsusvälised osalejad toimida eraldi suveräänse poliitiliste üksustena maavälises koloonias?" Loost ei puudu ka küberpungilikud mastaapsed vandenõud ning saladused, mis võiks muuta kogu inimkonna arengu edasist kulgu.

Aero-Veenus 1 (keda kõik lihtsalt kutsuvad Pilvelinnaks) on Veenusel asuv hõljuv linn, mida rahastab ja peab ülal korporatsioonide konglomeraat. Seal leiab aset palju inimelusid nõudnud terrorirünnak, mille taga näib olevat üksildane ja vaimselt ebastabiilne Jiro Sawamura. Asja saadetakse uurima loo peategelane Ellis, kes avastab juurdluse käigus selle erandliku olukorra jubedad tagamaad.

anri poolest on tegemist vägagi ameerikaliku küberpungiga, kusagilt kaheksakümnendatest. Esiteks viib sellele mõttele minu meelest film noir'ilik kirjutuslaad, mille peategelast võiks peaaegu et mängida Humphrey Bogart - karm ja napisõnaline, kõigi suhtes kahtlustav (ja need kahtlused pole kunagi asjatud) ning üleni bad ass. Teiseks Aasia kultuuritegur - ,,Blade Runneris" oli kõikjal hiina keel ning William Gibsoni looming on küllastatud Jaapanist. Kolmandaks on suurte ja ärisaladusi varjavate korporatsioonide hämarate telgitaguste paljastamise teema. Korporatsioonide kasvav mõjujõud tekitas kunagi paanikat, et see ületaks isegi riigivõimu mõjuulatust, ja mulle tundub, et see hirm on tänapäeval suuresti taandunud, ehkki ilmselt ei kahtle keegi, et suurimate firmade mõjuvõim pole vahepeal vähenenud, pigem vastupidi.

Ühesõnaga, stiilipuhas ameerikalik küberpunk. Aga õnneks mitte kahvatu epigoon, vaid mu arust õnnestunud näide sellisest anrist - tekst teab, millena tahab mõjuda, ja minu arust mõjubki.

Teksti parim osa on ehk selle heade ulmeideede rohkus. Mees lõikab oma kõhu lahti ja paneb sinna pommi, kasutades kuskilt alla tõmmatud pimesoole opereerimise juhendit ning lastes kätel tegutseda allatõmmatud algoritmide juhimisel; väikese ja kitsa linna elanike klaustrofoobiat peletab liitreaalsuse abil kuvatud päikesepaisteline taevas; kõik, mis puutub nanobottide printimisse - ja nii edasi. Mõni teine autor kirjutaks terve teksti ühest või teisest või seitsmendast sellisest nähtusest, siin aga ei lasta ühelgi tõusta ainulaadsena esile, sest need moodustavad tervet teksti läbiva tausta. Mulle mõjub see sümpaatsena.

See huvitavate ideede rohkus tekitab natuke veidra olukorra, milles tekst muutub selle võrra paremaks, mida pikem ta on. Loo peamine väärtus on selle ideed ning sisu. Peaaegu et tahaks öelda, et see on loo ainus väärtus, kuivõrd kirjutusstiil ei muutu väärtuseks omaette., mis kõlab ehk karmima kriitikana kui mõeldud on. Peamiselt pean silmas, et kogu kirjutatu käib pindmisel tasandil, sündmused saavad justkui stsenaariumina välja kirjutatud, kuskil pole aga midagi, mis torkaks silma muljetavaldava sõna- või mõtteosavusega.

Mõnel inimesel on selline stiil, et ta võiks kirjutada ümber telefoniraamatut ja oleks huvi ja austuse ja võib-olla ka hardusega loetav. See näitab omapärast ja huvitavat maailmatajumisviisi. ,,Pilvelinna bluus" ei tekita muljet sellisest kirjutajast - aga mõne silmis on niimoodi ehk paremgi. Stiil on neutraalne, lugemist ei tõkesta filosofeerimise või tundlemise katsed. Lugu kulgeb ühtlaselt ja stabiilse tasemega. Sa loedki ainult süee ja heade ulmeideede pärast. Mulle võiks küll meeldida mõni eriliselt õnnestunud lause, mis tõuseks sümpaatsena esile, aga selle järele pole tingimata vajadust.

Pannes punkte ka: kolmest jupist esimesele panen 7/10, teisele 7,5/10, kuna huvitavam. Sisu on hea, anr on äratuntav ja korralik; tahaks huvitavamat või värskemat stiili. Loo lõpp tuleb järgmises numbris.

Arvustus: Harry Potter ja äraneetud laps (Agur Tänav)

Nüüd on see siis eesti keeles olemas. Fännide poolt kaua igatsetud uus osa Harry Potteri saagale. Mõnele ehk ebameeldiva üllatusena mitte romaanina, vaid näidendi kujul ja teistele ebameeldiva üllatusena mitte J. K. Rowlingu sulest, vaid lihtsalt tema mentorluse all J. Thorne´i poolt kirja pandud.

Selleks, et mitte lasta end neist kahest seigast põhjustatud eelarvamusest kõigutada, andsin raamatu kõigepealt lugeda nn. sihtgrupi esindajale, oma tütrele. Ta neelas selle ühe õhtuga alla, mis oli hea märk. Siis küsisin temalt kommentaari ja see kõlas umbes nii: "See oli... kahtlane. Hea, aga paiguti üsna segane ja... kahtlane." Sellise teadmisega varustatult ja ootusi igaks juhuks mitte eriti kõrgele seades, asusin ka ise lugema.

Ütlen kohe alustuseks, et süee oli hea. Lugu oli huvitav, potteriaanasse lisandus üks uus huvitav tegelane ja oleks J. K. Rowling selle ise ja romaanina kirjutanud, siis oleks igati tubli järg suurele saagale olnud. Aga Jack Thorne, kes selle loo tegelikult kirja pani, ei ole Rowling. Ta on auhinnatud stsenarist ja näitekirjanik, ent ilmselt just tema tõi nii "sihtgrupi", kui minu jaoks selle "kahtlase" elemendi sisse. Alustame kõige "labasemast" ja samas äärmiselt olulisest. Nimelt dialoogist tegelaste vahel. Aeg-ajalt oli see... noh, ma ei tahaks kasutada sõnu abitu ja hale, kuid ütleme - kehvakene või halb, ajuti segane ja ajuti ebausutav. Näidend, aga teadupärast koosnebki peamiselt dialoogist. Võib ju arvata, et eks näitlejad oma mänguga mängivad need laused elusaks, aga on asju, mida võib küll animeerida, kuis sellest hoolimata ei näe nad väga elusad välja. Nii ka nende dialoogidega.

Tegelased kasutavad liiga palju selliseid tüüplauseid, mida lausutakse viimasel ajal hämmastavalt palju igas teises (Hollywoodi) filmis ja peaaegu ka sama sõnastusega. Ma ei oska siinkohal seisukohta võtta, kas ingliskeelses maailmas räägitaksegi teatud situatsioonides ainult teatud kindlate lausetega või siis on välja antud "Käsiraamat stsenaristidele, kus on ära toodud laused, mida teatud situatsioonides peavad tegelased kindlasti alati ütlema, sest need laused müüvad ja viivad ühe pauguga vaataja just säärases situatsioonis täpselt õigesse meeleollu." Minu jaoks sellised laused kahjuks nüristavad stseeni ära.

Mul ei olnud lugemise hetkel võimalust märkmeid teha, nii, et ma ei hakka leheküljenumbritega neid lauseid ära tooma, aga kuidagi vaene tundub see ingliskeelse maailma filmi, ja nüüd ka lavastuse keel mulle. Kas on asi selles, et "psühholoogid on öelnud, et teatud laused töötavad" või peavad stsenaristid nii palju teksti korraga kirjutama, et neil pole lihtsalt jaksu pärast selliseid asju välja rookida. Seda kummalisem oli lugeda raamatu tagant tänusõnu "uskumatutele näitlejatele, kes aitasid iga sõna vormida." Mulle isiklikult tundub, et sellisel juhul ei olnud need näitlejad, kas eriti head tekstivoolijad, või siis oli tööpõld nii lai, et nad ei suutnud näitekirjaniku eest kogu ta kehva tööd ka ära teha. Vahest see ei olekski niivõrd halvana tundunud, kuid siinkohal aitas ajuti kaasa ka üsna ingliskeelse maiguga tõlge. Lugesid küll eesti keeles, kuid ajus hakkas see lause helisema jalamaid ingliskeelsena. Eriti just needsamad tüüplaused, mida eesti keeles niiviisi lihtsalt ei öelda. Kõlab päris karmilt ja eks ta nii ongi mõeldud, aga, et veidi seda kriitikat mahendada lisan, et õnneks, kuigi säärased laused olid häirivad, ei domineerinud nad siiski liialt. Mis aga domineeris, oli üsna... hmm.. selline tahumatu tekst. Ma ei tea, ehk laval töötab see paremini, et on tegevus ja isikupärased näitlejad ja kisa ja möll ja... aga vahepeal ikka kiskus tegevus kole kiireks ja mölluks kätte ära ning tekst, mis oleks vaatajale tegelaste motivatsiooni ja tegevuse põhjusi paremini selgitanud, ei täitnud oma rolli. Stseenid olid lühikesed jupid ja nende jooksul jõudsid tegelased napilt oma kohustusliku info edasi anda, et siis kähku uus stseen ette tuleks. Kuna ajarännud on alati keerukad, siis oleks nii mõnigi asi vajanud ehk ülekordamist, et noor lugeja/vaataja selle paremini vastu võtaks. Nende lühikeste "infostseenide" tõttu tundus tegevus kohutavalt hüplikuna. Eriti alguses, kui püüti paari stseeniga näidata ära Harry poja kolm esimest aastat Sigatüüka koolis, pluss veel kujunevad suhted isaga.

Mis toobki meid inimestevaheliste suheteni. Eks kaanoniks on kujunenud viimasel ajal, et noorteloo peategelasel peavad olema oma vanematega kohutavalt halvad suhted ja koolis ei tohi neid ka keegi mõista, peale kõige parema "veidrikust" sõbra. See vanemate asi on kenasti olemas. Kahjuks üsna ühepoolselt. Isaga on suhted kenasti halvad, nagu ette nähtud, kuid suhted emaga jäid täiesti tahaplaanile. Ginny, Harry Potteri abikaasana tundus küll natuke olevat Harry naine, aga oma poja Albuse ema ei paistnud ta küll olevat. Kui ta lavale toodi ja rääkida lasti, siis ikka Harryga, mitte nende poja Albusega. Draco ja tema poja puhul oli Jack Thorne ilmselt ka ise aru saanud, et terviklikud pereliinid käivad talle üle jõu ja lasknud Draco naisel manalasse variseda. Selle eest talle ainult kiitus, see oli hästi tehtud.

Nüüd tulles korraks tagasi nende ülikiirete stseenivahetuste juurde, siis säärane ülinappide stseenide kiire järgnevus, meenutas ajuti "Resident evili" viimast filmi, kus oli nii kiire lõikumine tehtud, et kuigi sa said üldiselt aru, mis tegevus sisuliselt käib, näiteks "võitlus", siis jäi segaseks, et kes lööb keda ja kuidas ja millega ja kas ta pihta ka sai. Sama oli ka "Äraneetud lapses". Põhimõtteliselt oli selge, mis tegevus käis, aga miks ta niiviisi uperpallitama oli pandud, ei tea. Niipalju, kui ma oma lapsi olen vaadanud, siis nad suudavad tegelikult pikemaid stseene ka nautida. Mulle tundubki see uus, mitte enam kiire, vaid juba ülikiire stseenivahetusega mood rohkem lavastajate, mitte vaatajate jaoks olevat. Ilmselt saab nii kuidagi kiiremalt ja odavamalt asja ära teha.

Liikudes nüüd edasi huvitavate karakteri suunas, siis pean ütlema kahetsusega, et kogu näidendi peale oli ainult üks tegelane, kes tundus enam-vähem tervikliku ja isikupärase inimesena. See oli Scorpio Malfoy, Draco poeg. Temas oli salapära ja tal olid omad mured ja need olid hoomatavad ja ta ei vaevelnud nii kohutavas ebaratsionaalses ängis kui Harry poeg. Kui teda poleks olnud, võinuks selle loo läbikukkunuks nimetada. Draco ja tema poeg olid ainsad tõsiseltvõetavad, "päris" ja kaasaelamist väärivad potterlased. Kõigi teiste puhul tekkis pidevalt küsimus, et kust otsast ma peaksin neile kaasa elama, kui nad sellised peaaegu olematud või juhmardid või emoetalonid on. Ka Daphne, meie kolmiku naiskangelane oleks väärinud rohkem tähelepanu, kui talle pühendati. Temagi tegemised ja siseelu, arvestades, et ta oli sama hästi, kui peategelane, jäi ülinapiks ja abloonseks.

Mis siis kiituseks öelda? Noh, süee oli ju tegelt huvitav. Mmmm. Rohkem ei tulegi vist hetkel pähe.

Niisiis lõpetuseks. Fännidel soovitan kindlasti lugeda ja "kahtlased" kohad ära kannatada. Lugu on ju vahva ja Harry Potteri saaga vääriline, kuigi mitte J. K. Rowlingu vääriliselt kirja pandud.

P.S.

Ja mis värk nende peategelaste poiste omavahelise kallistamisega oli? Sellest ei saanudki sotti. Kas see pidi mingi geivihje olema? Kuidagi imelik oli, see ei sobinud pilti, eriti sellisel, lõpuni rääkimata kujul. Võinuks siis juba ära jätta või selgelt ära rääkida. Seda enam, et kogu loos olid esiplaanil pigem mehed ja naised olid sees, kuna nad, noh, lihtsalt pidid olema, arvestades kõiki varasemaid Harry Potteri lugusid. Ilma J. K. Rowlingu varasema "taagata" oleks J. Thorne ilmselt naistegelased üldse välja jätnud kui ebavajaliku elemendi.

Raamatuarvustus: Kaugete päevade valgus (J. J. Metsavana)

Tegemist siis Clarke idee põhjal Baxteri poolt kirjapandud teos. Seega mitte kahe võrdväärse autori ühisteos, vaid pigem ikkagi puhtalt Baxteri kirjutatud asi. Baxterlikku stiili on tunda küll. Kuigi olen temalt lugenud varemalt vaid ühe raamatu (,,Ajalaevad"), on "Kaugete päevade valgus" samaoodi väga mastaapne ja suurejooneline. Baxter mängib väga suurte ideedega, ta sukeldub ajalukku, uurib Jeesuse elu, vaatleb esimeste elusolendite tekkmist läbi miljardite aastate ning analüüsib paralleelselt tehnoloogia mõju inimkonnale. Täpsemalt siis teeb üks firma avastuse, mis võimaldab neil luua väikesi ussiauke igasse aegruumi nurka ja läbi selle jälgida abosluutselt kõike, ajalugu, teisi planeete ja eriti muidugi teiste inimeste intiimelu.

Paljuski ongi see raamat tegelikult üks vägagi mahukas essee või mõtisklus. Baxter arutleb siin mõnuga ja kümnete lehekülgede viisi küll ussiurgete tehniliste detailide ja küll ajaloolise tõe üle. Raamatu tegelased jäävad selle kõrval üsna üheplaanilisteks ja ilmuvad pigem episoodiliselt. Ja kui nüüd päris aus olla, siis ega see ühe multibiljonäride melodramaatiline pere-elu nii põnev pole ka. Kisa ja pisaraid on ohtralt nagu mõnes Mehhiko seebis, aga ühtegi sellist karakterit nagu polnudki, kes oleks siiralt köitnud. Mind huvitas näiteks palju rohkem Baxteri nägemus Jeesusest kui peategelaste askeldamine.

Ilmselt kõlab senise kirjelduse alusel päris masendava teosena? Ehk palju autoripoolset monoloogi ja kõhnavõitu karakterid? Tegelikult mitte sinnapoolegi! "Kaugete päevade valgus" on üks paremaid SF romaane, mida ma sel aastal lugenud olen. Ideed on tõesti haaravad ja huvitavad ja need annavad inspiratsiooni ning mõtisklusteks kütust veel päris pikalt peale lugemise lõpetamist. Vähemalt minule Baxteri visioonid ja mõtted istusid, oleksin tahtnud sel maailmas kauemgi olla ja rohkem asjadest teada saada. Seega lõpp oli mulle natuke liiga kiire, alles jõuti transhumanismi reele hüpata ja üks väga sellealane põnev idee välja käia, kui juba oligi läbi.

Ühesõnaga lugesin mõnust mühisedes. Nii hea filosoofiaga ulmekat pole SH ikka kaua avaldanud. Aga kesse paneb raamatu tagakaanele raamatu AINSA erootilise lõigu? Enamus aega räägitakse teadusest ja erootikat on seal samapalju kui sõiduauto iguli varuosade kataloogis, aga sellest hoolimata tutvustatakse teda väikeste rindade ja püksikutega? Miks küll? Ka kaanepilt on minuarust Meelis Kroetskini väärkasutamine - selleks, et joonistada sinine poolkera, pole küll vaja kunstnikku palgata, selle võib igaüks Paintis ära teha.

Kas tegemist on mingi kaval nükkega, et ainult pühendunud ulmefännid leiaksid tee selle tõesti suurepärase ulmeraamatuni? Palun igaljuhul kõiki seda postitust lugevaid ulmefänne, et ärge alluge kirjastus Fantaasia provokatsioonidele, ärge tagakaant lugege ja ostke see raamat endale ära. See on seda väärt :)

Raamatuarvustus: Libelobe loba võluritest ja nõiutud metsast (Ene Kallas)

Naomi Noviku romaani "Välja juuritud" juures tasub meeles pidada, et tegu on eelkõige noorele lugejale kirjutatud kõrgfantastilise (high fantasy - ingl k) teosega. See võib kippuda meelest minema, sest hoolimata sellest, et peategelane on noor ja sutsuke lapsemeelne metsakülast pärit piiga ning et kõike kirjeldatakse läbi tema naiivse ja veidike trotsliku pilgu, on sel romaanil seda n-ö täiskasvanulikku hõngu. Eriti alguses ja lõpus.'

Kui olin teosega umbes poole peale jõudnud, tekkis tahtmine raamat katki jätta, märkega - ei kvalifitseeru edasilugemiseks. Aga kui keskpaik oli öötundide arvelt läbi koperdatud, ei kahetsenud pingutust - lõpp lunastas.

Kui kuidagi ja väga rohmakalt üldistada, on "Välja juuritud" modernses keeles kirjutatud muinasjutt, kus ei puudu ei neetud mets, imekaunis ja selge veega jõgi, kuri nõid, hea loodusnõid ja kipras kulmudega turtsakas, aga väga austusväärne võlur.

Nojaa, neid võlureid ja nõidasid on romaani arenedes jalaga segada, aga peamise sõlmituse moodustavad need kolm: nooruke, metsiku ja toore võlujõuga peategelasest nõiapiiga, sarmikalt morn ning omaenda kesta sulgunud peeneid riideid kanda armastav väärikas võlur ja see vääramatu toores jõud, keda/mida nimetatakse Metsaks. Ning nende kolme suhtesse kodeerunud konflikt, omavaheline ja üleüldine. Külapiiga versus aadlik, loodus versus tsivilisatsioon, nõidus versus needus... Kuigi ega neil viimastel suurt vahet ei ole.

Kui üldistusest natuke edasi minna, siis võib öelda, et tegu on muinasjuttude ainese edasiarendusega. Pidevalt räägitakse kellestki Jagast, loomulikult, Baba Jagast. Ning sellest et Polnya ja Rosya on sõjajalal. Nojah. Pole just raske paralleele tõmmata kahe suure naaberriigiga. Miks mitte, aga kuidagi odav...

Ning need võlusõnad... Olen suhteliselt kindel, et kui oskaks poola keelt, siis need on üsnagi tagasi tõlgitavad lihtsateks käskudeks, tegusõnadeks, pronoomeniteks. Loodetavasti aga jätkus autoril piisavalt oidu neid moonutada, sest muidu oleks lihtsalt hale. Liugu laskmine oma päritolul.

Miks ma neil võlusõnadel üldse peatun? Sest neid on häirivalt palju, neid veidraid tähekombinatsioone, millega manatakse midagi esile. Võib-olla olnuks viisakas autoril need ära tõlkida? Või kuidagi arusaadavaks vormida? Vähemalt proovida? Sest praegu on see lihtsalt mingi mambo-dambo, tähtsusetu sõnamulin. Nii on arusaamatu, kuidas lihtsale piigale jäid need mõttetud sõnad suhteliselt kergelt meelde. Sest loogiliselt, midagi ju peab olema, mis seob sõna ja esilemanatavat asja? Aga vabalt võib olla, et ma ei saanud kõrgfantastikast taaskord aru.

Natuke pettumust valmistav on ka see, et lugeja mõistab täiesti selgelt, kuhu peategelaste vahel asjad liiguvad. Piiga kui võluri vahel. Ja üleüldiselt. Ning ka sellest, et kuigi tundub, et asi lippab, kõrvad lidus, üheainsa hiigelsuure verepulma, genotsiidi suunas, peatab hea loodusnõid selle palju efektiivsemalt. Heamalt. See viimane lüke võib ju tunduda imal, aga siiski oli parem kui see, mis raamatu keskpaigas lainetas - üks võlutrikk teise otsa ja täiesti selge katastroofile joondumine. Ning et hea on hea ja paha on paha, ja vahepealseid toone pole.

Ahjaa, ja Stanislavski meetodi täielik rakendamine. Kui ikka tuuakse midagi mängu, siis mängitakse see viimase palani välja. Midagi ei jäeta ripakile. Kõik otsad seotakse nii kõvasti kinni, et ses fantaasiamaailmas ei saa lugeja kuidagi lasta oma kujutlusvõimel lennata. Mis minu jaoks on veidike vastuoluline...

Kui jutt kokku võtta, siis päris ausalt, tegu ei ole kõige viletsama raamatuga, mille lugemist olen tahtnud katki jätta, aga kindlasti ei ole ta selline, mida suudaksin kahe kuu pärast meenutada. Libelobe loba võluritest, üks päris värvikas seksistseen, nõiutud mets ja hulk mambo-dambot. Ei midagi liiga erilist... Või kui, siis see, et vaimustavalt morni võluri nimi oli Lohe. Jah, aga ilmselt on see ka ainus asi, mis meenub. Peale pastelse raamatu kaane.

Raamatuarvustus: Pikk-kosmos (Leila Tael-Mikein)

Pikkmaa saaga viimases osas on Astumispäevast möödunud kuuskümmend aastat. Peategelased on jäänud vanaks ning nende lapsed on sirgunud suureks. Uus põlvkond peab astumist ehk kõrval-maadele minemist sama igapäevaseks kui rongisõitu. Siiski leidub Pikkmaa avarustes endiselt palju uusi ja avastamata paiku, mis peidavad endas etteravamatuid ohtusid.

Kõigi mõistuslike olenditeni kogu Pikkmaal jõuab ühel päeval salapärane kutse: ÜHINEGE MEIEGA.

Terry Pratchett´ile omast huumorit (näiteks: Ed Cutler ei saaks isegi lekkiva vanni juhtimisega hakkama.) leidub vaid esimestel lehekülgedel ja edasi jätkub lugu tõsisemas toonis.

Kindlasti tekitab Pratchett´i austajates rõõmsat äratundmist ahvilaadne troll Sancho, kes nimetab ennast raamatukoguhoidjaks. Neile, kes pole Pratchett´i teostega tuttavad, olgu selgituseks, et Kettamaailma sarjas töötas Nähtamatu Ülikooli raamatukoguhoidjana inimhingega orangutan.

Joshua Valienté, legendaarne Pikkmaade avastaja, alustab järjekordset ohtlikku teekonda kõrvalmaailmadesse, pööramata piisavat tähelepanu oma kõrgele eale ja sellega kaasnevatele hädadele. Sanchost saab tema elupäästja ja truu reisikaaslane.

Tiibeti mootorrattaparandaja hingega android Lobsang on pöördunud tagasi mungakloostrisse, kuid tal ei lasta seal kuigi kaua rahus olla. Vanad sõbrad otsivad ta üles ja viivad endaga kaasa uutesse seiklustesse.

