Peatoimetaja veerg 03/18 (Ove Hillep)

Kalendri järgi saabus kevad, möödunud nädalal läksime üle suveajale, kuid aknast välja või termomeetrit vaadates tundub see kõik triviaalse bürokraatiana. Ulmelugejale aga on see kõik kui hane selga vesi - raamatut saab lugeda või filmi vaadata ka tubastes tingimustes, ulmekirjutamistoad nii Tartus kui Tallinnas toimuvad soojates ruumides ja HÕFF tundub alles mägede taga olevat. Selleks ajaks läheb ikka soojaks...

HÕFFist rääkides aga peaks huvilised end juba madalstarti seadma, kuna kuu läheb kole kiirelt ning sooduspassid on müügil vaid 31. märtsini. Avaldame selles numbris ka väikese piiluartikli festivalil lavastuvatest filmidest. Juba sellest varajasest varamust peaks igale maitsele midagi leiduma.

Reaktor annab endast kõik, et olemist kuumaks kütta - lugeda saab uusimaid jutte värsketelt (ja ka mitte nii rohelistelt) autoritelt, filmiarvustusi ei hakka üles lugemagi ja loomulikult tutvustame värsket kirjandust. Jõulujärgne kirjastuste talveuni on möödas ning uusi raamatuid tuleb kui Vändrast saelaudu. Kui mõnele meie lugejatest aga tundub, et oleme midagi väga olulist arvustamata jätnud ning ta soovib seda ise teha, võib meile loomulikult teada anda - küsime kirjastuselt sulle raamatu ja mõne aja pärast, kui raamat läbi, ootame avaldamiseks arvustust. Eks sedasi fännide entusiasmil Reaktor seitsmendat aastaringi teebki.

Kiiritavat lugemisrõõmu soovides

Kaanepildi autor Madis Epler.

Intervjuu: Juhan Habicht (J. J. Metsavana, Jüri Kallas)

Räägi pisut endast? Kust pärit, mida oled õppinud?

Suurema osa ajast olen ma elanud Tallinnas, täpsemalt Nõmmel. No et oli vahepeal kolm aastat Mustamäel ja viis aastat Tartus, natuke veel sinna-tänna, aga peamiselt ikka Nõmmel.

Eks ma üks tüüpiline nohik olin. Juba enne kooli olid mu kaks lemmiktegevust lugemine ja matemaatikaülesannete lahendamine. Raamatuid oli kodus palju, eks ma hakkasin paksemaid valima, et kauemaks jätkaks. Vahel võis sellega alt minna. No et „Ilias“ oli ju tore, aga „Odüsseia“ probleemistik jäi tollal kaugeks, see jäigi mul pooleli. Või et kui ma olin „Ivanhoe“ ja „Musta noole“ läbi lugenud, võtsin ette Shakespeare’i ajaloolised tragöödiad – et samast ajast ju. Paraku polnud need minu jaoks nii köitvad. Sedavõrd mõjusad siiski, et kui ma olin sunnitud hakkama koolis käima, tundus mulle, et sellist õudust saab ainult blankvärsis väljendada. Nii et kaheksa aastat äärelinna põhikoolis oli suht ebameeldiv ja kasutu aeg.

Edasi läks huvitavamaks, GAG ja mat-füss klass. Kooliskäimine oli kohati lausa tore. Reaalaineid andsid väga head õpetajad, eriline vedamine oli veel see, kui meile tuli klassijuhatajaks matemaatikaõpetaja Jaak Loonde. Teine vedamine, lausa boonus, oli inglise keele õpetaja Marcella Morin. Pidasin loomulikuks, et reaalkallakuga koolis on tugevad reaalainete õpetajad ning eesti keel, ajalugu ja muu selline on jäetud nagu tagasihoidlikumate vaimuannetega õpetajate hooleks – eks paremate nende ainete õpetajate koht oligi ju humanitaarkallakuga koolides… Nii et õpetaja Morin suutis ainsa aastaga mu inglise keele järgmisele tasemele tõsta.

Ma ei mäleta, et oleksin tõsiselt mõelnud minna Moskvasse kirjanikuks õppima. Pahatihti oli kirjanik siiski ideoloogiatöötaja ning nõuka ideoloogia propageerijaks ei tahtnud ma kohe kindlasti saada. Või, noh, kuidagi oleks saanud ehk nihverdada, aga sõbrannad oleksid ju Eestisse jäänud. Nii et ikkagi Tartu ja matemaatika – mis on ideoloogiliselt täiesti neutraalne, kuid annab vastused kõigile küsimustele. Siis ma vähemalt lootsin seda. Juhtus veel nii, et sel aastal taheti teoreetilisse matemaatikasse vastu võtta 25 tudengit. Neid, kes eksamid ära tegid, oli natuke rohkem. Ja mina paraku nende viimaste hulgas. Ähvardas juba tõstmine pedagoogilisse harusse. Õnneks otsustati dekanaadis: Ah, võtame kõik, kes tahtsid, nagunii läheb kolmandik hulluks. Kusjuures läkski. Mul läks korda stuudium ettenähtud ajaga lõpetada, aga ehk tänu sellele, et ma võtsin matemaatikat teatud ettevaatusega: esimesed kaks aastat kulus bridžimängule igatahes rohkem aega kui õppimisele.

Muide, ega matemaatika ja kirjandus nii väga erinevad ei olegi. Defineerime ruumi; meetrika ja tehted selles. Asetame ruumi proovikeha. Uurime, mis toimub selle epsilon-delta ümbruses… Eks kirjandus teeb ju sama.

Tegelikult oskan ma ühte asja veel, nimelt tehnikaalaseid artikleid tõlkida, olgu siis inglise või soome keelest. Seda õpetas mulle Eesti autoajakirjanik number üks, Margus Hans Kuuse, kes mu veerandsajandi eest oma meeskonda võttis. Tõlgitud autoalaseid artikleid peaks nüüdseks olema ikka sadades, neid ei jaksa keegi üle lugeda. Kui Sash [Uusjärv] koolitööna mu bibliograafia kokku pani, siis jättis ta need targu kõrvale. Aga ulme tõlkimisel on tehnika tundmine kahtlemata kasuks.

Pildistas Ene Kallas

Kuidas sai su ulmehuvi alguse?

Siin võiks isegi nagu mitu etappi leida. Väiksest peast lugesin kõikvõimalikke seiklusjutte ning ausalt öeldes olid amfiibinimene, kapten Nemo ja indiaanlased siukese algklasside jõnglase jaoks üsna võrdselt ulmelised.

Ülikooli ajaks olid vene ja inglise keel nii palju selged, et võis hakata keele kinnistamiseks raamatuid lugema. Alguses on tundmatuid sõnu palju, tuleb vaeva näha, sõnastikus tuhnida, seega peab raamat huvi pakkuma. Mõni võtab ette krimkad, mõni võibolla midagi romantilist, mina võtsin ulmekad.

Ja üks murrang oli üheksakümnendate alguses. Kui pidi kõigest jõust rabelema, et omadega toime tulla. Ma olin kahes seltskonnas progeja, aitasin teha tehnikaajakirja, tõlkisin mingit jutukat, üritasin Dorisele [Kareva] UNESCO kontoris natuke toeks olla. Ja siis veel kirjutasin Rahva Häälele uudiskirjanduse ülevaateid. See viimane oli minu jaoks küll rohkem heategevuslik projekt. Mingist viiest-kuuest raamatust kuus, ja mitte selliseid tikutoosi-suuruseid, mul pidi olema ikka vähemalt poolteist mõtet selle kohta, mida autor on tahtnud teha ja kuidas ta sellega hakkama on saanud. Arvustusi olin ma selleks ajaks muidugi juba päris palju kirjutanud, aga ilma rangete tähtaegadeta – kui sai valmis, viisin mõnda lehte avaldamiseks. Kuid tõeline kaitsepookimine oli mul läbi tegemata. Ma mõtlen seda, kuidas tulevased kirjandusteadlased peavad ülikoolis semestris sadakond raamatut läbi lugema ja analüüsima. Ilma sellise ettevalmistuseta pidasin ma vastu veidi alla kahe aasta. Ma sain raamatute peale kurjaks. Loobusin ja poolteist aastat ei lugenud üldse mitte midagi. Siis tõi üks sõber mulle „Neuromanceri“ lugeda, mis taastas mu usu kirjanduse võimalikkusse. Ja otsustasin, et edaspidi ainult ulmet loengi. Kuni just lugemise eest ei maksta. Nojah, tol ajal polnud postmodernism veel ulmesse tunginud.

On sul lemmikautoreid, teoseid? Ehk räägiksid neist paari sõnaga?

Lemmikautor on igasuguse kõhkluseta William Gibson. BAASis ja mujalgi olen ma põhjustest juba piisavalt kirjutanud. Praegu tegutsevatest autoritest jagavad temaga pjedestaali Charles Stross ja Richard Kadrey. Naljakas küll, kõigilt neilt on mul üks romaan lugemata. Gibsonil andevaese [Bruce] Sterlingiga kahasse kirjutatu. Strossil oli mingi ahviga asi, mis mul pooleli jäi. Ja Kadrey „Kamikaze L’Amouri“ pole ma kusagilt kätte saanud.

Kui aga tuua mängu ka varasemad autorid, siis üks neist, kes mind on mõjutanud, oli John Fowles. Teda lugedes hakkas tunduma, et temast paremini ma ei oska, aga kehvemini ei ole ju mõtet. Nooruse optimismiga sain sellest veel kuidagi üle. Siis on lemmikute seas muidugi [Roger] Zelazny. Miks mitte ka Douglas Adams – kummaline küll, tema Dirk Gently ainetel tehti kaks hooaega teleseriaali, millel polnud algupärandiga mitte midagi muud ühist peale peategelase nime, kuid milles olid Adamsi tunnetus ja huumor siiski täitsa olemas.

Kuidas sa üldse tõlkimiseni jõudsid?

Kui ma ülikooli ajal lugesin venekeelseid ulmekogumikke, mida juhtusin raamatukogust kätte saama, siis mõni jutt mulle päris meeldis. Ja sel ajal oli raadios Keskööprogrammi Jututuba või midagi niisugust. Saatsin sinna paar tõlget, mis ka ette loeti – õigem oleks neid ehk ümberjutustusteks nimetada, poola autorite vene keele kaudu vahendamine ju päris korrektne tõlge ei ole.

Pärast ülikooli jälle Tallinnas, hakkasin ligi pääsema Teaduste Akadeemia raamatukogule ja seal kataloogikastidest ulmekaid otsides sattusin raamatule, millest ma ei osanud esialgu mitte midagi oodata: Roger Zelazny „Damnation Alley“. No ja see meeldis mulle niivõrd, et ma ei raatsinud seda kuidagi tagasi viia. Kaalusin, kas trükkida enda jaoks ümber või tõlkida ära. (Paljundusmasinate kasutamine oli tollal väga range kontrolli all.) Valisin teise variandi ja pusisin oma pool aastat. Mõnest asjast üsna valesti aru saades. Raamat kulus seejuures kapsaks ja kui ma seda aastaid hiljem uuesti näha tahtsin, oli see käibelt kõrvaldatud. Käisin tõlget Eesti Raamatule pakkumas, öeldi viisakalt ära. (Nagu juhtus hiljem ka Pöidlaküütijaga – mida ma küll enne pakkuma minekut ära ei tõlkinud.) Siis kirjutasin selle näidendiks ümber ja käisin mõnedele teatrikorüfeedele pakkumas. Uudishimu jäi suht leigeks.

Uue aja saabudes hakkasid ettevõtlikud inimesed kirjastusi asutama. Teiste seas ka ammune hea tuttav Tallinna NAKist koos oma elupõlisest kirjastustöötajast emaga, see oli siis kirjastus Katherine. Eks nad teadsid, et inglise keelt ma oskan, kirjutada ka oskan – äkki siis õnnestub ka tõlkimine. Nö proovitööna tegin paar suht ulmelise kallakuga jutukogu, siis anti ette midagi tõsisemat – Francis Scott Fitzgeraldi seni veel eesti keelde tõlkimata debüütromaan ja tema viimaseks tööks jäänud jutukogu. Nii et kui Enn Soosaar oli teinud põhiosa, siis mina tegin raami ümber (aga omavahel me sellest ei rääkinud). Mingil hetkel küsiti, kas mul on endal ka midagi, mida ma teha tahaksin, ja oligi. Ainult et originaal oli, nagu öeldud, käibelt kadunud.

Saatuse sõrm(?) aitas. Hulkusin Helsingis ringi, kerge palavik naha vahel, vihma sadas, pidin Tamperes tuttavaga kokku saama, päris kindlat kokkulepet küll polnud, iga natukese aja tagant püüdsin helistada, aga ei saanud ühendust, ehku peale Tamperesse ka ei tahtnud sõita, pugesin järjekordsesse antikvariaati vihma eest varju ja seal see oligi – „Damnation Alley“. No siis ma lihtsalt pidin selle ära tegema.

Oled tõlkinud Roger Zelazny, Frank Herberti, Orson Scott Cardi, aga ka William Gibsoni, Charles Strossi ja Poul Andersoni. Milliste raamatute, autorite tõlkimine on tagasi vaadates suurimat rõõmu pakkunud, millega oled enim rahul? Mis on olnud kõige raskemad ja/või ebameeldivamad teosed tõlkida? Tahaksid võimalusel midagi teistmoodi teha või tegemata jätta?

Muidugi tekib tõlkijal autoreid, kelle mõtteviis ja stiil kõige paremini haakub, ning minu jaoks on see alati olnud Roger Zelazny. No et loen ja iseenesest hakkab peas kõlama, kuidas see tekst võiks eesti keeles kõige paremini kõlada. Ning mu kõigi aegade lemmiktõlge on tema „Üksildane oktoobriöö“. Ma olen oma tõlkega umbes 95 protsenti rahul. Kui mul oleks olnud veel kuu aega sellega tegelemiseks, siis ma oleksin teinud ehk koera urrrisevamaks ja ussi susssisssevamaks ning jõudnud vast 98 protsendi piirile – sest midagi saaks alati paremini teha.

Kui tekst meeldib, ei tähenda see veel iga kord, et ma tahaksin seda tõlkida või tõlkimisega hakkama saaksin. Gibsoni puhul oli mul selge, et „Idoru“ on ainus, millest mul jõud ehk üle käib. Seda polnud kerge teha, aga siiski väga meeldiv. Sama lugu Stephensoni „Lumevaringuga“. Ja mul oli kahju, et Strossi sarja kirjastamine katkes, seda oleks olnud tore edasi teha. Oh, häid raamatuid, mida oli mõnus tõlkida, on nende aastate jooksul ikka palju olnud.

Teisest küljest, kui tekst ei meeldi, siis tundub tõlkimine päris tüütu tegevusena. Ulme poolelt: kui Lian Hearni Otori lugude triloogia oli veel enam-vähem, siis eel- ja järelloo paksud köited olid mu meelest tarbetud. Absoluutselt kõige totram raamat, mille ma kunagi olen tõlkinud, oli Ersenile tehtud Louise Bagshawe „Pikad moonid“. Ühest asjast, mida Ersen mulle teha tahtis anda, ma loobusin. Oli kaks mõrda õde Collinsit, üks pidas end näitlejaks, teine kirjanikuks, sellel, kes kirjutas, oli terve sari: Hollywoodi mehed, naised, koerad vms. Koosnesid need „teosed“ peamiselt suguelu kirjeldustest. Premeeriti mind loobumise eest ühe Barbara Cartlandiga, öeldes, et selles nüüd küll midagi ebasündsat ei saa olla.

Nii et on olnud raamatuid, mille asemel oleks võinud ka midagi mõistlikumat tõlkida, aga kui valida eriti ei olnud ja pere tahtis toitmist, siis läks, nagu läks…

Mida praegu tõlgid? Või millistest plaanidest sa saad/tahad rääkida?

Minu plaanid sõltuvad suuresti kirjastajate plaanidest. Ja paraku on need korrad, kui ma olen Varrakule midagi soovitanud, olgu siis tõlkimiseks või originaalkäsikirju, toonud viimastel aegadel kaasa majandusliku hävingu. Nii et tegelikult otsustavad lugejad. Oli minu algatus hakata tegema Genevieve Cogmani „Nähtamatut raamatukogu“. Kui lugejad selle omaks võtavad, siis tõlgiksin hea meelega järgesid. Muuseas ka seepärast, et tegemist on autoriga, kes vastab tõlkija küsimustele meelsasti ja kohe. Väljamõeldud maailmadega võib ju juhtuda, et ma ei saa mõne detaili juures kohe aru, kuidas see just mõeldud oli.

Mida tahaksid tõlkida, kui sul oleks vaba võimalus valida?

See on nüüd ulmeväline asi – kui mul oleks täielik vabadus teha, mida ise tahan, siis ma tõlgiksin Ken „Käopesa“ Kesey romaani „Sometimes A Great Notion“. Mis mulle seal kõige rohkem meeldib, on tugev ametiühingutevastane hoiak. Aga loomulikult oli Kesey väga hea kirjanik. Rääkimata sellest, et tugev isiksus ning et ta mõjutas Ameerikas terveid põlvkondi. Tim Leary üksi poleks suutnud LSD-d massidesse viia.

Mida sa oled tõlketöö käigus õppinud ehk mida on tõlkimine tööna sulle andnud?

Kuni ma ise tõlkimisega veel väga tõsiselt ei tegelenud, võtsin üsna rahulikult seda igivana poleemikat, et kas tõlkida tuleks sõnu või mõtet. Mida aeg edasi, seda enam tahaksin ma tõlkida tunnet. No et see, kes loeb eesti keeles, oleks kirjeldatud maailmas just samamoodi sees nagu originaali lugeja. Ei takerduks keerulise – mis siis, et autori sõnastust täiuslikult edasi andva – lausekonstruktsiooni otsa, kui originaalis selles kohas mingit tõrget ei teki. Muidugi on siin oma subjektiivne moment – selle üle, kui lähedaseks autor on oma maailma lugejale kirjutanud, otsustab tõlkija oma lugeja-kogemuse põhjal.

Sama teemaga seotud probleem: vahel leiab tõlkija tekstist loogikavigu. Õige oleks siis muidugi autoriga ühendust võtta ja küsida, kas oligi nii mõeldud, iga kord seda võimalust aga ei ole. Ma eeldan, et kui tegemist ei ole just nn maagilise realismiga, siis tuleks katsuda vigadest vabaneda. Lugeja arvab nagunii, et vead tulevad tõlkija ebakompetentsusest. Siiski, kui mõni tekstikoht ikka eriti jabur tundub, hakkab vahel toimima umbes nagu tõlkija kättemaks autorile: vaata kui tõlgingi nii, nagu sul kirjutatud oli…

Mida soovitaksid algajale tõlkijale?

Algatuseks mõned oma raamatud kirjutada, saab eesti keele selgemaks ja ka mingi arusaama, millest kirjandus koos seisab. Mind küll aitas

Esimene Estcon. Pildistas Taavi Tuvike.

Jääb sul tõlkimisest ja lugemisest aega ka teisteks hobideks?

Lapselastega tegelemine ei käi vist lausa hobide alla, aga on reeglina meeldiv tegevus.

Juba aastakümneid mängin ühte vana arvutimängu, Jagged Alliance 2, selle ümber on kogunenud päris arvestatav kogus fänne, ka selliseid, kes kunagiste tegijate poolt ammu unustatud mängu pidevalt edasi arendavad, uusi tegevuspaiku ja võimalusi lisavad. Eesmärk on koguda kamp palgasõdureid ja kukutada kuri kuninganna, aga erinevalt paljudest analoogstest mängudest on viitsitud vaeva näha, andes igale palgasõdurile lisaks oskustele ka isikupära: oma sõnavara, sümpaatiad ja antipaatiad. („Neetud püss, noal ei saa kunagi padrunid otsa!“ jne.) Eks ma siis vahel aitan uusi versioone testida. (Mängu alustades saab valida kas realistliku või ulmelise variandi, viimasel juhul siginevad hõbedakaevandusse väga, väga vastikud elukad…)

Alates sellest, kui ma 1969 nägin [John] Frankenheimeri filmi „Grand Prix“, olen regulaarselt jälginud Vormel 1-te. Tõsi küll, üha kahaneva huviga. Viimased kümmekond aastat eelistan Ameerika jalgpalli vaadata ja olen Tennessee Titansi tuline poolehoidja.

Peaaegu poolte eestlaste jaoks on Nõukogude Liidu aeg asi, millest enam palju ei teata. Kuidas toona ulmeasjad olid, kuidas oli suhtumine ulmesse, kuidas olid väljundid sellega tegelemiseks ja mis olid peamisteks takistusteks? Vahel räägitakse, nagu toona ei peetud ulmet eestlaste jaoks sobivaks. Kas sedalaadi suhtumist oli palju?

NLiidus oli lisaks tavalisele Kirjanike Liidule veel Ulmekirjanike Liit – üleliiduline, tähendab. Ja selle (au)esimeheks oli miski kosmonaut. Kes andis – ma pole suutnud meenutada, millise – kogumiku „Fantastika 19xx“ eessõnas ulmekirjanikele kätte omapoolsed reeglid. Lühidalt: Esiteks – kuna kapitalism on nagunii määratud peatsele väljasuremisele, siis pole mingit vajadust seda üldse mainidagi. Teiseks – kui inimesed puutuvad kokku mingite võõraste rassidega, siis võib küll tekkida ajutisi arusaamatusi, aga mingil juhul ei tohi olla tegemist antagonistlike vastuoludega. Ja kolmandaks – teose lõpus peavad kõik need erinevate rasside esindajad ühendama käed ja kombitsad ning asuma ühiselt kommunismi ehitama. Aga kõige muu osas on teil täielik loominguline vabadus, seltsimehed ulmekirjanikud…

Sama jabur olukord valitses krimikirjanduses: pahad said olla pahad ainult seepärast, et olid sõjas olnud sakslaste poolel ja tegid pahategusid selleks, et oma häbiväärset minevikku varjata. Nii et mida kaugemale Teine maailmasõda jäi, seda vanemaks jäid kurjategijad nõukogude krimikirjanduses.

Nii võib pigem öelda, et eesti kirjanikud ei pidanud (õnneks!) sellistel tingimustel puhtakujulise žanriulme või krimkade kirjutamist endale sobivaks. Sellest vähesest, mis ilmus, ei saanud kõike just täistabamuseks pidada, „Kaksikliik“ oli ju siiski haiguslugu, mitte kirjandus. Samas, meie esimene urban fantasy „Heliseb-kõliseb…“ on teenimatult tagaplaanile jäänud. Mitte et ma seda nüüd sageli üle loeksin, aga esmalugemisest on meelde jäänud kuidagi helge toon.

Pildistas Ene Kallas

Kuidas oli NLiidu ajal (välis)kirjanduse kättesaadavusega ja millist ulmekirjandust õnnestus lugeda?

Kui teadsid, mida raamatukogust otsida, polnud see sugugi lootusetu. Pigem tundus, et ulmehuvilisi on päris palju, sest mõnegi raamatuga juhtus nii, et enne sai mul ülikool otsa, kui lugemisjärjekord minuni jõudis.

Tuhnisin välja oma 70ndate teise poole lugemismärkmed, neli ruudulist vihikut tihedat kirja. Autor, pealkiri, mõni sõna loo sisu kohta. Peamiselt siis venekeelsed antoloogiad ja autorikogumikud, kusagilt on minu kätte sattunud ka Analogi numbreid. Vahel puudub autori nime ladina transkriptsioon ja on ka autoreid, kellest pole hiljem mitte midagi kuulda olnud. Aga kui ma võtsin esimese vihiku ja kronoloogilise lugemisjärjekorra, siis sain tuntumatest Lääne autoritest sellise rea: Asimov, Anthony, Simak, Tenn, Sheckley, Aldiss, Rodari, Leiber, Clement, Card, J. Vinge, Drake, Martin, Russell, L. Hoffman, St. Clair, Davidson, deFord, Priest, Clarke, F&G Hoyle, Compton, Bradbury, Anderson, Leinster, Heinlein, Pohl, Silverberg, Kuttner, Wyndham, Niven, Ballard, Vonnegut, Harrison, Bester, Blish, Chandler, Sturgeon, van Vogt, Campbell, Le Guin, del Rey jne jne. Hea küll, suur osa neist autoritest jõudis sel korral minuni vaid ühe jutuga – aga see oli nimekiri, millest lähtuda, raamatukogudest edasi otsida.