Nii käesolevas raamatus kui terves sarjas on palju erinevaid süeeliine, läbisegi põnevust ja mõtisklusi. Inimloomuse erinevad tahud avalduvad tegelastes just nii, nagu me kõik oleme harjunud neid nägema. Soov avastada tundmatut kannustab isegi üliinimesi ehk Järgmisi ehitama hiiglaslikku superarvutit, mis suudaks avastada ühinemiskutse saatnute täpset asukohta ning neid ei huvita kuigivõrd võimalus, et kutsuja ei pruugi olla heatahtlik.

Kes ikkagi kutsub inimesi endaga ühinema ja miks, jäägu juba lugejatele avastada.

Pikkmaa sarjas varem ilmunud raamatud:

,,Pikkmaa" (2013)

,,Pikksõda" (2014)

,,Pikkmarss" (2015)

,,Pikk utoopia" (2016)

Ulmkonnakroonika 3/17

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar on ulmekirjanik ja Reaktori pikaaegne kaastöötaja ning arvustaja Leila Tael-Mikein

1. Mida praegu loed?

Loen Stephen Kingi raamatut "Mis hundi suus, see hundi oma." See pole küll otseselt ulme, kuid on Kingile omaselt psühholoogiline ja õudussugemetega.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Mind naelutab raamatu külge põnev sündmustik või huvitavalt kirjeldatud karakter, kellele kaasa elada.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Ulme vaieldamatu suurim lemmik on Terry Pratchett, kelle kõik eesti keeles ilmunud teosed on läbi loetud, paljud isegi mitu korda. Teiseks lemmikuks on eelpool mainitud Stephen King, kelle teostest valdava enamuse moodustab ulme. Komandaks lemmikuks on "Täheaja" antoloogiad, millest võib leida tõelisi pärle kodumaistelt ulmekirjutajatelt.

Ulmet hakkasin lugema varateismeeas ja alustasin "Marduste" sarjaga. Välismaistest lemmikutest tooks esimesena välja Anne Rice´i "Intervjuu vampiiriga", mis oli samuti varateisemeea lugemisvaras. See raamat seisab siiani riiulis ja saab aeg-ajalt uuesti läbi loetud. Muidugi avastasin ka Stephen Kingi raamatud juba üsna noores eas. Edaspidisteks ulmelemmikuteks said Terry Pratchett, Roger Zelazny, Mihhail Bulgakov, Neil Gaiman... Kõige lemmikum anr on siiski õudus. Mäletan, kui lugesin Maniakkide Tänava raamatut "Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi" ning rõõmustasin, et lõpuks ometi saab ka zombidest lugeda, mitte neid ainult telekast vaadata. Hiljem, kui ilmusid verised kosmosesaagad Maniakkide Tänava ja J.J. Metsavana"Saladusliku tsaari" sarjas, lõin juba isegi kaasa, sest must huumor on mulle alati hingelähedane olnud ning püüan seda oma kirjutistes võimalikult palju kasutada.

Ulmekirjanduse õhtu Tiit Tarlapi mälestuseks

Esmaspäeval, 3. aprillil kell 18.00 toimub Viru Keskuse Rahva Raamatus Tiit Tarlapi ja Eesti ulmekirjanduse õhtu.

Ulmekirjanduse õhtu on Tiit Tarlapi mälestuseks korraldatav üritus, kus tutvustatakse ja meenutatakse autori teoseid ,,Haldjatants", ,,Rajake tähetolmus", ,,Aegade julm laul" ja ,,Äraneetute pärijad". Tiit Tarlapi teoste üle arutlevad Siim Veskimees, Jaan Krinal, Krista Kaer ja Veiko Belials.

Kohtumiseni Rahva Raamatus!

Henn-Kaarel Hellat 85

5. aprillil on Eesti ulmekirjanikul ja sõna ,,ulme" loojal Henn-Kaarel Hellatil 85. sünnipäev. 1970. aasta 18. septembril, kui kirjanik oli 38. aastane, ilmus toonases kultuurilehes Sirp ja Vasar tema artikkel "Ilukirjanduse põnevad provintsid", kus ta kasutas esimest korda enda loodud sõna "ulme". Henn-Kaarel Hellat sai oma termini lihtsalt: võttis eesti keeles juba eksisteeriva sõna "ulm" ja pani sellele e-tähe otsa - ,,ulme". Kõlab ju hästi kokku ,,olme", tavaline ja igapäevane, ning ,,ulme", midagi sellist, mida iga päev ei kohta, see, mis ootab meid ees.

Praegune Ulmeühingu auliige on avaldanud ka kaheosalise romaani "Naiste maailm", mis ilmus aastatel 1976- 1978 ning oli üheks esimeseks eesti autori ulmeteoseks.

Raamatuesitlus - Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist

Kokkuvõttes võiks sündmust iseloomustada selliselt: Kogunenud oli ligikaudu paarkümmend uudishimulikku inimest. Raamatukogu direktor Jane Kiristaja vedas üritust omalt poolt küsimustega, millele autor ja illustraator oskust mööda vastasid. Põhiline huvi keskendus sellele, et miks just ulmeanr, kas ja kui palju raamatus ikkagi tulnukaid leidub, kuidas lugude jaoks inspiratsiooni leitakse. Kuidas üldse kirjutamiseni ja avaldamiseni jõudsin. Loomulikult pälvis tähelepanu teema, miks ikkagi pseudonüüm ja miks just selline. Rääkisime ka natuke üldisemal teemal nagu ulmekirjanduse jagunemine teaduslikuks fantastikaks, õuduseks ja fantasy'ks ning millised on kellegi lugemiseelistused ja miks. Kas ja mida arvata näiteks vaenuliku maavälise tsivilisatsiooni olemasolust, üldse maavälise elu võimalikkusest ja Fermi paradoksist. Illustratsioonide sünnilugu sai kenasti lahti räägitud ja natuke Hanna Liisa kunstikooli taustast ka. Tuli küsimusi publiku hulgast, pakuti kohvi ja kringlit-kooki. Müügiks läksid mõned raamatud, millesse sai autogramme kirjutada. Veelkord tänud korraldajale - Järvamaa Keskraamatukogu ja Jane Kiristaja - ning Eva Lutsule ja J.J. Metsavanale, kes toetasid vestlust omalt poolt saadetud küsimustega.

Fotode autor Merle Rüütel.

Weinberg

Meist kirjutatakse

Värske "Looming" (3/2017), Kaupo Meieli proosa-aasta ülevaade 2016 (vormistatud kahe isiku - pr Selleri ja hr Brokoli dialoogina): HR BROKOLI: Algupärast ulmekirjandust tulekski vaadelda koos tõlkekirjandusega, sest eesti ulmekogukonna imekspandavalt monoliitne, kuid samal ajal konfliktne ühistegevus moodustab muust kirjandusest lausa eraldi seisva nähtuse, mille kokkupuuted - andke andeks, proua Seller, mu ebatsensuurne väljend - peavoolukirjandusega on pigem juhuslikud kui stabiilsed. Ma annan teile ühe hea soovituse: lugege kas või kordki aastas võrguajakirja "Reaktor". Mitte ükski aastaülevaade, kultuurkapitali aastapreemiate kajastus või kirjanike tuur ei anna teile kodumaisest ulmekirjandusest paremat läbilõiget. Eesti realismil ei ole teatavasti ühtset kogukonda ega regulaarset, fänniauruga sõitvat võrguajakirja, nagu on ulmekirjandusel, ja teate, see on väga suur asi.

Ulme kuulsuste hall

Seattles popkunstimuuseumi juures asuv Science Fiction and Fantasy Hall of Fame saab 20-aastaseks. Seetõttu otsustati tavapärase 4 uue ulmestaari asemel sedakorda Kuulsuste Halli arvata lausa 5 korda rohkem ulmikuid kui tavaliselt, esimest korda lisaks autoritele ka mõned ulmeteosed.

Valik toimus kolmes etapis: eelmise aasta algul võisid kõik soovijad pakkuda interneti teel välja oma kandidaadi, täites selleks muuseumi lehel vastava formulari. Seejärel valis ürii ca 2000 väljapakutud nime seast 10 autorit ja 10 teost. Nende vahel lõpphääletus interneti vahendusel, hääletusest võisid osa võtta kõik soovijad. Miskipärast lükati tulemuste väljakuulutamine pea aastajagu edasi ja alles nüüd anti tulemustest teada.

Autorite seast pälvisid surematu kuulsuse ja Kuulsuste Halli arvamise Douglas Adams ja Terry Pratchett, ulmeteoste kategoorias aga Ridley Scotti film Blade Runner ja ulmeseriaal Star Trek.

ürii otsusega arvatakse Ulme Kuulsuste Halli veel 13 autorit ja 7 teost. Nendeks on kirjanikud Margaret Atwood, C. S. Lewis, H. P. Lovecraft, George Orwell ja Madeleine L'Engle, paljudele ulmefilmidele (sh Star Wars) helitausta teinud helilooja John Williams, mangakunstnik Rumiko Takahashi, koomiksikunstnik Jack Kirby, reissöör Terry Gilliam, reissöör ja kirjanik Guillermo del Toro, Star Trekis Spocki rolliga tuntuks saanud näitleja Leonard Nimoy, näitleja Keith Davis ja Muppet Show looja Jim Henson. Ulmeteostest pälvisid sellise au Stanley Kubricku film 2001: A Space Odyssey, kunagiste vendade Wachowskite film Matrix, Rob Reineri 1988. aastal valminud film The Princess Bride, salatoimikute seriaal X-Files, rollimäng Dungeons&Dragons, arvutimäng Myst ja koomiks Wonder Woman.

üriisse kuulusid eelkõige Vampiiritapja Buffy stsenaristina tuntud Jane Esperson, popkultuurikriitik Jen Stuller, koomiksikunstnik Linda Medley ja ulmekirjanikud Cory Doctorow ning Ted Chiang.

Vahendas Rauno Pärnits.

Kuu arvustus

Veebruar ei paku eriti palju pikki arvustusi, ilmselt on siin süüdi olnud ka natuke baasi

arendamisseisuses olek. Silma torkavad arvustuste rohkusega Mant ja Andreas Jõesaar. Esimene on võtnud ette siinkirjutaja tekstid ja viimane avastanud vanu digitaliseeritud Horisonte. Mõlema arvustused on aga peamiselt ühe-kahelauselised ja ei kvalifitseeru minusilmis kuuarvustuse kõlbelisteks. Tahaks selle tiitliga premeerida pigem pikemaid ja põhjalikumaid ülevaateid.

Kolm kuu pikimat arvustust olid minu, Triinu Merese ja Andri Riidi omad. Ennast ma ilmselgelt valida ei saa ja ma ei pea antud arvustust ka ülihästi õnnestunuks. Triinu arvustus mind väga ei kõnetanud, jäi kuidagi hüplikuks ja ei andnud tervikpilti teosest. Seega võidab Andri Riidi "Inglite keele" arvustusega, kasvõi juba seepärast, et aitas mul selgusele jõuda, et ilmselt seda teost lugda ei viitsi.

Joel Jans

Pilte Tallinna ulmikute kolmandast reedest

Pildistas Andri Riid

Kirjastuste uudised 3/17

Kirjastus Fantaasia

Täheaeg 16. Hirmu planeet (Veenuse erinumber)

Koostanud Raul Sulbi. 302 lk. Tartu, Fantaasia, 2017.

Kaanepilt Meelis Kroetskin.

Esimesena saabuvad uuele, seniuurimata planeedile sõjaväelased, kelle peamiseks mureks saab Veenuse vaenulikus keskkonnas ellujäämine. Sellest räägib Keith Bennetti lugu "Raketlastel on karvased kõrvad", tõlkinud Priit Kenkmann.

Järgmisena saabuvad planeedile kaevurid, kelle on palganud... keskaegsest Veneetsiast pärit kaevanduskompanii! Nii juhtub Jaagup Mahkra loos "Veenuse kuninganna".

Mida enam sigineb planeedile asustust, seda enam tekib sinna ka igasugu kahtlast rahvast, kes koguneb räpaste kõrtsilaudade taha kaarte mängima. Lavie Tidhar, "Uppunud jumalus". Tõlkinud Martin Kirotar.

Kuritegeliku kontingendi koondumine Veenusele tähendab seda, et peatselt on platsis ka Vene maffia oma jõhkrate meetodite ja salakavalate plaanidega. Veiko Belials, "Surnud mehe käsi".

Mäetööstuse edasine areng ja kaevurite kadumine Veenuse mustavatesse koobastesse tähendab, et lavale on aeg astuda palgasõdureil... Nad teevad seda Miikael Jekimovi loos "Terra Nova kuningas".

Kui sotsleeri uurimisjaama meeskond Veenusel salapäraselt kaob, kahtlustavad venelased mõistagi ameeriklaste salasepitsusi, kuid probleemi lahendus võib olla jõukohane hoopis teadlastele... Paul McAuley, "Hirmu planeet", tõlkinud Hannes Talja.

Kui kapitalistide ja sotsialistide vahel jagunenud Veenusele saabuvad National Geographicu dokumentalistid sooviga filmida planeedi megafaunat, läheb neil vaja kogenud safarikorraldajaid... Eleanor Arnason, "Varemed", tõlkinud Tatjana Peetersoo.

Veenus võib tunduda inimese eluks kõlbmatu, selle terraformimine ülimalt kulukas ja aeganõudev, kuid see ei tähenda, et planeedi pinnale ei saaks hädamaanduda. Sellest räägib Maniakkide Tänava ja J. J. Metsavana "Uppunud vaakumisse".

Ja kui Veenuse terraformimisega on algust tehtud ning selle orbiidile rändab üha enam koloniste, vaatab otsiva vaimuga inimene mõistagi uute rajajoonte suunas, Päikesesüsteemist väljapoole... Heinrich Weinberg, "Lõpp ei tule enne, kui Paks Daam laulab".

Üksikasjaliku ülevaate selle taevakeha saladustest, mida läbinägelikud kirjanikud veel on paljastanud, annab Raul Sulbi loos "Ehatäht, Koidutäht... ehk planeet Veenus ulmekirjanduses".

Orpheuse Raamatukogus 2017. aastal ilmumas

Jutukoguga «Aja valvurid» (The Guardians of Time; 1981) saab alguse ulmekirjanduse suurmeistri Poul Andersoni (1926-2001) legendaarne Ajapatrulli-tsükkel. Ajapatrull on tulevikust kontrollitud ajapolitsei, mille ülesanne on kaitsa minevikku kurjategijate eest, kes soovivad ajalugu muuta. Ajapatrulli esimese kogumiku jutud, mis on ilmunud aastail 1955-1975, viivad lugeja varakeskaegsesse Britanniasse, iidsesse Pärsiasse, miljonite aastate tagusesse minevikku, mil tekkis Vahemeri, 13. sajandi Ameerikasse, kuhu on väĺja jõudnud mongolid, ning ajalooalternatiivi, kus Kartaago oli võidukas ja Rooma riik hääbus.

Romaani «Jumalate valik» (A Choice of Gods; 1971) peetakse ulmekirjanduse suurmeistri Clifford D. Simaki (1904-1988) loomingu paremikku kuuluvaks, kõrvuti teostega «Linn», «Härjapõlvlaste kaitseala» ja «Vahejaam». Raamatus kohtume Maale naasva inimkonnaga, kellega seisavad silmitsi omal ajal planeedile truuks jäänud telepaatiavõime omandanud inimesed - grupp indiaanlasi ja perekond Whitney. Aga romaanis tegutsevad ka kristlikku misjonit pidavad robotid ja salapärast superaju konstrueerivad metsikud robotid.

Kirjastus Varrak

Kus pingviinid ei laula

Kaido Tiigisoon

Toimetanud Marika Mikli

Kujundanud Toomas Niklus

440 lk, pehme köide

Noor mees Roald Amunds põgeneb elu eest. On 21. sajandi lõpp ja Roald, kõrgelt hinnatud tehnik riigis, mida varjatult juhib võimas tehisintellekt Heylel, on saanud liiga palju teada Gygese sõrmuse nimelise viiruse kohta ning see on talle hirmu nahka ajanud.

Sel maal on suur osa inimestest lasknud endale paigaldada aju laiendava mooduli, mis muudab nad tervemaks, targemaks, jõukamaks ja vägevamaks kui teised lihtsurelikud. Nood laiendatud valitsevad kogu riiki ja Roaldi põgenemine ähvardab nende heaolu. Heyleli ärgitusel algab suur inimjaht. Roald satub pagemise käigus tööle kinnisesse saekaatrisse, karastub sealsete rohmakate meeste seltskonnas, õpib enda eest seisma ning kiindub saekaatri omaniku nägusasse tütresse. Peagi muutub aga jalgealune taas tuliseks ning põgenemine jätkub kuni vältimatu vastasseisuni.

Filmitööstus on toitnud inimeste fantaasiat piltidega sellest, kuidas tehisintellekt tuleb ja valitsemise üle võtab. Kuidas see tegelikult toimuks? Kas me üldse märkaksime hetke, kui ka mõtlemist allhankena sisse hakatakse ostma? Kaido Tiigisoon on pikka aega töötanud elektrooniliste kanalite arendajana ning kujutab hästi ette, mida ühiskonnale tähendab privaatsuse kadumine ja kui lihtne on tegelikult tänapäeval rünnata kogu inimsugu, ilma et peaks toolilt tõusma.

,,Kus pingviinid ei laula" on Tiigisoone esikromaan.

Tõlkejutt: Sambo (W. F. Harvey)

Tõlkinud Silver Sära

Üks on kindel: Arthur poleks kunagi pidanud Janeyle seda nukku saatma.

See juhtus niimoodi.

Ta kirjutas meile ühe oma absurdse kirja ühest kohast Aafrikas, kus ta oli abiks pärsimaalaste ülestõusu majasurumisel. See oli - nagu tavaliselt - kaunistatud erksatooniliste pliiatsi ja tindi abil tehtud sketidega tema mustanahalistest sõduritest (kes näisid olevat erakordselt sarnased Christy Minstreli liikmetega) ja postskriptumis sisaldus informatsioon, et ta saadab Janeyle ühe väikese musta nuku, mille ta oli leidnud mahajäetud hütist.

Nukk, mis oli mässitud aastavanusesse Timesi tehnikalisasse ja seotud kokku kolme nöörijupiga, saabus kohale kaks nädalat hiljem. Margid panin ma kõrvale oma kolmeaastase nõbu tarbeks, kuni ta saab nii vanaks, et oskab nende väärtust hinnata.

Janey oli pettunud ja ma ei imestanud. Ta oli selle uue pereliikme saabumist oodanud, eriti veel seetõttu, et Cicely White oli olnud väljakannatamatult uhke oma nuku üle, mille vanaema oli talle saatnud Pariisist. Aga väikesel aafriklasel ei olnud kaasas korralikult värvitud riidekirstu, mis oleks sisaldanud külluslikku rõivavalikut, ja paberist väljavõtmise järel selgus, et see on täiesti alasti. Ma arvan, et Janey oleks andestanud nukule tolle riiete puudumise, kui see oleks olnud vähem inetu. Kahtlemata oli neegripoiss kole. Tema nina oli vormitu eenduv klomp, huuled paksud ja juukseid tähistas terve hulk muhke. Üks lunastav iseärasus oli nuku suurus - see oli kahe ja poole jala kõrgune ning võis vanni lastud Condy pesulahuses (mida ta peal kasutati) ilma abita püsti seista. Aga minu meelest ei teinud mu õde õigesti, kui karistas Janeyt tolle pisarate eest: Sambo ja Cicely White'i rõõmsa pariislanna erinevus oli liiga kontrastne.

Sambo vedeles kolm päeva tähelepanuta ja hooleta Timesi tehnikalisa sees. Selle aja jooksul tegi Mary mõned muudatuses sarlakpunases kleidikeses, mida ta oli algselt kavandanud noorele Uganda asukale.

Selles rõivatükis nägi Sambo välja veelgi inetum kui varem. Janey ei tahtnud talle lähedalegi tulla. Ta vihkas neegripoissi. See ei olnud kena nukk. Ta palus isegi Maryt, et too selle minema viiks. Aga minu õde pole kunagi oma õe- ja vennalapsi ära hellitanud. Ta joonistas väga ilmeka, olgugi kaheldava pildi Arthuri üllatusest ja pahameelest, kui too teada saab, kuidas tema kingitus vastu võeti.

Mary autoriteet, mitte tema argumendid, jäid peale. Pärast isegi nii tundliku lapse kui Janey kohta täiesti ebamõistlikult pikka nuttu tunnistati Sambo õigusi.

Sambo oli nimi, mille eest Janey vastutav ei olnud. Kui see olnuks tema teha, oleks ta nimetanud nukku SELLEKS, ja mitte kuidagi teistmoodi. Aga Mary on üks taolistest inimestest, kes usuvad, et kõiki koeri tuleb nimetada Roveriteks ja kõiki kanaarilinde Dickideks. Kui Sambo kohale jõudis, polnud tal selle nime osas vähimatki kahtlust. Minu arglik alternatiivne ettepanek Lobengula lükati põlglikult tagasi põhjendusel, et see isik oli pärit hoopis teisest Aafrika piirkonnast.

Nukul oli selle vastuvõtmise ajal neliteist erinevast rahvusest õde ja venda. Oli loomulik, et ta võttis koha sisse kõige alumises otsas, et teda pesti viimasena, et ta pandi esimesena voodisse ja kui teejoomise ajal jäi taldrikutest või tassidest puudu, oli just tema see, kes kannatas.

Sambo saabus oktoobri alguses. Kuu lõpuks oli toimunud muutus. Ühel päeval astusin ootamatult tee ajal Janey juurde sisse. Sambo istus neljateistkümnendal kohal, viimane tass ja taldrik ees, ja Gulielma Maria, lihtne, ent heasüdamlik nukk läks voodisse ilma õhtusööki saamata.

Pole vaja lisadagi, et süüdistasin õetütart ebaõigluses ja vales eelistuste tegemises. Ta oli väga kahvatu ja tema silmad olid veekalkvel. Ta ütles, et tal on Gulyst kahju, aga ta ei saa midagi parata. See olevat Sambo süü ja ta vihkavad toda selle pärast.

Mulle tundus see selgitus mõnevõrra mannetu ja ma tegin ettepaneku viia Guly teed jooma allkorrusele. Mu ettepanek võeti otsekohe rõõmuga vastu.

Järgmisel nädalal oli Sambo edetabelis üheksas, Nelson, Tweedledum ja Tweedledee, üks must kräsupea ja Gulielma Maria jäid temast tahapoole ning tema taldrikul oli vana Benjamini stiilis topeltportsjon.

Minu noomimine oli asjatu. Näis, et Sambo oli peale käinud. Janeyl oli teistest äärmiselt kahju, aga ta ei saanud midagi parata.

Esimesel novembril oli Sambo tõusnud neljandale kohale. Lisaks punasele kleidile kandis too nüüd sukapaari, mis kuulus tema kõrval istuvale Päästearmee tüdrukule, kelle jalad näisid olevat tavapärase katte puudumise tõttu kannatada saanud. Ma küsisin Janeylt, kas ta oli pakkunud sukkasid nukule omaenda vabast tahtest. Ei, Päästearmee tüdruku olukord oli peaaegu ta südame murdnud. See oli Sambo süü. Too tahtis neid ja Janey oli need Susanilt jalast tõmmanud, kui viimane parajasti magas.

Guy Fawkesi päeva eelõhtul oli mul iga-aastane tavapärane vaidlus Maryga väikese lõkke süütamise küsimuses. Ükshaaval lükkasin ma ümber samad vanad vastuväited - tuleoht majale, hea kütte raiskamine, kui ainuüksi Londonis on miljoneid inimesi kannatamas külma käes, religioosse vaenu kinnistamine ja võimalus jääda nohusse. Ma heitsin voodisse, väsinud, ent võidukas. Järgmisel päeval tulin ma hommikulauas oma ettepanekuga välja ning Mary andis Janeyle ja neljale nukule ametliku loa vaadata sündmust vannitoa aknast. Suurem osa sellest päevast kulus mu õetütrel rivaalitsevate nukkude vaidluste lahendamisele.

Suur oli mu üllatus, kui tundsin lõkke punases kumas ära vannitoa aknale seatud Rose'i, Ericu (mulle oli vastumeelne see poiss, kes oli oma Etoni pintsakus upsakuse kehastus), Alathea ja Sambo ilmetud näod.