Mul oli sel ajal mulje, et teistest ehk suuremad „nimed“ on Asimov, Clarke, Bradbury, Simak. Kahe esimese kohta olen märkinud „mõtted on, kirjandust ei ole“. Simak ja Bradbury meeldisid mulle aga väga.

Kuidas on reaalne arvutikogemus muutnud sinu suhtumist ulmesse ja küberpunki?

Kõigepealt ütleb mu arvutikogemus, et kõik, mis on internetis, on tasuta, sealhulgas ka sajad tuhanded ulmeteosed. Aga muidugi on mul arvutitega seotud asjadest lihtsam aru saada kui geenide väänamisest, sädelevatest vampiiridest vms. Ehk siis ütleme nii – mulle meeldivad raamatud, milles kirjeldatud maailmas mulle meeldiks elada. Või milles ma võiksin elada. See ei tähenda, et peaks olema õnneliku lõpuga lugu, piimajõgede ja pudrumägedega. Aga mingid lugejale arusaadavad reeglid peaksid paigas olema. Küberpungis tavaliselt on. Nn aurupungis tavaliselt ei ole. Ja kafkalikkust vihkan ma kõige rohkem.

Tänapäeval, mil eesti keeles ulmet küllaltki palju ilmub, pole ilmselt ulmet lugeva sugulashinge või suisa fänni leidmine eriti raske. Kuidas nõukaajal oli? Tundsid sa inimesi, kes ulmest lugu pidasid? Oli neid su tutvusringkonnas palju?

Mitte just palju, aga mõni ikka. Tähendab, kui on sõbrad, siis nendega räägitakse igasugustest asjadest. Mitte ainult mootorsõidukitest, veinist ja tüdrukutest, mis on iseenesest ju toredad teemad, aga vahel ka loetud raamatutest, nähtud filmidest jne. Ning juhtus sedagi, et mõni ühine tuttav viis mu kokku tõsise ulmehuvilisega – et teil peaks ühiseid teemasid olema. Niisiis oli inimesi, kellega võis rääkida ka ulmest, ja inimesi, kellega võis rääkida peamiselt ulmest. Nende viimastega sai isegi väikesi omavahelisi tõlkevõistlusi korraldatud, et mõne autori stiili paremini tunnetama õppida.

Millest tunned eesti keeles ilmuvas ulmes (nii algupärases kui ka tõlgetes) kõige rohkem puudust? Kui palju jälgid Eesti Ulmeühingu tegemisi ja oled kursis ilmuva värske eesti ulmega?

Ehk tihedast sõelast, mis igasugusel jamal ilmuda ei laseks. Aga ma alustaksin laiemalt, ingliskeelsest maailmast – millist ulmekirjandust ma üldse ootan? Ootan aprilli lõppu, sest siis peaks ilmuma William Gibsoni uus romaan. Järgmise aasta algust, sest siis peaks ilmuma Strossi „Vürstkaupmeeste“ järgmine osa – see ootus on küll pisut mõru, sest tõenäoliselt sari sellega lõppebki. Ootan, kas Richard Kadrey lisab Sandman Slimi seiklustele veel ühe osa või pühendub täielikult supervaras Cooperi sarjale. Ootan, kas Dave Hutchinson kirjutab kunagi valmis ka „Euroopa kevade“. Eks ma muidugi degusteerin üht-teist veel, aga valimatult kõike ei ole tõesti enam aega lugeda. Aga Eestis… Ma arvan, et mind rõõmustaks Kristjan Sanderi uus romaan. Ja Marion Andra uus romaan. (Mul pole küll ettekujutust, kas kumbki neist on üldse uue romaani kirjutamisele mõelnudki.) Kindlasti ilmub Maniakkide Tänavalt veel jutte, mis mulle meeldiksid. Ülejäänuga… on, nagu on. Ma sugugi ei välista võimalust, et keegi suudab pakkuda põnevaid üllatusi, aga väga optimistlik ma selles osas ei ole, minu jaoks on Elläi Tuulepäälse „Apelsinikollane“ seniajani jäänud selle sajandi parimaks kohalikuks ulmejutuks. Valdav enamus meie kirjutajatest – ja see ei käi ainult ulme kohta – pole stiili poolest veel 21. sajandisse jõudnud.

Juhan koos Strossiga. Pildistas Sash Uusjärv.

Milline on olnud ja on praegu Algernoni ja üldse kohalike ulmeajakirjade tähtsus Eesti ulmele?

Kunagi oli tähtis ja ajaloo osas jääb see tähtsus ju alles. Igatahes annab Kirjanike Liidu kodulehekülg lingi just Algernoni varasemale perioodile: 1998-2003.

Mingil ajal tundus, et kui toimetus oli sügava kõhklusega („no ei ole ju päris lootusetult vilets lugu…“) otsustanud mingi X autori loo üles panna, siis saatis autor Z järgmise numbri jaoks, otsekui toimetajate närvide proovilepanekuks, pisut veel kehvema loo. Asja tegi tülikamaks vaikiv kokkulepe, et kui lugu läks üles, ei olnud toimetajatel otsest kohustust seda kommenteerida – aga kui ei läinud, siis pidi autorile kirjutama, et miks. Et mis lool viga oli. Nii mindigi vahel kergema vastupanu teed ja pandi üles ka asju, mis toimetajate meelest kirjanduse mõõtu välja ei andnud.

Sellised mitte eriti tiheda sõelaga võrguväljaanded õigustavad end pigem siis, kui järgneb kiire lugejatepoolne vastukaja. Ja eriti veel siis, kui autor seda vastukaja arvestades jutu uuesti läbi kirjutab.

Fändomis on ikka kombeks üksteist innustada ja õlale patsutada või siis lihtsalt materdada. Sina oled pigem esinenud selliste tasakaalukate, aga samas tõrjuvate avaldustega... soovitad inimestel mitte kirjutada, kui nad ilma hakkama saavad jne. Mitte et see lubamatu või vale oleks, aga tahad sa seda lahti seletada?

Ma soovitan päris tõsiselt, et kui tuleb pähe enda meelest nagu hea mõte jutu kirjutamiseks, siis ei tohiks seda kohe tegema hakata. Enne, kui midagi kirja panna, tuleks vähemalt kaks nädalat oodata. Kui see mõte ka kahe nädala pärast hea tundub, siis võib proovida kirjutada. Kui ei tundu, siis… siis on maailm pääsenud veel ühest kehvast, mitte kellelegi vajalikust jutust.

Kirjutamiseks on vaja annet ja töökust ning midagi peab väga südamel olema. (Töökuse all ma mõtlen seda, et inimene kulutab kirjanikuoskuste omandamiseks ca kümme tuhat tundi. Nii palju kulub tööks vajalike oskuste saamiseks füüsikul, geneetikul, inseneril jne – miks arvatakse, et kirjaniku töö on lihtsam?) Ideaalsel juhul peaksid muidugi kõik kolm asja koos olema, kuid saab läbi ka kahega. Kui aga igasuguste eelduste asemel on ainult kinnisidee „tahan kirjanikuks“, siis on tulemus kurb. See midagi-väga-südamel-asi on vist kõige tähtsam. Ja seda ei saagi elus väga palju kordi juhtuda. Et siis nagu on olemas ühe-laulu-bändid, on olemas ka ühe-romaani-autorid ja minu arvates pole see etteheide. Mulle täiesti meeldib, kui inimene kirjutab elus ühe hea romaani või maalib kaks head pilti vms ja läheb siis oma eluga mingis hoopis teises valdkonnas edasi. Ning võibolla kirjutab paarikümne aasta pärast veel ühe romaani.

Oled kirjutanud mõned ulmejutud ja kolm mitteulmelist proosaraamatut. Miks on ulme hulk su loomingus nii väike? Või oleks õigem küsida, miks oled sa üldse kirjutamisest loobunud?

Ulmet ongi raskem kirjutada Aga nagu eelmises vastuses öeldud, midagi peab südamel olema. Ja tahes-tahtmata on negatiivsed emotsioonid siin positiivsetest inspireerivamad. NLiidu ajal oli see äng ikka üsna suur. Ning vähemalt enda jaoks olid mu tekstide sagedaseks teemaks otsingud, kuidas oleks võimalik elada nõuka võimu ignoreerides. Nüüd mulle meeldib elu Eesti Vabariigis, kogu vabadus, mida see pakub. Ainult et igasugused rohelised, sotsid ja ametiühingud on mulle üsna vastumeelsed. Mitte iga kord inimestena – nõuka ajal tundsin ma vähemalt kolme sümpaatset ja arukat kompartei liiget –, aga ma ei jaga nende tõekspidamisi. Nii et kui vasakvalitsus veel kaua peaks püsima, tuleb ehk endalgi jälle sõnarelva järele haarata.

Harry Dresden – nagu penitsilliin (Sash Uusjärv)

Alates selles ajast, kui Jim Butcheri „Dresdeni toimikute“ sarja esimene raamat „Tormirinne“ 2000. aastal ilmus, kuni tänase päevani välja võib selle kohta leida tõenäoliselt kõige vastuolulisemaid kommentaare ja arvutusi kui ühegi teise Butcheri teose kohta. See kas meeldib väga või ei meeldi üldse. Kas toimib või ei. Umbes nagu penitsilliin – paljud bakterid ei suuda sellele vastu panna, aga on hulk, mis on resistentsed. Miks ometi? Vaatame õige lähemalt.

„Tormirinde“ peategelane Harry Dresden on võlur. Teades, et tegu on romaaniga, mis kuulub urban fantasy žanri, pole see muidugi kuigi üllatav. Ütleks isegi, et see sobib lausa nagu rusikas silmaauku. Ja Harrys on ühendatud paljud klassikalise võluri klišeed – tarkus, pahurus, sarmikus ja võimas vägi, kuigi ta seda ise võib-olla ei tea (või siis on otsustanud sest mööda vaadata). Seda muidugi meie, lugejate huvides. Umbes nagu on lemberomaanides kõige kaunimad kangelannad alati sellised, kes ise ka ei saa aru, kui ilusad nad on.

Harry Dresden on ühtlasi eradetektiiv, sest teisest küljest kuulub „Tormirinne“ paranormaalsete krimiromaanide sekka. Jällegi peavad kõik, kes on vähegi kunagi klassikalisi krimilugusid nautinud – olgu siis kirjanduse, koomiksi või filmi kujul –, möönma, et suur osa klassikalisi eradetektiivi parameetreid (pun intended) on esindatud – Harry on nutikas, (enese)irooniline ja pidevas rahahädas (aga väga eetiline), pikk ja karuselt kena, naiste vastu vanamoeliselt viisakas (aga ometi üksik) ja kannab pikka musta tolmumantlit. Juuksed alati natuke sassis, lõug alati veidi karvane, üleüldises mõttes alati mingis suuremas või väiksemas (tavaliselt suuremas, aga see selgub hiljem) jamas. Tal on ilmetu tolmune kontor mingis Chicago ilmetus tolmuses (kui ei saja) korrusmajas, uksel silt „Harry Dresden. Võlur“. Alumises lauasahtlis pudel odavat burbooni. Või siis skorpion. Või mõlemad. Ma ei hakka spoilima.

Kolmandaks on Harry Dresden mässaja. Mitte sellist „meie reliikvia on vabadus!“ sorti, aga mitte ka sellist härra roboti stiilis ussitavat „nad isegi ei näe meie tulemist“ sorti, vaid seda kõikseparemat, kõikseromantilisemat, kõiksemeelelahutuslikumat „mine persse, ma olen selleks sunnitud“ sorti. Sedasorti, milleks on sunnitud inimesed, kelle kohal ripuvad Damoklese mõõgana (alusetud) süüdistused ja tasumata arved ning kellel Kuri Saatus ei lase kohe üldse mitte võimuorganitega – olgu selleks siis Chicago politsei eriuuringute osakond, võlurite kogukonda ohjav Valge Nõukogu, kohalik (le-gen-daar-ne – me räägime siin ju Chicagost!) maffiaboss või teispoolsuse kolmest eelpoolmainitust veelgi veidramad jõustruktuurid – heale jalale jõuda, rääkimata veel haljast oksast.

Mõtle nüüd siia juurde alalõpmata lämmatavalt palav või paduvihmane Ameerika suurlinn, kus tegutsevad kõikmõeldavad inimkonna jätised, ning lisa sellele kõikmõeldavad jätised, keda võib eales paranormaalsest maailmast leida, ning voilà! – täiuslik tegevuspaik, kus üks võlurist detektiiv tunneb end nagu kala vees. Või nii võiks vähemalt arvata, sest ilma igasuguse spoilimiseta pean ütlema, et enamuse ajast sipleb Harry nagu kala kuival ja on üldse ime, kuidas ta on sarja nüüd juba viieteistkümnenda osani on suutnud elus püsida.

Kui oled lugemisega juba siiani jõudnud, siis ilmselt on sul juba tekkinud küsimus, et kuidas see kõik on seotud küsimusega, mille alguses esitasin – miks on „Tormirinde“ retseptsioon niivõrd vastuoluline? Kirjandusteose või selle kangelase edu lugejate seas sõltub enamasti võrdsetes osades klišeedest, mis on segatud originaalsete ideedega, et lugeja suudaks end samastada, kuid alati jääks üllatusmoment. Selles osas vastab „Tormirinne“ pea kõigile nõudmistele, kuigi klišeed on ehk veidi ülekaalus. Ja kuigi see klišeede küllus mingis mõttes suurendab loo meelelahutuslikku väärtust, sest sa ei pea lugedes samastumiseks kuigivõrd pingutama, siis teisest küljest tõuseb osa lugejate puhul igavusrisk kriitilisele piirile ähvardavalt lähedale või ületab selle.

Kui mina „Tormirinnet“ esmakordselt sõbra soovitusel (aitäh, Veiko!) inglise keeles lugesin, kulus selleks vist õhtu või kaks. Harry oli tore, film noir stiilis detektiivilugude paroodiline taust töötas, aga… naah. See kõik oli juba kuskilt loetud-nähtud-teada, üllatusmoment, ohoo-kogemus jäi nõrgaks. Jätkasin sarjaga ehk aasta hiljem teise sõbra õhutusel (aitäh, Riivo!), kes kinnitas, et esimese paari osa teatud kirjanduslik tuimus (ära loe „igavus“, seda sõna nende lugude puhul kohe kindlasti kasutada ei saa) kaob sama kärmelt kui pitsa haldja hammaste vahele, ning tal oli õigus. Kui teine osa oli veel karusevõitu ja loperdav, siis iga järgmise osaga paraneb nii Butcheri karakteriloome kui ka fabuleerimisoskus lausa deemonike hüpetega. Sa tahad selle sarjaga edasi minna. Usu mind. Juba kas või peategelase, Harry Dresdeni pärast. See klišeekutt on üllatusi täis. Tõsi, päris kindlasti on ta ka ainus tegelane raamatus, kelle tegelaskuju selles raamatus on veidi pabernukust lihavam. Umbes kolm „juhulikult“ pillatud lauset tema mineviku kohta on ääretult intrigeerivad ning tema kaks korterikaaslast – puumamõõtu kass Mister ja inimkolbas pesitsev eoonidevanune seksihull õhuvaim Bob on mõlemad lahedad tegelased – aitavad samuti veidi (rohkem küll järgmistes osades) enam avada Harry isiksuse peidetud tahke.

Ülejäänud „Tormirinde“ võtmetegelased on parimal juhul skitseeritud vaid niipalju, kui see loo edenemisele kaasa aitab. Karrin Murphy, politsei eriuuringute (loe: paranormaalsete) osakonna juht (blond, ilus ja tark ja tugev), Susan Rodriguez, kohaliku kollase paranormaalsetetes asjadest kirjutava ajalehe (brünett, ilus, tark ja tugev) reporter, oma kadunud (paranormaalusest huvituvat) abikaasat otsiv ilustarkjatugev pereema Monica Sells (blond), tema ilus, kuri ja ahne mees Victor Sells ja nii edasi. Erandiks ehk maffiaboss Marcone, kes ilmub episoodiliselt ega mängi selles loos just väga suurt rolli, kuid veidral kombel tundub elusam, kaalukam ja rohkem „päris“ kui kõik ülejäänud kõrvaltegelased kokku. Järgnevaid lugusid silmas pidades on sel ka oma mõte, kuid ühe asjaga tuleb Jim Butcheri puhul leppida, nii „Tormirindes“ kui pärast seda – ükski tema naistegelastest ei tõuse kõrgemale pin-up tibide ja krimisarjade hädasolevate daamikeste tasemest. Natuke lohutab see, et Dresden ise on kah paras karikatuur, kuigi tema puhul toimub (sarjas) siiski teatud areng mingigi komplitseerituse suunas. Õnneks see väga ei häiri.

„Tormirinne“ on lugemist väärt ka loo enda pärast, olgu sel siis kui palju vigu tahes. Lõppude lõpuks oli see ikkagi Butcheri kõige esimene raamat, mis sündis loole lisatud järelsõna kohaselt ühe kirjutamise õpitoa käigus – juhuslikult nagu penitsilliin. Kuigi „Tormirinne“ – nagu ka kõik järgmised raamatud – on eraldiseisev lugu, mille otsad lõpuks oi-kui-puhtalt kokku sõlmitakse, on Butcher sarja loonud kahte, kui mitte kolme omavahel kokkupõimitud looliini kasutades. Ja kui selle ühe, antud juhul mõrvauurimise ja kadunud abikaasa asi leiab lahenduse, siis ülejäänud hakkavad alles hoogu koguma ja joonistuvad välja „Toimikuid“ edasi lugedes. Lool endal ei taha ma siin pikemalt peatuda, kuna see tähendaks päris põhjalikku spoilimist, aga ühte võin küll öelda – nüüd eestikeelset varianti lugedes (see oli mul kolmas kord) imestasin ikka veel, kui kohutavalt loominguline on Butcher oma kangelase teele häda ja hävingu külvamisel. Iga kord, kui arvad, et Harry asjad on põhjalikult perses ja enam hullemaks minna ei saa, siis sa eksid. Saab. Ja läheb. Ja siis veel üks vint peale. Ja olles öelnud, et autor on hävingu tekitamisel kohutavalt loominguline, pean ma samuti (imetlusega) tunnistama, et lahendused on samuti ootamatult leidlikud, mitte deus ex machina – päkapikkude vägi ja Manwë kotkad ei saabu mitte kunagi õigel ajal. Ning jah, seda ütleb teile Tolkieni tulihingeline fänn – see on tore!

Lõpuks (aga mitte päris) tahan ma tõesti innustada kõiki Butcheri „Dresdeni toimikuid“ lugema selle stiili pärast. Autori mõnusalt napisõnaline, humoorikas ja eneseirooniline kirjastiil kaalub suuremalt jaolt üles paljud ta esmateose vead või vähemalt mõjub leevendava tuimestusena. Kui su huumorimeel ja suhtumine maailma vähegi klapib tema omaga, istud „Tormirinnet“ lugedes täpselt samamoodi muie suunurgas ja keel põses, nagu Butcher ise tõenäoliselt kirjutas.

Lõpumärkusena pean siiski porisema tõlke teemal, mis on parimal juhul keskmine. Näib, nagu poleks tõlkija autoriga alguses sina-peale saanud, sest tekstis on palju vigu ning lugemist häirivad väga kõiksugu keelekomistused ja lausekonstruktsioonid, mille otsa pidevalt takerdud („Võtsin temaga laisalt silmside“). Sõna „impregneermantel“ Harry kehakattena toob pisara silma, isegi kui materjal oli tõepoolest impregneer – mis vanal heal detektiivide vihma (või tolmu)mantlil viga on? Ja päris kindlasti ei ole see lukuga mantel, tule taevas appi… Riietuse otsa komistamist oli mujalgi, nt casual sports jacket ei ole spordijakk ja Marcone selga spordijakk panna tundub igas mõttes ebaloogiline. Kinky ei ole „veider raiskamine“, isegi mitte (eriti mitte!) konteksti arvestades. I’ll get you a drink while I refuse to tell you anything ei tähenda „keeldun midagi rääkimast enne, kui olen saanud sulle joogi pakkuda“. Vastupidi. Ja nii edasi. Ma ei jätka sel teemal pikemalt (eriti kuna olen sirvinud juba ka teise osa tõlget ja see on märksa parem.) Aga! Umbes poole raamatu pealt asi paraneb oluliselt – kuigi konarusi tuleb ette hiljemgi, ei ole neid enam kuigi palju ja lugemine muutub sujuvamaks.

Nii et kinnitan kõigile Butcheri neitsidele (nii eestikeelse tõlke mõttes kui ka üleüldse), et osta ja loe, sest kui sulle meeldib põnevus ja hea huumor, siis seda saad sa „Tormirindest“ küllaga. Ja sa saad seda jätkuvalt ja aina paremas kvaliteedis aina edasi – mis võiks olla veel parem!

Repliik: Žanrikirjanduse alaväärsusest (J. J. Metsavana)

Ma usun, et kõik põhjalikumalt ulmega kokku puutunud inimesed on kogenud peavoolu kirjandusinimeste halvustavat suhtumist. Ulme, see on mingi lastekirjandus! Üheplaaniline, etteaimatav, kindlates stampides kinni olev puuduliku karakteriloomega ja tõsiseid teemasid tagaplaanile jättev eskapistlik meelelahutus!

Viimasel ajal on hakanud ulme maine üleüldises plaanis siiski paranema. Peamiselt seepärast, et plahvatuslikult on suurenenud peavoolu autorite hulk, kes kasutavad enda tekstides samuti ulmekirjanduse võtteid või elemente. Kahjuks on aga suhtumine žanriulmesse endiselt sama negatiivne. Isegi paljud üht jalga pidi ulmemaailma astunud slipstreami või maakeeli hämarulmet kirjutavad autorid peavad seda vähemväärtuslikuks.

Mina usun, et need inimesed ei saa lihtsalt žanriulme mõttest aru, hämarulme või slipstream on tehniliselt ikkagi tavalise peavoolu kirjanduse rikastamine mingite ulmeliste elementidega. See tähendab, et antud kirjandus jääb oma põhimõtetelt ja põhiolemuselt inimeste hingeliste üleelamiste ja sisekaemuste keskseks, kasutades literatuurset ja keerukat keelt.

Žanrikirjandus on aga peamiselt ideede ja maailmate arendamine, selle esmaseks eesmärgiks on pakkuda elamust läbi autori loodud maailma kogemise või suurepäraste mõttemängude kaudu. Ehk siis lähenemine on tegelikult täiesti teine, mis tingib ka teistsugused mängureeglid, kui on peavoolus, ning ka erineva kirjakeele.

Seejuures on žanrikirjanduse keele lihtsus tegelikult puhtalt näiline. Peavoolu kirjandus on tegelikult paradoksaalsel kombel palju kergemini omastatavam. Me teame kõik, mis tunne on olla inimene, saada haiget, armuda või olla murtud südamega. Aga mis tunne on olla viis korda suurema gravitatsiooniga planeedil keset metaaniookeane? Või kuidas on võimalik samastuda täiesti digitaalse transhumanistliku olendiga? Sellised mõttemängud panevad meie ajule märksa suurema koormuse. Ehk teadusliku fantastika lugeja peab kulutama märksa rohkem fantaasiat sellele, et kogu maailma vaimusilmas taas luua.

Üks suurepärane näide on Hannu Rajaniemi "Kvantvaras" - tehniliselt on tegemist kõigile žanrikirjanduse nõudmistele vastava tekstiga, olles seikluslik, lihtsa tundeeluga karakteritega kosmoseooper. Samas loob Rajaniemi suurepärast uut maailma, kus arendab välja uusi olematuid tehnoloogiaid ja leiab kohe neile ka viise kuritegelikuks ärakasutuseks. Lisaks püüab autor piiluda teispoole singulaarsuse sündmuste horisonti ja tuleb sellega suurepäraselt toime, pakkudes seejuures näiteks siinkirjutajale suurt avastamisrõõmu ja ka peale lugemist mõtisklusainet terveteks päevadeks.

Sama teost on oma magistritöös „Teadusliku fantastika tunnused ja ulmeterminite tõlkimine Hannu Rajaniemi teose "Kvantvaras" kahe peatüki tõlke näitel” kasutanud ka Pelle Tuulik, kes käib (autoriteetidele toetudes) välja teooria, et teadusulme levinuim stiil – proosaline pragmaatilisus – on tõenäoliselt vältimatu. Ehk selle funktsionaalse stiili puhul mõjub tehismaailm usutavamalt ja tugevamalt. Fantastiline, võimatu ja vaevu usutav maailm segatuna silmnähtavalt objektiivse kirjastiiliga aitab luua tervikliku ja töötava teksti.