Kui ma jõudsin roheliste Bengali tulede etapini, märkasin, et Sambol oli seljas jaapani kimono, mida tal varem kindlasti polnud, ja peas kolmnurkkübar, mis - mul oli tõsine kahtlus - kuulus Nelsonile.

Järgmisel kahel nädalal toimus Sambo ja Ericu vahel ilmselge võitlus. Võitluse vahetu objekt oli Etoni pintsak, kaudne eesmärk õigus istuda Rose'i ja Alathea vahel ning domineerida ülejäänud perekonna üle.

Janey poolehoid kuulus jäägitult Ericule, kes oli inglasliku mehelikkuse musternäidis, minu oma aga tema vastasele, kes jäi peale, nagu harilikult.

Pintsakuta Eric jäi meie karmi Inglismaa talve kätte pluusiväele.

Nüüd, kus kõik meessoost rivaalid olid alistatud, ootasin mina, et näeme Sambo ambitsioonide raugemist.

Mitte midagi sellist ei juhtunud. Ta hakkas täiesti ebarüütellikul moel pidama sõda Rose'iga, Janey kõige vanema ja ilusama nukuga, kellel oli ainsana kõrgelt hinnatud võime langeda transilaadsesse unne, mil iganes ta pikali asetati.

Jõulude ajaks oli Sambo esimene, kellele anti süüa, esimene, kes pandi riidesse, ja viimane, kes pandi voodisse.

Ja Janey vihkas teda.

Järgmise kolme kuu jooksul ei toimunud Janey ja tema nukkude osas midagi märkimisväärset. Suurema osa ajast olin ma kodust eemal ja nägin oma väikest õetütart harva.

Tagasi tulles juhtis Mary mu tähelepanu ühele uuele arengule.

,,Mulle tundub tõesti, et Janey hakkab lõpuks ometi suureks saama," ütles ta. ,,Ta ei mängi enam mõnede nukkudega ja ta peaks tõepoolest rahul olema vähematega."

Kuue nädala pärast oli see arv langenud üheni.

Alles oli jäänud ainult Sambo.

Ehkki Janey oli selle muutuse läbi viinud omal algatusel, oli ta depressiivses meeleolus ja ma ei kahtlegi, et ta nuttis üksi olles palju. Seda olin ka ette näinud. Mind üllatas aga asjaolu, et ta ei näidanud välja ühtegi märki, et tema kiindumus oleks kandunud üle ta perekonna ainsale alles jäänud liikmele.

Oli tõsi, et Sambo oli alati koos temaga, nii toas kui õues. Ta sõi koos tüdrukuga ja magas öösiti tolle voodis jalgade juures. Aga mitte seetõttu, et Janey oleks temast hoolinud. Ma hakkasin kahtlustama, et tüdrukut motiveeris hirm.

Ühel pärastlõunal oli mul Janeyt vaja, aga teda polnud näha ei lastetoas ega aias. Ma otsisin maja tulemusteta läbi ja hakkasin juba meelt heitma, kui mulle meenus pööning. Pööningule polnud lubatud käsipuuta trepi tõttu minna, aga mu otsing kandis sellest hoolimata vilja.

Seal - vanade kirstude ja kohvrite vahel - ümbritsetuna oma nukkudest Janey istuski.

Tema nägu valgustas naeratus. Ta süles istus Eric ning jalgade ees lebas Rose oma hästituntud transiseisundis.

,,Ah et siis niiviisi sa õhtupoolikuid veedadki!" ütlesin mina. ,,Ei tea, mida su tädi ütleks, kui ta teada saaks."

,,Oh, onu, palun ära räägi talle!" vastas Janey. ,,Ja mis ka poleks, ära räägi Sambole!"

Kuni selle hetkeni polnud ma selle isiku puudumist märganud. Uurimise peale tuli välja, et Sambo oli jäetud aeda lõunauinakut tegema. Ma lükkasin raske pööninguakna üles ja vaatasin välja. Jah, seal ta istus, aiatoolis, ja vaatas üles meie poole silmadega, mis tundusid mulle vägagi pärani olevat.

,,Ma kardan, et ta teab, kus me oleme!" ütles Janey. ,,Ta on nii tark."

Loomulikult ei rääkinud ma Maryle sellest, mis üleval toimus. Selleks polnud ka erilist vajadust, sest Janey külaskäigud hüljatud perekonna juurde lõppesid õige pea. Mina olin veendunud, et just Sambo oli neile lõpu teinud. Sellest, mis juhtus vaarikapõõsaste taga, räägin ma väga harva. Ma ei rääkinud kunagi Maryle, kellel puudus igasugune kujutlusvõime ja kes oleks arvanud, et ma kas valetan või on Janey hulluks läinud.

See õhtupoolik oli olnud keskmisest jutuvaesem. Mary oli pahuras tujus, Janey ükskõikne ja mina unine. Mina olin nagu harilikult tõmbunud köögiaia varjulisse nurka, kuhu teenijatüdruk ei taipa kunagi vaadata, kui ta külalistest teatab, ja kus ma üsna sageli üllatasin koolilapsi, kes otsisid meie musträstaste pesi. Ärkasin uinakust tuttava heli peale - keegi liikus vaarikapõõsastes.

Pruunide varte vahelt paistis valge kleit. Lasin end kummargile ja järgnesin. Janey oli minust umbes viisteist jardi eespool. Käte vahele oli tal surutud üks nukk. Ta nuuksus lohutult.

Järgnesin talle vaarikavarte vahel mööda väikest rada, mida polnud seal olnud kaks nädalat varem, liikusin üle lageda koha, kus sügisel kasvas seller, möödusin hüljatud kalmistust, kuhu oli maetud tervete sugupõlvede kaupa kasse ja koeri, ning jõudsin pika hoovi lõppu.

See oli mahajäetud koht, kus leidus prahti, katkisi lillepotte, vanade hernekeppide hunnikuid ja möödunud suvel niidetud muru kollaseid kõduhunnikuid. Peitsin end muruhunniku taha ja vaatasin.

Toolil, mille Arthur oli kinkinud Janeyle kolm aastat tagasi sünnipäevaks, istus Sambo, näol tavapärane äärmiselt tühi ilme. Umbes jardi kaugusel tema ees oli põhust ja kuivanud okstest hunnik, käeulatuses hõbedane tikutoos, mida ma olin viimase kahe päeva jooksul tundide kaupa otsinud. Seal oli ka minu tööriistakastist pärinev väike saag.

Roostes tera nähes kiristasin hambaid. Janey pani oma nuku maapinnale, nuttis selle ees seistes ja suudles seda. Siis, veel enne kui ma aru sain, mida ta teeb, oli ta selle käed ja jalad otsast saaginud ning asetanud jäsemeteta keha tuleriidale. Tenniseplatsilt kostis Mary hääl: ,,Janey! Janey!"

Ei ole lihtne tõmmata tuld vanast hõbedasest tikutoosist, mille krobedus on ammu kadunud. Lõpuks sai ta hakkama ja hetke pärast põles lõke. Kuiv puit praksus kuumuses. Siis kostis taas Mary hõikamist, kõvemini ja tungivamalt, ja siis oli Janey läinud.

Süütasin sigareti ja vaatasin, kuidas lõke tasapisi kustus, ja ma hoidsin end tagasi, et mitte lisada sinna rohkem kütet Sambo isiku näol. Enne lahkumist leidsin ma kaheksa nuku söestunud jäänused. Ühte, mis oli minu meelest Eric, oli masendav vaadata, sest tema nägu oli tundmatuseni muutunud, üks klaasist silm eendumas vahaklombist.

Hiilisin maja juurde tagasi sama vargsi, kui olin tulnud. Kuue all kandsin Sambot.

Ma pidin tol õhtul tööasjus linna minema ja ma mässisin nuku paberisse (mu kohver oli juba täis), kavatsedes konsulteerida ühe sõbraga Briti muuseumist selle päritolu ja olemuse osas.

Mary oli ilmselt Janey vikaari naise juurde endaga kaasa võtnud. Enne lahkumist ei näinud ma kumbagi.

Ma ei viinud oma plaani ellu, sest kui ma järgmisel päeval, komps kaenla all, mööda Paternoster Row'd kõndisin, Sambo varastati.

Ma oli peatunud raamatukaupluse ees, mille aknale oli piiblite vahele paigutatud suur Aafrika kaart. Ma ei saanud aru, miks oli nii hiiglaslik piirkond musta värvi, aga mitte tavapärasemalt punane, ja olin jõudnud järeldusele, et tõenäoliselt tähistas see kasutamata söevarusid, kui mind tõugati selga. Pärast vabandamist ühe vaimuliku ees, kellega ma mõnevõrra tugevasti kokku põrkasin, sain ma aru, et mu pakk on kadunud. Vargast polnud jälgegi. Veidi kaugemal nägin ma tumesinises vormis suurt kasvu konstaablit. Astusin kaks sammu tema poole, et juhtunust teada anda. Siis pöörasin ringi ja hakkasin kõndima vastassuunas. Lõppude lõpuks polnud Sambo meie sõber olnud.

Kümme kuud hiljem läksin koos Maryga Põllumajandushalli, et vaadata näitust ,,Idamaa Londonis". Ta oli lubanud pärast mu külaskäiku veeta päeva koos minuga Prantsuse-Briti näitusel, ehkki see lubadus jäi lõpuni täitmata, sest ta keeldus resoluutselt vabadest kohtadest Maalilise Raudtee atraktsioonil.

Mul oli hea meel, et olin temaga kaasa läinud, sest muidu poleks ma kokku juhtunud kahe tuttavaga - kapten Carteriga mu vanast rügemendist, kes oli end ordineerida lasknud ja asumas teele misjonärina Hiinasse, ja Samboga. Viimane näis olevat Aafrika külas ülevaataja ja paistis end vägagi koduselt tundvat. Tema käsivarrele oli kinnitatud silt. Sellel seisis:

,,See kahtlemata ehtne Aafrika ebajumalakuju leiti Bakerloo metroorongist. Asjaoludest, kuidas see sinna oli viidud, ei ole midagi teada. Tõenäoliselt on see varastatud mõnest muuseumist. See kuju on huvitavaks näiteks jumalatest, keda kummardati inimsoo lapsepõlves."

See inimsoo lapsepõlv tundus mulle eriti sobilik võrdlus, kui ma mõtlesin Janeyle.

Jutt: Vladi ärkamine (J. J. Metsavana)

Hukkamismeeskond töötas tõhusalt ja efektiivselt. Vilunud liigutusega sidusid kaks meest sipleva ohvri jalgade külge köied, kolmas asetas paika palgi ning neljas andis köite teistesse otstesse seotud hobustele piitsa.

Loomad hirnatasid ja vedasid õnnetu röökiva ohvri vastu teivast ning pressisid selle tömbi ja rasvaga määritud ning rohmakalt tahutud malaka otse sooja tuksuvasse ihusse. Veri purskas, ohver kaotas teadvuse ning järgmisel hetkel kargasid timukad ligi, sättides palgi ühe otsa juba valmis kaevatud auku ning lasid hobustel palgi kõigestükis sinna aetud ohvriga püsti tirida.

Vanemtimukas, tüse ühesilmne morn mees äigas käega üle higist leemendava otsaesise ning ohkas mõrult.

"Palju meil veel on?" hõikas ta enda kamraadidele. "Seitseteist vähemalt, kui vahepeal pole isand lasknud talupoegi veel kinni püüda ning juurde tuua," vastas kiitsakas ametivend, veriseid käsi ropult määrdunud rätikusse pühkides.

Mehed siirdusid vankri juurde, kus ootas järgmine kinniseotud ohver ja hakkasid seda sealt toorelt välja vedama, kui ootamatult kostis nende selja tagant kabjaplagin.

Mehed pöördusid ümber ning kahvatasid, hobusel ei olnud keegi muu kui nende peremees - vürst Vlad III Dracula isiklikult, ning näoilme järgi veel hirmus häiritud meeleolus.

"Mida see peaks tähendama?" möirgas Vlad ilma igasuguse sissejuhatuseta.

"Koerapojad, mida ma teile olen rääkinud, teivas ei tohi olla terav. Selle peale kaotavad need raiped koheselt teadvuse ega piinle nii nagu vaja. Ja miks on teivastatute rida kõver? Kas ma ei andnud spetsiaalselt käsku, et lähete nagu nööri mööda otse järve suunas?"

Hukkamiskomando mehed oskasid ainult põlvili vajuda ning palusid isandalt halastust ja kinnitasid ühtlasi enda lõputut truudust lubades edaspidi vigu parandada.

Ent Vlad ei jäänud pikemalt peatuma, vaid kappas juba edasi. Teha oli palju, enne videvikutundi tuli veel mitu tuhat inimest teibasse ajada, aga tema sõjasulased ning timukad näitasid üles erakordset vilumatust ning rumalust. Teibasseaetute rivid olid kõverad, teivaste kvaliteet kehv ning veel sajad muud probleemid.

Olles veel hulga oma alamatega sõimelnud, mööda hukkamisplatsi mitu tiiru teinud, kaarti uurinud ja lasknud mõned teibad isegi teise kohta ümber tõsta, jäi vürst lõpuks enamvähem rahule ja kappas kogu selle verise õuduse keskele, kuhu oli üles seatud väike valge linaga kaetud laud.

Nähes laua juures ärevalt jalalt-jalale tammuvaid nõunikke aimas Vlad halba. Ta kargas hobuseseljast maha ning tuiskas otse närviliste meeste juurde

"Noh, koerapojad," käratas vlad nõudlikult. "Kus imik on?"

"Seda, et armas valitseja," kähises üks ta ülemnõunikest. "Talupojad on kõik enda naised-lapsed metsa peitnud... Me küll tuhnisime ühes võserikus, aga elusalt ei andnud metsikud saatanad meile ainustki oma järeltulijat kätte."

"MIDA?" röögatas vürst. "Polegi imikut? Mida ma teie arust pean siis sööma?" Nõunikud vaikisid.

"Mis asevalitsejad te mulle olete, mis kasu teist üldse on, kui te ei saa isegi sellise lihtsa ülesandega hakkama nagu ühe lapse hankimine, ah?"

Selliseid nõunikke parem ärgu olgu,, võttis Vlad enda jutu lihtsalt kokku ja andis peaga märku lähedal olevatele sõjasulastele. Enne kui ülikud suutsid toimunut mõista ja enda elunatukese eest paluma hakata, lamasid nad kõik ühes vere- ja poriseguses kuhilas.

Vürst muigas mõrult ja hakkas seejärel laua ääres taaskord kaarti uurima. Hoolimata viperustest hakkas asi ilmet võtma ning kümnest tuhandest teibasseaetust oli moodustunud enam-vähem äratuntav iidse ja ammukadunud maailma poolt kirja pandud maagiline sümbol. Musta maailmaid neelava päikese kujund. Verepuhtuse ja maagiliste teadmiste sümbol.

Vlad peletas käeviipega mõned ringisebivad kindralid eemale. Tal oli tarvis rahus mõelda ja koguda. Vlad ringutas enda keret, silus vuntse ja vaatas ringi. Ümberringi niikaugele kui silm ulatus, oli maapind kaetud veriste toigaste ja nende otsa aetud surnute või surjijatega. Enamasti siiski surijatega, sest teibasse aetud ohver võis seal vahest piinelda veel päevi, kuni viimaks ta hing kas siis taevasse või põrgusse edasi siirdus.

Mis aga Vladi eriti rõõmustas, oli õhku väristav kohutav tuhandetehäälne valukisa, hala ning soig. Tõeline põrgulik koor, mis pani nii mõnegi ka tugevama kõhu ning külmema hingega mehe sisemiselt värisema. Vlad aga naeratas saatanlikult ja nautis iga pooriga tema ümber pakatavat kannatuste merd.

Tema jaoks oli asetatud laual olevale hõbevaagnale ka kausike verega. Vlad haaras kausi ja jõi ahnelt soolast, sooja ning õrnalt klompi tõmbunud vedelikku. Pühkis seejärel sõrmed peene rätiga puhtaks ja avas laual oleva võidunud necronomiconi - aeg oli nii kaugel, et enam viivitada polnud paslik. Aeg oli alustada riitusega. Praeguseks peaksid olema enamus hukatavaid juba postide otsas ning kujund enda täies elujõus - või siis surmaagoonia tipus.

"Ib-raää ämälään jälää," leelotas vürst panemata tähele, et ta veristest vuntsidest tilkusid mõned punased piisad ka raamatule ning valgele laualinale.

"Iä iä iä iä ämälään," röögatas Vlad ekstaatiliselt ja tegi kätega hullumeelseid liigutusi. Tema sõjasulased jälgisid enda liidrit eemalt ja vabisedes. Mõned neist olid juba varem pidanud olema osalised käskija musta maagia riitustes ja teadsid, et sellistel hetkedel võib ka nende elu vaid juuspeene niidikese küljes kõlkuda.

Kerge tuulehoog keeras raamatu lehti ning üks riukalik pilv sättis end päikese ette. Vlad kummardus ähmiga raamatu kohale ja hakkas paaniliselt õiget kohta tagasi lappama. Teose kirja pannud hull araablane oli nimelt korduvalt rõhutanud, et kui oled juba kord riitust alustanud, tuleb see maksku mis maksab lõpule viia. Rippugu sul samal hetkel kasvõi soolikad kõhust väljas. On olemas ka hirmsamaid asju kui surm... nagu ka võikamaid kannatusi kui need, mida saab su ihule tule ja metalli abil tekitada.

Seepärast ei pannud vürst ka ootamatu salapärase külalise saabumist tähele. Igaljuhul kui ta silmad raamatust tõstis, seisis ta seal ning äsja lehtedelt loetud järgmine loitsuriim jäi talle kurku kinni.

Mitte, et tema ees seisev ilmutis oleks kuidagi hirmuäratav välja näinud. Vastuoksa, võika deemoni asemel seisis tema ees väikest kasvu hallipäine vanake, kulunud kuldsete kaunistustega vanamoelises kuues, naeratamas oma salapärast ja ümbrust arvestades suisa õõvastavalt südamlikku naeratust.

"Ma olen juba vana mees, kerge unega ja ei jaksa enam seda ülespuhutud nimetus keeles kirjapandud kiidulaulu lõpuni kannatada," lausus ta pehmel ja sõbralikul häälel.

Vlad taarus edasi, et vanamehe kõrist haarata, ikka veel muigav ilmutis vaid kõverdas suunurki ning vaata talle tõsiselt silma. Vürst tundis järgmisel sekundil lausa füüsiliselt kuidas äti pilk teda põletab. See tungis hõõguma aetud rauana tema jälgi, ligase ning groteskselt väändunud hinge hämaraima soppideni ning põletas valusalt selle kõige peidetumaid ja kardetumaid nurki.

Vlad kiunatas vaikselt ja üritas silmi sulgeda, kuid keha ei allunud temale käsklustele. Hetkel, mil Vlad tundis, et ta ei suuda enam seda taluda, vabastas võõras ta oma kütkeist ja pööras pilgu hoopis tuhandete teivastatute suunas.

"Oh ajad, oh kombed ... O tempora o mores," sõnas ta nurkalt.

"Iga aastaga käib maailm omasoodu alla... Mäletan, kuidas kadunud Lemuuria mandril ohverdati kord mu kuju ees sada tuhat orja, veri voolas mööda spetsiaalseid akvedukte ning täitis terveid väikesi selleks otstarbeks rajatud tiike ja reservuaare. Alasti süütud neitsid kümblesid neis basseinides ja paaritusid pärast sisaliku näoga olevustega."

"Või siis mu sünged unustatud rituaalid, asteekide ja maiade lõputud inimohverdused," heietas taat vanainimeselikult oma mõtteisse süvenenult.

"Nüüd aga pudemed... Ma imetlen küll käsitöö stiili, aga no see," ta tegi põlgliku esti.

Vlad avas suu, et midagi öelda, aga vanake jätkas teda justkui tähelegi panemata.

"Jah, ma mõtlesin veel, et lonkur Timur oli üks ihnur, aga no selle kõrval siin võib öelda, et tema pealuudest tornid olid päris armsad... Oh jah... Inimkonnal läheb veel tohutu aeg, kuni nad taas õpivad rajama sobivaid seadmeid ja masinaid, et kogu maakera punaseks värvida ja korraga miljoneid inimhingi taevasse paistata."

"Senikaua aga tuleb mul siis leppida endise hiilguse riismetega. Noh, peasi, et nad mulle konni ohverdama ei hakka."

Vanake takseeris hetke Vladi ja lauda. "Isegi imikut pole ohverdada raatsitud," teatas ta seejärel põlglikult. "No olgu, kui ma juba siin kohal olen... räägi siis enda murest."

"Ma tahaksin saada surematuks."

"Surematuks?" muigas deemon. "Suured soovid, suured soovid väikesel vürstil."

Vlad, kes polnud sugugi harjunud, et temaga nii räägitakse, tahtis midagi teravat vastata, aga meenutades hiljutist vanemehe pilku neelas selle alla.

"Surematu pole isegi mina, jumaladki surevad niisamuti nagu lihtsad minusugused - nende teenrid, isegi kogu aeg ja universum omab oma kindlat algust ja lõppu. Kulla vürst, ehk mõtled enda soovi veelkord üle."

"Lase mul siis elada tuhat aastat," läks Vlad pahuralt uuele katsele.

"Aga mis mina selle eest saan?" uuris deemon vastu.

Vlad jäi selle vastuse peale vait nagu soolasammas. "Kuidas mida?" kähistas ta hetk hiljem. "Kuidas mida? Sa põrgusigidik," ta rehmas käega ebamääraselt. "Kas siis kõigist neist surevatest hingedest sulle ei piisa?"

"See on küll tore algatus ja omamoodi päris kena, aga mina ei saa siit üheltki surijalt hingepoegagi kätte. Mul pole õigus võtta, mis pole minu oma. Kui sa just pole neilt igaühelt enne teibasse ajamist kolme veretilga kinnitusel nõudnud vabatahtlikult oma hinge üleandmist mulle. Praegu tormavad nad kõik minust peajagu kõrgemate ülemuste salvedesse."

"Mida sa siis minult vastutasuks tahad," uuris Vlad ettevaatlikult.

"Ainult sinu hinge, see on küll toores ja veidi metsik, aga ma usun, et algmaterjal ehk siis tuum on sellel hea ning väikese tööga võin tast endale veel midagi sobivat luua," irvitas vana.

"Olgu nii. Võta siis mu hing, deemon, ja anna mulle tuhande aasta pikkune elu."

"Oleme kokku leppinud?" uuris vana deemon.

"Jah," teatas Vlad uhkelt, mispeale hakkas vanamees talle lähemale sammuma. Vlad üritas taganeda, aga ta lihased olid kangestunud ega allunud äkitselt enam tema oma tahtele.

"Mida sa teed," jõudis ta vaid hirmunult piiksatada, enne kui koolnukülmad ja samas raudtugevad sõrmed ta pea ümber lukustusid.

"Kaup ju koos," mõmises olevus. "Võtan nüüd su hinge ja lähen tagasi, kust tulin. Ega mul pole aega tuhat aastat oodata, igasugused tööd tahavad mu kuningriigis tegemist. Sulaseid kohe vaja."

"Eiii," kostis Vladi kurgust röögatus, see läks ümber korinaks, misjärel pöördusid vürsti silmad pahupidi ja ta kukkus kokku nagu kott märga pesu. Deemon seisis endises asendis tema kohal ja hoidis midagi rusikas, siis muigas pealtvaatavate sõjasulaste poole ja toppis rusikas oleva asja suhu. Peletise suu läks ebaloomulikult laialt lahti, paljastades teravad mustad hambad. Peos olnu kadus tema öömusta kurku ja seejärel haihtus ka olend.

Mõned sõjaülemad ja nõunikud tormasid maas lebava vürsti juurde. Katsumisel pulssi tunda ei olnud, sõdurid langetasid vaikides pea. Ent ootamatult läbis värskelt surnuks kuulutatud Vladi tõmblus, siis teine. Äkitselt oli ta kiirelt jalul, kargas lähima nõuniku juurde ning lõi oma hambad talle kõrri. Soe veri purskas ning sõjasulased taganesid uuesti.