Seega žanrikirjanduse näilist lihtsust rünnates unustatakse või jäetakse tähelepanuta põhjus, miks see nii on. Proosaline pragmaatilisus pole mitte laiskus või saamatus, vaid kirjandustehniline võte, mis aitab maailmat paremini luua – maailma, mille loomine ongi sageli autori esmane eesmärk. Žanrikirjandus pole kuidagi alaväärsem seetõttu, et kasutab teistlaadseid töövahendeid kui peavoolu kirjandus.

Raamatuarvustus: Maa, kus puudel pole varju (Triin Loide)

„Raamatutes on rohkem või vähem kahtlasi asju. Nii leidub ka rohkem või vähem keelatud raamatuid. Kahtlane on kõik see, mis kirjeldab Linna ja sealset eluviisi. Neil teemadel on lubatud ainult ametlikud trükised ja käsiraamatud. Osa sõnu on nii rangelt keelatud, et see, mida nad tähistavad, kaob viimaks ära – mitte ainult Tasandikult, vaid isegi Linnast. Kui asjad kaovad, peavad kaduma ka inimesed, kes need on teinud.“ (Kalda, 2017: 97)

“Maa, kus puudel pole varju” on Eesti juurtega prantsuse kirjaniku Katrina Kalda kolmas romaan ja seejuures naise esimene ulmeromaan. Avaldatud Prantsusmaal aastal 2016, eesti keeles ilmus 2017. aasta detsembris Anti Saare tõlkes.

Kauni helesinise kaanekujunduse taga peitub üsna rusuv düstoopia, mis sõtkub mööda vanu ja tuttavaid, sedasorti kirjanduse armastajale juba armsaks saanud radu – märksõnadeks on autoritaarne politseiriik, peategelaste ahtakese maailma ängistav piiratus, aimatav kliimakatastroof, range autoritaarne (tarbimis?)ühiskond, moodsa aja orjandus, defitsiit ja talongid, lakkamatu ajupesu. Teos on sünge nagu vabrikusuits, alternatiivsete pealkirjadena oleks autor võinud kaaluda ka „Tuhk, tusk ja trööstitus“ või „Lootus sureb näljasurma“.

Kohe hakatuseks võiks märkida, et tegu on düstoopilise olustikuromaaniga, mis tähendab, et hoogsat, sisutihedat tegevust, plahvatusi või muidu actionit on raamatus vaid näpuotsaga, ja põhirõhk on mõtisklustel, mälestustel, vaatlustel, igapäevasel ellujäämisvõitlusel. Raamat ei koosne muidugi ainult olustiku- ja olmekirjeldustest, aga meenutab selles osas suuresti näiteks Cormac McCarthy The Road’i: kulgemine läbi masendavalt halli ja mõttetu maailma lootusetuna tunduva homse poole. Mulle on selline kirjandus sümpatiseeriv, aga oletan, et küllaltki paljudele inimestele võib selline lähenemine igavana tunduda.

Peategelasi on raamatus kokku kolm – vanaema Sabine, ema Astrid ja tütar Marie. Teadlane, unistaja, kohaneja. Minevik, olevik, tulevik. Eit, ema, tütarlaps. Sümboolika on ilmne, aga jääb oma ilmsuses siiski tagasihoidlikuks ega muutu kunagi liiga pealetükkivaks. Teoses vahelduvad vanaema lakoonilised ja lühidad päevikusissekanded (paber on defitsiit!) tütre melanhoolsete minevikuheietuste ning tütretütre küünilise, ent nooruslikult optimistlike ja vastuhakkavate mõtisklustega. Kõik kolm jutustajat vahendavad lugejale maailma läbi esimese isiku. Just nii, nagu nad seda näevad või näha tahavad.

Süžee ja jutu raamistik millegi väga originaalsega silma ei torka, tegelikult võiks pisut küüniliselt väita, et raamatus pole vist mitte ainsatki algupärast ideed. Raamatus on Linn ja on Tasandik. Peategelased elavad Tasandikul, mis on suur väljaheidetute-küüditatute koloonia. Seal rügatakse armutult tööd teha, saades vastutasuks Linnalt koha, kus magada, ning pisut süüa ja esmatarbekaupu. Tasandikuelanikud elavad viletsuses, reostuses, näljas ja vaesuses ning tegelevad põhiliselt Linna prügi, ülejääkide ja jäätmete sorteerimise ja taaskäitlemisega. Linn ja Tasandik moodustavad binaarse süsteemi, kus Tasandik tiirleb planeedina ümber Linna ning Tasandikul omakorda on veel kaks väikest kuud – Ääremaa ja Toksiline tsoon. Esimesse satuvad need, kes ei leia tööd või on vaimust nõrgad või vigased – kerjused ja hütielanikud. Teine on põhimõtteliselt surmaotsus neile, kes Tasandikul reegleid rikuvad. Umbes teose keskel tekib emal ja tütrel absurdsevõitu idee Tasandikult põgeneda ja Linna tagasi minna (justkui neid seal keegi avasüli ootaks!), sekundaarne liin on Sabine’i katse Tasandikul iseseisvaks ja Linnast sõltumatumaks muutuda ning leida viis, kuidas ilmselt ökoloogise katastroofi läbi elanud maal ise toitu kasvatada. Aga düstoopilise olustikuromaani juures polegi vast niiväga oluline see, millest kirjutatakse, vaid kuidas kirjutatakse. Selge see, et „tugev murrab nõrgema“-tüüpi ühiskonnas vägistatakse noor tütarlaps, keda meile ilusana kirjeldatud on, mingil hetkel ära (seda võiks lausa Tšehhovi tütarlapseks nimetada düstoopiates), ja inimestel on unistused üksnes selleks, et nende abil vähemalt oma peas kuskile paremasse paika põgeneda ja et need jõhkralt puruneda saaks. Mida muud ühelt düstoopialt siis õieti tahtagi? See ongi asja võlu, kui see kõik vaid on sidusalt ja hästi kirja pandud. Kalda on õnneks hea kirjanik ja Anti Saar on hea tõlkija, nii et teose üle kolmesajale leheküljele kirjapandu ei hakka oma vaikses voolamises igavana tunduma. Peale läbilugemist tahaks end muidugi põhjalikult pesta ja väriseva käega suitsu teha, pilk klaasistunult kaugusesse suunatud.

Mõni sõna tegelastest ja raamatu maailmast lähemalt. Vanaema Sabine on metoodilise, loogilise ja pragmaatilise mõtlemisega inimene. Raamatu kontekstis üsna selgelt mineviku igand – mõtleja, analüüsija, tegutseja, otsija. Botaanik ja teadlane nagu ka tema isa, kellest õieti midagi teada ei saa. Too oli hinnatud teadlane, jõukas mees, kes võis elada heas linnarajoonis, kuniks ta uurimisvaldkond kuulutatakse riigivastaseks, kahtlaseks. Siis – kadus. Nagu kõik kahtlased asjad. Oletatavasti saadeti ta Linnast kaugele eemale Tasandikule koos muu rämpsuga. Astrid on Sabine’i tütar, sündinud, kohanenud ja kasvanud Linnas. Kunstniku- ja poeedihingega neurasteeniline, eluvõõras noor naine, sinisilmne armastaja ja abielumehe armuke. Saab peale oma ülemusest rasedaksjäämist loodetud suure armastuse asemel üheotsapileti Tasandikule koos oma emaga. Seal sünnib Marie, tütar, kes muud peale Tasandiku ei tunne ega teagi. Teose läbivaks motiiviks on kolme täiesti erineva inimese ja erineva sugupõlve võimetus kohaneda muutuva maailmaga, võimetus üksteist mõista või isegi soovida üksteist mõista.

Linnast saame väga vähe teada. Mõned üksikud seigad Astridi minevikumälestustest ning see vähene, milleni Marie kustumatu teadmistejanu viib. Elad seal, kus kästakse, sööd seda, mida parasjagu kätte saad, laulad sellel viisil, mis ette antakse, hüppad läbi rõngaste, naeratad laialt ülemustele ja loodad, et sul õnnestub võrdlemisi nähtamatuks jääda. Detaile ja üksikasju antakse lugejale napilt. Ühenda punktid ja vaata, mis ridade vahelt paistma hakkab. Linnaelus võib aimata nuhke, repressioone, pealekaebuseid, taevassekerkivaid halle paneelmaju, tuima käsuseadust ning külma ja hingetut bürokraatiat. Siiski, Linnas nähtavasti saavad vähemalt mõned inimesed üsna mugavalt elada – on elektrit, sööki, riideid, privaatsustki. Jäätist ja pudelipiima. Juurvilju, mis pole mädanenud. Raamatuid, mis pole veel keelatud. Muusikat, mis on heaks kiidetud. Parke. Muidugi tuleb alati meeles pidada, et me pääseme Linna ligi üksnes läbi kellegi teise silmade, mälestuste ja unistuste, nii et jääb lugeja enda otsustada, kui usaldusväärseks ta sellesisulisi mõtisklusi peab. Siit-sealt pudeneb vihjeid, et Linna elu pole Tasandikuelust kuigivõrd parem ja Marie unistustes eksisteeriv mütoloogiline Linn on üksnes kujutelm. Jääb üsna tugev mulje, et Linna ja Tasandiku erinevused on kosmeetilised ja kuigi elu Tasandikul rikub rängalt tervist ja on vilets, siis see on kõvasti vähem neurootiline.

Ajas ja ruumis on toimuvat raske kuskile paigutada. Esialgu arvasin, et ehk pole raamat üldse kuidagi eriliselt planeet Maa ja selle ajalooga seotud, on lihtsalt lugu üksinda eksisteerivas universumi- või dimensioonikillus, aga siia-sinna pikitud vihjed osutavad sellele, et maailmal on meile tuttav ajalugu. Taimedel on ladinakeelsed nimetused, möödaminnes mainitakse Soodomat ja Gomorrat, Egiptust, Aleksander Suurt. Seega on tekst mitte puhtalt spekulatiivne muinasjutt, vaid üritab olemasolevast maailmast midagi lugejale ekstrapoleerida. Autor on aga üsna osavalt suutnud vältida moraliseerivat epistlipidamist ning niigi ilmsele tähelepanu juhtimisega lugeja patroniseerimist. Raamatu maailm ja ühiskond on taustaks selle loo peategelastele ja nende arengule läbi aastate, mitte pole nood oma ühedimensioonilisusega segamas autori palava loengupidamiskirge, nagu tihtipeale selles žanris olema kipub. Loomulikult on iga düstoopia põhiliseks leiva- ja tõmbenumbriks tõhus sotsioloogiline horror koos paraja annuse misantroopiaga, nii ka Kaldal, aga see on esitatud vähemalt mulle üsna vastuvõetaval kujul, ilma suurema ideoloogilise propagandata.

Ajas ja arengus paigutamine pole sugugi lihtsam – on olemas rongid, trammid, autod. Elekter. DNA. Lennukeid ei mainita. Internetti ei mainita. Arvuteid ja roboteid ei mainita, teose edenedes mainitakse möödaminnes kiipe ja kiipkaarte. Pea ainsad konkreetsed vihjed ajale annab Sabine, kes viitab Dahlgreni fülogeneesi süsteemile ja mainib, et „See on esimene taim, mille DNA tervenisti üles kirjutati; minu isagi osales selles“ (Kalda 2017: 14) . See kõik seab sündmustiku mitte varasemaks kui 1975, kui oletada, et jutustus järgib üsna täpselt meie olemasolevat, teadaolevat ajalugu. Ühiskonnakorralduses on tugevaid sarnasusi Nõukogude Liiduga, mis on autori tausta arvestades üsna mõistetav, aga ma siiski väldiks iga autoritaarse süsteemi pelgalt Liidu peegelduseks taandamist. Oletan, et ma ei tee Kaldale liiga, kui arvan, et tema loodud maailma atmosfäär ja aines on sellest mõjutatud, aga seejuures on tema loodud maailm täiesti iseseisev düstoopiline totalitarism, kus korraga on keelatud või rangelt tsenseeritud nii teadus, kunst, religioon, kirjandus kui ka teisitimõtlemine. Mis üldse lubatud on või mis on Linna ideoloogiline taust, jääb ebaselgeks.

Linnas on ärikvartal, poolekilomeetrised peegelseintega pilvelõhkujad. Aga ressursse ja elektrit on napilt, nii et Linn saab elutseda ainult silma alt eemale paigutatud orjakoloonia töökäte abil. On’s tegu post-apokalüptilise teosega? Eksisteerib ka elu väljaspool Linna: põgusalt, möödaminnes märgitakse, et vanaema Sabine ja tema isa reisisid tihti. Kuhu? Teistesse Linnadesse? On olemas hotellid, seega reisitakse ehk ka Linna. Üksikute linnriikide tõus globaalse tarbimisühiskonna varemetelt? Ehk on jutustuse aluseks globaalne ökokatastroof ja ületarbimine, mis senise elu jätkamise võimatuks muutis? Või on Linn ja Tasandik hoopis anomaaliad, millele ülejäänud maailm justkui läbi sõrmede vaatab, ning keskkonna häving lokaalne?

Siinkohal muutub raamatu tugev külg - kirjanik jätab lugejale ruumi ise mõelda - tegelikult samal ajal ka nõrgaks küljeks, sest kohati on tühimikud lihtsalt liiga suured. See on üldiselt hea, kui teos viskab üles rohkem küsimusi võimalusi kui vastuseid. Üsna nüri on lugeda raamatuid, kus autor üritab igal leheküljel sulle hoolikalt pakendatud valmistooteid suhu toppida. Kaldal on suurepäraselt õnnestunud lugeja panna sarnasesse olukorda Tasandikuelanikega – elad nagu kass pimedas keldris, sa ei tea, kas väljas on öö või päev, ja oled rahul, kui nälga ei sure.

Aga kas ma lugejana peaksin soovima, et see kass siiski keldrist välja saaks, või hoopis tuliselt lootma, et teda sellest keldrist välja surema ei aeta? Kas ma peaksin Marie põgenemisunistustele kaasa elama või pead vangutama, et jälle üks rumaluke ei oska hinnata sedagi vähest, mis tal on? Kas Sabine katsed põllumajandust viljeleda on lihtsalt vana naise eskapism surevas maailmas või võti tulevikku? Kas Tasandikuelanike näiline olukorraga leppimine on märk nende üldisest nõmedusest ja mandumisest või hoopis lõplikult nälga surra kartvate inimeste alandlikkus ja hirm eksiili saatmise ees? Sedasorti passiivsust usuks kogukonnalt, kes on sajandeid isoleeritult elanud ja kelle jaoks Linn koos oma elanikega oleks midagi müütilist ja kõikvõimsat, ent teos sätestab kohe alguses, et „kaadrivoolavus“ Tasandikul on suur ja paljud inimesed on alles hiljuti Linnast saabunud, ja neid saabub terve teose jooksul üha juurde ja juurde. Tasandik ei ole otseselt vangla, see ei ole kõrgete müüride taha kängitsetud kogukond.

Mis neid inimesi seal siis kinni hoiab? Teadmata õieti mitte midagi Linna-Tasandiku ümber asuvast maailmast või isegi Linnast endast, on raske tegevusega kuidagi suhestuda, pooli valida, seisukohti võtta, kellelegi kaasa elada, aru saada olukorra tõsidusest. Teose tegelastel, tegevustel, mõtetel, unistustel, konfliktidel puudub laiem kontekst ja see on tõsine puudujääk, mida isegi Kalda poeetiline maailmatunnetus ja kirjutamisosavus lõplikult hüvitada ei suuda. Raamat töötaks ehk sarja esimese osana, aga iseseisvana jääb see kõik natuke lahjaks. Mu arvamus triloogiadest või pentaloogiateks arenevatest ulmeromaanidest on üsna neutraalne, aga see raamat lausa karjub paari-kolme järje järele, mis aitaksid suuremaid auke kinni lappida, maailma tihedamaks ehitada ning juba olemasolevat laiemalt mõtestada. Praegusel kujul loob tekst olukorra, et rahuldatud saab küll iha lugeda muserdavat ja kohati rõlgevõitu düstoopilist kirjandust, lugemisele kulutatud aeg on üsna hästi kulutatud, aga lõppkokkuvõttes on kõigist tegelastest ja nende saatusest üsna ükskõik.

Aga võib-olla see oligi teose eesmärk?

Raamatuarvustus: Cthulhu kutse (Liisa Vesik)

Kõigepealt kõige tähtsamat ära öeldes tuleb tõdeda, et on väga tore, et eesti keeles ilmus selline paks kogumik Lovecrafti jutte. Ja veel Eesti Kultuurkapitali toetusel. Kõvade kaantega, heas köites, raamat, mis kestab, muljetavaldava kaanega, autori parimate lugudega.

Lovecraft on selles mõttes kirjastajatele kerge saak, et tema teoste autoriõigused on aegunud ning pole vaja pidada läbirääkimisi agendiga. Ta on kerge saak ka lugejale, sest väga palju materjali on võimalik leida veebist. Seega kes soovib, võib eestikeelsed tõlked ja paberil raamatud vahele jätta ning suunduda tasuta allikatesse lugusid lugema. Ja sellegipoolest, ma kordan, on väga tore, et neid jutte saab lugeda eesti keeles paberilt.

Eesti keeles saab ka kuulata ühte juttu, mis on sisse loetud sarja Tumedad Tunnid jaoks ja lugeda Reaktorist lugusid „Dagon“, „Festival“ ja „Erich Zanni muusika“.

Kindlasti tuleb tunnustada kirjastaja ideed kaante sisekülgede osas – esikaane siseküljel on näide Lovecrafti ja (teise väga hea õuduskirjaniku) Clark Ashton Smithi vahelisest kirjavahetusest. (Sealjuures on vahva tabada, et ta nimetab kirjasõpra Klarkash-toniks ja sama nimega iidne esineb jutus „Pimeduses sosistaja“; ka ise kirjutab ta kirjale alla väga huvitava nimega). Tagakaane siseküljel on näide jutu käsikirjast just nii, nagu ta kirjutas, mahakriipsutuste ja vahelekirjutamisega – pean tunnistama, et kui sõbrad aitasid teda juttude masinal ümberlöömisega, et neid kirjastajatele saata, siis olid nad väga osavad dešifreerijad.

Kiiduväärt on töö, mida Raul Sulbi teinud on raamatu lõppu lugude ja autori tutvustuse kirjutamisel. Iga loo kohta on antud taust – sa võid seda lugeda, sa võid selle lugemata jätta, sest need „sissejuhatused“ on koondatud kõik raamatu lõppu -, mõnda on väga huvitav lugeda. Samuti oli üllatavalt huvitav lugeda autori eluloo ülevaadet (60 lk!) ning saada sellest aimu, miks mõni asi oli, nagu oli, ja kuidas see kõik kujunes. Selle ülevaate on Raul Sulbi kokku pannud, arvestades viimase 16 aasta jooksul läänes tekkinud kriitilist arusaama Lovecraftist, ja ma usun tema sõna selle kohta, et see on informatiivsem kui Michel Houellebecqi "Maailma vastu, elu vastu" (LR 2016, 38–39), mis kajastab vaid ühe mehe teooriaid ja heietusi Lovecraftist (Metsavana arvustus).

Enamik kogumikus „Cthulhu kutse“ ilmunud jutte on viimase 25 aasta jooksul erinevates allikates juba eesti keeles ilmunud. Selle kogumiku jaoks on paljud jutud tõlkijate poolt uuesti üle vaadatud, kärbitud versioonist on tehtud täielikum, jne. Kuna aga raamatu peale kokku on 7 tõlkijat, on tulemus toimetaja tööst hoolimata üsna kirju. Ärritavalt hakkas näiteks silma, et ühe loo jooksul oli mõni kohanimi tõlgitud ja mõni tähenduslik nimi jäetud inglise keelde. Mario Kivistiku tõlkekeel oli selgelt äratuntav ja nii oli ka mõni teine.

Ühte kogumikku koondatuna on lugude nimed veidi probleemsed – lugeja jaoks. Nad moodustavad monotoonse nimekirja, kus pealkiri ei pruugi mitte midagi loo sisu kohta öelda, mistõttu tuleb järele vaadata, millise pealkiri taga peitub lugu, mida sa sõbrale kiita tahtsid. Oli see „Olevus ukselävel“ või „Pimeduses sosistaja“ või „Pimeduses kummitaja“? Osa minust soovib, et neile oleks pandud eesti keeles selgemalt eristuvad pealkirjad – ja teine osa minust kujutab ette, millist segadust see edaspidi põhjustaks, kui jutul oleks mitu tõlkenime.

Lugedes häiris, et jutukogus olid nö normaalse pikkusega juttude vahel lühiromaanid. Kuna kogumik on pandud kokku sooviga esitada autori paremikku, siis võib see olla paratamatu. Aga kui oled end vaimselt ette valmistanud jutu lugemiseks, tekib lühiromaani lugedes mingil hetkel tunne, et hei, see lugu on juba nii kaua kestnud, kas ta lõppema ka hakkab? „Pimeduses sosistaja“ jäigi mul pooleli, sest minu jaoks lugu aina venis.

Minu enda lemmiklugu? „Kummaline kõrge maja udus“. Täiesti teistsugune kui Lovecraft üldiselt. Paremuselt teine – „Vari Innsmouthi kohal“.

Raamatut esitleti Tallinnas ja Tartus. Tartu raamatuesitluse võttis Reaktor ka linti.

Vestluses Raul Sulbiga rääkis Mari Peegel kogumikust teemal „Lovecrafti kirjastaja: ehe õudus on kirjanduses veel nišitoode“ (artikkel on maksumüüri taga).

Arvustuse kirjutamisel on kasutatud nii kogumikku, esitlusel räägitut kui ka ajakirjanduses loetut.

Intervjuu: Marge Nelk (Heli Illipe-Sootak)

Iga raamatu sünniks on reeglina vaja mitut inimest: kirjanikku, kunstnikku, küljendajat, keeletoimetajat, korrektorit, trükikoja kontaktisikut. Raamatut ostes märkab lugeja eelkõige kirjaniku nime. Tõeline raamatugurmaan aga paneb tähele kindlasti ka seda, mis on toimunud raamatuteo köögipoolel ehk kas raamatul on pilkupüüdev kaas, ladus ja trükivigadeta tekst ning silmale mugav küljendus. Seekord on intervjueeritav kunstnik Marge Nelk, kes on loonud kaaned Indrek Hargla romaanile „French ja Koulu“, „Merivälja“ ja ulmeantoloogiale „Eestid, mida ei olnud“.

Heli Illipe-Sootak: Räägi palun, Marge, millal ja kuidas sai sinust kunstnik?

Marge Nelk: Päris-päris väikesena tahtsin saada iluuisutajaks, aga sealt edasi polnud mul halli aimugi, kelleks ma saada tahan. Lihtsalt ei teadnud ja kõik. Natuke isegi põdesin selle pärast, kui tundus, et aastad lähevad ja mina ikka veel ei tea. Mulle meeldis küll joonistada, kollaaže teha, käisin nahakunstiringis, pildistasin jne. Ent ühtegi kunstnikku minu lähemas suguvõsas ei olnud ja seepärast ei osanud ma ka arvata, et kunstnik olemine võiks mingi elukutsevariant olla. Lapsepõlve pikendamiseks ja otsustamise edasilükkamiseks astusin pärast kooli lõpetamist Tartu Ülikooli usuteaduskonda. Seal õppisin mõnuga kaheksa aastat ja sain ka diplomi, aga enne lõpetamist oli mul taas tärganud huvi fotograafia vastu ja ühel hetkel sisenesin Tartu Kõrgema Kunstikooli fotoosakonda, mille lõpetasin neli aastat tagasi. Kunstnik sai minust arvatavasti siis, kui mult hakati pilte ostma ja tellimustöid tellima. Praeguseks eluhetkeks ongi see minu põhitöö.

Heli: Milline oli sinu esimene raamatuillustratsioon?

Marge: Kõige esimest illustratsiooni ma täpselt ei mäletagi, aga esimene raamat, mille illustreerisin, oli Kätlin Kaldmaa “Lugu Keegi Eikellegitütre isast”. Olin mingit aega niisama enda lõbuks pilte teinud ja neid Facebooki postitanud. Kätlinile jäid mu pildid seal juhuslikult silma ja ta kirjutas mulle, et kuidas oleks ühe lasteraamatu illustreerimisega, saatis käsikirja ja kui ma seda lugesin, siis sain kohe aru, et ma tahan väga sinna raamatusse pilte teha, sest raamat on kirjutatud Islandil ja on natuke Islandi saagade moodi. Island on üks minu kõige lemmikumatest paikadest ja olin seal just mõni aasta enne Kätlini kirja käinud ja väga suures vaimustuses, nii et otsustada oli väga lihtne.

Heli: Kas ulmeraamatute illustreerimine/kaane kujundamine on sinu jaoks iseäralisem kui muude raamatute illustreerimine?

Marge: Ulmeraamatute illustreerimine/kujundamine on mulle väga hingelähedane, sest olen varasest noorusest saati suur ulme, muinasjuttude ja seiklusjuttude sõber. Pigem oleks mul imelik illustreerida realistlikke olmeraamatuid. Argiteemad lihtsalt ei ole minu jaoks huvitavad.

Heli: Kas sinu töid on ka kritiseeritud ja miks? Kuidas suhtud kriitikasse? Kas see pärsib sinu loomingulist võimekust või on pigem professionaalse arengu hädavajalik osa?

Marge: Vast ikka on kritiseeritud, aga ma ei lase ennast kriitikast eriti häirida. Kõige rangem kriitik olen ma nagunii ise, sest tean väga täpselt, millised on mu puudused, ja alati tahaks endale piitsa anda – teha veel paremini, areneda kiiremini, kõrgemale ja kaugemale.

Heli:Milline on sinu tööstiil/lemmikrutiin? Kas töö sujub hõlpsamalt hommiku- või öötundidel?

Marge: Mu lemmikrutiin on see, kui saan töötada üksinda, segamatult, keskendunult ja pikka aega järjest. Laste kõrvalt on selliste tingimuste saavutamine enamasti muidugi raske, kuna töötan kodus, ja siis langeb minu tööaeg kokku nende koolisoleku ajaga või hommikutundidega, kui nad veel magavad, või õhtutundidega, kui nad on juba magama läinud. Ideaalses olukorras olen kõige produktiivsem hommikul, kui mulle vajalikud seitse tundi und on läbitud ja pea on värske. Siis lülitan telefoni välja ning hoidun kirjade lugemisest ja sotsiaalmeediast, et tähelepanu ei hajuks. Kui alustan uut pilti, siis töötan vaikuses või kuulan näiteks vanade arvutimängude taustamuusikat või loodushääli (mu lemmikuks on üks kümnetunnine vihma- ja äikesekompilatsioon YouTube'is). Kui pilt on juba valmimas ning on vaja ainult tehnilist tööd teha ja viimistleda, kuulan taustaks audioraamatuid või raadiote jutusaateid.

Heli: Sa oled ka ise suur bibliofiil. Millist kirjandust eelistad? Kes on sinu lemmikkirjanikud?

Marge: Olen tõesti raamatusõber ja kodus on mul pidevalt riiulipindade defitsiit. Tänu isale, kes viitsis minuga tegeleda, õppisin juba kolmeaastasena lugema ja istusingi kogu aeg, nina raamatus. Meil oli kodus väga palju raamatuid ja lisaks käisime kogu aeg raamatukogus virnade viisi lugemist juurde laenutamas. Mulle meeldis ka kodus raamatukogu mängida – tegin raamatutele tagakaane siseküljele kaardid, nummerdasin raamatud ära ja perekond sai lugejapiletiga minu käest raamatuid laenutada. Kui ma poleks kunstnikuks saanud, oleksin arvatavasti raamatukogutöötaja. Lapsena lugesin kõike, mis kätte sattus – muinasjuturaamatutest entsüklopeediateni. Kui vaadata selle järgi, millised raamatud ma täiesti kapsaks lugesin, siis kindasti “Imeflööt” (Ungari muinasjutud), “Pipi Pikksukk”, “Kolm musketäri”, “Kääbik”, “Saladuslik saar” ja “Kolm meest paadis”. Neist raamatutest on mul ainult väga kehvasti koos püsivad ribad järel. Aga uute eksemplaride vastu ka ei raatsi vahetada, sest nii palju häid mälestusi on nende lugemisest. Praegu jätkan sama rida ja loen kõike läbisegi. Lugemispäevikus on mul järjest kirjas: Baudelaire, Stout, Strugatskid, Troussaint, Gaiman, Kafka, Borges, De Quincey, Meres jne. Loen ka populaarteaduslikke raamatuid ja võin päevade kaupa lihtsalt Vikipeediat lugeda, sest huvitavaid teemasid on lõputult. Luulet loen väga hea meelega. Mu hetke lemmikluuletaja on sürrealist Marko Kompus. Tema kogutud teosed on mul kenasti riiulis. Lugesin hiljuti esimest korda pärast keskkooli lõpetamist üle “Tõe ja õiguse” – võimas elamus. Kooli ajal see mulle küll nii suurt muljet ei jätnud, sest siis oli mul pretensioonikas periood, kui lugesin Nietzschet, Voltaire’i, Aristotelest, Platonit, More’i ja Campanellat ning mõtlesin, et eesti ilukirjandus on kõige igavam ja mõttetum asi maailmas. Viimase aja põnevaimad lugemiselamused on olnud just ulmeraamatud – Ernest Cline’i “Valmistub esimene mängija” ja Jeff Vandermeeri “Häving”, mille avastasin ühest toredast lõimest “Eesti(keelse) ulme” Facebooki grupis. Raamatutest võiksin väga pikalt rääkida.

Heli: Igal aastal valitakse 25 kaunimat raamatut ja igal aastal on nende hulgas tõelisi kaunitare, ja samas paneb nii mõnigi valitud raamat vaid õlgu kehitama. Kas selline konkurss on üldse õigustatud – ei ole ju raamat kunstiteos, vaid eelkõige kirjanduslik fenomen?

Marge: Selles mõttes on kaunimate raamatute konkurss kindlasti õigustatud, et ühtegi muud konkurssi raamatute illustreerijatele ja kujundajatele ei ole. Patt oleks nuriseda, sest olen ise kahel korral sellel konkursil illustratsioonide eest diplomi saanud ning loomulikult on hea, kui sinu tööd märgatakse ja tunnustatakse. Õlalepatsutus innustab veelgi paremini töötama. Eks need žürii otsused ole alati subjektiivsed, sest mille põhjal sa ikka valikuid teed kui mitte oma maitse järgi. Ja maitse on meil kõigil erinev. Lisaks tulevad mängu veel hetkeemotsioonid. Kujutan ette, et kui ma oleksin žüriis ja kõht oleks tühi, siis valiksin ikka ilusate piltidega kokaraamatuid, ja kui hetkel oleks masendus, siis valiksin vastavalt meeleolule tumedates toonides raamatuid ja jätaks erksavärvilised kõrvale.

Heli: Kas oled jätnud mõne raamatu ostmata ainult seepärast, et see ei näe hea välja? Milline kujundus paelub ja milline tõukab eemale?

Marge: Kindlasti olen jätnud raamatuid kujunduse pärast ostmata. Üks asi on kaanekujundus, aga teine asi on kirjatüüp ja kirja suurus. Raamat peab olema mõnusalt loetav. Liiga väikeses kirjas raamatuid ma lihtsalt ei osta ja ei loe. Kui mõni mu suurtest lemmikraamatutest on eesti keeles kahtlase kujundusega välja antud ja saan kaanepilti vaadates aru, et kujundaja ei ole selle raamatu fänn, siis on küll kurb tunne, et ei saanud ise raamatule kaanepilti teha, sest kui üks raamat on korra juba tõlgitud ja välja antud, siis ei pruugi niipea uut võimalust tulla. Vahel, kui tahan mõnda raamatut kindlasti koju riiulisse ja kaas on väga kole, siis olen lihtsalt ise raamatule uued kaaned ümber pannud.

Heli:Kas ja kuidas on mõjutanud sinu loomingut koostöö Indrek Harglaga?

Marge: Koostöö Indrekuga on väga inspireeriv. Kui inimene midagi südamega teeb, siis see avaldab suurt muljet. Mind vaimustab, et Indrek on töökas, võtab oma tööd tõsiselt, tal on oma visioon ja et ta on väga perfektsionistlik. Kohe tekib tunne, et tahaks olla sama tubli inimene. Mulle meeldivad väga maakaardid ja Indreku raamatutesse olen saanud kaarte joonistada, mis on mu salahobi. Seda tahaks kindlasti veel teha. Ja muidugi saan ma Indrekuga koos töötades olla esimeste seas, kes tema käsikirja loevad.

Heli: Räägime unistustest. Kui sa saaksid illustreerida ükskõik millise raamatu, siis mis see oleks?

Marge: Kõige suurem unistus oleks ilmselt enda kirjutatud raamatu illustreerimine. Töötan tasapisi selles suunas.

Heli: Eesti Vabariik saab sel aastal 100-aastaseks. Mida sooviksid Eestile järgmiseks 100 aastaks?

Marge: Vabadus on minu jaoks kõige olulisem asi ja soovin, et Eesti jääks ikka ja alati vabaks. Veel soovin, et Eestis oleks saja aasta pärast puhas loodus ja et alati jätkuks heaperemehelikke riigimehi, kes mõtleksid, milline maa jääb meie kõigi lastelaste lastele.

P.S. 8. veebruaril 2018 kuulutati Rahvusraamatukogus välja möödunud aasta 5 kauneimat Eesti lasteraamatut ja 25 kauneimat Eesti raamatut. Žürii eripreemia sai Reeli Reinausi raamat „Suusi ja kadunud uni“, mille illustreeris Marge Nelk. Palju õnne, Marge!

Noppeid tulevaselt HÕFFilt (Helmut Jänes, Maria Reinup, Anne Vetik)

Regionaalselt värvikas HÕFFi (toimub 27.–29. aprill) filmiprogramm jätkab ka sel aastal žanrifilmide demonstreerimisega koos sinna juurde käivate arutelude, sissejuhatustega ja filmikülaliste kohtumistega publikuga, pakkudes laias laastus viimase aasta vältel linastunud maailma žanrikino absoluutset paremikku.

Programmis on nii suurtel, olulistel A-klassi festivalidel nagu Rotterdam, Berliin, Veneetsia, aga ka kitsamalt žanrifilmidele spetsialiseerinud filmifestivalidel nagu Sundance, SXSW, Neuchatel, Sitges, Austin esilinastunud auhinnafilmid, madalaeelarvelised debüüt- ja friigifilmid ning mitmed filmikunsti kullafondi kuuluvad klassikateosed. HÕFF jätkab otse loomulikult ka populaarsust koguva retroprogrammiga, kus nostalgialaks ja lapsepõlvest kogetud trauma (nagu siinkirjutajale jättis kunagi Jaapani “Legend dinosaurusest”) elluäratamine on garanteeritud.

Kuigi filmiprogrammi lõplik koostamine käesoleva tutvustuse kirjutamise hetkel veel kestab, saame välja käia veksli, et rahuldatud saavad nii rafineerituma maitsega inimeste meeled kui ka alles esimest korda ennast žanrimaailmaga kurssi viiva publiku soovid.

Aga nüüd siis mõned nopped tänavusest programmist, mille peamised märksõnad on fantastiline maailm, üleloomulikud jõud, kummitused, vampiirid ja muidugi ulme.

Põhiprogrammist, kuhu kuulub 12 uut filmi, leiab iga huviline endale midagi maitsekohast, aga Reaktori lugejale on välja valitud neist eriti head kuus soovitust:

• Vaimude lahkaja / Ghost Stories, Suurbritannia 2017

Selle kevade üks oodatumaid žanrifilme tuleb Inglismaalt ja seda on nimetatud üdini britilikuks armastuskirjaks klassikalise õudusfilmi traditsioonile. Lisaks maailma metropolidele linastuvad kummituslikud lood ka HÕFFil (võite öelda aitäh meie programmitiimile). Kriitikutelt eranditult kiita saanud teos suhtub ajajoone jälgimisse kergekäeliselt, kuid atmosfääri ehitamisse, vaataja võrgutamisse ning hirmutamisse akadeemilise tõsidusega. Kolm lugu ning jubedus huumoriga põimuvad siin üheks, pakkudes küllaldaselt korralikke ehmatuskohti ja nalja kordamööda, laskumata komejandi tasemele, püsides kõrge filmikunsti liigas. Intelligentne ja meeldivalt hirmus meelelahutus, mis on paslik nii vana kooli õudusfilmi sõpradele kui ka neile, kes ootavad žanripiiride nihutamist.

• Hagazussa, Austria/Saksamaa 2017

„Nõia elu, nõia elu, see, jah, on kõige parem! Ah, kui hea on olla nõid, kui sa vaid õppin’d oled,“ ütleb meile Eestis üldtuntud laul. Võimalik, et meie kandis ning meie ajal läheb nõidadel tõesti hästi, horoskoobid ja kristallid on praegu rahva seas täitsa hinnas. Kuid iga põhikooli ajalooõpikut sirvinud tegelane teab, et keskaja küüsis vaevelnud Lääne-Euroopas olid lood teisiti. Naljad kõrvale jättes: „Hagazussa” on imeline, hirmus ja ilus film aeglase, täiuslikult tasakaalus ning visuaalselt lummava filmikunsti connossieurile. Võrdluseks võiks tuua paari aasta taguse üllatushiti „Nõid“ ja aastal 2014 PÖFFi võistluse kinni pannud „Lutsiferi“.

• Kuri vaim / Hara daj, Jakuutia/Venemaa 2016

Tänavune HÕFF on eriti rikkaliku geograafiaga: meil on õnnestunud otsida välja väärt filmid sellistest riikidest, kus õudusfilmižanr alles tõuseb jalule. Üks põnevamaid eksemplare, millega oma meeli avardada, on Jakuutia horror. Neljast omavahel põimuvast novellist koosnev „Kuri vaim” on tehtud põhjapõdranahast retuusidega kaetud ja Adidase logoga ehitud põlve otsas, kuid mõjub enesekindla, väärika ja kohati korraga nii õudse kui ka naljakana. Mosaiigi osakesed avavad moodsa Jakuutia, kus teemandikaevandused ja naftapuurid eksisteerivad kõrvuti vanade uskumuste ning uute hirmudega. Deemonid võivad tulla nii metsast kui ekraani tagant, võtta nii libahundi kui naabrijoodiku kuju. Tegemist on Euroopa esikaga, not to be missed!

• Verónica, Hispaania 2017

Hispaania filmitegijad on ennast terve HÕFFi ajaloo vältel tõestanud kui ühed maailma parimad ja stiilseimad kinopubliku hirmutajad. Juba kurikuulsa õudusfilmisaagaga „[REC]” enesele legendi staatuse kätte võidelnud Paco Plaza uus linateos „Verónica” pole siinkohal mingi erand. Hispaania õudusfilm pole väsinud, vaid endiselt elujõuline ja väärib kõrgemat autasu.

Linateos räägib loo katoliku koolis õppivast teismelisest neiust Verónicast (Sandra Escacena), kes asub võitlema Ouija lauamängu ajal lahtipääsenud kurja vaimuga. Tüdruk satub kummalisse transsi ja tunnetab, et teda ootab ees lahing pimeduse jõududega, mis ähvardavad võtta mitte ainult tema enda, vaid ka väikeste õdede ja venna elu.

Niigi kõheda linateose muudab veelgi haaravamaks see, et filmiajaloo parimate possession-žanri hirmufilmide jälgedes sammuv „Verónica” pole pelgalt fiktsioon, vaid põhineb 1991. aastal kummalistel asjaoludel surnud 18-aastase Estefania Gutierrez Lázaro juhtumil, mis tekitab Hispaania kriminalistides siiani judinaid.

• Varjude org / Skyggenes dal, Norra 2017

Kuueaastane poiss Aslak vaatab tardunult lõhki kistud lambaid. Kes küll nii teeb? Tapab lõbu pärast? Kodus ei saa poisike rahu ja otsib kaduma läinud venna toas vastuseid. Aslaki ema jõuab koju ja kihutab poisi sealt minema. Veendunud, et vastus peitub külakest ümbritsevas sünges metsas, jääb ta täiskuud vaadates magama. Kui mõned päevad hiljem läheb kaduma nende koer Rapp, otsustab Aslak, maksku mis maksab, laande minna, et sõber päästa.

Debütant Jonas Matzow Gulbrandsen on saanud hakkama uskumatult lummava linateosega. Kaadreid, mis on 35-millimeetrist linti kasutades filmitud Norra lõunaosa mägedes ja rannikul, on ilmselt põhjust meenutada veel aastaid hiljem. Soised mäed ja vist tõesti igavesti õhus hõljuv niiskus teevad mäeahelikest ja filmis nähtavatest metsadest justkui kutsuva ja samas tundmatu võlumaa, mida omakorda portreteeritakse pea ainult naturaalsetes valgustingimustes ning kummardusega sellistele kunstnikele nagu Gustave Doré või Albrecht Dürer.

Need, kellele Maurice Sendaki „Seal, kus elavad metsakollid” jättis kustumatu mulje, ning need, kes otsivad iseäralikku muinaslugu, on see film tänavuse aasta kõige ilusam üllatus.

• Tiigrid ei karda / Vuelven, Mehhiko 2017

Mehhiko naislavastaja Issa Lópezi kolmas täispikk mängufilm on kindlasti üks tänavuse festivali säravamaid pärleid. Fantaasiarikkuselt ja temaatikalt on seda võrreldud ka legendaarse Luis Buñueli draamaga “Unustatud” (1950), mille oleks justkui lavastanud tänavune Oscari laureaat ja Lopezi suur lemmik Guillermo del Toro (“Vee puudutus”).

“Tiigrid ei karda” viib vaataja México halastamatusse ja sügavasse linnadžunglisse, kus igaüks peab võitlema ellujäämise eest. Teose peategelasteks on viis vanemate hüljatud last, kes satuvad konflikti kogu piirkonda hirmu all hoidva gängiga. Lapsed otsustavad julmadele narkokaubitsejatele vastu hakata, sattudes niiviisi vastamisi mitte ainult karmi reaalsuse, vaid ka olenditega, kes end nende hirmude ja ellujäämisinstinktist tingitud julmuse näol ilmutavad.

Ameerika olulisematel žanrifilmide festivalidel Fantastic Fest ja Screamfest pälvis “Tiigrid ei karda” kõik peamised auhinnad. Sel kevadel asub film püüdma ka tähtsamate Euroopa festivalide publiku südameid, et anda märku: Guillermo del Toro ei ole jäänud ilma mantlipärijata.

Tänavuse retroprogrammi fookus on pühendatud küll ennekõike unustuse hõlma vajunud Eesti filmidele, kuid eraldi tähelepanu väärivad kindlasti kaks Nõukogude Liidu “kullafondi” kuuluvat klassikat, mida lihtsalt peab koos sõpradega suurelt ekraanilt taas läbi vaatama.

• Nõidade koobas / Podzemleje vedm, 1989

Maalt, kus kommunism on võitnud, pärit siilisoenguga seksikas eriagent Andrei (Sergei Žigunov oleks Hollywoodis noorele Tom Cruise’ile tule alla teinud) läheb kaugele planeedile, kus evolutsioon teeb veidraid vingerpusse. Esiteks pole kommunismist seal kuulnud mitte keegi, teiseks kooseksisteerivad täiesti sobimatud liigid. Dinosaurused, protoloomad ja Robert. E. Howardi Conani pealt mahaviksitud barbarid askeldavad metsades, mägede vahel ja saladusliku Nõidade koopa lähistel. Mõistagi on osad barbarid pahad, osad aga head, heade seast parim on hõimupealiku tütar Billegurri. Andrei ja Billegurri teekonda Nõidade koopa poole saadavad meeletud ohud ja muidugi puhkeb õide ka sensuaalne romanss, mis lõhub NSVLi kino puritaanlikke kaanoneid. Puised eriefektid ja pooletoobine kunstnikutöö, väga head osatäitmised NSVLi kino viimastelt suurtelt staaridelt toimivad koos suurepäraselt, kuigi by the book lähtudes ei tohiks selles filmis toimida mitte miski. Suurepärane ulme ja fantasy ristand à la Soviet Union.

• Kääbik / Skázochnoye puteshéstviye místera Bíl'bo Bégginsa, Khóbbita, chérez díky kray, chyorny les, za tumánnye góry. Tudá i obrátno, 1985

Tegemist on ühe väga imeliku filmi, õigemini telelavastusega Lentelefilmilt, mis peaks olema iga kitšisõbra ja uus-siiruse austaja orbiidil. Kindlasi läheb sovieti-kääbik peale neile, kes vaatasid lapsepõlves ETV pealt “Leopoldi” ja “Mõmmi ja aabitsat”. Inimesed, kes seda taiest näinud, ei unusta seda iial ja vaatamisejärgsed õudusunenäod on uneteadlaste sõnul oluliselt jubedamad kui näiteks need, mille üle on kaevanud “Hellraiseri” vaatajad. On kahtlustatud, et stsenarist oli palgatud selleks, et sisu oleks eelkõige algallikasse võimalikult põlglikult suhtuv, lavastaja katsetas uusi, täiesti tundmatuid ja inimpsüühele võõristavaid tehnikaid ning filmikunstnik tegi võtetel konstantselt hapet. Kitši, offbeat huumori ja uus-siiruse entusiastidele läheb see film peale, kõik teised lähenegu ettevaatlikult.

Ja muidugi ei saa üle ega ümber tänavuse festivali eriseansist, mis on pühendatud kindlasti ühele olulisemale ja tähtsamale õuduskirjaniku H. P. Lovecrafti loomingule ning tema lühijutu “Pimeduses sosistaja” alusel valminud samanimelisele filmile.

20. sajandi olulisima Ameerika õudusklassiku H. P. Lovecrafti lühiromaan «Pimeduses sosistaja» (1931; eesti keeles 1996, 2017) on kirjaniku loomingus erilisel kohal, kuna seob kokku erinevaid Cthulhu-mütoloogia tekste ning esindab esmakordselt stiilipuhast teaduslik-fantastilist õuduskirjandust, nn kosmitsistlikku õudust. Selle põhjal tegid Sean Branney, Andrew Leman ja David Robertson 2011. aastal Hollywoodi legendaarsete õudusfilmide («Dracula», «Frankenstein», «King Kong») stiilis ekraaniteose, mis linastus edukalt festivalidel ja mille võtsid ülihästi vastu ka Lovecrafti fännid, kuna see suutis taasluua eheda 1930ndate õhustiku. Film kummutas edukalt müüdi Lovecraftist kui filmimatust autorist. Mythoscope-tehnikas üles võetud mustvalge linateos on tõeline maiuspala kõigile klassikalise perioodi õudusfilmi sõpradele.

“Pimeduses sosistaja” linastub HÕFFi raames eriseansina, millega soovime tutvustada 2017. aasta lõpus eesti keeles ilmunud mahukat Lovecrafti lühijuttude ja romaanide antoloogiat “Cthulhu kutse”. Ühtlasi on see eelsoojenduseks Lovecrafti (1890-1937) 130. sünniaastapäevale, mida tähistatakse 2020. aastal. Pärast seanssi on kõik huvilised oodatud kuulama Lovecrafti loomingu teemalist ettekannet.

Ning keda kõik eelnev siiski ei veennud, miks minna HÕFFile, siis pilk tänavuaastasele friigiprogrammile, kus teiste hulgas “särab” eredalt ka maailma esimeseks pornoparoodiaks nimetatud “Bat Pussy”, räägib iseenda eest – HÕFF on koht, kus saab näha väärt kraami.

Festivalipassid on soodushinnaga saadaval 31. märtsini. Kogu programm avalikustatakse ja üksikpiletite müük algab 6. aprillil. Festivali koduleht..

Fookus – Flaami žanrikino

Tänavuse HÕFFi fookus on pühendatud rikkale ja ainulaadsele flaami (Belgia flaamikeelne regioon) žanrifilmile, mis on loogiliseks jätkuks PÖFFi raames demonstreeritud flaami filmide retrospektiivile. Fookusesse on planeeritud neli kuni viis filmi, mis annavad läbilõike olulisematest suundadest flaamikeelses õudus- ja fantaasiafilmis. Tänaseks on juba kinnituse saanud vampiirifilmide klassikasse kuuluva Harry Kümeli teose “Daughters of Darkness” (1971) saamine ja HÕFFi on lubanud väisata ka lavastaja ise. Praegu käivad läbirääkimised veel kolme-nelja filmi saamiseks, nagu näiteks Troma (kurikuulus USA levifirma) poolt Ameerika turule ostetud “Rabid Grannies” (1988) ja “Maniac Nurses” (1990) või juba sellest sajandist pärit stiilsed õudusfilmid “Left Bank” (2008) ja “Welp” (2014), mis on pälvinud auhindu mainekatel filmifestivalidel. Flaami fookust illustreerib rohkete arhiivikaadritega ülevaatedokk “Forgotten Scares” (2016), mis muuseas esitab huvitava küsimuse – miks flaami žanrikino on populaarne küll mujal maailmas, aga mitte kodumaal?