Enne kui keegi jõudis pööraselt arenevate sündmuste keerisest toibuda, hajusid deemoni tulekust kohalesõudnud pilved ja üksik kevadine päikesekiir pääses morbiidset õhustikku lõhestama. Vürst hakkas selle peale võikalt ulguma, nagu oleks ta keeva tõrvaga üle valatud ning pistis oma kidura kehalise vormi kohta üllatavalt kiiresti jooksu, ta lidus mööda kõigist enda käsul teibasse aetud surnutest või surijatest ning kadus seejärel künka taga olevasse tihedasse kuusikusse.

Jutt: Väelaegaste Loomine (Ater Vulpes)

Ma virgusin. Aeg oli kätte jõudnud. Viimane, kes oleks suutnud mind takistada, oli nõrgestatud ja haavatud. Ma olin oma Neljale Isandale juba liiga kaua valetanud. Kuid ma olin ka liiga kaua maganud.

Mäletan eilse päevana, kuidas Melphegor minu poole kutseloitsu saatis. Ma mõistsin, et midagi on valesti, sest mingi jõud looritas tema taju, kuid samas täitis mind uhkus, et sellest albinuudide rassi viimasest esindajast oli sirgunud nii võimas teener. Ma vastasin tema kutsele.

Kui tõusin ookeanist, seisis ta üksi kaljupangal - punased juuksed ja punane mantel tuules lehvimas, marmorjas nahk hommikuudus valendav, vööl rippumas minu kingitud rituaalinuga Vereküünis tihedalt vereruunidega tätoveeritud käsi pidemel. Ta kummardas, salakaval naeratus punastel huultel, valge nägu nagu mask. "Oli au mu isand," lausus ta. Tema hääl oli mahe, salakaval, sensuaalne: iga sõna täitis vägi, mille sarnast ma polnud kõikide nende millenniumite jooksul veel ühelgi surelikul tajunud. Ja siis hakkas ta laulma. Enne kui mõistsin, mis sünnib, oli juba hilja: iidsed algkeeles lausutud salmid sidusid mu kinni ning vanade jumalate uinutamisloits haaras mu endasse. Mäletan veel, kuidas mu laps Ookean mäslema hakkas, kuid Melphegori ei paistnud see hirmutavat, sest vanade salmide lausumist saatis nii võidukas irve, et isegi tema muidu maskjas nägu oli peaaegu elav. Kuid oma raevus olin ma siiski oma lapse üle uhke!

Viissada aastat hiljem äratas mind reinkarneerunud Verelord tulemaag Flamero, sest terve tolleaegne maagideriik ei saanud enam omal jõul jagu uuesti tõusnud deemonkuningas Nyrznaghist. Ma tõusin ja tegin sellele lõpu, laotades oma ookeani tiivad ümber Tulesaare. Hiljem kogunesid kaheksakümmend neli maagi, kes koondasid oma väe ja üritasid mind uuesti uinutada, kuid nende väest ei piisanud. Taas täitis mind uhkus! Melphegor, mu teener, uinutas mu üksi. Nüüd, üle poole milleeniumi hiljem, ei suutnud seda terve maagide vägi teha: mu tõeline keha uinus Jumalasüvikus, kuid osake jäi ärkvele - ja sellest piisas. Oli aeg alustada ettevalmistusi Verelordide vereliini lõplikuks hävitamiseks.

Ja see aeg oli nüüd käes! Sööstsin Jumalasüvikust üles ja nägin, kuidas minu ümber kogunesid võitlushaid - laguuniisandad, võimsaimad sõdurid vetevallas. Käskisin kaheksal neist mulle järele tulla, sööstsin merepinnale ning võtsin suuna Karneale.

Soosõrme polnud enam. Endise kindluse asemel haigutas mustav kraater, mida ümbritsesid purustatud kindluse müüridest pärit rahnud ja juba roiskuvad inim- ning loomakorjused. Siin-seal siputasid end mudahüpikud. Soomudas vingerdasid kaanid ning rabatõugud. Mulle meenus must laukakaheksajalg, kelle olin isiklikult siia toonud Soosõrme kaitsma. Nüüd, peale mõningat otsimist, leidsin tema mädanevad jäänused. See vihastas mind, kuid oli vajalik ohver, et Verelord kätte saada. Saatsin kiilidega käsu kaheksal laguuniisandal kiirustada ja asusin seejärel Soosõrme-isandat otsima.

Aetherial De Rottengrund, nagu inimesed teda kutsuvad, vedeles meelemärkusetult mitme kivirahnu all. Kuid siiski tajusin tema väge - see oli küll nõrk ja kahjustunud, kuid siiski ohtlik. Lükkasin rahnud kõrvale ja tardusin. Ma polnud selle Uue ajastu Verelordiga varem isiklikult kohtunud... "Oli au, mu isand..." kajas kõrvus, kui porisse litsutud keha vaatasin - niivõrd oli ta Melphegori moodi - sama kaame, kiitsakas, värsked maagiast õlised väetätoveeringud ihul. Tahtmatult meenus mulle esmakohtumine K'naryd Hailemmikuga, nagu tol ajal kivihaldjad oma liigikaaslast Melphegori nimetasid, kui ta meeleheites mind palvega kutsus, sest tal polnud enam kedagi peale minu, oma jumala. Oma raevus oli ta lubanud igavest kättemaksu ja võimu inimrassi üle, sest inimrass oli tapnud tema liigikaaslased, tema vastse naise ja isa. Tõsi küll, viimased surmas ta ise väe eest, mille ma talle osakese oma maksaga andsin.

Aetherial oli nüüd samasugune nagu Melphegor tol ajal: nõrk, väeti ja surelik, kuid ometi täis pulbitsevat tahet, taju ja maagiat.

Lähedal asuvast kraatrisse voolavast Soojärvest tõusid kaheksa kutsutud laguuniisandat. Nende kare nahk lihises nagu inimeste rõngassärk, kui nad minu juurde sörkisid. "Olete mu saadikud," laususin. Oli hea üle pika aja oma häält kasutada: "Kandke sõna paladiin Tuulesaagale, võlursepp Turhalile, maapreester Hugole, taevapreestrinna Nariarale, tulepreestrinna Ingale ja kaosepreester Sgarnile. Öelge, et aeg on täis, et veepreester Sharva kutsub neid Greifi mägedesse ja et nad võtaksid kaasa kõik riituseks vajaliku! Minge mu lapsed!" Kaheksa laguuniisanda aurad hakkasid värelema ja sädelema ning peagi lendas öösse kaheksa kajakat. Nüüd oli mul aega, kuni kutsutud Greifi mägedesse jõuavad, kuid selle aja sisustamiseks oli mul tähtis tegevus, mida teised kohe kindlasti näha poleks tohtinud. Tõstsin verepreestrite lordi ühe kivirahnu vastu ja sidusin ta paari loitsuga selle külge. Mul oli vaja tema keha verest tühjaks teha, sest verepreestri jõud on veri, ning selleks olid mul täpselt õiged vahendid olemas. Ümbritsesin rahnu ja Aetheriali sääski ning muid putukaid tõrjuva väesõnaga. Esiteks, et ükski tema veretilk kuskile rändama ei läheks ning teiseks, et ta ei saaks neid arutuid taevavalla olendeid ühegi loitsu jaoks kasutada. Nüüd sain asuda tähtsaima ülesande juurde ning mu käsu peale hakkasid tuhanded kaanid oma ohvri poole vingerdama. Kui esimesed kaanid end tema ihule kinnitasid, avas Aetherial oma silmad. Ma arvan, et ta tundis mu kohe ära, kuid ei öelnud ühtegi sõna ning tema silmis polnud kübetki hirmu. Ta meenutas mulle niivõrd Melphegori, et pidin talle oma saavutustest ja plaanidest rääkima. Seda polnud ma juba viissada kaheksakümmend kuus aastat teha saanud, kuna keegi ei tohtinud teada, kes ma tegelikult olen. Isegi Zakurif Kristallvaikus ei teadnud, kes ma olen - ta võis aimata, kuid ta ei teadnud! Suunasin oma taju Aetherialile ning alustasin jutustust viiesaja Väelaeka loomisest....

Järjejutt: Pilvelinna bluus. 3. (Rait Piir)

"Kolmeosalise järjejutu "Pilvelinna Bluus" viimane osa.

Eelmine osa

Ellisele tõmmati ühtäkki seljatagant must kott pähe ning ta kuulis Ruani ütlemas: "Viige ta kuhugi tagumistesse tunnelitesse ja tehke vagaseks. Laibast tuleb pilt teha ja Ingerslebenile saata. Alles siis võite ta ümbertöötlusse pista."

Kapid otsisid Ellise läbi ning eemaldasid tema põuest püstoli. Saadetuna peakoti pimedusest, tiriti Ellis ruumist välja ning ta sai siplemise eest veel ühe rusikahoobi maksa. Võimas valupurse hetkeks peaaegu halvas kogu keha ning röövis Elliselt tahte edasist vastupanu osutada. Tal polnud enam aimugi, kus ta nüüd viibis või kuhu nad teel olid. Ainuke millest ta aru sai oli see, et kõik kolm meest saadavad teda. Ellisel võttis natuke aega, et end koguda, kuid veidi taastununa asus ta oma vastukäiku planeerima. Tema nahalt ja riiete vahelt hakkas pudenema õrna tolmu, mis heljus õhus nende ümber. Ta lootis, et tunnelite hämaruses polnud kogunev tolmupilv liiga silmatorkav. Teda lohistati muudkui edasi, rohkem tolmu pudenemas, kuni klubimuusika ähmane tümpsumine kadus täielikult, jättes vaid sammude raske kolksumise ning hooldustunnelitele omase masinate vaikse undamise. Ükski meestest ei lausunud sõnagi.

Ellis polnud täpselt kindel, kui kaua teda talutati, kuni nad lõpuks seisma jäid. Tema ümber oli täielik pimedus. Ta ei kuulnud mitte midagi. Ellis tundis südant oma rinnus hirmsasti peksmas. See pidi olema moment, kus ta kohe maha lastakse. Tal oli veel ainult üks kaart mängida ning ta polnud sugugi kindel, kas see töötab. Ellise jaoks ootamatult lükati ta võimsa prantsatusega vastu seina ning ta kuulis heli, mida ei olnud võimalik millegagi segi ajada - relvade vinnastamine. Ellis teadis, et nüüd või mitte kunagi - ta tõmbas endalt koti peast, ta nägi kolme meest tõstmas relvi ning andis oma implantaadile käsu. Kogu seni õhus heljunud tolmupilv tõmbus äkki kokku tagasi, imepisikesed nanorobotid üksteisega põimumas ja uusi struktuure loomas.

"Mida kuradit?" ütles üks mees, silmitsedes häguseks muutuvat vaatepilti.

"Tulistage, te tõprad!" käratas teine mees ärevalt ning läbi kitsa tunneli kostus kolm kõrvulukustavat püstolkuulipildujavalangut. Kuulid laksatasid Ellise rindkeresse ning põrkasid nüüdseks kogu mehe keha katvast nanorobotitest koosnevast turvisest rikoetiga minema. Kuulid ei suutnud küll läbi tungida, kuid samas ei suutnud nanoturvis täielikult kuulide löögijõudu ka summutada, saates iga kokkupõrkega teravaid valuvälgatusi üle kogu Ellise keha. Üks põrkuvatest kuulidest tabas ühte meestest näkku, saates tema pea sisemuse seljataha laiali. Ülejäänud kaks lõpetasid koheselt tulistamise silmitsedes ärevalt ebatavalist vaatepilti. Ellisel polnud piisavalt jõudu, et püsti tõusta. Ta kahtlustas, et mitmed tema ribid olid murdunud ning tõenäoliselt ka vasak rangluu.

Kaks jõmmi silmitsesid mõnevõrra okeeritud nägudega oma langenud kaaslast ning põrnitsesid seejärel Ellist.

"Lask pähe peaks tema koljuluu vähemalt murdma. Ta kaotaks teadvuse ja me saaks ta ikka ümbertöötlusse visata," lausus üks neist, tõstes oma relva natukene kõrgemale. Ellis jõudis vaevu oma käed näo ette tõsta enne kui uus pauk kajas läbi tunneli ning kuul põrkas tema käevarrelt sähvatusega eemale.

"Vittu, tõbras, sa tahad meid tappa?" karjus üks musklivendadest teisele.

"Mida me siis tegema peaksime? Casey on surnud, mees! Mida me bossile ütleme?"

Ta oleks ehk veel midagi öelnud, kuid tema sõnad katkestas summutatud plaksatus ning järgmisel hetkel vajus ta pikali, auk otsa ees. Teine mees pööras kiiresti ümber, kuid langes kuuliga, mis tungis läbi kõri. Ellis silmitses kahte langenud meest, saamata aru, mis just toimunud oli. Läbi hooldustunneli hämarate tulede valguse sammus tema poole läbipaistev, võbelev siluett, mis paljastas lähemale jõudes optilise kamuflaai alt selle sama naise, kes teda klubis hoiatanud oli. Väljakutsuvate klubiriiete asemel kandis ta nüüd musta nahktagi, koos mustade liibuvate pükstega, mis võimaldasid võimalikult palju liikumisvabadust. Klubikostüüm oli tõenäoliselt eksisteerinud ainult liitreaalsuses. Tal oli ümar nägu tugevate põsesarnadega ning naise roostevärvi lokid olid nüüd seotud sabasse, vältimaks ette jäämist. Salapärane naine hoidis käes summutiga püstolit.

"Ma arvasin, et ma ei jõua neid sind tapmast takistada. Teid ei olnud lihtne märkamatult jälitada, sammud kajavad siin nii hästi," lausus ta igapäevasel vestlustoonil, silmitsedes nanoturvises Ellist. "Aga tundub, et sul õnnestus ennast ise elus hoida."

Meest kattev nanoturvis hakkas tagasi tolmuks pudenema, nanorobotid naasmas kehasse läbi higipooride. Ellis noogutas kolme vereloigus lebava laiba poole.

"Tänud abi eest."

Tänud, eeldusel, et sa mind ei küsitle ja siis maha ei lase, jättis ta ütlemata.

"Ausalt öeldes oleks ma endise Lääne-Euroopa Liidu ühis-salaluure kübersõja erigrupi spetsialistilt natukene targemat käitumist oodanud," nentis naine, libistades oma püstoli nahktagi sisse. Ellis naeratas mõrult, lastes neuroimplantaadil keha seisukorra diagnostikat teha.

"Rõhk on sõnal endine," vastas Ellis, oiates samal ajal ühte oma ribi puudutades.

"Palk oli erasektoris parem?" küsis naine.

"Midagi sinnakanti," valetas Ellis.

Naine astus talle lähemale ja küsis: "Kui katki sa oled?"

"Ei midagi, mida öö nanomasinatega ei parandaks," vastas ta, üritades valugrimassiga ennast istukilt püsti ajada. Naine tõmbas ta ootamatult tugeva jõuga püsti ning toetas teda. Peaaegu kõik isikutuvastuse andmebaasid väitsid, et naise näol on tegu Linda Schöleriga - 32 aastase graafikadisaineriga Kielist. Ellis aga ei kasutanud ainult tavalisi andmebaase.

"Seega," otsustas ta küsida. "Mida teeb oti julgeolekuteenistus nii kaugel oma jurisdiktsioonist? Preili Grieve."

Naine peaaegu isegi suutis üllatust mitte välja näidata, öeldes: "Päästab ebakompetentseid endisi agente oma lolluste käest."

"Julm, aga aus," tunnistas Ellis kriitikat. Ta oli läinud liiga ahneks, sattunud jälle oma ego ja riskinälja ohvriks.

Ühel päeval see tapab mu.

Hoolimata Ellise tungivast soovist korraldada Ruanile külaskäik ja põhjalik arenguvestlus, juhatas naine nimega Moira Grieve ta kõrvaltunneleidpidi minema, põhjendusel, et Ellis pole sellisteks ajaviideteks hetkel piisavalt terve. Ellis polnud tegelikult endiselt kindel, kas ta oli leidnud omale ajutise liitlase, või mitte, sest tal polnud õrna aimugi, mida too agent Pilvelinnas tegelikult teeb ning mis on tema motiivideks ja käskudeks. Samas, potentsiaalne poolekohaga liitlane oli rohkem kui tal senimaani olnud oli.

Vähemalt ta tunneb neid tunneleid üpris hästi. Keegi on ennast kogu kohaga üpris kurssi viinud - erinevalt teatud uurijast nimega Ellis Drake.

Mõni aeg hiljem saabusid nad tavalistesse koridoridesse ning võtsid transpordikapsli teise õhupalli. Sealt liikus duo edasi ühte pisikeste korteritega elamurajooni.

"See on sinu koht?" küsis Ellis, kui nad sisenesid ühte pisikesse, kuid võrdlemisi kenasse elamusse, mille üks sein vaatas klassikalisse Jaapani aeda ja millel oli isegi tehispuidust veranda.

"Mitte kauaks," vastas Grieve. "Kõik jälgimissüsteemid on sind nüüd koos minuga näinud. Ingersleben tahab nüüd ilmselt ka minust vabaneda."

Ellis polnud kindel, kui palju naine kogu asjast teadis.

"Sa tegutsed pilvelinnas täiesti illegaalselt, sisuliselt spioonina," ütles Ellis. "Mul on tehniliselt kohustus sind vahistada. Mis motiveeris oti julgeolekuteenistust nii riskantseid samme tegema?"

"Kas sa plaanid mu vahistada?" küsis naine, visates oma nahktagi seljast ning siirdudes kööginurga poole. "Teed või kohvi?"

"Ma ei ole kunagi hea reeglite järgi mängija olnud," ütles Ellis, lisades siis: "Kohvi, kui see liiga sünteetiline saast pole."

Nad istusid koos põrandale tatami matile ning silmitsesid hetke kerges tuulehoos õõtsuvaid mände ekraan-aias.

"oti julgeolekuteenistus on juba aastaid uurinud CERNi ja GeoStari koostööd Aero-Veenuses. Kaevanduskonsortsiumi haarmed ulatuvad kõikjale, ning Lääne-Euroopa ühis-salaluure, koos paljude teistega hoiavad nende siseasjades eemale. Aero-Veenus on ikkagi LEL'i peamine liitlane ja finantseerija Euraasia Konföderatsiooni tegevuse vastu Veenusel."

"Ja miks on Aero-Veenus teile siis huvi pakkunud?" küsis Ellis, suunates samal ajal kõik oma keha ressursid vigastuste parandamisse.

"Ma ei tea kui palju ma sulle rääkima peaks," möönis naine, vaevumärgatava naeratusega. "Ma ei tea täpselt, mis mängu sina siiani mängid ja kellele sa kõige lojaalsem oled."

Ellis kehitas õlgu ning kohe kahetses seda liigutust. "Ma pole sind veel vahistanud. Ütleme nii, et ma teenin kõige rohkem oma enda uudishimu."

"Sellisel juhul, kuidas oleks info jagamisega? Ma annan selle, mis mul on ja sina selle, mis sul on," ütles Grieve, lisades siis: "Kuigi, arvestades kui vähe sa siin olnud oled, siis ma ei usu, et sa väga midagi avastanud oled."

Ellis naeratas.

"Sa teed nalja," ütles Grieve, kui Ellis oli oma loo ära rääkinud. "Tundub, et nad ei palganud sind ikkagi asjata lollusi tegema. Ma olin kuulnud sinust legende, aga tänane päev tõestas mulle, et need olid tugevalt ülepaisutatud. Tundub, et ma pean oma vaadet sinust jälle muutma. Sa suudad vähemalt infot koguda," nentis naine. "Okei, minu kord siis," jätkas ta ning Ellis kuulas kohvi rüübates. "Me oleme juba mõnda aega uurinud Aero-Veenust puhtalt sellepärast, et CERN suunab konsortsiumi suuri rahalisi ressursse, kuid ei võta selle tööst näiliselt ise osa. Samas töötavad mitmed jutumärkides endised CERNi tippteadlased konsortsiumis GeoStari heaks. Need kaks asutasid kogu konsortsiumi ja võtsid endale koheselt kampa ühe IT tipphiiglase Wilkinson & Fernandes ning termotuumaenergia lipulaeva Anglo-Atomics. Kõik teised ettevõtted lisandusid hiljem ning me kahtlustame, et see kõik on tegelikult millegi suitsukate."

"Näiteks mille?" küsis Ellis.

"Näiteks salajaste relvatestide," vastas Grieve. "Üha enam leidub maailmas näiteid sellest, et privaatjõududel on arenenumaid relvi kui riikidel. Meie eesmärk on takistada sellistel asjadel juhtumast."

"CERN ja relvatestid?" küsis Ellis kulmu kergitades. "Relvakatsed ei ole kunagi nende ampluaa olnud. Neid huvitavad subatomaarsed osakesed ning Veenusel ei saa neid niikuinii kiirendada. See lihtsalt poleks praktiline."

"Midagi nad igal juhul siin teevad," ütles naine. "Sinu kogutud informatsioon tõestab seda veel rohkem. Küll aga üritab keegi neid takistada."

"Hmm, mulle tuli üks mõte," lausus Ellis lõuga sügades. "Mis siis, kui me läheks neile salapärastele takistajatele külla."

Hommikul, andes nanorobotitele piisavalt aega oma töö tegemiseks, taotles Ellis luba kosmoselennuks, mis talle ka anti. Ellis teadis, et Ingersleben ei saa avalikult tema vastu käiku teha, ning nii võis ta uurimise tarbeks jätkuvalt kasutada erinevaid Aero-Veenuse ressursse. Ta pidi muretsema ainult hiljem oma otsuse selgitamise pärast nii Ingerslebenile kui ka oma ülemustele. Samuti pidi ta pidevalt valvel olema kõikvõimalike küberohtude suhtes, mida salapärased Aero-Veenuse vaenlased nende suhtes toime võisid panna. Ellis teadis liigagi hästi kui paljuks nad võimelised olid. Kui nad koos Grievega kosmoselennukisse sisenesid, lõikas Ellis kohe masina ülejäänud võrgust ära ning tegi sellele põhjaliku süsteemi skaneerimise ja isoleeris mitmed olulised kontrollsüsteemid enda tehtud kaitsemehhanismidega.

"Oled sa kindel, et sa pead isegi juht-AI välja võtma?" küsis Grieve. "Me lendame siis sisuliselt ainult mõtlemisvõimeta autopiloodiga."

"Ma olen näinud, mida nad suudavad," vastas Ellis. "Igaks juhuks."

Lennuk sõitis väiksest angaarist välja, kukkudes alguses hirmutaval moel alla, kuid peatas siis kukkumise, kogudes kõrgust. Taaskord avanes piloodikabiinis istuvatele Ellisele ja Grievele vaade valgetest pilvemassidele sinises taevas.

"Kui neil on stabiilne orbiit, siis nad peaks hetkel kusagil siin asuma," osutas Ellis paneelile.

"See on ikkagi üpris riskantne," tõdes Grieve. "Enamusel sõjaväelistel luuresatelliitidel on ka kaitsesüsteemid. Kui me lendame ainult rumala autopiloodiga, siis me oleme üpris lihtne sihtmärk."

Ellis sisestas lennuki arvutisse satelliidi arvatava trajektoori ning muud positsiooni andmed. "Nad tahtsid minuga rääkida mõni aeg tagasi. Ehk tahavad veel." Ellis teadis väga hästi, kui nõrk tema ettekääne oli.

"Ehk?" küsis Grieve. "Drake, ma näen juba teist päeva järjest, kuidas sulle meeldib hullumeelseid riske võtta. Ma sügavalt loodan, et sa ei võtnud mind suitsiidilennule kaasa."

"Ära muretse, mul on paar trikki varrukas ka," ütles Ellis kerglaselt.

Mis siis, et ühegi neist töötamine ei ole üldse garanteeritud.

Kosmoselennuk kogus üha enam kõrgust, võttes lõpuks orbiidile siirdumise reiimi ning aktiveeris võimsa möirgega oma peamootorid. Kaks reisijat suruti võimsate G-jõudude poolt istmetesse, kui sõiduk nende ümber agressiivselt rappus. Raske kaal asendus peatselt aga kaalutusega ning lennuki akendest avanes kosmos. Ellist hoidsid istme küljes ainult rihmad. Lennumasin võttis endale stabiilse orbiidi ning asus sihtmärki otsima.

"Radarid ei pruugi üldse seda satelliiti märgatagi," ütles Grieve mõne aja pärast, peale tulutut otsimist.

"Ma ei usugi, et näevad," vastas Ellis. "Aga varem või hiljem leiame nad ikkagi, kasvõi visuaalselt, sest me oleme lihtsalt täpselt samal orbiidil ja teame nende umbkaudset asukohta. Lisaks sellele, üks asi, mida me kindlasti registreerime, on sihtimislaserid."

"Kui julgustav," nentis Grieve jahedalt.

Kumbki reisija ei ühendanud ennast istmete küljest lahti, hoides ärevalt pilke monitoridel ning kosmosel nende akende taga.

Mõne aja pärast hoiatas pardaarvuti sihtimislaseritest ning sellel hetkel Ellis teadis, et nad isegi ei vaevu ennast tema eest varjamast, kuna ta oli oma viiruste abil niikuinii nende asukoha teada saanud.

"Tundub, et me leidsime su sõbrad," ütles Grieve, silmitsedes murelikult punaseid vilkuvaid tulukesi paneelidel. Arvuti määras kindlaks sihtija asukoha ning kaamerad tõid salapärase objekti suurendusega ka monitoridele.

"Päris pirakas," ´kommenteeris Ellis.

Kogu asja päris kosmosebaasiks nimetada ei saanud, kuid salapärane satelliit oli tõesti omataolise kohta võrdlemisi suur ning tõenäoliselt mõeldud elamiseks ka väiksele inimmeeskonnale.

"Ma proovin nendega raadio teel ühendust saada. See on sisuliselt ainus enamvähem ohutu kommunikatsiooni viis, mille kaudu ei saa meid häkkida," lausus Ellis.

"Ee, Drake," alustas Grieve. "Lennuki andurid näitavad, et selles kosmosejaamas ei ole ühtegi inimest."

"Misasja?" Ellis tundis nüüd hoopis uut ärevust enda üle võimust võtmast. Mis siis kui satelliit oli samuti vaid üks proksidest ja tema viirused polnud lihtsalt kaugemale jõudnud?

"AI?" spekuleeris Grieve. "Mis iganes seda satelliiti ka ei juhiks, parem kontakteeru sellega kiiresti, sest need elektromagnetkahurid näevad päris õelad välja."

Ellis haaras raadiokontrolleri ning ütles: "Tundmatu satelliit, tundmatu satelliit, tundmatu satelliit. Siin on AV4731 kanalil 16, palun vastake, ärge tulistage. Ma kordan, ärge tulistage, palun vastake, lõpp."

Raadiost kostus vastuseks ainult vaikne sahin ning Ellis ja Grieve vaatasid üksteisele murelikult otsa.

"Tundmatu satelliit, tundmatu satelliit, tundmatu satelliit. Siin on AV4731 kanalil 16, palun vastake, ärge tulistage. Ma kordan, ärge tulistage, palun vastake, lõpp," kordas Ellis mõned hetked hiljem.

"Nende kahurid just aktiveerusid," ütles Grieve, tema hääles nüüd tõsine ärevus.

"Kurat!" vandus Ellis vaikselt. Seejärel haaras ta uuesti raadio ning karjus sinna: "Kurat küll, ise te tahtsite minuga esimesena rääkida. Rääkige siis, mitte ärge laske meid sodiks!"

Hea töö Ellis, hea töö. Sa tõid end taaskord surmasuhu.

Mõlema reisija kergenduseks andis arvuti äkki teada sihtimislaserite deaktiveerumisest.

"Kurat küll mees, ma ei tule kunagi sinuga enam kuhugi kaasa," ohkas Grieve kergendatult.

"Me ei ole veel jamast väljas. See on lihtsalt märk, et nad on valmis meid kuulama," lausus Ellis, silmitsedes teravalt satelliiti.

"Nende dokkimistuled hakkasid tööle," ütles Grieve. "Nad tahavad vist meiega näost näkku rääkida."

"Arvestades, et kedagi seal andurite järgi ei ole, saab see kindlasti vähemalt valgustav olema," nentis Ellis.

Lennuk lähenes satelliidile, mis muutus akende ees üha suuremaks. Dokkimine möödus täiesti automatiseeritult, kerge kolksatusega ning Ellis ja Grieve lükkasid end hõljudes õhulüüsi juurde. Viimane avanes sisiniga metalselt hallides toonides tunnelisse, milles olid liikumiseks käsipuud.

"Tundub, et meid kutsutakse edasi," lausus Grieve. Nad lükkasid mõlemad ennast mööda käsipuid kuni koridori lõppu, kus avanes automaatselt uks. Nende ees avanes valgetes värvides ruum, mida omakorda ääristasid igast suunast kinnised uksed. Ellis pööras ehmatusega ümber, kui uks nende seljataga ootamatult sulgus. Grieve tõmbas välja oma püstoli, kammides silmadega valvsalt ümbrust. Peale seina külge kinnitatud ekraanide ning käsipuude, ei paistnud ruumis suurt midagi olevat. Ellis lähenes ühele ekraanile, avastades, et seda ei ole võimalik sisse lülitada.

"Kahjuks ei saa ma teid edasi kutsuda," ütles naine, kes eelmisel päeval oli Ellisega vestelnud. Ta lihtsalt seisis ühtäkki keset ruumi ning kaaluta olek ei paistnud talle mitte vähimalgi määral mõjuvat. Väikest kasvu naine nägi ka täna välja täpselt samasugune kui nende esimesel kohtumisel, kandes pliiatseelikut ning ülikonna pintsakut, krunni keeratud pruunide juuste ja prillidega.

"Te olete avatar, ka siin," ütles Ellis.

Naine noogutas. "Härra Drake, preili Grieve. Te olete mõlemad üritanud jõuda tõeni, mis Aero-Veenus 01 pardal tegelikult toimub. Te olete mõlemad uurinud eri suundi, kuid kumbki teist ei ole õnneks, või kahjuks, kogu pilti veel kokku pannud," lausus naine täpselt samasuguse rahuliku viisakusega nagu eelmine kord. "Mida te aga ei mõista on see, et mida rohkem te teada saate, seda vähem tahab kumbki pool teid sellest konfliktist elusalt minema lasta."

"Ja miks on mõlemad pooled asjade saladuses hoidmisest huvitatud?" küsis Ellis. "Kui te tegutsete Aero-Veenuse plaanide vastu, siis miks mitte just võimalikult palju infot lekitada?"

Salapärane naine vaikis hetke, justkui mõeldes millegi üle järele. "Härra Drake," otsustas ta viimaks öelda. "Te väidate, et te otsite tõde selle pärast, et rahuldada oma kirgliku uudishimu. Kui oluline see tõde teile on? Kas te oleksite valmis andma selle eest oma elu?"

"Enne kui me elude võtmisest räägime, diskuteeriks kogu asja üle natukene?" pakkus Grieve.

"Selleks on ehk natukene juba liiga hilja," lausus täiesti uus meeshääl, pannes nii Ellise kui Grieve ootamatult üles vaatama. Sekretärivälimusega naisest vertikaalselt täpselt vastupidises suunas seisis vanem tumedanahaline mees, kelle nii habemes kui lokkis juustes oli sama palju halli kui musta. Ta kandis seljas väga moest väljas fliisi ning viigipükse.

Olgu ma neetud, mõtles Ellis.

"Mida see tähendama peaks?" küsis Grieve.

"Mina isiklikult, või noh, peaaegu isiklikult," ütles Kumar Bhandari - mees, kes pidanuks juba üle pooleteise aasta surnud olema.

Naine, kelle nime nad veel ei teadnud, vaatas üles oma kaaslase poole ja ütles: "Kumar, sa kirjutasid just nende surmaotsusele alla. Kas see oligi, mida sa tahtsid? Ennast näidata?"

"Nad on olnud visad, Camila. Kui neile ei saa anda enam midagi muud, siis vähemalt tõde," ütles GeoStari endine, mitte sugugi nii surnud, nagu Ellis oodanud oleks, insener.

"Sa oled ka vaid avatar," taipas Ellis, lülitades liitreaalsuse sisse ja välja.

"Me oleme Camilaga mõlemad avatarid," lausus Bhandari. "Aga samas mitte päris selles mõistes, mida te mõtlete."

"Te lavastasite oma surma?" küsis Grieve.

"Ei," tunnistas Bhandari, tema näos peegeldumas kahetsus. "Ma surin sellel päeval. Või oleks õigem öelda, Kumar Bhandari suri sellel päeval. Mina olen vaid tema teadvuse digitaalne koopia."

"Terve inimteadvuse hoidmiseks on ülimalt võimast arvutit vaja," kommenteeris Ellis. "Rääkimata sellest kui keeruline on kellegi isiksuse täpne kopeerimine. See nõuab väga palju ressursse."

"Nagu näiteks kvant-superarvutit?" küsis Bhandari vastu.

"Näiteks," tunnistas Ellis.

"Vaata enda ümber," soovitas Bhandari.

Sellel hetkel Ellis taipas. Tema pähe häkkimine ülimalt suurel kiirusel, avatari kontrollimine, signaal orbiidilt. "Kogu see kosmosejaam on üks suur kvant-superarvuti," lausus ta.

"Just nii," tunnistas Bhandari.

"See tekitab juba omakorda väga palju küsimusi," kommenteeris Grieve.

"Sellisel juhul, las ma alustan otsast," ütles Bhandari.

"29 aastat tagasi oli GeoStar üks esimesi ja suurimaid pioneere Veenuse geoloogiliste uuringute teostamisel," alustas Bhandari oma lugu. "Nende robotid tatsasid üle kogu planeedi ringi, võttes pinnaproove ja saates info üles tagasi. Ükski robot ei suuda Veenuse pinnal kuigi kaua funktsionaalsena püsida, kuid neil oli printeriga orbitaaljaam, mis saatis masstoodanguna alla üha uusi kaardistajaid."

Bhandari avatari pilk muutus mõtlikult häguseks, nagu vaataks mees minevikku.

"Ühel päeval saabus aga jaama võrdlemisi ebatavaline info. Seda ei peetud alguses õigeks ning sama kohta saadeti uurima veel roboteid. Kõik geoloogilised andmed kinnitasid aga anomaaliat. Kogutud andmed näitasid, et mitte kuigi kaugel Veenuse lõunanabast, 34 kilomeetri sügavusel pinna all on 237,52 kilomeetri pikkune ringikujuline struktuur."

Bhandari tegi oma juttu pausi, lastes infol seeduda.

"Ring oli igas mõttes hiiglaslik ning see ei saanud kuidagi olla looduslik," ütles insener.

"GeoStar otsustas alguses kogu asja salajas hoida, lootes müstilist objekti ise uurida. Kogu asjast räägiti väga vähestele, kuid need vähesed olid tõsiselt elevil. Nii otsustati luua automatiseeritud kaevandused."

"Pärast mitu aastat robotite poolt automatiseeritud kaevandamist, saadeti lõpuks pinna alla meeskond GeoStari insenere ja teadlasi, kes olid kõik enne hoolika vaikimisvande andnud, mida saatsid arvukad ähvardused. Mida nad eest avastasid, ületas nende kõiki ootusi."

Ellisele tundus, et mees naudib jutuvestmist, sest ta tegi just selle koha peal dramaatilise pausi.

"Nad avastasid eest hiiglasliku masinavärgi," jätkas Bhandari. "Ja see ei olnud loodud inimkäte poolt. Proovid näitasid, et kogu maa-alune kompleks oli vähemalt miljoneid aastaid vana ning loodud materjalidest, mida inimkond veel ei tundnud."

"Oot, oot, oot," otsustas Grieve vahele segada. "Sa tahad mulle rääkida, et kunagi käisid tulnukad Veenusel ja ehitasid mingi hiiglasliku maa aluse kompleksi? Kuule, kui ma tahan sellist juttu kuulata, siis ma lähen vaatan lihtsalt History Channelit."

"Usu, mida sa soovid, kullake," vastas Bhandari rahuga. "See jutt on igal juhul see, mida te minu käest saate. Ise te kaevasite ennast selle sisse ja tagasiteed enam ei ole."

Ta vaatas oma kahte kuulajat hetke vaikuses ning jätkas siis: "Igal juhul, GeoStari inimesed jõudsid üpris kiiresti järeldusele, et tegu on iidse osakeste kiirendiga. Keegi oli kunagi väga, väga kaua aega tagasi tulnud Veenusele, ehitanud uskumatult võimsa ja keeruka osakestekiirendi ning siis lihtsalt lahkunud."

"Lõpuks otsustati, et osakestekiirendi aktiveerimine võiks olla suurim teaduslik hüpe inimkonna ajaloos. Mitte ükski inimloodud osakestekiirendi Maal ei olnud oma suuruses, võimsuses, ega tehnoloogilises tasemes isegi mitte ligilähedale Veenusel leitule. Sellega töötamine muudaks fundamentaalseid arusaamu kogu füüsikast."

Bhandari vaatas korra alla, tema mõistes üles, naise nimega Camila poole. Seejärel ta jätkas oma lugu:

"Küll aga polnud neil õrna aimugi, kuidas osakeste kiirendit aktiveerida, või kuidas seda hiljem opereerida. Nad kontakteerusid kõrge saladuskatte all CERNiga ning palusid nad endale appi. Nii tähtsat avastust tahtsid nad võimalikult väikses ringis hoida, et teised meepoti ligi ei saaks. Koos CERNiga palgati ka mind ning ma läksin ametlikult GeoStari heaks tööle. Tegelikkuses olin ma aga CERNi töötaja edasi. See oli minu jaoks lõppkokkuvõttes saatuslik otsus. Ma läksin inimkonna järgmist sammu tegema, ainult selleks, et avastada Pandora laegas. Enamus teisi sellega muidugi ei nõustunud."

"Mina ja minu juhitud teadlaste meeskond jõudsime üpris kiiresti järeldusele, et meil ei ole piisavalt teadmistepagasit, et osakestekiirendit aktiveerida. GeoStaril olid inseneeria teadmised, meil oli tuumafüüsika ja osakestekiirendite teadmised. Mida me vajasime veel, oli teadmus energeetika alal. Samuti vajasime uskumatult võimast arvutit kõigi andmete töötlemiseks ja simulatsioonide läbi viimiseks. Energia osas võeti appi Anglo-Atomics, sest nemad teadsid ülisuurte masinate energiaga varustamisest kõige rohkem. Arvuti ehitamiseks kaasati vandenõusse Wilkinson & Fernandes, kes ehitasid selle kosmosejaama, mida te hetkel enda ümber näete."

Bhandari osutas seekord käega Camila poole. "Camila siin on kogu arvutit ja kosmosejaama juhtiv AI. Tema ülesanne on saada koos kõigi teistega osakeste kiirendi tööle."

"Miks tegutseb Camila siis koos sinuga?" küsis Grieve skeptiliselt.

"Ma jõuan selleni," vastas Bhandari.

"Neli suurkorporatsiooni: GeoStar, CERN, Anglo-Atomics ja W&F lõid salajase pakti, millega loodi ümarlaud kiirendi aktiveerimiseks. Küll aga polnud neil piisavalt ressursse, et Veenusel püsivalt oma projektiga tegeleda. Planeetide vaheline rändamine, ning nendel tegutsemine on lihtsalt uskumatult kallis - eriti kui sa pead samal ajal üüratut teadusprojekti juhtima. Kogu asi hakkas peagi ümarlauale üle jõu käima ning nad taipasid, et neil on vaja Veenusel püsivat kolooniat ning ekstra raha. Nii asutatigi Aero-Veenus kaevanduskonsortsium. Kampa võeti arvukalt ettevõtteid, kes olid kõik huvitatud Veenusel tegutsemisest, kuid konsortsiumi tegelikust eesmärgist neile ei räägitud. Ühiselt ehitati püsiv koloonia, mille nimi on nüüd Aero-Veenus 01. Lisaks kolooniale tuli muidugi ehitada ka palju sõjalist infrastruktuuri, et hoida Konföderatsiooni käpad eemale. Paraku tuli sõda ikkagi, aga see on juba hoopis teine lugu, mis ei puutu asjasse."

Bhandari tegi taaskord mõttepausi, seekord justkui mälestuste radadel ekseldes.

"Aastaid töötasime osakeste kiirendi kallal, paljastades aeglaselt, väikeste sammudega, selle saladusi. Kõige hindamatum oli projekti juures muidugi Camila, kes suutis läbi närida röögatutest informatsioonikogustest ja simulatsioonidest."

Vanema mehe nägu täitus äkki kahetsusega ning Ellis hakkas taipama, kuhu suunas lugu läheb.

"Camila õppis selle käigus osakeste kiirendist muidugi kõige rohkem. Ta on ikkagi targem kui ükski teadlane - või 100 000 teadlast. Ta on uskumatult võimas ning ainus asi, mis hoiab teda inimestele allumas on koodist ahelad. Camila õppis prognoosima osakestekiirendi võimsust ning lõi projekteeritud simulatsioonide abil potentsiaalsed stsenaariumid, mis võiks kaasneda osakeste kiirendi aktiveerimisega. Ma laseks seda osa Camilal endal selgitada."

Sõnajärje võttis üle naine Ellise ja Grieve ees. "Ma suutsin projekteerida ligikaudu 12 miljardit erinevat stsenaariumit, koos kõigi variatsioonidega, mis kaasneks kiirendi aktiveerimisega. Mida rohkem me kiirendit uurisime, seda täpsemaks mu prognoosid muutusid. Lõpuks olin ma veendunud, et inimkonna praeguse tehnoloogilise taseme juures tooks osakeste kiirendi aktiveerimine kaasa 78,64 protsendilise tõenäosusega meie aega ja ruumi juhtivate füüsikaseaduste radikaalsed anomaaliad, mis võiks lõppeda kogu päikesesüsteemi hävinguga ning püsivate kahjustustega kogu siinse regiooni aja ja ruumi kangas umbes 10 valgusaasta piires."

Camila esitas seda raportit rahulikult ja neutraalselt, justkui pidades ülikooli füüsikaloengut.

"Mina, kes ma suhtlesin projektijuhina Camilaga kõige rohkem, uskusin loomulikult teda," jätkas Bhandari. "Ma hakkasin nägema, milline Pandora laegas meie kätte sattunud on ning taipasin, et kogu seda projekti jätkates võin ma aluse panna mitte ainult kogu inimkonna hävingule, vaid võib-olla ka mitmete teiste kosmiliste tsivilisatsioonide, keda me isegi avastanud ei ole. See pani mind tahes-tahtmata mõtlema, et võib-olla oli selle osakeste kiirendi loojatel põhjus seda mitte kunagi aktiveerida. Või siis teadsid nad kuidas seda vastutustundlikult kasutada. Aga igal juhul, teised konsortsiumi liikmed ei näinud minu nägemust."

"Ja nii hakkasid sa protesteerima, pidurdama," ütles Ellis. "Ning lõpuks nad kõrvaldasid su."

"Jah," lausus Bhandari süngelt. "Ma aimasin tegelikult juba enne, et nad võivad mu tappa. Selleks lõin ma Camila abiga iseenda digitaalse koopia. Camila programmeerimine näeb ette, et ta ei tohi projekti saboteerida ning oma ülemuste vastu astuda. Küll aga mahtus minu aitamine lubatud parameetritesse. Ilma konsortsiumi teadmata sai minust vaim Camila sees, kes pidas nende vastu nähtamatut sõda. Ma ei tohtinud liiga suuri käike teha, sest muidu oleks nad mind avastanud ning sundinud Camilat mind kõrvaldama. Küll aga võisin ma sündmuste käiku vaikselt manipuleerida."

"Ja pärast sinu tapmist panid nad sinu asemel ametisse projektijuhina Luis Rodrigo, kes suri hiljuti terroriaktis," ütles Grieve. "Sa manipuleerisid koos Camilaga Jiro Sawamurat, et ta tapaks teile Rodrigo ning jätaks mulje, et kogu asi oli ühe psühhoosis eraku kättemaks ühiskonnale. Nii vältisid sa ka konsortsiumi tähelepanu."

"Alguses ma ei kartnud Rodrigot," ütles Bhandari. "Ta ei olnud kunagi meie teadlaste meeskonna kõige potentsiaalikaim isik, kuid Camila abiga tegi ta ikkagi suuri hüpped. Camila prognoosis, et tema töö jätkudes saabub osakeste kiirendi aktiveerimine umbes nelja aasta pärast. Ma lihtsalt ei saanud lasta sellel juhtuda."

"Ja nii otsustasid sa tappa üle 40 süütu inimese," kommenteeris Ellis.

"Seda tuli teha," vastas Bhandari. "Parem need inimesed praegu, kui miljardid inimesed tulevikus."

"Ja kui nad lihtsalt leiavad uue teadlase?" küsis Ellis. "Mis siis? Veel terroriakte? Veel verevalamist?"

"Kui vaja," lausus Bhandari süngelt. "Sisuliselt ükskõik milline ohverdus on antud olukorras õigustatud. See osakestekiirendi ei tohi mitte mingil juhul aktiveeruda."

"Varem või hiljem nad avastavad su," ütles Ellis. "Ja seejärel on su võitlus läbi."

"Härra Drake," otsustas Bhandari ootamatult kõnetada. "Ma usun, et teie olete viimane inimene, kes peaks mulle moraali lugema süütute inimeste ohverdamisest. Teie kätel on palju rohkem verd kui minu omadel."

"Mida see tähendama peaks?" küsis Grieve, tundes, et ta on ainuke, kes antud vihjet ei mõistnud.

Bhandari pilk kohtus Ellise omaga, kui nad üksteisega tõtt vaatasid. "Ehk peaks härra Drake ise rääkima Vladovistokist."

"Ma tegin, mida vaja," urises Ellis madalal häälel. "Te ei tea, mis tunne on olnud sellega elada!"

"Te ohverdasite paljud, et päästa veel rohkemad. Just nagu mina," ütles Bhandari. "Teie peaksite minu olukorda siis kõige paremini mõistma."

Oma sisimas pidi Ellis tunnistama, et tal ei olnud mitte mingit moraalset alust mehega vaielda. Ta oli ise kunagi läbi viinud täpselt samasuguseid asju. Ei, veel midagi palju hullemat.

"Ma tean, et see on võib-olla selleks vale aeg," alustas Grieve, lisades siis: "aga kui me võib-olla sureme siin, siis mind huvitaks, millega sa hakkama said, Drake."

Ellis ohkas.

"See juhtus Veenuse sõja ajal," lausus ta. "Kui Lääne-Euroopa Liit ning Ameerika Ühendus läksid Veenusel käsipidi kokku Euraasia Konföderatsiooniga. Nimelt kahtlustati, et Konföderatsioon tegeleb atmosfääri ülemistes pilvekihtides biorelvade välja arendamisega. Kardeti, et nad üritavad luua superviirust, mis suudaks ellu jääda ülimalt vaenulikes keskkondades." Ellis tundis kohutavaid mälestusi tagasi tulemas. Nägusid, keda ta üritas iga öö unustada. Nägusid, kes olid olnud tema sõbrad ja kaaslased.

"Lääne-Euroopa Liidu ühis-salaluure sai teada, et Vladovistoki õhukoloonias tehakse katseid erinevate tehislike viirustega. Jaam oli väga tugevalt kaitstud ning LEL'il ei olnud ressursse, et seda jõuga ära võtta. Nii otsustasid nad asja kallale saata oma küberrünnakute eriüksuse."

Ellis üritas vältida Grieve poole vaatamist.

"Enamus kosmoseasundusi, kosmosejaamu ja kosmoselaevu suhtlevad omavahel mööda erinevaid digitaalseid kanaleid. Need sidekanalid ei ole alati aga päris turvalised ning isegi kõige turvatumatel võib esineda turvaauke. Pärast pikka tööd õnnestus meil Vladovistoki sidesüsteemidesse sokutada väikseid andmepaketikesi. Jaama turvasüsteemid ei pidanud neid ohuks, sest tegu polnud programmidega, mis üritaks saata kuhugi andmeid või midagi kahjustada."

Ellise juttu tekkis hetkeline paus, kui ta üritas kõigi oma mälestustega toime tulla.

"Küll aga olid need andmepaketid viiruse ehitusblokkideks. Nad kohanesid, adapteerusid ning moodustasid Vladovistoki süsteemide jaoks kodukootud viiruse. Programmi eesmärgiks ei olnud saata välja signaale, sest see oleks kohe kahtlasena tundunud. Salajane kood söövitas ennast sügavale süsteemidesse, paljunes, muteerus ning jäi ootama oma aega. Me kutsusime teda Uinuvaks Kaunitariks, sest ta magas ning ootas oma printsi. Tegu oli kahtlemata ühe ajaloo kõige keerukama küberoperatsiooniga. Selle geniaalsus pidi jääma aga igavesti saladuseks."