Põhiprogramm

Festivali kõige suuremasse ja olulisemasse programmi kuuluvad festivalidel ringlevad mängufilmid aastatest 2017-2018.

Läbirääkimised filmide tootjate ja levitajatega veel käivad, lõplik programmi kinnitamine toimub märtsi viimasel nädalal. Jätkame põhimõttega näidata erinevas žanris (fantaasia, komöödia, ulme, õudus, action jt) tehtud filme kõikjalt maailmast. HÕFFi programmi on tulemas filme 2017. aasta teise poole filmifestivalidelt, samuti pakume publikule kõige värskemaid leide 2018. aasta festivalidelt nagu Sundance, Rotterdam, Berliin, SXSW ja Tribeca. Hetkel on teiste hulgas põhiprogrammi koha kinnitanud festivalihitid nagu Torontos esilinastunud “Verónica” (Hispaania), Fantastic Festil Austinis esilinastunud “Hagazussa” (Saksamaa/Austria) või Londonis esilinastunud “Ghost Stories” (UK). Esimest korda väljapool Venemaad demonstreerib HÕFF rahvusvaheliselt esimest korda Jakuutia õudusfilmi “Evil Spirits” (2016). Läbirääkimised käivad veel mitme levitajaga, samuti produtsentide ja filmiautoritega, keda püüame ka festivalile tuua.

Friigifilmid

Sellesse programmi kuuluvad teadlikult filmid mitte igale maitsele. Olematu eelarvega filmid, mis oma originaalsusega suudavad naerutada ja hirmutada ka kõige kogenumaid vaatajaid. Siia kuuluvad filmipärlid, mida programmitiim on pidanud tarvilikuks esile tõsta ja millele on läbi aastate tekkinud tugev austajaskond just sellepärast, et terves Baltikumis selliseid filme kinolinadele ei tooda. Hetkel on teiste hulgas programmis koha leidnud teeneka Jaapani lavastaja Yoshihiro Nishimura “Meatball Machine Kudoku” ja Austraalias valminud pseudodokk “Top Knot Detective”. Friigiprogramm tervikuna kuulutatakse välja märtsi keskel.

Retrofilmid

Haapsalu Kultuurikeskuse keldrisaalist retrosaaliks kohendatud mõnusas filmivaatamise pesas saab teiste hulgas veel nautida Nõukogude Liidu “Kääbikut”, omal ajal üheks kõige vaadatumaks India filmiks saanud “Kättemaksjat”, eestikeelset ja eestlaste seas kultusfilmi staatusesse saanud “Emmanuelle’i” jt. Kõikidele filmidele eelnevad sissejuhatused oma ala spetsialistide ja ajastut tundvate inimeste poolt. Friigiprogramm tervikuna kuulutatakse välja märtsis.

Ekstreemfilmi seanss

Ekstreemfilmi seanss on HÕFFil olnud üks oodatumaid ja selle ajalugu ulatub juba esimesse festivali aastasse 2006, kui demonstreerisime filmiajaloo kõige õõvastavamaks peetud linateost “Cannibal Holocaust” koos psühholoog Voldemar Kolga sissejuhatusega filmi mõjust meie psühhikale. Aastate jooksul on näidatud selles sektsioonis nii filmiajaloo kurioosumeid, nagu “Caligula” ja “Nekromantik”, aga ka näiteks Pier Paolo Pasolini klassikat “Salo ehk Soodoma 120 päeva” ja Elem Klimovi meistritööd “Mine ja vaata”. Filmide demonstreerimise eesmärk pole kunagi olnud neis leiduva õuduse esiletoomine, pigem tahame tekitada filmide ja nendele eelnevate sissejuhatuste näol diskussiooni, kus jookseb inimeste taluvusepiir taolisi filme vaadata ja neid õigesti mõista. Sellest kontseptsioonist lähtudes on tänavuseks ekstreemfilmiks planeeritud eelmisel aastal Veneetsias esilinastunud Prantsuse dokumentaalfilmi “Caniba”, kus vaataja taluvus pannakse proovile üsna lihtsate vahenditega. Nimelt peegeldab film selle kahe peategelasest venna kaudu, kellest üks on inimsööja ja teine enesepiinaja, kaasaegse maailma hullust kedagi süüdistamata.

H. P. Lovecraftile pühendatud eriseanss

2020. aastal tähistab kogu maailm, sh Eesti, ühe 20. sajandi kõige mõjukama õuduskirjaniku H. P. Lovecrafti 130. juubelit. Eelsoojendusena selle väärika ürituse tähistamiseks oleme koos Eesti Ulmeühingu ja Raul Sulbiga, kelle kirjastuse Viiking alt ilmus eelmise aasta lõpuks ka Lovecrafti teoste eestindatud mahukas kogumik “Cthulhu kutse”, mõelnud näidata kirjaniku ühe tuntuma jutustuse “Whisperer of Darkness” ainetel valminud samanimelist filmi (2011), mida aitavad lahti seletada Lovecrafti eestindajad ja siinpoolsed asjatundjad. Loodetavasti saab eriseanss jätku ka järgmisel aastal, et kahe aasta pärast juba rohkemate filmide, külaliste ja loengusarjaga põhjalikumalt kirjaniku juubelit tähistada.

Rahvusvahelised lühifilmid

Nagu juba kolmel eelneval aastal, astuvad ka seekord HÕFFil võistlustulle Hõbeda Meliesi auhinnale lühifilmid Euroopast, millest võitjat pärjatakse nominatsiooniga sügisel toimuvale lühifilmide konkursile, kus selgitatakse välja aasta parim Euroopa žanrifilm. Näitamisele tuleb eraldi programmina ka võistlusväline programm, kus saab näha lühifilmide paremikku väljaspool Euroopat. Filme hindab rahvusvaheline žürii.

Kohtumiseni HÕFFil.

Katja Novitskova ulmenäitus KUMUs (Riho Välk)

Kes on Tallinnas ringi käinud (võib-olla on neid reklaamtahvleid ka mujal), on kindlasti märganud, et Kumus on ulmeline näitus. Ei ole ei müstiline, futuroloogiline ega esoteeriline, vaid ausalt ja otse – ulmeline. Katja Novitskova näitus „Kui sa vaid näeksid, mida ma su silmadega olen näinud. 2. aste” on kindlasti suurim ja kuulsaim ulmeline näitus, mis Eestis kunagi on toimunud. Ning kellel on huvi, siis näitus on Kumus avatud veel kuni 10. juunini.

Mida sellel näitusel siis külalisele pakkuda on? Kindlasti, esimese ja viimase asjana – eriskummalisust. Ei ole klassikalisi skulptuure-maale, vaid on midagi veidramat. Obskuursemat. Raskemini seletatavat. Isegi kui modernne kunst tekitab lihtsas inimeses, kelle hulka ka mina ennast pean, üldjuhul ainult segadust, siis Katja Novitskova näitus tekitas konkreetsemaid küsimusi. Ei olnud „miks on plastiliini sisse mingi läikiv kärakas torgatud”, vaid hoopis „see on mingi valgustundliku paneeli kild, mis on (vist) alumiiniumi sisse torgatud ja käe järgi voolitud. Kas see on kivikirve analoog postapo maailmas või küberpungi põhjakihis?”

Mulle isiklikult pakkus huvi algeline pildituvastus. Legend räägib, et 1966. aastal alguses saatis üks MIT professor oma tudengi suvepuhkusele lihtsa ülesandega – tee arvutile selgeks, mida see kaamera kaudu näeb. Reaalselt ei ole ülesanne siiani edukalt lahendatud. Näitusel leiab mitmeid selliseid pilte, mis tuletavad meelde 90ndate, kui isegi mitte 80ndate küberfilme, kus mürarikkal pildil olevale objektile on rohmakalt punane joon ümber veetud. Kuidas näeb maailma 0.3-megapiksline Terminaator?

Kindlasti on kogenumatel ulmikutel palju äratundmisrõõmu. Ma ütleks, et kogu näituse läbivaks teemaks ongi veidra side loomine – asjad näevad kuidagi tuttavad välja, kuid on kas bioloogilisel, digitaalsel või maavälisel mõjul moondunud. Igas taieses on midagi lihtsalt äratuntavat, kuid nende lihtsate asjade summa ei anna üldsegi mitte kokku seda, mida võiks oodata.

Lisaks on muuseumikülastajad harjunud kindlasti sellega, et iga taiese juures on vähemalt nimi, paremal juhul aga lausa kolmkeelne kirjeldus, mida seal nägema peaks, millest see tehtud on, kaua seda tehti ning mida kunstnik too päev lõunaks sõi. Siin on aga vastupidi. Ühes nurgas on alieenimunad, teisel pool ripuvad laest väänlevad juhtmepuntrad, kõige selle keskel lõksutab projektor valgusvihuga kaootiliselt siia-sinna, pannes varjud tantsima. Kus lõpeb üks skulptuur, installatsioon või milline sealt juhtmepuntrast on seinakontakti ühendatud tagasihoidlik, kuid reaalselt funktsionaalne pikendusjuhe, ei tea vist keegi peale autori.

Näituse tõmbenumbriks on kindlasti eraldi saal, mille keskel seisavad ringis miskid mehhatroonilised skulptuurid, mille olemuse interpretatsioon, nagu ka pea kõikide teiste taieste oma, jääb täielikult vaataja ettekujutusvõime kanda. Mitmed on näinud nendes otsekui veidraid putukaid, kes õrnade kiikuvate liigutustega enda kurna kaitsevad. Mina aga vana küberpungi fännina nägin hoopis digimaailmasse sukeldumise tugitoole, mis mässivad inimese oma lihava plastiku sisse ning suruvad õrnalt, kuid kindlalt virtuaalikuvari näole.

Minu külastuse viimaseks osaks jäi Juhan Raua ettekanne, milles ta rääkis ulmekirjanduse ning Katja Novitskova tulevikunägemuse kohtumispunktidest. Laiendan mõtet, mille ma ettekande lõpus ka välja käisin – maagia on surnud, küberpungis me juba elame ning õudust leiab tänapäeva meediast piisavalt. Kosmosereisimine on kallis ja ebapraktiline. Seega on üks ulme võimalikke tulevikusuundasi kindlasti weird fiction. Ja seda on see näitus kindlalt, jättes igale inimesele võimaluse leida sellest just selline tähendus või mõte, mis just teda kõige rohkem kõnetab.

Palju õnne, Gunnar Milton Hansen! (Kalver Tamm)

Lähenevale HÕFFile mõeldes valisin seekordseks õnnitletavaks õudusfilmide ikooni Gunnar Milton Hanseni, kes neljandal märtsil saanuks 71-aastaseks, kui kuri haigus teda mõned aastad tagasi maha murdnud poleks. Olete ju kõik Gunnar Milton Hanseni nimega tuttavad? Nägupidi vähemalt teate?

Hea küll, Gunnar pole kunagi olnud esimese suurusjärgu staar ja tema filmograafias on tegelikult vist üksainuke film, mida žanrikino mittefänn nimetada oskaks.

Gunnari esimene üleastumine kinolinal tegi temast küll ikooni, aga tema nägu selles filmis ei näe. Näeb erinevaid maske, mille kohta Gunnar ise on öelnud, et kuna Leatherface'i päris oma nägu pidi olema puhas plank, siis need maskid väljendasidki tema tundeid ja olemust. Jah, Gunnar oli mootorsaega maniakk filmis „The Texas Chain Saw Massacre“ (1974). Mõned aastad tagasi nädati filmi HÕFFil, siis olen tast blogis ülevoolavalt kiitvalt kõnelenud. Nüüd vaatasin mälu värskenduseks üle ja midagi pole muutunud. On õudust ja ebamugavustunnet ja pinget – kõike, mida ühest õudusfilmist tahta. Tsiteerides klassikuid: “Absoluune kuld.“

Siit edasi läheb läheb veidi vastuoluliseks. Ühelt poolt ütleb Gunnar, et teda see näitlejakarjäär väga ei huvitanudki ja tegelikult talle meeldis kirjutamine palju rohkem. Nagu otsingud tuvastasid, siis põhiline kirjutamine toimus ajakirjadesse ja tegeles samuti nendesamade ajakirjade toimetamisega, sekka ka mõned filmistsenaariumid. Goodreads annab Gunnar Hanseni nimele kaks vastet, neist üks „Chain Saw Confidential: How We Made the World's Most Notorious Horror Movie“ ja teine üks reisikiri. Ulmekirjanduse Baas ei anna otsingule ühtegi vastet, nii et oletatavalt ulmejutte ta oma ajakirjandusliku karjääri käigus ei kirjutanud.

Teisalt aga, kui Gunnariga võeti jutuks „Texase Mootorsaemõrvade“ teine osa, siis mina sain loost aru sedasi, et mees ise oleks hea meelega nahkse maski uuesti pähe tõmmanud, aga produtsendid arvasid, et mis seal ikka vahet, kes seal maski taga on, ja palgaläbirääkimised jooksid liiva ning Gunnar tegeles kümmekond aastat selle kirjutamisasjaga.

Tuli aga tagasi. Võimsalt. Aastatel 1988-2009 üle kahekümne žanrifilmi, neist mõnigi direct to video. Mina vaatasin neist kahte tuntumat „Hollywood Chainsaw Hookers“ (1988) ja „Mosquito“ (1994) ja oleksin hea meelega vaadanud „Reykjavik Whale Watching Massacre“ (2009), ei saanud sellele aga küüsi taha.

Igatahes, maski ei kanna Gunnar neis kummaski, aga mootorsaega teeb ikka tükke. „Hollywood Chainsaw Hookers“ on täpselt selline film, nagu pealkiri lubab. Tõsine vana kooli detektiiv satub juhuslikult sahmerdama iidse kultusega, mille usu üks alustala on see, et mootorsaega kellegi tükeldamine on nende jumalusele meelepärane, ning mida vähem riideid seda riitust läbi viies seljas on, seda parem.

„Mosquito“ on aga klassikaline „UFO kukub Maale ja sääsk imeb tulnukast verd ning muteerub hiiglaslikuks“ lugu. Klassikaline ka ses mõttes, et 90. aastate alguse vaimus olid need stseenid, kus suuri sääski pidi palju olema, lahendatud arvutigraafika abil, aga praktiliste efektide meistritele oli ka ikka nokitesemist jäetud. Eriliselt südantsoojendav oli Juniori surmastseen.

Vot sedasi seekord. Mehest, kes on väärt, et tema nimi ja nägu filmisõbral seoseid looksid ning kellele ei oska siinkohal muud soovida, et „peaasi, et ketiõli otsa ei lõppeks.“ Päris lõpetuseks aga, minu meelest vahva faktina, elas Gunnar Hansen oma elu viimased 40 aastat Maine'is. Ei tea, kas seal Stephen Kingiga ka trehvasid?

Must Panter – teistmoodi Marveli film (Miikael Jekimov)

Järjekordne Marveli seiklus „Must Panter“ (Black Panther) viib tegevuse Aafrika väikeriiki Wakandasse, mille tehnoloogiline areng ja tugev rahvuslik identiteet on mõjutanud neid muu maailma eest varjus elama. Tegemist on filmiga, mis tähistab ja pühitseb Aafrika kultuuri ning pakub tavapärasusele veidi teistmoodi kogemuse. Süžee hõlmab Musta Pantri – T'challa – tõusu kuningaks ning vastu astumist Wakanda minevikule ja tulevikule. Filmi režisöörina asub tüürile Ryan Coogler (Fruitvale Station, Creed), näitlejaskonna moodustavad muljetavaldav tervik eesotsas Chadwick Bosemani, Michael B. Jordani, Lupita Nyong'o, Danai Gurira, Forest Whittakeri, Martin Freemani ja Andy Serkisega.

Võib julgelt öelda, et filmi ümbritsev haip oli pakatav ning kriitikute ülevoolavalt positiivsed arvustused ainult lisasid ootusärevust. Lühidalt öeldes pole film siiski vigadeta, eriti mõningate süžeepunktide kohalt, ent üldiselt on tegu väljendusrikka ja mõtlemapaneva looga, mille tegelased on korralikult lahti kirjutatud, maailm värvikas ja avar ning üldine lisandumine Marveli universumisse kiiduväärt. Filmi loodud atmosfäär otse haarab endasse – Wakandat on kujutatud erksa ja emotsionaalse paigana, mida suurepärane filmimuusika ja efektid ilusana ellu toovad. Eriti palju filme, mis sedavõrd Aafrika kultuuri ilmestavad, ei tulegi ette.

„Mustas Pantris“ on palju Marveli filmiuniversumile (MCU) omast – nimikangelase rännak stiilis kes-olen-mina, kaasahaaravaid eriefekte, korralikke märulistseene, mõnusaid viise, kuidas üliinimene pahalasi klohmib, ja huumorit, ehkki sedakorda õnneks vaoshoitult ning mitte liialt palju. Seetõttu saab täpselt seda, mida oli oodata. Saab ka palju enamat. Maailmale – Wakanda riigile – on suurt rõhku pööratud, vahest isegi kõige enam senistest Marveli filmidest, mille tõttu suudavad ka kultuur ja seda esindavad tegelased köita. Süžee, ehkki lihtne ega paku palju pöördeid, suudab kaasa haarata ning näitab klassikalist valitseja võimuletulekut. T'challa naaseb oma kuningriiki, kus talle astub vastu võõras ja teda võidab, ning peab siis lööduna tagasi jalule tõusma, näitama, et suudab takistustest üle olla ja oma rahva päästa. Lisaks ei saa mainimata jätta ka Musta Pantri tunnust – kaitserüüd – mis on erinev Raudmehe omast, ent huvitava kujunduse, tehnika ja võitlusviisi poolest vaat et põnevamgi.

Kõige enam on aga positiivne tõdeda, et Marveli filmid on viimasel ajal suuremat rõhku hakanud panema tegelasliinide ja nii-öelda kaare väljajoonistamisele – kangelastele on antud suurem areng ning lugudele lisatud isiklikum tahk. Kui vaadata näiteks Kapten Ameerika liini, näeme, et Cap on tegelane, kes alustab sinisilmse patrioodina, teise filmi jooksul juurdub temasse aga umbusaldust sellesama valitsuse vastu, kelle heaks ta töötab, ning pärast Kodusõda ja uue Tasujate filmi ajaks on temast saanud keegi, kes põhimõtete ja moraalitunde tõttu käib oma rada. Ka Thor muutub – algselt ülbe ja agressiivne tegelane kasvab Asgardi hävingu ajaks targemaks ja üleüldise heaolu peale mõtlevaks. Pantris tuleb muutusejoon esile läbi individuaalse kogemuse – Killmongeri saabumine sunnib peategelast vastu vaatama oma isa pattudele ning sellele, kuidas tuleks edasi liikumiseks minevikuga leppida ja sellest õppida. Aitab ka see, et T'challa sai tutvustatud Kodusõja filmis, mille tõttu võib „Mustas Pantris“ suuremat rõhku pöörata tema edasiarengule ning mis parem, hästi läbi mõeldud ja karismaatiliste kõrvaltegelaste nagu näiteks tehnikavõlur Shuri ja ihukaitsja Okoye kaasamisele.

Olen ka seda meelt, et ilukirjanduses ja filmides on parimad kurikaelad need, kellelt on kangelastel midagi õppida. Tavapärase mina-olen-paha ja tahan-kontrollida-maailma šabloonpahalase asemel võtab koha sisse Erik Killmonger, suurepäraselt Michael B. Jordani poolt mängitud, veenev ja värvikas tegelaskuju ning vaieldavalt üks parimaid koomiksifilmide kurikaelu. Killmongeril on välja kujunenud põhjused, miks ta nii tegutseb ja millesse usub – tema pettumus Wakanda suhtes ning soov nende tehnoloogiat maailmas jagada on õigustatud, nagu ka tema väljakutse troonile. Otsest kriitikat Wakanda inimeste kinnisusele on samuti edukalt kujutatud – Killmongeri mõtteviis on rahvusliku asemel rassiline ning filmis on asjalikult ära selgitatud, miks ta usub, et Wakanda tehnoloogia suudaks mustanahaliste elu kogu maailmas parandada. Taas tuleneb see isiklikust kogemusest ja soovist tegelikult midagi positiivselt muuta. Järele mõeldes on ainuke asi, mis Killmongerist pahalase teeb, viis, mille läbi ta muutust sisse viia kavatseb. Filmi lõpuks nõustubki T'challa Killmongeri ideega, et wakandalased peaksid maailmas rohkem abi pakkuma – ehkki heidab kõrvale vägivaldse laadi, kuidas seda teha –, ning avab esimese Wakanda tugikeskuse Ameerikas. Killmonger mõistab samas ise, et tal on käest läinud võimalus elada oma kodumaal ning kogeda seda unistust positiivselt.

Kui vaadelda filmi läbivaid teemasid, siis kesksetena ilmnevad kaks peamist: eelmise põlvkonna eksimustega tegelemine ja arutelu, kas isoleeritus ning omaenda heaolu kõrgemale seadmine muust maailmast on õigustatud. T'challa jõuab järeldusele, et tema ei ole süüdi eelnevate valitsejate otsustes nagu näiteks Jabaride hõimu taunimine ja et Wakandal oleks aeg ümbritseva maailmaga ühineda, sest tegelikult on kõik inimesed osa suuremast tervikust – põhimõte, mida tema ÜRO kõne tugevalt rõhutab. Ta muutub inimesena ning muudab mõtlemislaadi, mis on Wakanda riiki pikka aega valitsenud ja võib ka öelda, et tagasi hoidnud.

Lõpuks tuleb välja kuningas T'challa kuldne kesktee – ta ei nõustu eelnevate põlvkondade täieliku isoleerituse ning ainult omaenda riigi ja kultuuri kaitsega ega lähe kaasa ka Killmongeri sooviga jagada üliarenenud tehnoloogiat ulatuslikuks võitluseks. Nende asemel otsustab ta viia Wakanda riigi edasi, avaldades ta maailmale ning vaadates, kuidas ja kuhu sealt edasi annab minna. Kui mõelda hetkeks mais ilmuvale uuele Tasujate filmile, võime näha, et suur osa tegevust saab justnimelt Wakandas aset leidma ning olulisima kurikaela Thanose rünnaku põhiosa maabub Aafrika väikeriigis. Seetõttu on ka huvitav näha, milliseks kujunevad tulevikus Wakanda ja T'challa rollid Marveli avaras maailmas.

Mänguarvustused: Total War: Warhammer (2) (Ove Hillep)

„Ta peab olema eriti hea laskur, et mind sealt tab...” - Carroburgi Reinhandi viimased sõnad.

Kust alustada Keskmaa tutvustamist? Kuidas alustada teise inimese elutöö tutvustamist, sest kuigi, tõesti, Warhammeri maailm ei ole kellegi otsene elutöö ning sellega tehti algust alles aastal 1983, on sellesse panustanud inimeste hulk märkimisväärne. Kuigi algselt loodi maailm samanimelise miniatuuri-/rollimängu taustaks, on sellest välja kasvanud tohtu frantsiis, mille litsentse Games Workshop jaokaupa soovijatele välja jagab, saades sellistest lepingutest kokkuvõttes üüratuid summasid. Praeguseks on Warhammeri maailma sätitud lugematu hulk romaane ja lühijutte, hea hunnik arvutimänge ning loomulikult on jätkunud miniatuuri- ja rollimängu pidev uuendamine ja arendamine.

Minu esimene kokkupuude Warhammeri maailmaga toimus umbes 90-ndate lõpul, mil ma sattusin mängima mängu „Warhammer: Dark Omen” (jah, see mäng vääriks tegelikult omaette artiklit). Tegu on senini ühe mõnusaima reaalaja lahingustrateegiaga, mida oma aastatest hoolimata on vahel hea jälle ette võtta. Arvestades tollest mängust saadud üdini meeldivat kogemust, olen püüdnud pidada silmas ka edaspidi samasse maailma paigutatud mänge. Aastal 2006 ilmunud „Warhammer: Mark of Chaos” oli aga rahvusvaheliselt tunnustatud kõnts, mille tõttu hakkas Games Workshop ka hoolikamalt vaatama, kellele oma litsentse üldse müüa.