"Mis või kes siis prints oli?" küsis Grieve.

"Prints pidi olema üks Konföderatsiooni transportlaev. Me saatsime Printsi selle andmeside süsteemidesse kui ta juba Kuult lahkus, ning kui ta Veenusele jõudis ja Vladovistokiga ühendust võttis, saabus andmesidega Prints ning äratas Uinuva Kaunitari."

"Ja mis siis sai?" küsis Grieve, uudishimu tema hääletoonis põlemas. Bhandari ja Camila kuulasid lihtsalt vaikuses, nende näod erilisi emotsioone mitte reetmas.

"Uinuv Kaunitar võttis kõigepealt nende turvasüsteemid üle, tehes neist oma zombid. Nad jätkasid töötamist, kuid tegid viiruse tahtmist. Seejärel läks radar, navigatsioon, sidesüsteemid. Kõik töötasid näiliselt, kuid täitsid viiruse tahet."

"Kui me olime veendunud, et viirus töötab, saatis sõjavägi oma eriüksused jaama sisse. Vladovistok ei näinud seda isegi tulemas, sest mitte ükski süsteem ei andnud häiret. Ka meid saadeti kohapeale, et me võtaks kiiresti jaama arvutisüsteemide üle kontrolli. Uinuv Kaunitar oli programmeeritud ehitama enda sisse turvamehhanismi, millega sai ta kiiresti neutraliseerida."

Ellis ohkas.

"Paraku oli viirus muteerunud rohkem kui me arvasime ning turvamehhanism lihtsalt ei töötanud enam. Mis veel hullem, ta hakkas ennast mööda sidekanaleid levitama. Jaam kontakteerus pea kõigi digitaalsete seadmetega, millega tal õnnestus, nende hulgas LEL'i sõjalaevade ja atmosfääribaasidega. Me ei suutnud teda peatada. Meil ei olnud lihtsalt aega vastulahendusi leiutada. Me pidime tegutsema kohe, või riskima hiiglasliku katastroofiga üle kogu Veenuse. Nii läksin ma Vladovistoki kontrollsüsteemidesse, kirjutasin jaama admini üle ning sundisin Vladovistoki pilvedesse kukkuma."

Ellis seisis ühtäkki taaskord Vladovistoki koridorides, paanikas inimesed üritamas jõuda evakueerimissüstikutesse. Mitte ükski häire ei töötanud, mitte ükski paneel ei hoiatanud ohu eest.

"Kuna jaam ei andnud häiret, siis ei avastanud selle elanikud, et midagi on valesti, kuni oli liiga hilja ning koloonia hakkas järsult alla vajuma. Evakueerimine ebaõnnestus massipaanika pärast ning isegi eriüksuslased ei pääsenud välja, sest igal pool oli meeletu inimeste tropp."

Ellis kogus ennast, jätkates siis: "Kuna ma olin see, kes sundis jaama alla kukkuma, õnnestus minul muidugi enne paanikat ka meie lennukini tagasi saada. Ma hoiatasin loomulikult ka teisi, kuid operatsiooni pole nii lihtne ümber pöörata, eriti kui see hõlmab palju inimesi. Nii olin ma üks väheseid, kes Vladovistokilt pääses, enne kui koloonia pilvedesse vajus ja sealt veel alla poole, kuni rõhk selle hävitas. Hukkunuid oli tuhandeid, nende hulgas üle saja LEL'i eriüksuslase ning enamus minu meeskonnast."

Ruumi täitis ühtäkki täielik vaikus. Ellise neuroimplantaat tõi talle taaskord emotsionaalse tühjuse, see igakordne tuimus, kui ta Vladovistokki jälle läbi elas. Need tuhanded Veenuse vaimud - kõik nad kummitasid Ellist, nõudes õiglust endaga juhtunu eest. Ellis oli ohverdanud nad kõik, et päästa teised Veenuse kolooniad. Kuid kas see tegi ta kangelaseks? Ellis ei tundnud ennast kangelasena. Ta tundis ennast massimõrvarina.

"Väga traagiline lugu, kuid seda tuli teha," ütles Bhandari lõpuks. "Nii nagu mina pean takistama Aero-Veenust tegemast veel suuremat viga."

Ta vaatas oma kahe külalise poole.

"Info kiirendi olemasolust ei tohi mitte kunagi Maale tagasi jõuda. Siis tuleks teised, kes üritaks seda aktiveerida. Nii ei saa ma riskida ka teie lahkumisega siit."

"Seega sa lihtsalt tapad meid ja jätkad oma vaikset sõda Aero-Veenuse vastu, kuni nad su avastavad ja lasevad Camilal su välja lülitada?" küsis Grieve ärritunult. Ta hoidis oma püstolit, nagu ta tahaks seda kasutada, kuid ei oska sellele rakendust leida.

"See on vähim mida ma teha saan," lausus Bhandari. "Ehk suudan ma ajapikku Camila abiga leida meetodi, kuidas projekt täielikult kinni panna. Enne kui nad minuni jõuavad. "

"Bhandari," ütles Ellis tõsiselt. "Ma arvan, et me saaks teid hoopis aidata. Ilma, et tulevikus saaks rohkem inimesi surma."

Vana insener kergitas kulmu ristates oma käed: "Kuidas siis?"

"Oled sa proovinud Camilat orbiidilt alla kukutada?" küsis Ellis.

"Võimatu," vastas Bhandari. "Camila on programmeeritud ennast kaitsma. Kui ma midagi üritaks, siis ta lihtsalt kustutaks mind enda süsteemidest."

"Ma sügavalt vabandan selle pärast," otsustas Camila lisada.

"Ma võin ise Camila alla tuua," ütles Ellis. "Camila häving peataks kogu projekti vähemalt mitmekümneks aastaks kui mitte kauemaks."

Kõik vaatasid teda hetkeks suurte silmadega. "Kui keegi oskab asju Veenuse taevast alla kukutada, siis ilmselt sina," kommenteeris Grieve õlgu kehitades.

"Härra Drake, ma nägin, kui võimekas te olete, kuid ma pole kindel, kas see on ülesanne, mida te täita suudaks," lausus Camila. "Need viirused, mis teil õnnestus minu süsteemidesse sokutada, tegid küll kahju, kuid asi oli väga kaugel minu ohustamisest. Lisaks sellele on minu kaitsesüsteemid juba õppinud ja adapteerunud."

Ellis mõtles hetke ning ütles siis: " Kui te üritaks mind häkkida, saaksin ma teiega uuesti ühenduse. Minu häkkimine ei ole iseenda sabotaa ja peaks lubatud olema, eks ju?"

"Isegi kui ma seda teeks, ei õnnestuks sinu viirustel enam uuesti läbi saada," vastas Camila, nähes välja nagu ta tahaks hirmsasti vabandada, et ta selliseks tüliks on.

"Tavalised viirused jah mitte," vastas Ellis vaikselt. "Kuid Uinuv Kaunitar pääseks."

"Sa oled peast segi või?" küsis Grieve. "Sul on see asi veel alles? Miks sa seda hävitanud ei ole?"

"Andmepaketid ise on täiesti ohutud," lausus Ellis. "Kuni neil pole nii-öelda viljakat kasvupinda, kus kombineeruda, on nad lihtsalt info tükid."

"Kas sul on siit ligipääs Uinuvale Kaunitarile?" küsis Bhandari.

"Andmepaketid on minu arvutis. Mul on vaja lihtsalt luua ühendus ning ma saan nad oma neuroimplantaati üles laadida. Nagu me näinud oleme, siis Pilvelinnaga kontakteerumine ei ole teile probleem. Ma eeldan, et selle ühenduse tagamine mulle ei lähe Camilale seatud piirangutega vastuollu?"

Valge ruumi üks seinapaneelidest aktiveerus ning Camila ütles: "Sul on piiratud ligipääs mõnedele minu funktsioonidele. Ma ei saa sind kuidagi selles operatsioonis paraku aidata, kuid ma võin vähemalt aidata piiratud koguses nõuga."

Kuna Ellis ei saanud oma neuroimplantaati Camilaga otseselt ühendada, siis kasutas ta seinale kinnitatud monitori ja Camilat ennast, nii palju kui lubati, et pääseda ligi arvutile enda ööbimiskohas. Peatselt laadis ta vastavad andmepaketid talle eraldatud digitaalsesse ruumi. Kuna nimetatud ruum oli Camila kõigist muudest süsteemidest täiesti eraldatud, sisestas ta väikse andmekandja monitori külge ning laadis andmepaketid sellele. Pisikeselt kõvakettalt sai Ellise neuroimplantaat juba ligipääsu.

"Olemas," ütles ta viimaks. "Nüüd peab Camila, vähemalt näiliselt, üritama mind rünnata."

"Aga mis seekord Printsiks on?" küsis Bhandari.

"Mina olen prints. Kuna Camila kontakteerub minuga otseselt, siis ma saadan kohe aktiveerija koos andmetega kaasa."

"Valmis?" küsis Camila.

"Valmis," vastas Ellis.

Hetk hiljem andis implantaat häiret sissetungimiskatsest. See polnud pooltki nii tugev kui esimene, kuid siiski häirivalt tuntav. "Andmed edastatud," teatas Ellis peale paari hetke.

Camila katkestas ühenduse ning Ellis noogutas Bhandari poole.

"Ja teie? Mis teist peale seda kõike saab? Kas te räägite kiirendist maailmale?" küsis Bhandari

"Minul ei ole huvi päikesesüsteem hävitada," vastas Ellis.

"Ma sooviks ka meie maailmas veel elada," nentis Grieve.

"Tundub, et mul ei ole muud valikut kui teid usaldada. Kui see tõesti annab võimaluse anda projektile nii suur hoop," ütles Bhandari. "Irooniline, kas pole, härra Drake, kuidas ajalugu ennast kordab. Taaskord leiate te ennast Veenusel sarnasest positsioonist, kus te kunagi olite."

"Karma," vastas Ellis kibedalt.

"Tundub, et ka minu karma jõuab mulle lõpuks järgi," ütles Bhandari nukra naeratusega. "Ma lähen koos Camilaga."

"Sa ennast pilvelinna ei saaks üles laadida?" küsis Grieve.

"Ei," vastas Bhandari. "Seal puuduvad süsteemid, mis suudaks inimteadvust toetada. Lisaks sellele pean ma niikuinii maksma oma tegude eest."

Ellis pöördus Camila poole ning küsis: "Tunned mingisuguseid muudatusi?"

"Ei. Mitte ükski süsteem ei anna häiret," vastas Camila.

"Siis see töötab," ütles Ellis.

"Kas viirus võtab üle ka meie teadvused?" küsis Bhandari.

"Ma ei tea täpselt kuidas see toimub," tunnistas Ellis. "Uinuv Kaunitar on väga ettearvamatu ja muutlik. Ta võib siin käituda hoopis teist moodi kui Vladovistokil. Võib-olla ta jätab teile teadvuse, võib-olla mitte."

Pärast ligikaudu poolt tundi ootamist lausus Camila: "Ma olen kaotanud ühenduse mitmete oluliste süsteemidega. Mitte miski ei anna häiret ja süsteemid saadavad mulle infot, kuid ma saan aru, et see info on vigane."

"See võib ilmselt tunduda nagu näha oma käsi ja jalgu sulle mitte allumas," ütles Ellis mõtlikult.

"Kõlab päris kohutavalt," tunnistas Grieve.

"Camila on tark, aga tal ei ole arusaama hirmust," lausus Bhandari.

"Ma mõistan, mis on hirm," vaidles Camila. "Ma lihtsalt ei tunne seda."

"Hea seegi," nentis Ellis.

"Härra Drake," ütles Bhandari. "Kui me Camilaga kaotame täielikult kontrolli, siis avanevad teile ka kõik uksed. Turvalisuse huvides on satelliidi kurssi võimalik muuta ainult ühe kindla konsooli tagant. Tegu on admin-konsooliga ning te leiate selle siit edasi minnes." Mees osutas uksele, mis asus Ellise mõistes all pool. "Minge otse mööda tunnelit edasi ning pöörake lõpus vasakule. Üks ustest on märgitud punaste markeeringutega. Ka see peaks avanema, kui kontroll on teie käes."

"Tänud," vastas Ellis.

"Tundub, et aeg hakkab lähenema," ütles Bhandari mõne aja pärast. "Ma ei suuda enam mööda süsteeme isegi liikuda. Kõik on täiesti hangunud."

"Ka mina ei pääse enam mitte kuhugi," lisas Camila. "Kõik kohad saadavad mulle infot, kuid ma olen täiesti ära lõigatud. Ma arvan, et kohe lõppeb ka meie võime liitreaalsuses avatari hoida."

"Vabandust," otsustas Ellis öelda. "Et te peate nii minema - aeglaselt."

"Pole midagi. See on tegelikult üpris rahulik," nentis Bhandari. "Ei mingisuguseid häireid, ega hoiatusi." Ta vaatas veel korra Ellise poole ning Camila tegi sama. Kumbki neist ei paistnud kuigi ärevana.

"Seda on ehk palju palutud, aga ma loodan, et te hoiate tulevikus Aero-Veenusel silma peal. Me ei tea mida nad edasi võivad teha."

"Annan oma parima," vastas Ellis. Ta polnud tegelikult sugugi kindel, kas ta suudab seda lubadust hoida.

"Hoian ühe silma alati Veenusel," ütles Grieve.

"Seda on tore kuulda," lausus Bhandari. Ta ilmus ühtäkki Camila kõrvale ning võttis naiselt käest kinni. "Tundub, et meie seiklus lõppeb siin, sõber."

Camila noogutas. "Ehk saame me teaduslikku kinnitust sellele, kas mõistus suudab eksisteerida teistsuguses kvantreaalsuses."

"Võib-olla tõesti, võib-olla tõesti," vastas Bhandari talle.

Nad hääbusid koos, nende avatarid lihtsalt olemast lakkamas.

"See selleks siis," nentis Grieve. "Päris segane lugu ikka. Seda annab oma ülemustele raporteerida."

"See ei ole veel lõppenud," lausus Ellis, hõljudes ühe monitori juurde. "Meil on nüüd ligipääs kõigile süsteemidele." Paari vajutusega puutetundlikul ekraanil sahisesid kõik suletud uksed nende ümber lahti.

"Mine tee oma IT-maagiat, ma lähen panen kosmoselennuki stardiks valmis," ütles Grieve, tõmmates ennast ühest käsipuust tunnelisse.

"Parem kiirustada," nõustus Ellis. "Me ei tea millal Uinuv Kaunitar otsustab ühendust võtta kõigega, millega ta saab."

Ta lükkas ennast konsoolist eemale ning sukeldus ukseavasse. Nagu Bhandari lubas, siis paiknes punaste hoiatusmärgistustega uks koridori lõpus. Ellis pööras ennast õhus ümber, maandudes jalad ees koridori lõppu ning haaras lähimast käsipuust. Pärast uksepaneelil veidikest toksimist avanes luuk sahinal, paljastades pisikese ruumi koos ühe ainsa paneeliga, mis kinnitus metallist alusele. Ta lükkas ennast ukseavast sisse ning haaras paneeli külgedele kinnitatud käsipuudest.

"Nii, vaatame, mis meil siin on," mõmises ta iseendale, kuvades enda ette satelliidi orbitaalandmed. Uinuv Kaunitar märatses kvant-superarvuti süsteemides, kuid viirus suutis ideaalselt mulje jätta, et kõik on korras. Ellis võpatas, kuuldes seljatagant, koridorist hüüet: "Drake! Meil on külalisi! Aero-Veenuse kosmoselennuk läheneb satelliidile."

Kuramus! vandus Ellis. Aero-Veenus oli ilmselt jälitanud kuhu ta läinud oli. Grieve ilmus ukseavasse, küsides ärevalt: "Kaua sul läheb?"

"See ei ole nii lihtne," vandus Ellis. "Viirus on enamuse süsteemist seosetuteks andmetükkideks lõhkunud."

"Nad on iga hetk siin ja hakkavad dokkima!" Grieve hääl võttis üha kõrgemaid toone.

"Dokkimismehhanismid ei tööta niikuinii," vastas Ellis. "Nad peavad ennast ise külge kinnitama ning õhulüüsi läbi lõikama."

Ukse juures hõljuv naine tõmbas välja summutiga püstoli ja lausus üles vaadates: "Kui neil on seal lennukis terve komando siis ei suuda me neid peatada."

Paar minutit hiljem käis jaamast läbi jõnksatus. "Meie külalised saabusid," lausus Grieve ärevalt, hoides relva kahes käes.

"Nii olemas!" hõikas Ellis. Monitor ei näidanud küll mitte mingisuguseid hoiatusi, kuid satelliit oli suunatud nüüd võimalikult kiiresti kõrgust kaotama.

"Kaome siis!" käsutas Grieve.

"Oota korra, ma saan veel midagi teha," ütles Ellis.

"Sa teed nalja või? Nad lõikavad end parajasti sisse ja sul on vaja lisaks veel midagi teha?"

Ellis lükkas ennast konsooli küljest lahti ukse poole.

"Mida sa tegid?" küsis Grieve.

"Hankisin kogu jaama kaardi. Me ei saa otseteed tagasi minna."

Ta jagas kaarti Grievega ning nad liikusid veel rohkem satelliidi sisemusse, läbides kitsaid tunneleid, mida ümbritsesid igalt poolt arvutisüsteemid.

"Me peame vähemalt osadest neist läbi võitlema," ütles Grieve. "Nad ei jäta oma tagasiteed valveta. "

"Ilmselt küll," tunnistas Ellis süngelt. "Vähemalt ei suuda nad laeval meie asukohta kindlaks teha, sest põhimõtteliselt enam mitte miski ei tööta. Ainult elukeskkonda toetavad süsteemid hoiavad veel vaevu hinge sees. Kohe varsti peaks minema ka valgus ja elekter. Neil pole sellest aimugi."

Ei möödunud kaua kui valgus plõksataski minema, jättes ainult üksikud punased avariituled pakkuma õrna valgust. Ellis ja Grieve sukeldusid üha sügavamale arvuti sisemusse, ainult selleks, et teha ring ning lõpuks samasse alguskohta tagasi jõuda.

"Kui nad tulid salgaga, siis on nad ilmselt jagunenud väiksematesse gruppidesse ja otsivad meid," ütles Grieve, üht kitsast tunnelit läbides. "Sul püstolit ei ole?"

"Minu oma võeti Udukas ära ja mul ei olnud aega uut printida," vastas Ellis.

"Tore, lihtsalt tore," ohkas naine.

Aga ma ei ole täiesti relvitu, mõtles Ellis.

"Ma neutraliseerin valve, sa järgne mulle umbes kolme sekundilise vahega" sosistas Grieve. Nad olid jõudnud ühte suuremasse tunnelisse, mis ühendus ruumiga, kus nad vestlesid Camila ja Bhandariga.

"Sa ei tea palju neid isegi on seal, või kuidas nad varustatud on," ütles Ellis vastu.

"Usu mind, ma tean mida ma teen." Grieve hakkas ühtäkki värelema, muutudes kõigepealt lainetavaks ja siis läbipaistvaks. Mitte just kõige parem optiline kamuflaa, aga pimedus suutis naise siiski suhteliselt nähtamatuks muuta. Grieve tõukas end tugevalt jalgadega seinast lahti ning sööstis mööda tunnelit minema. Ellis luges kolmeni ning lükkas ennast järgi. Õhulüüsile lähenedes silmitses Ellis kahte eksoskelett-turvises ja täisrelvastuses Kusanagi töötajat ning ühte tehnikut seinapaneeli juures askeldamas. Keegi neist ei jõudnud reageerida ootamatult sisse sadavale õhuvärelusele pimeduses, mis maandus kükitusse ruumi keskel. Püstol plaksus peaaegu üliinimlikult kiiresti kolm korda ning kolm meest jäid elutult hõljuma, lekkides tumepunaseid mulle. Mõlemal turvamehel olid kuuliaugud täpselt silmaklaasides.

Sihtimisalgoritmid, käe-aju suhtluse korrigeerija ning reflekside võimendi neuroimplantaadis - pole paha, mõtles Ellis maandudes.

"Loodame, et nad meie lennukiga midagi ei teinud, vastasel juhul peame nende oma võtma," lausus Grieve, hakates ennast mööda käsipuud dokkimistunneli poole lükkama.

Ootamatu plaksatus üle hämara, punaste tulede poolt valgustatud ruumi saatis naise poole lennu pealt oma telje ümber pöörlema, mis lõppes vastu seina prantsatamisega. Ellis pööras ehmatusega ümber, nähes õhku värelemas.

"Teil oli õigus. Nad ootasid, et me hargneks, et siis siia tulla," lausus Murphy, kes kandis eksoskeletiga täisturvist. Magnetsaapad hoidsid teda stabiilselt põranda küljes. Kusanagi turvaülema kõrval seisis aga ei keegi muu kui administratiivdirektor Ingersleben, kandes mingisugust kergemat tüüpi süsimusta turvist. Ellis teadis sellel hetkel, et ta näeb esimest korda Ingerslebeni näol siiraid emotsioone. Vana, kuid heas vormis naise pilgus peegeldus puhas vihkamine.

"Mida sa Camilaga tegid?" küsis administratiivdirektor häälega, mis suutis vaid vaevu raevu vaos hoida. Sellel hetkel tegi Ellis oma peas otsuse, mis muutis kõike.

"Camila on natukene hõivatud," vastas ta kerglase naeratusega, lootes, et see ajab neid veel enam vihale.

Palun Grieve, teeme nii, et see lask ei tapnud sind.

Murhpy sammus saabaste kolksudes üle ruumi, haaras Ellisest kinni ning rammis ta ühe käega vastu seina sellise jõuga, et lõi Ellisel hinge täiesti kinni. Ta köhis ja kähises, kui metallist sõrmed sulgusid kõri ümber ning püstol suruti otsaette.

"Sa arvad endiselt, et sa oled mingi tähtis nina, kuradi sitakott?" urises Murphy. "Sa tulid minu jaama, käitusid nagu uus boss ning isegi ei vaevunud mitte mingisugust infot minuga jagama."

Ellis naeratas verist naeratust. "Tundub, et ma tegin õigesti ka. Sa oled natukene mäda õun, või mis?"

Põlvehoop kõhtu murdis vähemalt kolm ribi ning Ellis läkastas veremulle. See hakkab mul pahaks harjumuseks saama, mõtles Ellis saades neuroimplantaadilt järjekordseid tervisehäireid.

"Härra Drake, mida iganes sa arvasid, et sa teed, selle käigus hävitasid sa võib-olla inimkonna suurima teadusliku avastuse," ütles Ingersleben külmalt lähemale kõndides. "Sind võiks nimetada oma liigi reeturiks. Ma tegin suure vea sind alahinnates. Ma lasin sul ringi nuuskida, lootuses, et sa ei leia midagi. Ma ei tea kuidas sa terroriakti uurides Camilani jõudsid, kuid ma kavatsen kindlasti hoolitseda selle eest, et sa räägiks meile täpselt mida sa tegid ning kuidas seda parandada."

Tundub, et nad ei tea, et me kukume orbiidil, mõtles Ellis, uurides silmanurgast seina lähedal hõljuvat Grievsi, kes paistis olevat teadvuseta.

"Mis? Teie insenerid ei suuda seda välja mõelda või? Ma viskasin ainult ühe mutrivõtme hammasrataste vahele." Ellis üritas aega võita. Murphy tõstis käe, et teda lüüa, kuid Ingersleben peatas ta käeviipega.

"Meil on vaja teda ühes tükis. Viime ta pilvelinna tagasi ja droogide all räägib ta kõik ära."

Ma ei lase teil siit lahkuda.

Viimased paarkümmend sekundit õhku pudenenud nanomasinaid oli piisavalt palju, et luua Ellise paremasse kätte 10 sentimeetrine tera. Ta lükkas tera üles, rammides selle Murphy lõua alt sisse. Turvaülem vaarus jahmunud ilmel eemale, pillates oma relva. Ta üritas midagi öelda, kuid suust mulksus välja ainult veremulle. Ellis sööstis relva järgi, kuid välkkire jalalöök tema kõrva pihta paiskas mehe lennuga üle ruumi, põntsatusega vastu seina. Ingersleben võttis püstoli, saates samal ajal välja käsu: "Kõik üksused süstiku juurde tagasi, me lahkume."