Esimene (https://www.totalwar.com/) Total War sarja mäng ilmus aastal 2000 ning kandis nime „Shogun: Total War”. Tegu on hübriidiga käigupõhisest ja reaalajas toimuvast strateegiamängust, kus kaardil liiguvad armeed küll käik-käigu haaval, kuid lahingus antakse mängijale vabad käed oma meestega reaalajas hakkama saada. Tegu on grandioosse mängusarjaga, mis laseb mängijal sõdida ning diplomaatilisi läbirääkimisi pidada pea üle kogu maailma.

Seni vaid ajaloolistel teemadel (sarja järjed Medieval, Rome, Napoleonic ja Attila) mänge teinud stuudio (https://www.creative-assembly.com/) Creative Assembly jaoks oli Warhammeri maailm justkui rusikas silmaauku. Kuigi tuleb tunnistada, et antud projekt oli neilegi paras suutäis.

„Piiramise puhul on hea, et neil ei ole kuhugi joosta.“ - nõiakütt Zacharia Schmundt

Warhammeri maailma kaart ei erine väga palju meie omast – kenasti joonistuvad välja nii Ameerika kui ka Aafrika maailmajaod -, kuid see on täidetud kõiksugu erinevate rassidega alates meile väga tuttavatest inimestest, haldjatest ja päkapikkudest ning lõpetades koolnute, sisalikinimeste ja skaveni rotlastega. Ja pole vist tarvidust mainida, et loomulikult on selle asukad pidevas sõjas, kakeldes üksteisega nii maade, ressursside kui ka kohati lihtsalt lõbu pärast. Tehnoloogiliselt on jõutud aurumasinani, kuid sedagi kasutatab impeerium vist ainult tankide edasiliigutamiseks. Ülejäänud maailm ei tea sihukesest asjast midagi ning pruugib lahingute pidamisel jätkuvalt maagiliste elukate (hiidämblikud, trollid, lohed ja muud põrgusigitised) teeneid.

Sealne koht ei ole meie mõistes just kõige meeldivam koht, kus elada. Warhammer on tume ja vaenulik maailm, kus inimeste riikides peab invisitsioon kibedat jahti nõidadele ning teistele kaose teenritele, haldjad peavad endid ülimaks rassiks, põlates kõiki teisi, orkid laastavad kõike, mis ette jääb, ning vampiiriisandad manavad endale tohutuid koolnute armeesid. Selle kõige kohal lasub kaose ähvardav vari, mis põhjast kerkib.

Hoolimata kõigest eelnevast toimub selle maailma peamine võitlus kaose ja korra vahel. Maailmas, kus kaosejumalad on käegakatsutavad ning ilmutavad end vahel inimestele, täites nende meeli hävinguga, peab just suurel määral impeerium esindama seda korra kantsi, kes hävitavale jõule vastu astub. Tunduimad neist „pisikestest“ jumalatest on ehk Khorne (sõja- ja hävingujumal) ning Nurgle (haiguste ja määndumise jumal), kuid on veel terve hulk teisi, kes püüavad surelike maailma oma ikke alla painutada. Impeerium on nende tagasitõrjumiseks loonud riiklikud institutsioonid, kes peavad silmas kõiki maagiakasutajaid, kuna kogu maagia on kaosele väga lähedal ning selle kasutajate tervis ja (eriti veel) mõistus on selle tõttu pidevas ohus. Igal fraktsioonil on omad jumalused, keda kummardada, kuigi kohati võivad nad tunduda pisut imelikud.

Total War: Warhammer

Nagu eelmainitust võib järeldada, on „Total War: Warhammer“ suurekaliibriline strateegiamäng, mis on ühendanud endas pea kahekümneaastase kogemusega mängumehaanika ning hiiglasliku ja detailse maailma. Võrreldes teiste sama sarja esindajatega on antud mäng rohkem karakteripõhine, pakkudes teiste seas mängijale legendaarseid väejuhte nagu Imperaator Karl Franz ja nekromanti Mannfred vor Carstein. Creative Assembly on kõvasti vaeva näinud, et tuua välja kogu Warhammeri maailma võlu ja valu. Lisaks grand campaign’ile on võimalus mängida ka elajate enda väikest kampaaniat või asuda metshaldjatega kaitsma nende püha puud.

Erinevaid rasse on kokku kaheksa ning enamuse puhul on ka eraldi võimalik valida mänguks mõnda fraktsiooni väiksemat liiget. Näiteks Bretonnia on jagatud eraldi mängitavateks krahvkondadeks ning nõnda ka orkide ja goblinite hõimud. Kusjuures tuleb mainida, et just fraktsioonide erisuste väljatoomisel on tehtud kohutavalt hea töö. Vastavalt fraktsioonile tuleb kasutada ka teatud mängustiili. Ei ole võimalik orkidega istuda kusagil kindlustes ning vastaseid oodata, kuna igavusest kisuvad orkid ja goblinid üksteist lõhki.

Kaart koosneb erinevatest provintsidest, mis koosnevad provintsi pealinnast ning 1-3-st väikeasulast. Nagu arvata võib, lubab provintsi pealinn rajada rohkem ja kõrgema tasemega ehitisi. Kui kogu provints kuulub ühele fraktsioonile, saab see anda provintsile käsklusi, mis fraktsiooniti erinevad. Rajatavaid ehitisi on omajagu ning kõik vastavalt rassile erinevad. Osad annavad võimaluse värvata uusi üksusetüüpe (mida on kokku umbes 300 ehk – jah, neid on palju), teised annavad nendele üksustele boonuseid, kolmandad suurendavad sissetulekut, kodanike meelerahu jne. Mängija kontrolli all olevad asulad kasvavad aegamööda, lubades rajada ajapikku järjest kõrgema tasemega ehitisi.

Igal fraktsioonil on vähemalt üks legendaarne (loe: kelle ümber keerleb pikem lugu) ning hulk (olenevalt mängija soovist) vähemtähtsaid väejuhte, kellest igaüks saab kaasas kanda kuni 19 üksust (üks armee ei saa olla suurem kui 20 üksust). Väejuhid on mängus üpriski prisked pähklid ja hoolika oskustevalikuga võib nad muuta vägevateks maagideks, võitmatuteks (kirjanduslik liialdus) sõdalasteks ja/või suurepärasteks kojaülemateks ja rahvameesteks (-naisteks). Lisaks väejuhtidele võib mängija värvata ka kangelasi, kes sarnaselt väejuhtidele korjavad tasemete kogunedes oskusi ning muutuvad järjest tublimaks. Nende sabotööride peamiseks ülesandeks, kuigi nad on väga head ka lahingutes, lausudes võimsaid loitse või pekstes vaenuvägesid kahte lehte laiali, on liikuda mööda maakaarti ning kõrvaldada vastaste kangelasi, takistada nende väejuhtidel liikumast, lõhkuda linnamüüre või tegeleda kõige muu vaenlasele vastikuga.

Lisaks mängustiilile erinevad ka võimalused maagia kasutuseks ja teaduse arendamine. Maagia on Total War sarjas täiesti uus asi ning vajab pisut harjumist, isegi kui eelnevad mängud tuttavad on. Erinevaid loitsude koolkondasid on 12, igas 6 erinevat loitsu, lisaks veel mõned karakteripõhised manamised. Võimalusi oma vaenlastele tuld ja tõrva pähe kallata jagub igal juhul. Teadus aga on igal rassil täiesti omapärane. Osad fraktsioonid vajavad selleks vastavate ehitiste olemasolu, teised jällegi nõuavad uute teadmiste eest raha. Kuigi paljud teadused ja oskused on võrdlemisi statistilised (+10% siia, +2% sinna), on ka selliseid, mis muudavad mängumehaanikaid põnevamal määral.

Väejuhtidega saab kaardil ringi möllates rünnata vastaste üksuseid, piirata nende asulaid ja loomulikult rüüstada. Erinevaid „liikumisviise“ (üks on neist laagrissejäämine) on 4-5 ning nende eripärad sõltuvad mängitavast fraktsioonist. Kuigi väejuhid liiguvad oma armeedega üldjuhul eraldi, saab neid vajadusel kombineerida ja rünnata korraga mitme väekoosseisuga. Selleks tuleb vaid armeed rünnatavale piisavalt lähedale viia, et need üksteist toetada saaks. Huvitav puänt tekib kaosega mängides, kelle üksused on niivõrd sõjakad, et üksteisele parajalt lähedal olles ei lase nad suurepärast võimalust käest ning hakkavad üksteist nottima.

Uue mehaanikana Total War sarjas on ka määndumus (corruption), mida levitavad nii koolnud kui ka kaose sõdalased (kusjuures need on kaks erinevat) ja mis mõjub negatiivselt kõigele elavale. Seega kui Impeerium tahab väga koolnute maid saada, tuleb tal kõigepealt tagada, et tema mehed rännakul vaenuliku keskkonna tõttu kokku ei kuku. Kusjuures see töötab ka vastupidi – koolnud tunnevad end kusagil puhaste jõgede ja rohelise metsa vahel kohutavalt ebamugavalt.

Impeeriumi süda asub Vana Maailma kesel Reiklandis. Mängu alguses on Impeerium veel ühendamata ning see on üks selle fraktsiooni eesmärkidest. Mängustiil on suunatud peamiselt ekspansioonile – seda kas läbi diplomaatia või vägivalla. Vältimatu sõda idapiiril paiknevate koolnutega on huvitav, kuid võib venida pikale. Esmalt tuleb aga sinnani muidugi jõuda, kuna väiksemad krahvkonnad tuleb eelnevalt Impeeriumiga liita.

Diplomaatiliselt üks huvitavamaid fraktsioone. Samuti on neil käepärast ka suurim valik maagiat. Väeüksuste poolest on Impeerium ehk kõige tasakaalustatum, pakkudes mängijale ka suurt hulka sõjamasinaid.

Päkapikkude sügavatest koobastes Vana Maailma idapoolsetes mägedes toimub vilgas tegevus. Armeed marsivad nii lõunasse orkidega arveid klaarima kui läände koolnuid vaigistama. Päkapikkude peamine erinevus teistest on vimm, mis sarnaselt pakutavatele missioonidele annab täites boonuseid, kuid peamiseks erinevuseks on rahutus, mis vimmade täitmatajätmisega kaasneb. Ka see on võrdlemisi ekspansiivne fraktsioon, mille võidutingimustes laiutavad pea kõik Vana Maailma mäeahelikud. Kuna aga mäed on päkapikkudee kodud ja kindlused, oskavad nende väejuhid liikuda ka mägede alt, andes neile sellistes kohtades tugeva eelise. Mäeisandate väeüksused on tublisti turvistatud ning väga hea moraaliga – kuna esimesena võtsin ma mängus ette päkapikud, oma lemmikrassi, siis olin hiljem tõsiselt imestunud, kui mu sõdalased keset lahingut otsustasid järsku minema plagada -, kuid neil puudub igasugune ratsavägi.

Bretonnia asub Impeeriumist läänes ning kujutab endast feodalismi kõige ehedamat näidet. Üksusteks on peamiselt värskelt värvatud talupojad, keda võib hoolimatult tapale saata, ja kiiskavates turvistes rüütlid, lisaks kamaluga veel ka mõned maagilised elajad. Kusjuures bretoonide üheks ressursiks on just needsamad talupojad – kui neid liialt palju tapale saata, jäävad põllud sööti ning kogu riigi majandus kukub kokku. Mängustiil erineb teistest eelmanitutest märkimisväärselt, kuna Bretonnial puuduvad ekspansioonlikud ambitsioonid – mängija eesmärgiks on koguda võiduks piisav hulk rüütellikkust, mida saab mõningatest ehitistest ja lahingute võitmisest. Seega mängija võib sõdu pidada ning maid vallutada, kuid tehniliselt ei ole see vajalik – võita on võimalik suuresti ka läbi diplomaatia.

Koolnute kants asub Sylvanias, mis jääb Impeeriumi idaossa. Koolnud on huvitav fraktsioon, kuna neil puudub täielikult lahingumoraal – üksus võitleb lõpuni hoolimata kaotustest või maagiast, mida vastase sorts võib talle pähe valada. Samuti on koolnutel raha asemel must maagia, mis hoolimata teisest nimest täidab kõiki raha funktsioone. Põneva mehaanikana ei saa koolnud erinevalt teistest fraktsioonidest suvalisest kohast üksusi värvata, see-eest on neil võimalik äratada surnuid, mis on seotud eelnevate lahingutega kaardil. Kui lähedal juhtub olema mõni vanu lahingupaik, on seal ka piisavalt rahutuid hingesid, et koguda endale musta maagia abil väiksem armee (ja kui veri lahingu ajal ikka põlvini oli, võib saada väga tugevaid üksusi).

Orkide ja goblinite puhul on põnev see, et neil ei piisa vaid ekspansioonist – nad peavad pidevalt ka rüüstama. Kui lisada ka võitlusvaimu mehaanika, mis igavlevad orkid omavahel tülli ajab, saabki tulemuseks fraktsiooni, kes võitmiseks pidevalt rüüstab, vallutab ja vägistab (olgu, seda viimast võidutingimused ei maininud). Seega natuke passiivsema strateegiaga mängija võib sattuda tõsisesse frustratsiooni, kuna tema armeed sõna otseses mõttes lagunevad tema kätte ära, kuna tema üksustel pole ülearust võitlusvaimu kuhugi pista.

Metshaldjatel on kokku neli provintsi (igaüks vaid ühe asulaga) – kõik eri fraktsioonide käes (kaks neist on mängitavad). Seega tuleb kogu metsa ühendamiseks päris palju vaeva näha. Lisaks kasutatavale rahale on metshaldjatel üheks väga piiratud ressursiks merevaik, mida nad saavad üksikutest ehitistest ja inimeste maadele kolooniate rajamisest (nende jaoks ei ole inimlinnad päris normaalselt asustatavad – ilmselt liiga vähe puid). Kogutud merevaiku kasutavad nad tugevamate üksuste värbamiseks ning oma hiigelpuu kasvatamiseks, millest viimane ongi kogu nende mängu eesmärk. Nende jõud peitub peamiselt vibuküttides ja eri suurusega metsavaimudes.

Kaos ja elajad (beastmen) käituvad mängumehaaniliselt väga sarnaselt – nad ei saa asustada linnasid, mistõttu nad on kõige agressiivsemad fraktsioonid. Isegi nende eesmärkideks on vaid hävitada asulaid ja teatud fraktsioonid. Raha asemel on neil kaosejumalate soosing. Oma elamisi kannavad nad pidevalt kaasas – jah, väejuht käitub laagrissesätitult ka linnana, lubades mängijal nii ehitada kui ka üksuseid värvata. Kaos levitab küll kõigile kahjulikku määndumust, kuid tema puhul on see pigem kõrvalnähtus – kaose väejuhte ei kõiguta selle olemasolu mingilgi määral.

Kuigi suuresti jäävad eri fraktsioonide mängumehaanikad samaks, muudavad just need pisiasjad, mis fraktsiooniti erinevad, iga mängu niivõrd erinevaks. Ja just väikeste erinevustega on suutnud Creative Assembly anda edasi kogu Warhammeri maailma mitmekülgsuse ning jäänud truuks algsele ideele.

Puudustest rääkides... eks neid peab ka olema. Mäng ei anna mitte mingit hoiatust, kui mõni väejuht või kangelane on veel liikumata, vaid laseb mängijal jumalarahuga käigu lõpetada. Ja loomulikult ei ole varasematest mängudest õppust võetud ning lahingu kasutajaliides on jäetud sama mõttetuks nagu kõikides varasemates mängudes. Mängija lahingus osalevad väed püütakse mahutada kitsale ribale, mis, tõesti, väikeste vägedega on väga mugav, kuid mitmete armeede ühisel lahingutegevusel muudab kogu riba täiesti mõttetuks, kuna on võimatu aru saada, mis üksused seal on.

Mängu diplomaatiline pool jääb natuke nõrgaks. „Rahvusvahelised suhted“, mis näitavad, kes kellele palju meeldib, on küll kenad, kuid tunnen puudust võimalusest korraldada enda taktikepi järgi toimuv maailmasõda. Kõigi liitude ja kaubalepete kõrval ei ole jäetud võimalust öelda mõnele teisele fraktsioonile, et ta võiks kas kellegagi rahu teha või talle sõda kuulutada. Võrreldes muidu töötava ja natuke isegi nauditava diplomaatilise poole pealt, on just see puudu.

Selle mänguga on muudetud ka piiramislahinguid, mis varem väidetavalt ajasid AI’l juhtme kokku. Nüüd ei piira mängija enam armeega mitte tervet linna, vaid üritab purustada vastase kaitset mingis müürilõigus. Kuigi see on linnade ja antud armeede suuruse osas üpriski loogiline – paarituhande mehega just tervet linna sisse ei piira -, siis samade armeedega linnade piiramisrõngas hoidmine vaidleb sellele tugevalt vastu. Samuti on võtnud Creative Assembly nõuks nudida seni (minu arust) üpris nürid merelahingid täiesti olematuks. Käsitsi laevade lahingut enam juhtida ei saa. Mõned on väitnud, et CA oleks võinud võtta ka Man’o’War’i litsentsi ning merelahingud sellele ehitada... Ehk see veel tuleb...

Taktikaline lahingukaart (selline, kust sa peaksid ideeliselt kena ülevaate saama kogu lahinguväljal toimuvast) on kõike muud kui kasulik. Ta on küll inimlikult ainuke võimalus, kuidas tihedas metsas oma üksustest mingitki ülevaadet omada, kuid sel puuduvad võimalused tegevust suuresti mõjutada. Jah, oma üksustele saab käske anda, kuid kogu muu kasutajaliides lihtsalt kaob.

Võin julgelt väita, et mängu „Total War: Warhammer“ mängin ma veel tükk aega, hoolimata asjaolust, et selle arvustuse kirjutamiseks sai kõik fraktsioonid ära proovitud. Impeerium on ühendatud, koolnud maailma juhtideks saadud, kuid nii palju on veel katsetamata, nii palju üksusi nägemata. Mis on haldjate toiduahela tipus?

Total War: Warhammer II

Eelmise aasta septembris saabus mängule ka kauaoodatud järg, milles on tegevus viidud Vanast Maailmast läänepoolsetele kontinentidele Ulthuan, Naggaroth, Lõunamaad, Lustria ja Nehekhara, kus kahesabalise komeedi mõjul hakkab maailmapiire koos hoidev vorteks näitama häirituse märke. Sellest saavad hoogu nii kõrghaldjad, sisalikud, tumehaldjad kui ka skaveni rotirahvas ning hakkavad kiirelt rituaale vorpima, et vorteksit enda kontrolli alla allutada. Kui kaks esimest püüavad päästa, mis päästa annab, siis tumehaldjad ja skaven püüavad seda hävitada, et tuua kaosejumalad tagasi maailma. Algab võiduloitsimine...

Kogu mäng on suurelt osalt samaks jäänud, kuid mõningaid parandusi on siiski tehtud. Lisatud on nn. kliimatsoonid, mis määravad, kellele kus elada meeldib – mittevastavas kliimas saab antud fraktsioon trahve praktiliselt kõigele. Mäng annab nüüd teada, kui sa tahad käiku lõpetada, kuid keegi on liigutamata, mis on kasutajamugavuse osas tubli samm edasi.

Ning veelgi enam on rõhku pandud karakteripõhistele tegevustele. Mahajäetud linnad ei ole enam vaid taasasustamiseks, vaid väejuhid saavad neist ka muidu igavasse ellu seiklusi otsida. Õnnestumise korral võib sealt päris head kraami saada – ebaõnnestumise puhul saab väejuht või fraktsioon mingi trahvi. Samuti on merele lisatud igast nodi, mida väejuhid meresõidu käigus üles saavad korjata. Kahjuks olen täheldanud nendega probleemi AI osas. Nimelt sõidavad enamus vastaseid heast-paremast lihtsalt tuimalt mööda, nina ees vedelevast varandusest väljagi tegemata.

Võidutingimustes on nii rituaali- kui ka militaarne võit. Rituaalide läbiviimiseks on tarvis korjata vajalikku ressurssi (skavenitel on selleks warpkivid, sisalikel iidsed tahvlid jne), mida võib saada varemetest ja mingil määral ka osadest linnadest. Iga rituaal nõuab järjest rohkem ressursse ning iga rituaali läbiviimisel ründavad sind järsku sinu lähedale tekkinud vastaste väed. See viimane osa on kuidagi ebaloogiline, kuid las ta jääda...

Tumehaldjate ning skaveni rassile on lisatud põnev lojaalsusmehaanika, läbi mille antakse edasi antud rasside tugevama õigust. Kui lojaalsus kukub liiga madalale, hakkab väejuht mässama ning moodustab kogu oma armeega uue mängja suhtes vaenuliku fraktsiooni. Skavenid levitavad ka omaenda määndumist, mis ei meeldi suuresti kellelegi (kaose kohta info puudub) – sealhulgas takistab see ka skaveni enda tegevusi, kuid suurendab nende võimalusi lahingusse uusi üksusi manada. Seega võta kinni, kas see on nüüd halb või hea. Nende üheks määravamaks mehaanikaks on toit, mida läheb vaja nii linnade kui ka armeede söötmiseks. Seda aga, et skaven ise vabatahtlikult toitu hakkaks kasvatama, juba niisama lihtsalt ei näe – peamiselt saab seda hankida sõjategevuse käigus teise fraktsiooni populatsiooni arvelt.

Kõrghaldjate intriigiderikas õukond annab palju huvitavaid diplomaatilisi võimalusi teisi fraktsioone üksteise vastu mängida. Mängija saab kulutada oma mõjuvõimu, mida saab missioonidest ja vastava oskusega karakteritelt, teiste fraktsioonide vaheliste suhete mõjutamiseks – ja seda mõlemat pidi. Piisava mõjuvõimuga võib panna haldjad päkapikke palavalt armastama... oot, kusagil filmis juba tehti seda...

Sisalikud saavad provintsidele antud käske geomantilise võrguga parandada, ehitades oma linnadesse vastavaid ehitisi ning ühendades neid sellega võrku. Saadavad boonused on päris korralikud.

Võrreldes esimese mänguga on palju mänguparandusi sisse viidud, kuid paljud on jäänud ka lahendamata. Sellest hoolimata on tegu põneva lisaga, mis kütkestab ja seob vaese inimese päevadeks arvuti taha.

Väidetavalt saab kaks mängu ka üheks siduda, saades sellega mega-kampaania Mortal Realms. Mängitavuse säilitamiseks tehti seal küll provintside suuruses ja fraktsioonide arvus mõningaid muudatusi, kuid tulemus peaks olema siiski eepiline. Isegi praegusel juhul on keeruline jõuda ühe fraktsiooniga igasse maailma nurka, mis siis veel kahe maailma puhul. CA on lubanud ka kolmandat osa, mille tegevus toimub Vanast Maailmast idas, ning viimase mängu ilmumisel pidi kõik kolm kaarti saama kokku panna ning proovida über-kampaaniat, mis võib tõesti võtta nädalaid, kui mitte kuid.

Kui grandioossed strateegiamängud vähegi huvi pakuvad, siis Total War: Warhammer 1 ja 2 on kindlasti äraproovimist väärt.

Filmiarvustus: Pacific Rim: Uprising (Riho Välk)

Ehk suured robotid tambivad üksteist.

Pacific Rim on minu patune rõõm – millegipärast peab nii üldsus kui ka ulmeeliit seda üsna magedaks filmiks. Veidral kombel olen ma seda aga päris mitu korda suure õhinaga vaadanud, sest ma ei tea ühtegi teist filmi, kus nii suured ja vägevad robotid nii vingelt madistaksid. 99% juhtudel on selle žanri teosed kas animeeritud või ikka raskekujuline B-kategooria. Vaatasime soojenduseks esimest filmi uuesti ja asusime kinno.

Kõige-kõige esimene esmamulje, kohe esimestel sekunditel oli kahjuks negatiivne. Charlie Hunnam, kelle näitlejatöö on (kohati ehk õigustatultki) kriitikat saanud, suutis oma hääle ja tempoga maailma tutvustades luua kohe alguses õige atmosfääri. John Boyega vuristas teksti ette hääle ja kõnemaneeriga, mis ei tekitanud mitte mingitki maailmalõputunnet. Kümne sekundiga negatiivne punkt kirjas.