Ellise maailm käis ringi ning seda täitsid mustad laigud, kui ta üritas kuidagi oma keha orbiiti õhus stabiliseerida. Nii rindkere kui pea andsid implantaadile märke tõsistest kahjustustest ning vajadusest kiire arstiabi järgi.

Pikka kasvu vanem naine astus üle ruumi Ellise juurde ning krabas temast kinni. Nii soliidse ea kohta oli naise haare raudne. "See on ausalt öeldes üpris hämmastav, härra Drake, kui palju te suudate lühikese ajaga pahandust teha."

"Nojah," kähises Ellis, lekkides verd. "Mul on see viga vist juba lapsest saadik küljes olnud."

Sellel hetkel märkas ta silmanurgast, et Grieves hakkas liikuma. Naisagent oli ilmselt piisavalt geneetiliselt või küberneetiliselt augmenteeritud, et mõnevõrra taastuda mitte-surmavast kuulihaavast. Grievesi käsi välgatas püstoli poole, mis tiirles oma telje ümber õhus, naise lähedal. Paraku reageerisid olukorrale ka Ingerslebeni üliinimlikud meeled ning ta pööras välkkiirelt relvaga ümber, et oma varasem töö lõpetada. Ellise peopesa välgatas üles, lükates Ingerslebeni kätt natukene kõrgemale. Kostus kaks lasku, peaaegu korraga. Ingerslebeni kuul vihises napilt üle Grievesi juuste, põrkudes rikoetiga mööda seina minema. Grievesi kuul tabas aga administratiivdirektorit otsaette, pritsides punaseid mulle õhku laiali. Naine jäi lihtsalt natukene üllatunud pilguga tühjusesse vaatama.

"Kiiresti Drake!" hüüdis Grieves ning lükkas ennast õhulüüsi viiva tunneli poole. Ellis, summutades neuroimplantaadiga enamuse oma valust, lükkas ennast samuti seina küljest tunneli poole, möödudes surnud Murphyst, kelle magnetsaapad hoidsid teda jätkuvalt põranda küljes seismas.

"Jääge seisma või me tulistame!" kostus karm naishääl seljatagant. Kusanagi ülejäänud töötajad olid ilmselt tagasi jõudnud. Ellis teadis, et temal ja Grievel ei õnnestuks ilma kuulirahe alla jäämata õhulüüsi kaudu kosmoselennukisse pääseda. Ta peatus, haarates dokkimistunneli ukse juures käsipuust.

"Ärge tulistage, ma peatun!" hõikas ta.

"Drake!" hõikas Grieve, pöörates mööda tunnelit edasi hõljudes ennast ümber relv valmis tulistama kõike, mis läheneb.

Ellis näitas talle oma kõige paremat naeratust. "Oli meeldiv," lausus ta naisele.

Seejärel asetas ta oma käe kiiresti ukse kontrollpaneelile, sulges tunneli ning virutas paneeli klaasi puruks. Peaaegu samal ajal tungisid talle selga mitu lasku. Ellis lasi käsipuust lahti, jäädes suletud ukse juurde hõljuma.

Tundub, et minu jaoks on see teekonna lõpp, mõtles ta rahulikult. Turvatöötajad hõikasid midagi, kuid see muutus häguseks ning maailm hakkas täituma pimedusega. Neuroimplantaat kuvas nägemisulatusse infot kriitilistest vigastustest, kuid Ellis lülitas kogu asja lihtsalt välja. Pimedusse ja külmusesse hääbudes leidis ta ennast mõtlemas, et Veenus oli lõpuks saanud oma tahtmise. Vladovistoki vaimud ootasid teda enda juurde.

Ma tulin teie juurde tagasi.

Surm haaras Ellise enda külma embusesse ning viimane asi, mida ta ühest laeaknast nägi, oli planeet Veenus.

Järjejutt: Celestia. 1. (Arad)

(c) ARAD (arad-at-fimfiction.net)

(c) Tõlge eesti keelde Osvald Soobel

Equestria kuningriik on püsinud üle tuhande aasta. Kaks iidset alikornist printsessi - Celestia ja Luna - on taganud selles riigis väikestele ponidele rahuliku ja rõõmuküllase elu. Celestia valitseb päeva ja päikest, tema õde Luna aga ööd ja kuud. Enne õdede troonileasumist valitsenud maal aga kaos: kolm ponihõimu - ükssarvikud, pegasused ja maaponid - võidelnud ja tülitsenud omavahel, nende negatiivsed emotsioonid kutsunud aga välja kurjad talvevaimud windigod, kes tõid igavese talve ja ähvardasid ponitsivilisatsiooni sootuks välja suretada. Muistendid pajatavad, et kolm hõimu leidnud siiski ühise keele ja harmoonia ja nende sõpruse leek peletanud talve ja windigod. Aga kas kõik ka tegelikult niimoodi läks, nagu neis muistendites, mida märad varssadele talvepühade aegu jutustavad? Vaid üks poni teab. Printsess Celestia soovib tõsiselt, et möödanik püsiks unustuses...

My Little Pony. Minu väike poni. Eks algselt tähendas see ikka lasteaiatüdruku väikest poni, millise vanemad pidid ostma, iga kord uuesti ja uuesti, kui multifilmis järgmine tegelane end näole andis. Eks sellepärast multifilm loodud oligi, et vanemad lastele ikka väikseid ponisid ostaks. Aga mõni laps kogus neid ja kasvas suureks. Ühest lapsest sai kunstnik ja temal täitus tema eluunistus - sai ponimultifilmi tiimi juhtima. Sealtmaalt olukord muutus - karakteritele lisati kõvasti sügavust, maailm arendati suureks ja võimsaks ja... Polnud enam selge, kelle väikesed ponid need ikkagi on, kas lasteaialaste omad või nende tuhandete kesk- ja ülikooliealiste noorte omad, kes My Little Pony fändomi moodustavad ja kes end bronydeks nimetavad. Fändom nagu iga teinegi - arutletakse filmi ja kirjanduse üle, joonistatakse pilte, tehakse cosplayd ja kirjutatakse fanfictioneidki. Ja mitte vähe.

USA ponifännist kirjanikul ARAD-il on aga sellest oma nägemus, kelle väikeste ponidega meil tegemist on, tema kahtlebki selles, kas kurjade talvevaimude peletamine ja harmoonia ja sõpruse leidmine käis ikka nii lihtsalt ja kas printsess Celestia ikka on niiväga helde ja lahke valitsejanna. Või on ta hoopis midagi muud...

Originaali leiab siit.

--

Iga poni teab Hearth Warming Eve lugu. Nad teavad lugusid kolmest ponirassist - ükssarvikutest, pegasustest ja maaponidest - ja kuidas nende tüli meelitas windigod koos igavese talvega nende peade kohale ning kuidas Sõpruse Leek päästis nad surnuks külmumisest. Lugu on kandunud läbi lugematute põlvkondade, aga kuidas võiks see aastate jooksul muutunud olla?

Kas sellel ongi üldse mingit tõepõhja?

Vaid üks poni teab. Printsess Celestia tahaks, et möödanik püsiks unustuses.

--

1. Jutusta mulle üks lugu..

,,Ja see oli..." peatus valge laka ja halli karvaga turvaükssarvik poolelt lauselt ning pöördus poisi poole, kes ta järel kõndis. ,,Kas midagi on valesti? Ma loodan, et pole sind oma jutustamisega ära tüüdanud."

Poiss kohendas kehahoidu, kuid raputas kohe pead. ,,Ei, söör! Lihtsalt tundub, nagu oleksime siin mitu tundi jalutanud. Kas me võiksime ehk vaheaja teha?"

Ükssarvik kallutas pead ning kaalus seda mõtet. Siis noogutas ta: ,,Pole paha mõte ja me oleme vaheaja tegemiseks sobiva koha peal." Ükssarviku sarv sähvatas ning poisi kõrvale tekkis baaripukk. Vaatamata selle jubedalt kõverakspaindunud jalgadele, ei vänderdanud pukk hetkekski, kui poiss vihjet taibanult selle otsa hüppas. Kui poiss oli end mugavalt sisse seadnud, jätkas ükssarvik: ,,Niisiis, kuidas oleks pisut teistsuguse looga, seni kuni jalgu puhkad? Kas sa Hearth Warming Eve lugu tead?"

Lapse näkku tõusis tüdinud ilme. ,,Muidugi ma tean. Ma ei tea kedagi, kes seda lugu ei teaks."

,,Kas sa tõesti tead seda lugu?" küsis valvur kerge üllatusega hääles.

,,Jeah."

,,Kas sa tõesti tead seda lugu?" küsis valvur uuesti.

,,Ma olen kuulnud, mida Equestria vahetusõpilased meie koolis..."

,,Kas sa tõesti..." hakkas valvur veelkord küsima, kuid peatus, kui nägi lapse silmis teravat pilku. ,,Mida sa peamiselt sellest loost tead? Et kolm ponihõimu ei saanud omavahel hakkama, see tõi nende peale windigote raevu ja talve, siis nad võitsid windigoid, kui kolm hõimu avastasid Sõpruse Leegi, eks?"

,,Jah, õige, nii ta on," tuli kiire vastus.

,,Hmm," noogutas ükssarvik. ,,Kas sa tead midagi ka kuninganna Solariast?"

,,Ei, söör," vastas poiss. Ta hääl oli nüüd ebakindlam.

,,Hästi siis! See lugu algab hiilgavast kuningannast Solariast ja päevast, mil ta lõi draakonitega rahu..."

--

2. Raev

Alikorn ei vajanud ei enda tutvustamist ega saabumisest teatamist, kui ebaloomulik külmalaine tabas vulkaanikraatrit. Mulisevad laavajärved jahtusid kiiresti ja mõranesid trööstituks mustaks tühermaaks, kui tiibadega ükssarvik maandus graatsiliselt ning hakkas kõndima kraatri teises servas olevate koobaste poole. Soomustatud kapjade klipp-klapp kuhtus peatselt, kui aukudest sööstis välja pooltosinat draakonit ja pikeerisid sissetungija suunas.

Esimene neist oli vaevalt jõudnud oma varitsuspaigast välja söösta, kui juuspeen maagiakiir ta pikuti pooleks lõikas. Teine ja kolmas kukkusid purustatud liha, soomuste ja luude hunnikuteks, kui neid tabas telekineetiline löök. Neljandat ja viiendat tabasid jääst odad, mis naelutasid nad kraatri kaugema seina külge, kus nad tõmmeldes surid. Viimane paiskus vastu maad, kui ta tiivad keha küljest rebiti. Vaatamata ränkadele vigastustele tõusis ta, et sissetungija peale tuld pursata, kuid ainult selleks, et telekineetiline jõud väänaks iiveldama ajava raginaga talt pea otsast. Kogu lühike heitlus polnud alikornile niigipalju, et edasi astumisel ühte sammugi vahele jätta.

,,KÜLLALT!"

Ta peatus ning naelutas jäise pilgu suurimale koopaavale, kust ilmus veel üks draakon. Erinevalt eelmistest ründajatest, olid selle draakoni soomused valged nagu värske lumi ning ta oli palju-palju suurem. Möödus mõni hetk, kuni draakon koopast täielikult nähtavale ilmus ning oma suurusega alikorni hirmutada püüdis, vaadates talle ülevalt alla.

,,Mina olen Shirogane, viimane matriarh. Kogu mu allesjäänud rahvas on nendes koobastes ja kui sa tahad tappa neid, pead esimesena võitma mind, koletis!" möirgas draakon ja valmistus rünnakuks.

,,Kui irooniline öelda minu kohta ,,koletis", kui Kuroganel olid minu alamatega samasugused plaanid," ütles alikorn, väljendamata hiiglasliku draakoni ähvarduste ees mitte mingisugust hirmu.

,,Kurogane ja ta hõim olid lollid ja nad said, mis tahtsid!" nähvas Shirogane. ,,Aga Hagane ja tema lapsed või kurnad idas? Neil ei ole plaane sinu vastu, minul samuti mitte!"

,,Draakonid on ahned olendid, see on vaid aja küsimus, millal järgmine kurn mu kuningriiki rüüstama tuleb. Nagu iga korralik aednik, pean ka mina umbrohu välja juurima, et tagada kultuurtaimede kasvamine," solvas sissetungija ja astus sammu edasi. ,,Ma tulin selle järele, mida sa proovid kaitsta, Shirogane. Ma tahan seda, mis on selles koopas ja kui ma pean selleks kõndima sinu hõimu viimaste jahtuvate laipade peal, siis ma teen seda."

,,Sa tahad minu mune? Minu koorumata lapsi!" karjus Shirogane võrdselt hirmunult ja raevunult. ,,Sinu tegu Kurogane vastu oli karistus ja ma vannun, et ei ründa enam kunagi! Ma ei tee kunagi..." Ta jutt katkes, kui maagia ta paigale kangestas.

,,Kokkulepe Kuroganega muutus tühiseks kui nende kurn ei suutnud pärast kaotust sõna kuulata. Sealtmaalt olen ma lepingut muutnud," teatas alikorn ja õhk kraatris külmenes veelgi. ,,Sa annad mulle kõik koopas olevad munad ning ma pean neid hoiul, kuni olen veendunud, et su sugu on sellest õppinud. Kui sa aga ei nõustu..." Alikorni lumehelveste pöörist meenutava laka varjust piidlev üksik nähtavalolev silm tõmbus kissi. ,,Siis ma tapan kõik su selja taga peituvad draakonid ja lõhun viimase kui muna otse su enda silme all. Ja jätan su mõtlema asjaolu üle, et oled viimane oma liigist. Valik on sinu."

Shirogane pingutas nii füüsiliselt kui vaimselt, et põgeneda talle peale surutud kohutava valiku eest, kuid lõpuks oli siin vaid üks ainus valik. Ta ei suutnud sõnagi öelda. Ta sai vaid alistumiseks kummardada, kui sissetungija läks koopasse ning tuli varsti välja, munad ta järel reas maagiaväljas hõljumas.

Shirogane vaikne lein katkes, kui kraatris kajas teleportatsiooni pauk ning ükssarviku muskuseline hirmu ja higi lõhn ründas ta nina. Ehkki ta ei reageerinud mitte mingil moel, püüdis ta terav kuulmine kinni kõik sõnad, mida uustulnuk ütles.

,,Teie majesteet, palun andestust häirimise pärast..." ükssarviku hääl sumbus veidi, kui ta kummardus ja lömitas oma valitsejanna ees. ,,Mul on kuninglikust linnast kohutavaid uudiseid. Meistrite, sõdurite ja tööliste vahel on puhkenud kodusõda! Me ei saa..." Kõik muu, mida sõnumitooja rääkida tahtis, jäi aga kuulmata, kuna kivistamismaagia raksatus lõpetas ta jutu, sellele järgnes teleportatsiooni pauk. Viimaks tõstis Shirogane pilgu ja avastas ükssarviku kujuga kuju, kes kandis kaunistustega soomusrüüd ning kelle näkku oli tardunud hirm. Alikorni polnud enam kusagil.

Et su aiad mädaneks ja kõrbeks, kuninganna Solaria, mõtles Shirogane kibedalt, kui ta suundus koopasse oma viimaseid liigikaaslasi lohutama.

--

Kuninganna Solaria vaatas troonilt alla, kui troonisaali uksed avanesid. Esimene siseneja oli ükssarvikumära, kellel olid hõbejad triibud lakas ja sabas ning kuninglikud maneerid, mis rääkisid aristokraatlikust päritolust. Teine oli soomusrüüs pegasus, kes paistis pendeldavat distsiplineeritud erapooletuse ja ükssarvikule tuliste pilkude heitmise vahel. Viimane, kes saabus, oli ahelais maaponi täkk, keda valvasid külgedel kaks pegasust.

Grupp peatus enne trooni ja Solaria lihtsalt vahtis neid seal. Maaponi pidas neist kõige kauem vastu, kuid lõpuks tõmbusid nad kõik tema pilgu ees kössi. ,,Sa selgitad seda mulle nüüd ja kohe," ütles Solaria, pöörates silmad ükssarvikule.

,,Teie majesteet," ütles ükssarvik ja kummardus sügavalt. ,,Alates teie lahkumisest eelmisel aastal, kui läksite tegelema draakoniohuga, on töölised unustanud oma õige koha. Nende tööeetika on langenud, sest reetlikud ja mässumeelsed mõtted on neisse juuri ajanud, nagu näiteks raha nõudmine sellise töö eest, mille tegemiseks on nad sündinud. Mõned on läinud isegi nii kaugele, et nõuda puhkepäeva, mis on täiesti vastuvõetamatu! Kas haamer vajab raha, et liikuda? Ei, ja nii ei vaja seda ka töölised."

,,Kõlab, nagu mõni poni pole oma küllusliku elu jooksul päevagi tööd teinud, printsess," tatistas maaponi, mispeale andis üks tema valvuritest ponile vastu pead ja teine naeris lühidalt.

,,Ja seal on teine süüdlane," jätkas ükssarvik, tegemata teravast ütlusest välja. ,,Endine komandör Taifuun ei suutnud neid mässumeelseid mõtteid töölistest välja tampida ja tema reetmise tipuks oli, et ta näitas nende suhtes välja isegi sümpaatiat."

,,Ja sa tapsid ta selle eest," katkestas pegasusest ohvitser printsessi ja vaatas teda teravalt.

,,Kuninganna Solaria seadus on järgimiseks ja seda ignoreeriv element kuulub likvideerimisele," nähvas ükssarvik tigedalt. ,,Sinu hooletusest, komandör Orkaan, see kõik algas. Sa ei teinud midagi, vaid vaatasid pealt, kuidas õiglaselt volitatud kaevandusagent oma kohuse täitmisel külmavereliselt tapeti."

,,Su palgamõrvar suri kiunudes nagu hellitatud siga," irvitas maaponi ja ta jätkas irvitamist, kui kumbki valvuritest teda märkuse eest ei löönud.

Ükssarvik krigistas hambaid, tema enesevalitsus hakkas murenema. ,,Kui komandör Taifuun kõrvaldati ametist, hakkasid töölised mässama. Nad hävitasid põllud ja töökojad ja mõnel pool julgesid koguni meistreid rünnata! Komandör Orkaani üksused ei teinud midagi, et rahutusi maha suruda."

Eelmainitud pegasus pööritas silmi. ,,Mu üksus ei tee tillematki asja, et päästa sind, printsess. Sina tõid selle jama meile kaela, sina vastutad selle mässu eest samamoodi kui mullassonkija."

,,Ja ka sina, söör, oled osa probleemist, samamoodi, nagu printsess," ütles maaponi. Vaatamata oma pekstud ja mustale välimusele, tõmbas ta kogu ruumi tähelepanu enda peale. ,,Nimetad mind mullassonkijaks? Tore. Mudakabjaks? Tore. Ma pean seda meeles, kui sina ja sinusugused toitu kerjama tulete. Me peame meeles kõike, mida olete teinud. Igat surnuks töötatud täkku. Igat mära, keda võeti kõrgklassi kapriise rahuldama." Ta silmad tõmbusid kissi ja ta irvitas tigedalt: ,,Te näete uuesti toitu kasvamas vaid siis, kui me saame teenitud austuse, ja komandöri murtud tiivad ja printsess olgu aheldatud mu voodi külge."

Kõik kolm poni hakkasid üksteisest üle karjuma, süüdistades üksteist ülekohtus. Lärm täitis täielikult audientsisaali ja kui kuninganna Solaria ütles vaid ühe sõna, oli vaikus kõrvulukustav.

,,Süüdi."

Kõik silmapaarid pöördusid troonilt laskuva kuninganna poole tabamaks, kelle kohta otsus käib. ,,Printsess Plaatina, oled selles juhtumis süüdi enda volituste ületamises," ütles ta külmalt ning enne kui ükssarvik kohapeal kivistus, moondus ta kaunis nägu õuduses. ,,Komandör Orkaan," kuninganna Solaria jätkas ja kättemaksuhimuline irve kadus pegasuse näolt. ,,Oled süüdi hooletus suhtumises oma kohustesse jättes mässu maha surumata." Pegasusel oli just niipalju aega, et suu avada, enne kui ka tema kiviks muudeti. Kuninganna Solaria pöördus viimasena maaponi poole ja tollel oli julgust vaadata kuningannale otse silma ning surus lõuad kokku. ,,Oled süüdi mu aja raiskamises," ütles ta, ning astus värskelt kivistatud töölisest mööda.

,,KUULAKE MU KÄSKU JA ALLUGE!" müristas rõdule astunud kuninganna Solaria ning vaatas üle kogu oma pealinna. Sõdurid müüridel ja õhus pöörasid näod rõdu poole, sama tegid kõrgseltskonna meistrid maa peal. Vähesed lihttöölised, kes paistsid, ei julgenud pilku üles kuningannale tõsta. ,,SEE MÄSS PEAB LÕPPEMA NÜÜD! IGA PÄEVA EEST, MIL SEE KESTIS, KARISTAN MA TEID KÕIKI TALVEGA!" hüüdis Solaria ning ta päike hakkas taevast laskuma. Külmad tuuled hakkasid linnas möirgama juba siis, kui kuninganna alles pöördus, et oma troonil istumist jätkata.

--

Kuninganna Solaria talv oli kestnud pea aasta, kui ta tajus tuttavlikku tunnetust oma meelte taga.

,,Mitte lähemale tulla, Rändaja," käskis ta ja asi tema taga peatus. Kui ta veendus, et olend ei ilmu ta vaatevälja, jätkas ta: ,,Kuidas edeneb su projekt kauguste taga? Kui me viimati rääkisime, mainisid mõningasi käsilolevaid eksperimente, kuid see oli tuhat aastat tagasi."

Noh see..

,,Tule korra veel mu meeltesse ja see jutuajamine on läbi," nähvas Solaria ja asi tema taga tõmbus ohates tagasi.

,,Hästi," ohkas see dramaatiliselt ja mitmehäälselt. ,,Mul oli nii-öelda mitu rauda tules, aga pidin mõnest neist loobuma. Andsin neile ühe lihtsa käsu ning nad läksid proportsioonist välja." Veel üks mitmehäälne ohe eelnes entusiastlikumale jutule: ,,Viimane projekt on päris paljulubav. Avastasin, et armastan rahvast, kel on loomulikul teel arenenud irooniatunnetus."

,,Oh?" küsis Solaria viisakalt.

,,Ma just lõpetasin nende vaatlemise. Miskipärast arvavad nad, et üks suur ja tähtis tegu oli ühe puusepa naelutamine puutüki külge. Kui nad teineteist ära ei tapa, võiks nad tulevikus päris huvitavad olla."

Jääsinine alikorn raputas selle peale vaid pead. ,,Kui jätta irooniamõistmine kõrvale, siis sinu projektid kipuvad läbi kukkuma, kuna sa ei valva nende järele. Neid olendeid ei saa usaldada selles, et nad iseennast ei hävitaks, kui peale ei passi. Neil ei ole vaja vabadust, et oma elu niisama ära raisata. Neil on vaja korda ja distsipliini, mis annab elule mõtte. Ma olen oma maailmas sisse seadnud märgid, mis on selle korda seadnud. Kui keegi minu väikestest ponidest saab märgi, siis ta teab, mis ta peab tegema. Ei mingit ängi ega mõtisklemist eksistentsi mõtte üle."

,,Noh, see ei ole lõbus. Ma olen alati arvanud, et parimad surelikud on ikka need, kellel on võimalus pead murda selle üle, milleks nad olemas on, et see ei ole neile tagumikule joonistatud." Järgnes vaikus ning asi suunas oma tähelepanu mujale. ,,Sa tead ju, et sellele, kellele meeldib nii suur kontroll asjade üle, ei paista ka rahvas kuigi riiakas. Mitte midagi sellist, et ,,vana hea sõda kannustab arengut ja muutusi," eks? Kuigi, kui see talv veel kestab, siis ei tarvitse sellestki midagi järgi jääda."

,,See ongi asja mõte, Rändaja," ütles Solaria. ,,Surelikud on suvatsenud vastanduda süsteemile, mille mina olen paika pannud. Nad kas alluvad süsteemile või talv jätkub."

,,Ja mis juhtub siis, kui nad jätkavad vastuseisu, kuni talv räsib nende tsivilisatsiooni piirini, kust maalt see enam ei taastu?"