Suurest Kaiju-sõjast on möödas kümme aastat. Inimkond taastub vaikselt ning oma koht on ka seiklushimulistel ja mehhaanikutel, kes Jäägrite juppe varastavad, vahetavad, välja petavad ning kokku laovad. Ebaseaduslikult ehitatud hiidrobotid ei ole sage juhtum, kuid mitte ka ennekuulmatu erand. Nii kohtuvad ka meie loo kaks peategelast sellises romulas, ning mängu tuuakse lausa maskotilikult nunnu Romukas.

Edasi tuleb kohustuslik igav osa, kus noored (EVA Uniteid saavad juhtida ainult enne 2nd impacti sündinud lapsed) piloodid omavahel kraaklevad ja sõbrunevad, ning ilmselgelt on meie peategelastandemi nooremal poolel hirmus raske. Hakka või peaaegu kaasa tundma. Õnneks saab see hädin mingi aeg otsa ning käima läheb see, milleks inimesed on end saalidesse murdnud (esilinastumisejärgne päev, 19.00 seanss, ca 20 vaatajat). Suured robotid hakkavad üksteist tampima. Hurraa!

Miks suured robotid üksteist tambivad? Seda ma parem välja ei too, las jääda vaatajale avastamiseks. Nii uskumatu kui see ka pole, siis 2018. aasta ulmemärulisse julgeti (vähemalt minu jaoks) täiesti ootamatuid lahendusi ja keerdkäike sisse kirjutada. Ei saa öelda, et midagi päris jalustrabavat oleks, kuid Hollywood on millegipärast otsustanud, et filme, eriti ulmekaid toodetakse IQ75 rahvale ning iga keerdkäiku peab juba algustiitrite ajal ette aimama. Üldse, ka selle filmiga vältisin ma kõiki treilereid ning pärast filmi neid vaadates nentisin taaskord, et parem oligi. Soovitan ka teistel puhta lehena kinno minna. Eriti kuna varsti on see film varsti kinos langeva tähena ja pilet maksab 3€ kandis. Seda ning minu meelest veidi rohkematki on see film siiski väärt.

Läbivaks tundeks filmi järele jääb siiski, et esimene meeldis rohkem. Just selle poolest, et tegelased ja Jäägrid olid mitmekülgsed, kuid mitte unikaalsuse järgi karjuvad. Välja arvatud Mako oma võltsi jaapani aktsendi ja siniste triipudega. Selle asemel anti lihtsaid, kuid efektseid asju. Näiteks raskest rauast venelaste Jääger, mida liigutas vana hea tuumareaktor. Üldse tundusid kõik esimese filmi Jäägrid mitusada tonni kaaluvat, iga liigutust ja madinat saatis industriaalne kriiksumine, susin ja lõgin. Selle kõrvalt tundub Uprising üsna mänguasjatootja promofilmina, kus plastist robotitel on 15 erinevat ja lihtsalt vahetatavat relva ning valida saab kaheksa vinge värvi vahel! Kui kolmandas filmis (jah, kolmanda filmiga õrritatakse) peaks olema ärahellitatud preilna, kes sõidab roosa robotiga, hakkan ma saalis valjult ropendama.

PS: 3D imeb. Kinos ei saanud arugi, kuid kodus 4k telekast (Kosmose IMAX on 8k) esimest filmi vaadates olin hämmingus, kui detailne ja värviline kõik tundus.

Robotite madina eest: 8/10

Objektiivne hinnang filmile: 6/10

Spekulatsioonid nüüdse aja noorte inimeste ulmekirjanduslembuse teemal (Tormi Ariva)

Kui kunagi panid Ain Raitviiru kogumik “Lilled Algernonile”, Horisondis ilmunud jutud ja Mirabilias ilmunud ulmeromaanid tervet põlvkonda ennekõike teaduslikku fantastikat armastama, on uue millenniumi lapsed kasvanud üles pigem fantaasiakirjandusega. J. K. Rowling, Terry Pratchett, Christopher Paolini ja George R. R. Martin on nimed, mis sellega seoses kohe meenuvad, kuid on ka palju teisi. Millegipärast on nii, et noored loevad ikka seda, mis on uus, äsja ilmunud. Sajandi algus oli aeg, kus noortele suunatud kirjanduses domineeris just nimelt fantasy (ma ei väida, et see aeg oleks läbi, kuid ehk on too hoog pisut raugenud) ning tahes-tahtmata mõjutas see suurt osa uuest põlvkonnast. Isaac Asimov on kirjutanud ühes oma arvukatest esseedest, et alati on kellegi jaoks kuldaeg. Julgeksin öelda, et tegemist oli ühe kuldajaga, kuna välja anti palju väärt lektüüri. Ehkki mina keskendun siinkohal kirjandusele, on ka teistsuguseid mõjutajaid. Palju tehti just teadusliku fantastika kallakuga filme, parimateks näideteks võib-olla “Avatar” (2009) ning “WALL-E” (2008). Ka arvutimängudes kasutati ohtralt erinevat science fictioniga seonduvat temaatikat, näiteks võiks tuua Portali saaga ja Deus Ex-i frantsiisi uuemad mängud.

Tegelikult on minu põlvkonnale ulme väga tuttav, seda on noorte ümber puistatud igalt poolt nõnda palju, et see näib igasuguse noortekultuuri osana väga loomulik. Tsiteerides Raul Sulbit: “Ulme on ülemaailmse reklaamitööstuse tõttu muudetud kasvava põlvkonna igapäevaseks põhitoiduseks.” Kuid tegemist on žanriga, mis on alati teenimatult kannatanud tõsiseltvõetamatuse all ning sellise olukorra jätkumine on pisut kurb. See-eest võib noortekultuuri ulmestumine olla ulmekirjanduse ja “päris” kirjanduse vaheliste viimaste lõhede kaotajaks: pealekasvavad põlvkonnad võtavad (loodetavasti) ulmet kui täiesti normaalset ja võrdväärset kultuuri osa.

Et rääkida praeguste noorte ulmemaitsest, tuleb esiteks heita valgust veel mõnele aspektile. Ei saa mööda vaadata hiljutisest tehnikarevolutsioonist, mis tõi meile eeskätt nutitelefonid, ent ka e-raamatud, kiire interneti, voogedastusteenused ja 3D-kino. Ühesõnaga on maailm muutunud mitu korda kiiremaks, pealiskaudsemaks, kirevamaks, valjemaks ning seda juba enne vanameister Bradbury lahkumist. Selline muutus toob endaga kaasa muuhulgas noore põlvkonna aina taanduva lugemisharjumuse, mis tähendab, et ka ulmesõpru leidub minu põlvkonnas tõenäoliselt vähem kui varasemates põlvkondades. Loomulikult oleks liialdus öelda, et ükski noor inimene ei loe enam raamatuid, kuid teatav dekatents on siiski aset leidnud.

Ent meiega igal pool kaasas käiv internet pole tegelikult põhjustanud mitte ainult taandarengut, vaid ka üksjagu positiivset: väga paljud noored omandavad varakult inglise keele oskuse (mitmed isegi nii hästi, et see hakkab emakeele üle domineerima), raamatute ja autorite kohta on kergelt võimalik vettpidavat infot otsida ning samuti on tohutu hulk kirjandust suhteliselt vähese vaeva ja suhteliselt väheste ressurssidega kättesaadav.

Ulmesõbrast noore lugemiseelistusi on tänapäeva avatud ja globaliseerunud maailma pakutavate valikute valguses väga keeruline ette ennustada. Selles määratus võimaluste hulgas näib ainsa konstandina lapsepõlv, aeg, mil loeti vaid eesti keeles. Mis toob mu järelduseni, et nüüdisaja keskmise Eesti noore ulmelugeja (vanusevahemikus ~15–25) kirjandusliku maitse ainus kindel tahk on fantaasiakirjandus. Ta kas armastab sagedasti lugeda haldjatest, lohedest ning päkapikkude kaevandustest või vähemasti on tal südames nende jaoks soe koht ning aeg-ajalt naaseb nende juurde. Eelnev käib ka minu kohta.

Uudiskirjandus 03/18

Genevieve Cogman: Nähtamatu raamatukogu

Irene on raamatukoguhoidja. Tõsi, Raamatukogu on selline, mis ei laena ühtegi raamatut välja. Ja asub see… väga paljude paralleelmaailmade vahel, ent mitte üheski neist. Seetõttu sarnaneb raamatukoguhoidja töö pigem spiooni omaga: Irene ülesanne on minna kohale, osta, varastada või ükskõik millisel moel hankida raamat ja tuua see Raamatukokku. Maailmad on erinevad ja seetõttu võivad isegi klassikalised teosed neis pisut erineda. Näiteks on „Faustis” mingi sõna vahetusse läinud. Või on vennad Grimmid leidnud oma raamatusse täiendava muinasjutu või paar. Mõned raamatud on unikaalsed, seotud ainult ühe konkreetse maailmaga, mõned võivad aga reeta Raamatukogu saladusi.

Esialgu tundub kõik lihtne: minna kena praktikandi saatel Londonisse, võtta raamat, tulla märkamatult tagasi. Aga raamat on juba varastatud ning seda näivad otsivat väga mitmed jõud alustades Liechtensteini saadikuga ja lõpetades salaühingutega. Liechtenstein, muide, on üks Euroopa suurjõude, sest just seal valmistatakse haldjate võluväe abiga maailma parimaid tsepeliine.

Geneviene Cogmani „Nähtamatus raamatukogus” on salapära ja maagiat, ustavust ja reetmist, aurupunki ja armastust raamatute vastu – lühidalt: see on hõrk kokteil igale maitsele.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Juhan Habicht

Jeff Vandermeer: Võim. Leppimine

„Lõunaringkonna” triloogia 2. osas astub mängu uus direktor, sest eelmine läks kaasa viimase alale X korraldatud ekspeditsiooniga ja jäi kadunuks. Vanad töötajad ei võta teda aga kergesti omaks ja vastamist ootab hulk küsimusi. Miks on direktori kirjutuslaua lukustatud sahtlis kompositsioon kahvatute lehtedega taimest, surnud hiirest ja iidsest mobiiltelefonist? Miks külitab üks teadlastest vahel kössitõmbunult laoruumi kõrgel lae all olevas riiulis? Rääkimata kõige tähtsamast küsimusest: mis toimub alal X?

Triloogia 3. osas saavad kokku eelmiste osade tegelased ning kohtame ka neid, kes seni vaatasid vastu ainult tuhmunud fotolt ja olid tunnistajateks ala X tekkimisele. Kas see tekkimine oli ikka nii lihtne? Ja kas kohtujad on ikka need, kes nad olid varem? Sest üks osalistest küll mäletab katkeid elust „Hävingu” bioloogilise peategelasena, kuid teab, et ise ta see ju ei olnud. Ning miks ta kahtlustab, et tema (või mitte-tema) surnud abikaasa nüüd kassikakuna edasi elab? Kas saab usaldada üldse kedagi, kes kunagi alaga X kokku on puutunud? Ja kus siis ala X tegelikult asub?

Kirjastus Varrak, tõlkinud Juhan Habicht

Helga-Johanna Kuusler: Verevalla varandus

17-aastane Ivo kolib koos oma ema ja õega Lõuna-Eestis asuvasse Verevalla külla. Esmapilgul rahulikul külakesel on aga nii mõnigi saladus, mis ähvardab Ivo elu pea peale pöörata. Miks lukustavad Kersti ja Kärt oma jalgväravat? Miks käsib Luukas Ivol kardinad ette tõmmata? Miks on peaaegu kõigil külaelanikel sinised silmad? Miks kirjutas kohalik rahvaluulehuviline noormees kurjakuulutava pealkirjaga loo „Verevalla vajub alla“? See müstiline põnevik on HelgaJohanna Kuusleri teine noorteromaan. Esimene, „Puhkus koomas“, saavutas kirjanduskonkursil BestSeller 2015. aastal ilukirjanduse kategoorias esikoha.

Kirjastus Tänapäev.

Jules Verne: Black Cupi saare saladus

Jules Verne’i (1828–1905) romaani “Back Cupi saare saladus” (1896) tegi maailmakuulsaks tšehhi režissööri Karel Zemani 1958. aasta film, mis oli novaatorlik eelkõige oma visuaalse külje ehk siis 19. sajandi stiilis joongravüüri tüüpi animatsiooni ning reaalsete näitlejate ühendamise tõttu. Filmi aluseks olev romaan on kiiretempoline ja pööraste süžeekäikudega ulmeseiklus, millest ei puudu hull teadlane ja tema tohutu hävitusjõuga hirmuäratav relv, piraatide võimas salaorganisatsioon, nende baas vulkaanikraatriga saladusliku saare südames, lahingud allveelaevade vahel ning loo kulminatsiooniks ka suurriikide laevastike rünnak piraatide saarele ja superrelva käivitamine.

Käesolev romaan on vahest Jules Verne’i kõige iseloomulikum, kuna siin on üheskoos esindatud kõik need teemad ja tüpaažid, mis tema varasemates teostes on eraldi olemas: vulkaanid, ülivõimsad kahurid, allveelaevad, aga eelkõige oma identiteeti maailma eest varjav suur üksiklane, olgu siis geniaalne teadlane, piraat või krahvmontecristolik kättemaksja, kelle valduses on inimkonnale tundmatu tehnoloogia.

Kirjastus Viiking, tõlkinud Martin Kirotar

Steven Brust: Yendi

Vlad Taltos on sarkastiline ja paranoiline palgamõrtsukas, kes elab Dragaera-nimelises maailmas, mida asustavad peamiselt pika elueaga võlurid, kes on üsna osavad ka surnute elustamisel. Dragaera maailmas käib pidev vastasseis inimeste ja Dragaera võlurite vahel – inimesed on alla surutud ja põlatud, mistõttu on ka Vlad palgamõrvari karjääri valinud – et tappa dragaeralasi.

Selles loos on Vladil tegemist salakavala võluriga, kes kuulub Yendi Kotta. Yendi ehk liivamao järgi nime saanud koja võlurid on osavad intriigipunujad, kes Vladile ja tema sõpradele päris palju probleeme tekitavad.

Kirjastus Fantaasia, tõlkinud Eva Luts

Alastair Reynolds: Spioon Europal

Moodsa briti ulme superstaari Alastair Reynoldsi kolmas eestikeelne raamat on mõtteliseks järjeks jutukogule „Suur Marsi müür“, mis võitis parima kogumiku kategoorias Eesti ulmeauhinna Stalker. „Spioon Europal“ koosneb kolmest omavahel rohkem või vähem seotud loost, milles avatakse lugejale uusi tahke kirjaniku tulevikuajaloost ning kirjeldatakse veidraid maailmu, mis selles universumis asuvad.

Kogumiku nimiloos näidatakse meile Päikesesüsteemi äärealasid, Jupiteri kuud Europat 2330ndatel aastatel, mil sinna satub vaenuliku režiimi spioon, keda ootab ees kohtumine veealuseks eluks kohastunud Asukatega. Lühiromaanis „Teemantkoerad“ satub lugeja 26. sajandil planeedile Kolgata, millel kõrgub müstiline ja hirmutav ning omamoodi teadvuslik Torn, mille tippu ronimiseks tuleb igal korrusel järjest ära lahendada raskeid matemaatilisi ülesandeid. Loost tuttava doktor Trintignantiga kohtub lugeja uuesti 2540. aastal jutustuses „Grafenwalderi bestiaarium“, mille rikkurist nimitegelane on endale kokku kogunud kummalise ja võika kollektsiooni erinevaid universumis leiduvaid olendeid. Nüüd on tema „loomaaiast“ puudu vaid poolmüütilise Asukate rassi esindaja...

Kirjastus Fantaasia. Tõlkinud Martin Kirotar, Tatjana Peetersoo, Jaana Talja

Kaanepilt: Meelis Krošetskin

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Triinu Meres: Kuningate tagasitulek

Kirjandusvõistlusel silma paistnud auhinnatud eesti ulmekirjaniku Triinu Merese postapokalüptilise ja ideederohke romaani „Kuningate tagasitulek“ teemadega on tuttavad need, kes mäletavad 2012. aastal kogumikus „Täheaeg 11. Viirastuslik rügement“ ilmunud samanimelist lühemat pala. Romaanis arendatakse edasi tolle lühiromaani sündmustikku ja motiive, korraga hoogsalt ja samas süviti. Üheks teose keskseks küsimuseks, mida erinevatest aspektidest lahatakse, tõuseb inimlikkuse ja loomalikkuse, inimeseks või loomaks olemise vahekord. Romaan on teostatud kiiretempolise seiklusmärulina, kus lugejal ei hakka kordagi igav ja ta jõuab vaevu lehekülgi pöörata.

Kirjastus Fantaasia

Kaanepilt: Anna Otsolainen

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Heinrich Weinberg: Tõrkeotsing

„Tõrkeotsingu“ tegevus leiab aset alternatiivajaloolises Eestis. See on maailm, kus Venemaa on killustunud, Eesti Föderatsioon ulatub Riiast Jaanilinna ja Kärdlast Pihkvani, ning kuna ei toimunud Liivi ega Põhjasõda, elab siin 10 miljonit inimest: eestlased, liivlased, lätlased ja venelased. Kaevandatakse fosforiiti ja uraani, jõudsalt edeneb geenitehnoloogia ning korporatsioonid ajavad nii seaduslikku kui illegaalset äri.

Maris Alvin on endine sõjaväelane, kelle isa oli omal ajal allilmaorganisatsiooni Ühiskassa juht. Maris peab võitlust isiklike minevikudeemonitega ja on varjupaika otsinud Võnnu Psühhoneuroloogiakliinikus. Ühel sügishommikul on tema palatiseina taga Kaitsepolitsei inspektorid, kes uurivad Marise endiste teenistuskaaslaste poolt sooritatud röövmõrva Kaitseministeeriumi salajases diagnostikalaboris, ainult et need teenistuskaaslased peaksid paberite järgi ammu surnud olema.

Romaanis on ootamatuid pöördeid, traagikat ja ei puudu ka romantika. Nagu kõik head lood, on ka „Tõrkeotsing“ lugu armastusest ja kättemaksust.

***

Ma jooksin. Nemad tulistasid. Minu liikumine, sihitult ringi ekslevad valgusvihud ja need paar tükki, mis mind enam-vähem järgisid, segasid tegelikult valvuritel sihtimist. Mõni laeng möödus siiski nii lähedalt, et tundsin selle kuumust. Kõige kriitilisem hetk oli siis, kui pidin läbi traataeda lõigatud augu pugema. („Kes sul keelas suuremat teha!?“) Paar sekundit ühel kohal pusimist võrdub igavikuga, kui su pihta tulistatakse. Selja tagant kostis hüüdeid ja koerte lärmi. Tugev löök vastu külge ja terav valu roietes – kuulivest säästis õnneks hullemast – hing kinni, adrenaliin soontes tormamas, ukerdasin edasi ja pääsesin viimaks aiast läbi ning kiirendasin metsa suunas. Peatusin, vaatasin seljataha ja kuulasin. Hingamine tegi haiget, kuid valu võib olla liitlane.

Kirjastus Fantaasia

Kaanepildi autor: Meelis Krošetskin

Sari: Sündmuste Horisont

Allikas: ulme.ee

Ulmkonnakroonika 03/18

Ulmestaar

Triin Loide on eesti kirjanik, blogija ja Reaktori kaaskirjutaja. Hetkel kogub ta jõudu magistritöö ärakirjutamiseks ja liigse kohvijoomise mahajätmiseks, üritab Fallout 4-s melee buildi tööle saada ning kirjutab (väga-väga) vaikselt teist romaani.

1. Mida praegu loed?

Cormac McCarthy "Blood Meridian" või "Blood Meridian or the Evening Redness in the West", nagu selle täisnimi on. Internet määratleb selle žanriks "ajalooline fiktsioon" ja ulme alla see ei liigitu, aga McCarthy oskab õõvatekitavalt kirjutada. Kindlasti üks vägivaldsemaid raamatuid, mida ma tükil ajal lugenud olen. Lõpuni veel jõudnud pole, aga juba loetu põhjal kindlasti julgen soovitada. Eriti kui on isu võikuste järele, ja kellel siis poleks.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Pole võimalik väga originaalselt vastata. Kangesti tahaks öelda, et "see salapärane miski". Kombinatsioon autori keelekasutusest ja fabuleerimisoskusest, käsitletava teema huvitavusest, ja... Ma ei teagi. Hea kirjanik kirjutab ka kõige kulunuma teema nii lahti, et loed ja loed ja siis on kell viis hommikul.

Lihtsam oleks vist öelda, et mis eemale peletab. Halb kirjanik oskab aga ka kõige originaalsema üldidee ära rikkuda, reostades selle mingite eriti kulunud troopide või klišeedega. Näiteks hiljuti vaatasin muidu suurepärast filmi "Annihilation", aga ma ei saa jätta olemast mürgine selle filmi kirjutajate suhtes. Miks, pagan küll, peab igas ulmefilmis see "In English, please!" sees olema?! Troope ja klišeesid on võimatu vältida, küll on aga võimalik neid kasutada stiilitundlikult, peenekoeliselt, vürtsikalt ja nende vahel hoolikalt valides, neid oskuslikult peites jne. Ma defineeriks, et klišee on halvasti lahtikirjutatud troop.

Kui kirjanik isegi ei ürita troopi läbimõeldult ja hästi kasutada, siis see ei ole üldse haarav. No selliseid lausa jaburalt halenaljakaid asju on veel, näiteks (mees)kirjanike komme igal võimalikul ja võimatul juhul naistegelaste kikkis rinnanibusid kirjeldada või pahalaste komme kuskil raamatu või lõpu poole kangelasele seletama hakata, et "We are not so different, you and I!" Oo, ja siis muidugi lood, mis baseeruvad sellel, et on Prophecy/Ettekuulutus ja meie peategelane on väga tõrges ja vastuhakkav The Chosen One/Väljavalitu.

Teoreetiliselt on võimalik ka nende troopidega imet teha, aga see peab ikka klass omaette kirjutamist olema.

3. Ulme kolm lemmikut?

Teen tuimalt sohki ja valin hoopis kolm žanrit ja lemmikumaid nende seast. No ei ole võimalik lihtsalt lemmikuid valida.

a) Post-apokalüptiline žanr ja Max Brooksi "World War Z". Väga raske on post-apot paremini kirjutada kui see raamat. Film unustage ära, sel pole teosega mingit pistmist. Kindlasti on see üks tänuväärne žanr graafiliste romaanide armastajatele, näiteks "The Walking Dead" tuleks kindlasti läbi lugeda. See ABC teleseriaal/travestia ei lähe arvesse. "Y: The Last Man" on loetav ja kogu Crossed-frantsiis, aga see viimane on natuke... Nišikas...

b) Küberpunk. William Gibsoni Sprawl-triloogiaga muidugi alustades, teda vist ei peakski eraldi mainima. Kuigi ta pole mu lemmik, lihtsalt väärib nostalgia mõttes äramärkimist; "Neuromancer" oli kauges lapsepõlves mu esimene kokkupuude küberpungiga raamatu kujul. Sellesisulisi arvutimänge vms olin varem mänginud, aga lugenud... Huvitaval kombel tema teised triloogiad mulle ei meeldi, eriti Bridge-triloogia on kuidagi kohe imelikult halb. Justkui polekski sama autori kirjutatud. Aga küberpungis on tegelikult palju enam ja palju, palju paremini kirjutatud kui Gibson, nii et näiteks... Daniel Suarezi "Daemoni"-seeria väärib kindlasti lugemist, ja Ian McDonaldi "River of Gods" ja "Dervish House". McDonald on üldse geniaalne kirjanik, kes tuleks arvata kohustusliku kirjanduse nimekirja tervikuna. "Transmetropolitan" kindlasti, kui graafilised romaanid ka sisse arvata.

c) Neil Gaiman ja Pratchett moodustavad minu arvates eraldiseisva, kõikehõlmava terviku. Meeldivad, on alati meeldinud. Pratchettist tekib kiiresti üleküllastumus, aga kui piirata ennast ~1 romaaniga aastas, siis on kõik hästi.

Ulmekirjanduse õhtu: vestlusring „Võimalikud maailmad”

Reede, 13. aprill 2018, 17.00–20.00. Literaat Jüri Kallas, kirjanik Mairi Laurik ja kirjastaja Eva Luts arutlevad Tartu linnaraamatukogu IV korruse saalis fantaasiakirjanduse, urban-fantasy ja tänapäeva muinasjuttude üle, peamiselt Steven Brusti „Jheregi” ja „Yendi”, Jim Butcheri „Tormirinde” ning Diana Wynne Jonesi "Howli liikuva kindluse" ja „Kindluse õhus” põhjal.