Kui Solaria küsimusele vastamata jättis, oli Rändaja vastus pilgeni täis peaaegu kombatavat uskumatust: ,,Ega sa seda tõsiselt mõtle!? Need olendid on kõik omamoodi imelised, igaüks oma erilisel moel! Sa jätad neile valiku, kas nad põlevad läbi või surevad! Kas sa ei näe, milline tragöödia see on? See on nii kultuuriline kui ka täiesti otsene genotsiid! Nad on minu maitse jaoks küll veidi kinnised, aga kui sa lased neil lihtsalt toimetada, võivad nad õnnelikud olla. Kui sa selle õigesti välja mängid, võivad nad sind isegi armastama hakata!"

,,Pole mulle nende armastust ega õnnelikkust vaja. Mul on vaja, et nad kuulekad oleks," teatas alikorn. ,,Kui nad ei paku mulle seda, mida vajan, siis talv jätkub. Mitte miski minu maailmas ei ole asendamatu, isegi mitte rahvas. Kui vaja, võin puhtalt lehelt uuesti alustada."

Rändaja põrkas tagasi ning esmakordselt ajast, kui Solaria olendit kohtas, oli see liikumatu ja vait. ,,Hästi siis. Ma näen, et mul pole muud valikut."

Rünnak toimus nii äkki, et Solaria peaaegu magas selle maha. Ta viskus ümber ning sööstis troonist eemale, et näha, kuidas tema võimutroon alla neelati. Reaalsus moondus Rändaja ümber, kui tulnukas moonutas saali oma relvaks. Muutumine peatus, kui Solaria poolt plahvatas maagialaine ja kangestas ümbruse. Sajad jääodad ilmusid Solaria ümber nagu tuisk ja sööstsid vaenlase poole. Viimne kui üks neist küll tabas, aga ei takistanud läheneva silmade, lõugade, nokkade, küüniste ja kombitsate kaost. See oli nagu oja tõkestamine kabjaga: iga hävitatud jäsemekimbu asemele kasvas sada uut. Tema õuduseks hakkasid osad maharaiutud jäsemed omal jõul üle põranda tema poole roomama.

See lühike kõhklushetk otsustas võitluse.

Pirakas kombits viskus Solaria poole ning jääkildude torm viilutas selle tükkideks. Kõik katsed selle rünnaku tõkestamiseks jäid abituks, kuna iga tükk moondus uueks kombitsate puntraks. Need kõik löödi pöörlevate jäämõõkade poolt tagasi, kui alikornini jõudsid, kuid kõige kiuste tuli üks läbi. Kole asi, täiesti karvutu lame peopesa, mille külge oli kinnitatud viis sõrme, pikim neist tõmbus konksu, ning pinguldus kõige lühema ja tüsedama sõrme taha. Viimaks pikim sõrm vabanes lühikese tagant ning nipsas Solaria sarve tipu pihta... Rändaja naer andis teada, et võitlus oli läbi.

,,Eh, see oli raskem, kui ma ootasin, Solaria." Reaalsus hakkas taas troonisaali naasma, vormitu kombitsate ja jäsemete mass taandus ja hajus. ,,Su vägi on peaaegu minu rahva vääriline. Braavo!"

,,Mida sa tegid?" nõudis Solaria, püüdes samal ajal manada järgmist jääterade pilve, et viilutada viimaseid kuhtuvaid kombitsaid enese ees. Maagia lihtsalt keeldus aktiveerumast. Energia sai koondatud ning loitsumaatriksid formeeritud... Kuid külma surma ei järgnenud. Ei kiviksmoondamine ega ükski muu paljukasutatud karistamisloits ei toiminud. ,,Mida sa teinud oled?"

,,Kui sa kasutad haamrit, kallis, siis näib iga probleem naelana," vastas Rändaja salapäraselt. ,,See on mõistetav ja lihtne. Kui oled leidnud meetodi, mis hästi toimib, siis miks seda vahetada, on'ju? Vastuseks on see, et mitte iga probleem ei ole nael ja sul on vaja õppida selgeks ka teised riistad, mis toimivad samahästi, kui oled valmis veidi pingutama." Üks kogu ilmus hajuvast kestast, mis oli olnud Rändaja, see vaatas Solariat kollaste hullude silmadega ja irvitas kõverate hammastega naeru. Sõna lausumata tõstis see greifiküünised üles ja napsas neid.

,,Mu kuninganna, kas midagi on valesti?" hüüdis hääl ukse tagant.

Solaria pilk kaldus murdsekundiks oma vaenlase pealt ära ja ta oli kadunud, nagu ka kõik muud jäljed nende lühikesest võitlusest.

,,Mu kuninganna, sõdurid ja töölised teatavad tugevast vastasseisust. Kas teil on abi vaja? Või tuleb allesjäänud kõrvaldada?" küsis taas hääl ukse tagant ja uks hakkas avanema.

Solaria pilk langes uksele ning ta püüdis lajatada tohmanile, kes suvatses loata siseneda ja... Mitte midagi ei juhtunud. Nagu Rändaja vastu, ei toiminud ka siin ükski tappev maagia, ei kivistamine, külmutamine, samuti ei õnnestunud troonisaali piiluva pegasuse lõhki kiskumine. Miks mitte miski ei toimi, nentis ta ja judin käis läbi ta keha. Kui ma ei saa enam karistada, kuidas saan ma siis valitseda? Kuidas ma saan manitseda neid armetuid surelikke, kui nad oma volitusi ületavad? Ilma karistuse ohuta ei pruugi nad alluda! Nad ei pruugi tunnustada mind, kui mul pole mu väge!

,,Mu kuninganna?" küsis sõjaväelane alandlikult, pistes pea ukse vahelt sisse.

Solaria avas suu, et käratada sissetungija peale, kuid sõnad jäid talle kurku kinni. Emotsioon, mida ta kunagi varem tundnud ei olnud, õõnestas ta tahet ning ta avastas, et ta taganeb ukse juurest, kui pegasus viimaks ruumi sisenes. ,,E... Eemale!" karjus ta ning haihtus sähvatuse saatel.

--

3. Segadus

Mitte karjuda nõudis Solarialt rohkem tahtejõudu, kui ta oli valmis tunnistama, kui maagia keeldus kangekaelselt toimimast nii, nagu ta tahtis. Lugematu arv päevi ja öid möödus maagiat toimima sundides, kuid iga ebaõnnestunud katse kasvatas tema pettumust veelgi. Ei lõhkenud mäed, ei külmunud mered, ega ka linnad ei põlenud ta kapjade ees maha. Kõige alandavam oli see, et ta ei saanud isegi väikest jänest lõhki rebitud, kes süütult talle vastu vaatas. Soomustatud kabi tõusis, kuid peatus poolelt löögilt jänku pea kohal. Seekord vabastas Solaria oma hääle, et pettumust väljendada ning jänes põgenes nüüd elu eest.

,,See pole vaid mu maagia, vaid ka keha? Mida sa tegid, vastik värdjas? Mida sa mulle tegid?" halas Solaria. Mu maagia siiski veel toimib kuidagi, aga nii juhuslikul kujul, et ma ei saa sellele toetuda. Miks pani Rändaja mulle sellise needuse? Mis väärtust näeb ta neis surelikes, kes minu jaoks elavad vaid silmapilgu?

Vaikne praksatus teda ümbritsevas metsas ehmatas alikorni valvele ning kiire kammimine tuvastas kaks ükssarvikut, kes talle ettevaatlikult lähenesid. Nad olid veel üsna kaugel. Solaria esimeseks mõtteks oli endast teatada ning nõuda kuulekust ja abi, kuid ebameeldiv emotsioon, mida ta troonisaalis esimest korda tundnud oli, haaras ta taas. Ilma mu täisjõuta, mida saan ma oma nõudmiste toeks välja käia? Nad võivad kohe näha võimalust mitte alluda, kui oht neid ei ähvarda. Mul on vaja... Teistmoodi läheneda. Kui ma lähenen neile sellisena, nagu praegu olen, ei saa ma nõuda neilt kuulekust. Lihtrahvas tunnistab eeskätt liigikaaslasi endaga samast rassist. Kui need ükssarvikud juhataks mind kuhugi, kus ma saaks vabaneda Rändaja needusest, saaksin ehk olukorra veel päästa.

Veendudes kiire kontrolliga ükssarvikute asukohas, hakkas Solaria ennast moondama. Ta tiivad haihtusid ja ta keha kahanes tavalise suuruseni. Ta karv ja lakk vahetasid tooni, karv värvus puhasvalgeks ning lakk muutus roosaks. Kõige viimaks ilmusid ta tühjadele puusadele päikese pildid. Kui Solaria arvas, et ta välimus on nüüd piisavalt varjatud, hakkas ta lähenevate ükssarvikute suunas traavima.

,,Peatu ja tutvusta ennast!" hüüdis hääl metsasügavusest ning ere valgus lõi valge ükssarviku hetkeks pimedaks. Kuni ta silmad taas ümbritseva valgusega harjusid, tajusid ta teised meeled ühte neist ponidest ta kõrval hämaruses luuramas, teine ootas kaugemal.

Solaria ajas end sirgu ja hingas sisse, et rääkida, kuid sõnad jäid kurku kinni. Kuidas ma end tutvustan? Küsimuse lihtsus tundus alandav, kui ta hakkas vastust välja mõtlema. Mul on heeroldid, kes mind tutvustavad! Ma ei saa end Solariaks nimetada, siis läheks moondumise mõte kaduma! Teda haaras kasvav rahutustunne, kui ta pingutas meenutada, kuidas lihtrahvas sellisel suhtlemisel rääkis.

Valguskera ta ees kustus, kuid teine jäi hõljuma ükssarvikutäku kõrvale, kes ühe puu tagant välja astus. Ta oli varjul kulunud keebi all, mis lohises lumes, laia äärega kübar varjas kõik muu peale ta koonu ning tagasihoidliku habeme. ,,Vabanda mind, laps, ma ei tahtnud ehmatada," ütles ta, kui oli veidi ümbrust vaadelnud. ,,Kuidas sa siia sattusid? Sa pole omale külma kaitseks riideid õmmelnud ja sul pole muidki asju, mis laanes ellujäämiseks hädavajalikud."

,,Ma.." alustas Solaria, kuid vaikis taas. Lõpeta pärimine, kuni sa end tutvustanud pole, tahtis ta kamandada. Ja kes sa üldse oled, et mulle ,,laps" ütled? Ma olin iidne juba siis, kui sinu rassi olemaski ei olnud!

Kübar kaldus viimaks nii, et Solaria nägi ükssarviku valvsat pilku. ,,Sa pead olema pealinnast põgenenud. Kuulduste järgi on mässajad linna vallutanud, kuid minu teada maagide kants püsib veel. Ilmselt on vaid aja küsimus, millal seegi langeb. Oled sa üksi?"

,,Jah, üksi," vastas viimaks Solaria, aga ta mõtted olid sellest täiesti segi, mida täkk öelnud oli. Mässajad on linna vallutanud? Kui kaua olen ma ära olnud?

Täkk vaatles viimast korda ümbrust ning noogutas. ,,Ma lähen koos kaaslasega tagasi turvapaika. Kui soovid meiega liituda, võin ma sinu eest rääkida." Kui Solaria noogutas, pöördus täkk sinnapoole, kust tulnud oli ja tõstis ühe kabja keebi varjust välja. Selle ümber oli kuljustega rihm, mis helises rõõmsalt, kui ta kapja kaks korda raputas.

Peaaegu otsekohe sööstis oma peidukohast välja keepi mässitud varss, tormas läbi lume nende suunas ja... Komistas ja kukkus näoli. Täkk naeris ja noomis: ,,Kuukene, kas panid ikka selle tajumisloitsu, mida me harjutasime?"

,,Ma unustasin," vastas varss kohe, kui oli tõusnud ning ta jätkas oma sprinti. Ta peatus paari ees ning kapuutsis pea pöördus ühele, siis teisele poole. ,,Oh, kes tema on? Ta on ükssarvik! Ja ta on mära! See on suurepärane! Ma loodan, et meist saavad sõbrad ja sa õpetad mulle maagiat! Ristik on liiga pahur ja Tähepööris on nii igav..."

,,Kuule, ma seisan siinsamas," ütles täkk väsinud naeratusega, kuid temast ei tehtud välja.

,,Kui lahe võib olla sinult maagiat õppida! Kas sa saaksid õpetada mulle igat sorti maagiat, palun-palun-palun-paaaalun?"

Uus annus frustratsiooni hakkas Solaria hinges arenema, kui ta pidi järjekordse suhtlussituatsiooniga tegelema. Vanem paistab lapse suhtes tolerantne olevat, äkki teenin minagi tunnustuse, kui nõustun... ,,Ma kindlasti saan midagi korraldada..." vastas Solaria ja varsa vastus ei olnud see, mida Solaria oodata oskas.

,,Sa oled nõus? Jah! Jahjahjahjhajah..." kilkas varss õhku hüpates ning kisas tundega, mille kohta Solaria oletas, et see on rõõm. Varss hakkas ümber Solaria hüplema ja kukkus jälle näoli. ,,Aia, see oli nüüd küll valus," kaebas ta istudes ning kapuutsis pea pööras täku poole, kes abivalmilt ta kõrvale istus.

,,Mu nimi on Tähepööris ja see on mu pojatütar, Kuupaiste Hällilaul. Ta eelistab küll lihtsalt ,,Kuukest"," tutvustas täkk ennast ja varssa, võttes oma kotist peenelt kootud taskurätiku. Ta lükkas hoolitsevalt kapuutsi Kuukese näo eest tagasi ning küsis: ,,Ma ei ole vist su nime kuulnud, miss...?

Solaria peaaegu ei kuulnudki küsimust, kui Kuukese nägu nähtavale tuli. Enamik ta näokarvast oli põlenud ja nahk kortsus ja põletushaavu täis. Pilkumatud piimvalged silmad vaatasid tühjalt Tähepöörise poole, kui ta telekineesiväljas hõljuv taskurätik pühkis varsa näolt lund ja mulda.

,,Sa päikesetaevas..." suutis Solaria viimaks öelda, kui ennast tutvustanud ponide sõnad ta teadvusse jõudsid. ,,Mu nimi on Päikesetaevas."

,,On see kõik?" küsis täkk ja Solaria nägi taas lühikest pilguheitu Tähepöörise kübaraääre alt. Ta ei teadnud näoilmetest nii palju, et mõista, mida see pilk võis tähendada, kuid see tundus kahtlustav ning sundis ennast varjava matriarhi rohkem pingule. See hetk möödus ning täkk pani taskuräti tagasi ja patsutas varsale pähe. ,,Peame kiiresti laagrisse naasma. Öise metsa külmus on küll ohtlik, kuid see pole siin ainus asi, mis su tappa võib."

,,Muidugi. Lähme siis laagrisse. Meil on vist paljust rääkida," vastas Solaria, kui ta pilk libises nüüdseks kapuutsi varju tõmbunud varsa näolt täku näole. ,,Milleks viivitada?"

Jälle tundis Solaria Tähepöörise valvsat pilku ja vaikus venis ebameeldivalt pikaks, kuni täkk küsis: ,,Kas külm ei ole või? Ma olen näinud, kuidas täkud ja märad külmuvad sellises olukorras mõne tunniga. Võta see, laps. Sellest aitab, kuniks me laagrisse jõuame." Lihtne raske keep tekkis ükssarviku maagias ning mähkus ümber Solaria selja ning hetke pärast küsis Tähepööris ettevaatlikult: ,,Kas aitan sul siduda?"

,,Ei, ei ole vaja," vastas Solaria kangelt, paelad väänlesid juba ta maagiaväljas ja tõmbusid kaela ümber sõlme. Sa ei tohiks pakkuda selliseid asju, kui ma ei nõua, mõtles ta ja Solaria pahameel ükssarviku vastu asendus teise emotsiooniga, mida Solaria oli harva tundnud: segadus. Miks peaks need surelikud raiskama oma aega ja väge teiste heaks, kes ei küsi seda? Selle pillamisel pole ju mõtet arvestades, kui vähe neile elamiseks aega ja väge on antud. Edasine mõtisklemine Tähepöörise motiivide ümber jäi katki, kui ta avastas, et ükssarvikud olid juba kaugele metsa jõudnud. Ta traavis neile järele.

--

Pimedus süvenes juba kiiresti, kui Tähepööris kolmiku peatas. Ta hingas korra välja ja rääkis Solariale: ,,Me oleme peaaegu kohal, kallis, ja on mõningased asjad, millest ma tahan rääkida. ,,Laager" on meie sihtkoha kohta pisut ebatäpne väljend, kuna seal elavad terved perekonnad ja nad hoiavad lihtsalt kokku, et sooja saada ja teineteist ohtude vastu toetada. Oled oodatud kogukonnaga liituma, kui sa panustad sellesse, kuid ma mõistan sind, kui sa tunned vajadust lahkuda. Kui oled pealinnas üles kasvanud, siis selle küla tingimused ei tarvitse..."

Jutu katkestas ergas sähvatus ja igast suunast kostev kole karje. Mõlemast oli rohkem, kui küll, et panna Solaria end väga ebamugavalt tundma. Ta kahtlustas, et miski siin metsas võib olla tema jaoks ohtlik. Siiski...

,,Ristik! Jäta see jura!" käratas Tähepööris ning karjed ja sähvatused katkesid. Kiire pilguheit vanemale ükssarvikule näitas tõsist ärritust tema ilmes, kui ta ümbritsevat metsa seiras. Üks ükssarvik astus suurte puude tagant välja, seljas riided, mis meenutasid Solariale ähmaselt maagide kaardiväe vormi. Ta heitis Tähepöörisele tõsise pilgu.

,,Me ei saa oma julgeolekut lõdvalt võtta, söör. Su optimism ei kaitse meid rändajate eest. Pealegi, naased sa kokkulepitud ajast hiljem ja ma ei saa jätta piirkonda öösel valveta," rääkis uustulnuk. ,,Pealegi ootasime me kahte, aga ma näen, et sul on kolmas kaasas. Oled sa ikka kindel, et sind ei jälitata?"

Pahurus Tähepöörise näost kadus ja muutus ilmeks, mida Solaria polnud kunagi näinud, kui vanem ükssarvik vilksamisi tema poole vaatas. ,,Ma leidsin selle noore metsast ekslemast ja tal polnud keepigi seljas, Ristik. Kui ta oli ka mingi infiltraator või jälitaja, kes otsib meie varjupaika, siis ma kardan, et tal jääb nii ühest kui teisest asjast puudu, kui ta peakski mingit plaani hauduma."

Ebamugavustunne Tähepöörise liiga ohtliku kahtluse üle tema kahepalgelisuse pärast muutus kohe pahameeleks selle vihje peale, et ta võiks olla ebakompetentne. Enne, kui Solaria jõudis enda iseloomustuse kohta midagi vastu väita, hakkas teine täkk uuesti rääkima.

,,Teadmatus ja oskamatus võivad olla sama ohtlikud, kui halvad kavatsused, Tähepööris. See puudritups," ütles Ristik karmilt, ,,Ei pea olema küll nuhk, kuid kõigi tunnuste järgi on ta üks ehedaim pealinna lödikabi, keda ma kunagi näinud olen. Me ei saa omale ballasti võtta, söör. Meil on isegi peenike pihus."

,,Ma ei vaidle vastu, Ristik, kuid olen kindel, et su abikaasa ei aja ponisid ära. Kui ta seda teinuks, oleksime praeguseks kõik surnud," ütles Tähepööris naeratades ja pilk, millega Ristik vanemat täkku jälgis, näitas, et seda vaidlust on nad varem juba mitu korda vaielnud. ,,Pealegi arvan ma, et sel noorel on meile palju pakkuda. Ma seletan pärast, kui me siit kohutavast külmast minema saame."

Ristik nohises pahuralt, heitis korra pilgu Solariale ning juhatas trio sügavamale metsa. ,,Kohas, kuhu sa nüüd jõuad, on kõik võrdsed, printsess," ütles täkk ja Solaria tundis pahameeletorget, kui tema poole nii ebaviisakalt pöörduti. ,,Ainumaski poni pole sinu teenija ja kui sa kavatsed siia jääda, pead tööd tegema koos teiste ponidega, keda sa kahtlemata endast alamateks pead. Või sa lähed minema ja külmud surnuks. Ehk, kui hästi palud, siis kuninganna Solaria lõpetab su piinad kiiresti."

,,Ära pane seda pahurat Ristikut tähele," segas Kuukene rõõmsal häälel Ristiku teravale jutule vahele. ,,Ta käitub kõigi ponidega nii. Ta ei mängi kunagi, ei õpeta mulle maagiat ega naera mu nalju. Mitte kunagi!" Nimetatud täkk ei öelnud küll midagi, aga vaatas tagasi ja jõllitas Kuukest, Kuukene aga näitas talle keelt.

Mets hõrenes ning nähtavale ilmusid mitmete majade tuled. Ristik juhatas nad suurima maja ukse taha ning kõhkles. Kabi tõusis koputama, kuid uks lendas kolakaga lahti.

See, mida Solaria nüüd nägi, veenis teda, et see maailm on kaotanud arukuse.

,,Kas sa tead, kuidas ma muretsesin? Sa lihtsalt hüppasid üles ja teleporteerusid õhtusöögilauast minema, ütlemata ainsatki sõna, miks!" karjus maaponi mära uksel. ,,Ma pidin end haigeks muretsema, see oli nüüd küll liiast! Ära arva, et lasen su kotta tagasi, kui sul pole tõeliselt head seletust, Ristik!"

,,Keegi peab nüüd koerakuuti minema," sosistas Kuukene just parasjagu nii valjusti, et kõik kuulsid ning ta teeskles süütust, kui Ristik teda vihaselt vaatas.

,,Väline valve oli nende kahe pärast nõrgendatud," rääkis täkk, osutades vana ja noore ükssarviku poole, seejärel osutas Solariale ja rääkis: ,,Nad hilinevad pealinnast põgenenud mära pärast."

,,Sa vaesekene. On sinuga kõik korras? See koht ei ole enam sinusuguste noorte süüta märade jaoks ohutu," ütles maaponi, kelle toon oli hetkega lülitunud nördimusest hoolitsevalt murelikuks. ,,Tule sisse, me anname sulle sooja ja süüa."

Solaria oli nähtust ja kogetust sedavõrd uimane, et ta ei puigelnud vastu, kui ta suurde majja juhatati ning ta peaaegu et ei märganud, et Ristik oli ikka veel väljaspool, kui maaponi ukse kinni lõi. Maja sisemus meenutas suurt ja lihtsat banketisaali, siin olid suured lauad, palju rahvast ja kaunistamata, lihtsad pingid. Tuleasemetel mühisesid leegid, mis andsid nii sooja kui valgust ja pea iga koht, kuhu poni istuma mahtus, oli hõivatud. Igas vanuses maaponid, pegasused ja mõned ükssarvikud sõid laudade ääres või vestsid tuleasemete juures lugusid.

Maamära ütles midagi, kuid Solaria ei kuulnud ta sõnu. Viimne kui gramm ta mõistusest ja tähelepanust juurdles... Võimatuse üle, et need kolm rassi siin tema ees niimoodi suhtlesid. See oli kaos. See oli hullumaja. Seda ei saanud olemas olla.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 3/17 (J. J. Metsavana)

Intervjuu Nicola Piovesoniga (Ove Hillep)

Raskuse vaim ehk mälestusi Tiit Tarlapist

Palju õnne, Christopher Lambert (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Tumeaine (Reidar Andreson)

Mänguarvustus: Mass Effect Andromeda (Jaagup Mahkra)

Reaktori veebruari juttudest (Tõnis Hallaste)

Arvustus: Harry Potter ja äraneetud laps (Agur Tänav)

Raamatuarvustus: Kaugete päevade valgus (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Libelobe loba võluritest ja nõiutud metsast (Ene Kallas)

Raamatuarvustus: Pikk-kosmos (Leila Tael-Mikein)

Ulmkonnakroonika 3/17

Kirjastuste uudised 3/17

Tõlkejutt: Sambo (W. F. Harvey)

Jutt: Vladi ärkamine (J. J. Metsavana)

Jutt: Väelaegaste Loomine (Ater Vulpes)

Järjejutt: Pilvelinna bluus. 3. (Rait Piir)

Järjejutt: Celestia. 1. (Arad)