V. Belials kirjanduspreemia üks kandidaate

Sel aastal kirjanduspreemia nominentide seas oli ka Eesti Ulmeühingu president Veiko Belials, ERR käis teda küsitlemas. Loe kogu uudist.

Siret Campbelli ulmenäidend Beatrice sai kulka preemia

Kulka aastapreemia näitekirjanduse preemia läks ulmele. Näitekirjanduse vallas läks auhind aga Siret Campbellile debüütnäidendi "Beatrice" eest. "Kirjutamisprotsess kestis aasta aega, aga meil oli Ain Mäeotsaga juba enne kokkulepe, et ma kirjutan talle näidendi. Kui hakkas asjaks minema, siis ma pakkusin Ainile idee välja ja see meeldis talle väga ja ta oli kohe nõus ka minu esiknäidendi Vanemuise suurel laval lavastama, ilma et ühtegi sõna oleks veel kirja pandud," rääkis Campbell. "See näidend räägib tulevikust, leiab aset umbes paarkümmend aastat hiljem, kus inimesed elavad tehnoloogiaga sümbioosis veel rohkem, kui nad seda tänapäeval teevad. Ma vaatlen, mida see inimeste, mida suhete ja surmaga teeb," lisas Campbell.

Prima vista raames toimub jutuvõistlus

„Tuleviku tu(u)led“ on omaloomingukonkurss Tartu ja Lõuna-Eesti 15–20-aastastele noortele. Konkursile on oodatud 1–2 A4 lehekülje pikkused vabalt valitud vormis tekstid, mis räägiks tulevastest aegadest: kirjutades võiks autor mõelda, millises maailmas me elame, kuidas see (lähi)tulevikus muutub, milliseid ohte ja samas ka võimalusi see kaasa toob, ning pakkuda välja ideid, kuidas nendes muutuvates oludes edukalt tegutseda või kuidas elutingimusi parendada.

Suuremat tähelepanu pööratakse selle konkursiga Tartule kui loodetavasti 2024. aasta Euroopa kultuuripealinnale ning seeläbi ka lähemalt kultuurile. Samas ei ole teemad piiritletud kultuurivaldkonnaga. Need on esitatud piisavalt üldsõnaliselt, et igaühel oleks võimalik leida endale sobiv.

Konkursi peasponsoriks on firma AEGAON, kes kingib parimale nais- ja meesautorile kauni käekella. Lisaks on võistlusele õla alla pannud Tartu linn, koomiksikunstnikud AWst, Säkk Design, ajakiri Värske Rõhk, teater Vanemuine, Geenivaramu, Tagurpidi Maja, Tartu 2024 kultuuripealinna meeskond jt.

Kuu arvustus

Kui satub selline ülesanne täita, siis kuidas teie kuu parimat arvustust valite? Mina järjestan vaadeldava kuu jooksul laekunud arvustused kahanevalt pikkuse järjekorras ja loen, kuni on selge, et olen jõudnud arvustusteni, mida juba nende lühiduse tõttu ei ole enam kuidagi eetiline esile tõsta.

2018. aasta veebruari 28 päevaga laekus ühtekokku 47 arvustust, millest sellise mõttelise läve ületasid järgmised:

1. Kristjan Rätsep - Poul Anderson, Orion Shall Rise (1983)

2. Silver Sära - Karolina Tulp, Üle joone (2017)

3. Must Kass - Charles Stross, Dark State (2018)

4. Andreas Jõesaar - Gene Wolfe John Varley, Doktor Surma saar / Barbiemõrvad (2012)

See, et neid kõlblikke kandidaate päriselt nii vähe on, viitab kardetavasti küll sellele, et kuu parima arvustuse institutsioon on oma aja ära elanud, aga mina ei ole see, kelle koha pealt ligi 14 aastat vastu pidanud traditsioon katkeb.

Selgitamaks lõplikku valikut, valgustan järgnevas seda, miks üks või teine arvustus valituks ei osutunud:

Silver Sära on jälle mingit omakirjastuslikku kurioosumit arvustanud. Eks see on ka tänuväärt tegevus, aga temalt ootaks ma pigem mingi vähegi parketikõlbuliku teose arvustamist. Eesti ulmet ei pea eksploreerima vaid selle nurgataguseid pidi.

Andreas Jõesaare arvustuse emotsionaalsus on selle väärtus ja mõnes mõttes ka puudus. Aga valimata jäi ta peamiselt seepärast, et selles on mu meelest teiste käsitletutega võrreldes vähem öeldud.

Strossi arvustuse juures meeldib mulle väga selle esimene lause. Ma ei ole Strossi üldse lugenud ning tuleb tunnistada, et sarja 8nda osa arvustus mõjub isutekitajana küll. Nii et olin lähedal Musta Kassi laureaadiks nimetamisele ja olen veelgi lähemal Strossiga tutvumisele, aga paraku leidus selle kuu valikus mulle veel üks olulisem teos. Ma arvan küll, et lisaks sellele, kuidas arvustatakse, on oluline arvesse võtta ka seda, mida arvustatakse. Mitte sama kaaluga, aga siiski.

Olen vist lugenud kogu muud Maurai sarja ning seetõttu on sarja pikima osa (mis pealegi koduses raamaturiiulis leidub) arvustus minu jaoks vägagi relevantne. Kirja pandud on see Rätsepale omases tuttavlikult korrektses, väljapeetud stiilis - siin on sissejuhatus, süžeekokkuvõte ja lugeja tehtud järeldused. Ning see, et just see arvustus kuu jooksul kirjutatuist kõige pikem oli, on puhas kokkusattumus (mhmh, eksisteerivad ka liiga pikad arvustused).

Palju õnne, Kristjan!

_A_

"Orion Shall Rise" kuulub Andersoni Maurai-tsüklisse, mis on Eesti lugejatele tuttav kogumiku "Taevarahvas" nimiloo kaudu. Ühtlasi on käesoleva teose näol tegu selle tsükli ainsa romaanipikkuse tekstiga.

Maurai-tsükli tekstide tegevus toimub paarsada aastat pärast globaalset tuumasõda. Selles maailmas on supervõimuks kujunenud Maurai Föderatsioon, mida valitsevad Uus-Meremaa põliselanike maooride järeltulijad (mainitud saareriik jäi tuumasõjast otseselt puutumata ja maoorid elasid globaalse tsivilisatsiooni kokkuvarisemise valutumatult üle kui linlikuma elulaadiga valged uusmeremaalased). Mauraide eesmärgiks on ühelt poolt maailma oma käpa all hoida, teiselt poolt aga kannustab neid roheline mõtlemine ja soov hoida ära planeedi biosfääri kahjustavate tehnoloogiate taastekkimine (eriti on neil hambus muidugi tuumatehnoloogia ja ülepea on mälestus paari sajandi tagusest sõjast kõik selle tehnoloogiaga seonduva globaalseks tabuteemaks muutnud). Kogu see maailm on küll märksa keerulisem ja oma rolli etendab siin ka Skyholm - tuumasõja üle elanud mehitatud stratosfääriõhupall, mis on juba sajandeid taevas hõljunud ja mille kunagise meeskonna järeltulijad kontrollivad suurt osa Lääne- ja Kesk-Euroopast. Maailma tehnoloogiline arengutase vastab kohati 20. sajandile, ent näiteks Prantsusmaa on langenud tagasi umbkaudu keskaegse ühiskonnakorralduse juurde.

Romaani sündmustiku käivitajaks on Loode Unioon - tänapäeva Loode-USA, Lääne-Kanada ja Alaska territooriumidel asuv libertaanliku ühiskonnakorraldusega tehnokraatlik ühiskond, mille elanikel on kavas "keelatud" tehnoloogiaid arendada ja mauraide poolt globaalselt pealesurutud "loodussäästlikku" tagurlust ignoreerida. See viib sõjani mauraidega, mis lõpeb Loode Uniooni lüüasaamisega, ja rahulepinguni, millega kehtestatakse Loode Unioonile tehnika arendamise piirangud. Rühmitus nimega Hundi Loož jätkab aga ka pärast sõja lõppu salajast tuumatehnoloogia arendamist, käivitades põraandaluse Orioni Projekti, mille eesmärgiks on muuta kogu maailma...

Romaanis on õige mitmeid olulisi tegelasi ja selle tegevus toimub maailma ei paigus, ent peategelaseks võib lugeda Talence Iern Ferlayd, Skyholmi meeskonnaliikme ja Prantsuse aristokraadi tütre sohipoega, kes suureks saades ise Skyholmi meeskonnaga ühineb, ent ootamatu reetmise tõttu sealt põgenema peab. Teiseks oluliseks tegelaseks on kindlasti Ronica Birken, Loode Unioonist pärit neiu, kelle isa on hukkunud sõjas mauraidega ja kes Hundi Looži salaagendina Orioni Projekti heaks töötab.

Teose sündmustik kulgeb algul üsna aeglaselt - tutvustatakse tegevusmaailma ja tegelasi. Mingil hetkel muutub sündmustiku kulg aga vägagi hoogsaks ja lõpupoole tundub, et teos on kirjutatud vähemalt osalt mingi üldlevinud valemi järgi: apokalüptiliste tagajärgedega otsustav võitlus enne lõppu ning sellele järgnev.

"Orion Shall Rise" pole üldsegi paha raamat - tegevusmaailm on huvitav, samuti probleemid, mida romaan käsitleb. Maksimumhinnet ma sellele teosele siiski anda ei saa, sest mõned asjad hakkasid häirima.

Mõnevõrra venivat sündmustikku (eriti romaani alguses) sai ülalpool juba mainitud. Romaani teine pool läks kuidagi teise äärmusse - peategelaste Ierni ja Ronica hullumeelne tõmblemine ning täiesti jaburana tunduv tegevus, lisaks veel veidi siirupisena tunduv jutlustamine inimarmastusest ja maailma paremast tulevikust.

Teiseks - võib-olla olen ma lugejana veidi liiga küüniline, ent kogu see sajanditetaguse tuumasõja tagajärgede ja üldise ebavõrdsuse all kannatav maailm tundus kuidagi liiga roosilise kohana. Suure südamega mauraide muretsemine planeedi biosfääri pärast, laialtlevinud Maaema-kultus ehk niinimetatud Gaia hüpotees organiseeritud religiooni kujul ja seda praktiseerivate mongide (tuumasõja järel Põhja-Ameerikasse välja rännanud venelaste, hiinlaste ja mongolite järeltulijate) looduslähedus, teadmislembus ja leebe suhtumine orjadeks muudetud endistesse USA kodanikesse, peategelaste õilsus ja ennastohverdavus ideaalide nimel... Võiks arvata, et selline postapokalüptiline maailm on tegelikult märksa julmem ja küünilisem koht.

Kokkuvõttes võib öelda, et romaan meenutab väga mõnd Hayao Miyazaki joonisfilmi - on ulmeline tegevusmaailm, armastuslugu, hoogne madin erinevate õhu- ja veesõidukitega ning ökoteemad. Viimastest olulisemaks näib Anderson siiski pidavat inimkonna tehnoloogilist progressi.

Kristjan-Jaak Rätsep

Jyrka karvustused 03/18 (Jüri Kallas)

Veebruarinumber oli juubeli-Eesti teemaline ehk siis Eesti, eestlased ja ulme. Ka jutuvalik oli vastav, kui järjejutt ehk välja arvata. Järjejutt veel järgneb, seega sellest ma veel ei kirjuta. Tõlkejuttudest samuti mitte.

Mairi Laurik – Kaks pistet rebase jalga

Päris pikk jutt... pikk siis wõrguajakirja kohta. Tegevus toimub käesoleval aastal ja paralleelselt 1661. aastal. Leitakse üks sinine vaip: ilus, uhke ja pisut pentsik. ERMi töötaja Merike peab seda puhastama ja ka uurima. Vaip ei sobitu eriti hästi meie (loe: spetsialistide) teadmistega XVII sajandi Eesti kudumitest/tikanditest, ka mõjub vaip Merikesele kuidagi lummavalt, suisa pealetükkivalt.

Ei tahaks sisust pikemalt rääkida, sest wõrgus ju kõigile lugeda ja lugeda tasub, sest jutt on hea, suisa väga hea.

Negatiivsest kah, sest virisema peab, muidu pole ju kriitika. Ma päris täpselt ei oska öelda, aga midagi selles tekstis mind häiris. Ilmselt see, et ma pidin mingeid asju ja seletusi võtma heas usus ning mõningad huvitavad asjad jäid ripakile. Näiteks lipuvärvid sinine, valge ja must... et kas oligi selline lipp, või öeldi lihtsalt värvid vales järjekorras...? Midagi oli veel, mis lugedes häiris, aga tundub, et see tekst on just selline tervik, mis settides paremaks muutub. Igatahes oli mu hinne lugemisjärgselt tugev neli ehk kaheksa kümnest... päev hiljem neid ridu kirjutades võttis minus maad veendumus, et hinne peaks olema hoopis nõrk viis.

9/10

Maniakkide Tänav – Teekond tulevikku

Tulnukad on vallutanud Maa. Enamus inimkonda on peidus, sest tulnukad ei vaja inimesi ning nad on ka Maa looduse ebamaastanud, sest neile on vaja tunduvalt teistsugust... Tegevus toimub Tartus ja selle ümbruses, kus on paar tulnukate tehast, mis vulkaanilise tegevuse produkte töötlevad. Vastupanuliikumine ja nende tegemised.

Tekst on selline koolipoisi ideaalkirjandus. Palju madinat, kirjeldusi ja ei mingeid arutlusi. Toimub, ja toimub kähku.

Plussiks, et maailmaga on vaeva nähtud ning samas on autoril olnud südant või oidu, et mitte liigpalju seletada. Lugeja saab üht-teist teada, aga vaid dialoogide käigus... et n-ö juhuslikult kuuldud kõneluste juppidest tuleb toimuva taust ise kokku panna.

Miinuseks, et see tekst ei haagi, loed läbi, mühatad ja suure tõenäosusega unustad. Hästitehtud tuim märul. Sellest ka hinne.

7/10

Kui tahta kahte juttu omavahel võrrelda, siis Mairi Lauriku tehtu on kindlasti parem, aga läheb raskemalt. Maniakkide Tänava tehtu on lihtsalt läbitav ja niisama lihtsalt ka unustatav. Loomulikult pole neil tekstidel midagi muud ühist kui vaid Eesti ja kõrvuti ilmumine, aga selline võrdlusmõte pähe mul tuli ja miks mitte siis ka kirja panna.

Juttudest 03/18 (Tõnis Hallaste)

Teekond tulevikku

Maniakkide Tänav

Ebamäärases kauguses tulevikus on tulnukolendid karimid vallutanud Maa. Neid on rohkem, neil on kõrgemalt arenenud tehnoloogia ja nad on julmad. Sellegipoolest leidub maalaste seas vastupanurühmi. Lugu „Teekond tulevikku” räägib Tartu lähistel tegutsevast seltskonnast. Üks nende seast, Jürgen, keda karimid peavad oma koduloomana, saabub teiste sekka uue info ja plaanidega.

Alustaks positiivsest: jätkuvalt on tore Mandi soov asetada rõhk Eestile. Ei ole nii, et Suured Taevakettad varjavad päikese mõne üksiku suurlinna kohal ja ainult seal toimub midagigi kõneväärset. Võib-olla natuke nõuab veel harjumist, et tulnukad ja Luunja ja Elva – need mõjuvad peaaegu et liigagi koduselt. See on stiili- ja maitseelement, mida tuleb mu arust veidi peenemalt vürtsitada, aga võib-olla on asi lihtsalt minus kui lugejas.

Teiseks, selle teksti ulmeelemendid on päris toredad. Selleks, et kasutada karimite tehnoloogiat, kasutab Jürgen ortotoopset adapterit. Loo lõpus panevad teisedki tegelased endale selle näole, korraks „uppudes” selle kätte. Peategelastel pole käes mitte niisama laserpüssid, vaid väljapüssid, mis mõjuvad mõnevõrra teisiti, jätavad karimid heljuma õhku. Vahvad ideed, tõstavad teksti etemaks niisama kärtsust ja mürtsust.

Üks aspekt, mis mulle pigem ei sümpatiseerinud, aga mida ei tea ka lausa negatiivseks pidada, on kirjelduste suhteline puudumine. Mul läksid Eston, Jürgen ja Ahto omavahel üsna sassi ja siis lisandus keegi Heli-nimeline ja ma ei saanudki hästi aru, kui palju neid seal oli. Ta eesmärk oli avada maailma dialoogiga, aga iga uus osaline selles vestluses tuli kuskilt pimedast, mulle oleks kuidagi rohkem meeldinud, et oleks selgemini välja joondunud stseen ja tegelastevahelised suhted – praegu suhtles omavahel hulk nimesid, mitte tegelased.

Nagu öeldud, mulle pigem ei sümpatiseerinud, aga ma saan lähenemisest aru – ta ei seleta üle, vaid annab elemendid ja lugeja paneb ise kokku ning kulgeb oma kujutluse jõuga loo kestel edasi ja lõpuni. Kui autor usaldab lugejat, siis usaldab lugeja ka autorit, saaks seda lähenemist ehk nimetada. Ainult et praegusel juhul jättis see mulle poolikliku tunde.

Viimane „miinus”, minu enda hinnangul, on loo moraalne pale. Kõik oli väga must-valge. Tulnukad elavad inimeste ümber ja neist üle – ja see ongi ühepoolselt ja üheselt mõistetavalt halb ja saatanlik olukord, mille ainuõige reageerimisviis on mäss või vastuhakk. Millel pole häda midagi, aga kui ma mõtlen oma kassile, siis ma kuidagi ei arvaks, et ta pommitaks oma sõpradega Luunja katlamaja, et olla inimestele pinnuks silmas – nii nagu minul on Kõrsikuga tore, oleks karimil inimesest koduloomaga tore. Ja nii, nagu Kõrsikul on minuga tore (mu teada), oleks inimesel karimiga tore.

Võib-olla on see veider arutluskõik, aga noh. Ma olen tasapisi hakanud harjuma Octavia Butleri loominguga. Näiteks novelliga „Bloodchild”. Seal on ka inimesed peaaegu et koduloomadeks tulnukatele, aga neil on reaalset kasu inimestest – sealsed parasiitlikud tulnukad vajavad inimkehasid, kelle seest välja haududa. Asja võlu seisneb selles, et inimeste ja tulnukate suhe pole puurilooma ja sadisti oma, vaid sõbralik, kiindumust täis, ehk võiks seda nimetada lausa armastavaks suhteks (ja mitte fetišeeritud tulnukaarmuks, vaid platooniliseks armastussidemeks).

Mandile ei peaks tegema seda ülekohut – panna ta tekst mingi moraalselt ülikeerulise autori konteksti ja ütlema, et näe, lihtne kuidagi. Aga see kuidagi näitab kätte ära, millises kontekstis Mandi tekst õitseb. Tegemist on ju pesueht pulpulmega! Lööksõnadega pealkiri, mis otseselt ei puutu asjasse (sobiks pigem ajarännujutule). Tegelased on selge sihiga, neil on väga must-valge, aga seetõttu ka üdini selge hoiak ja pooled. See on tekstimaailm, milles „reeturlikkus” on suurim patt. Must-valged tegelased, kes saavutavad soovitu vägivalla teel (mitte lihtsalt vägivalla, vaid üsna ägeda vägivalla, milles võiks isegi osaleda). Ja nad hakkavad lõpus piraatideks! Kas saaks veel rohkem pulpiks minna? Nii et võttes seda kui pulpulme-teksti, tuleb öelda, et ma nautisin seda küll, aga ühtlasi tunnen, et tegelased võinuks olla selgemini eritletavad, kogu asi veidi, noh, korrektsemalt välja kirjeldatud.

6,8/10

Kaks pistet rebase jalga

Mairi Laurik

Hiljaaegu avastati sinine linnutikanditega vaip. ERMi töötaja Merike Remmelgas asub seda puhastama. Talle saadetakse ka raamat, mis sisaldab 300 aastat vana üleskirjutust ühe nõia jutust, kes loob sinimustvalge lipu, mille Merike peab leidma ja parandama, et riik näeks enam kui kahtsadat sünnipäeva.

See on vägagi tähtpäevakohane tekst, selles mõttes on teda tore lugeda – nõidus, mille mõte on säästa ja päästa ja kaitsta meie väikest riigikest. Viib mõtted selle juurde, milline ajalooline õnn on omada kodumaad ja kõneleda sureva keele asemel üht ligi kolmesajast enimräägitud keelest maailmas. Kui mõelda rahvusliku kuuluvuseta taluhurtsikute peale, täis inimesi kõigi nende endeemiliste haigustega, ja seejärel mõelda, mida nad võinuks tunda, kui saanuks teada, et miski sellest kõigest jääb alles ja et nendegi peale mõeldakse... Midagi selles on sümpaatset.

Lugu oli kirjutatud küllaltki hästi. Tahaks öelda „argiselt”, aga on tunne, et sõna näib negatiivsem kui mõte selle taga – tekst on kirjutatud selles mõttes argiselt, et on koheselt ligipääsetav, mõjub kuidagi vahetult, olemata samas semutsev ega püüdmata kuidagi meeldida ühe või teise võttega. Tekst on lihtsalt... välja kirjutatud. Mitte käsitöölase tuimusega, vaid sellise enesestmõistetavusega, nagu lugu oleks juba olemas, vaja on vaid see ilmale tuua.

Mis ei tähendaks samas, et olnuks niisama kirjutatud. Loos on kaks eraldi stiiliregistrit – tänapäevane Merikese-lugu, mis on üsna konfliktivaba, ja nõia jutu üleskirjutused, mida ilmestasid üleskirjutaja kommentaarid. Natuke tekkis tunne, et neid kommentaare oli veidi paljuvõitu – üleskirjutajal peaks olema häda tavajuttugi kribada, rääkimata siis omapoolsetest vahemärkustest. Aga ilmekaks aitasid teha küll.

Stiili osas seda, et Merikese-lugu oli natuke ka lugu kinnisideelisusest. Ja võib-olla seda deemonlikku kihku, mis nõuab tegelemist, võinuks ka rohkem olla. Praegu näis, nagu Merikesel oli lihtsalt maru huvitav. Seepeale mõeldes on veidi tunne, et keegi võinuks ta pärast ka muretseda, aga ehk tunnen nii seepärast, et mu meelest võinuks oleviku-liinis veidi rohkem konflikti olla. Või see võinuks olla selgemini tajutav.

See olekski mu suurim laitus. Mulle jäi konflikti olemus natuke selgusetuks. Ma kirjutasin küll siinse teksti esimeseks lõiguks loo kokkuvõtte, aga ma pole päris üleni kindel, kas sain õigesti aru. Nõid soovis, et kolm tikanditega lipuvärvi saaks kokku õmmeldud, ja Merike... pidigi seda tegema? Või seisnes kogu lugu rebase parandamises – rekonstrueerimise riski võtmises, et läheks täide ammu kirjutatud nõidus Eesti riigi kaitseks? Oht jäi mõnevõrra ebamääraseks. Jah, riik jääb siis paremini püsima, aga siiski. Kes peab mida tegema selleks et saavutada midagi – need elemendid jäid kuidagi hajusaks.

See aga tingimata ei riku teksti, mõneti muutis pingevabamaks, tegi veidi rahulikumaks. Muuseumitöötaja elevil töö, väike rahvuslik mekk man, ja alternatiivvõimalused ajaloo kulgemisele – need kõik moodustavad igati sobiva teksti, millega kergitada mütsi me kodumaa sajanda sünniaastapäeva puhul.

7,2/10

Jäljekütt

David Noe, Laura Loolaid,

(2/4)

Teine katkend ja selles seisab Jewel kahel moel silmitsi oma minevikuga: esiteks saab ta teada, mis õieti juhtus tema vennaga. Jewel jõuab vanglasse, kus loodab Fortune'it leida. Asjad loomulikult ei lähe nii libedalt. Jewel on seni olnud jõuline naistegelane hoiakute ja eluviisi poolest, aga mis juhtub, kui kari vange otsustavad ta sisse piirata? (Vastus: ärgu lugeja eksigu žanriga, juhtub taplus ja madin!)

Esiti tahtsin öelda, et stiili poolest mõjub nagu Clarioni töötoa juttude moodi. Siis võtsin ette selle läbinud inimeste nimekirja ning nägin väga otsast otsani kirjanikke (Octavia Butler, Ted Chiang ja Jeff Vandermeer kah käisid seal, aga neil pole midagi pistmist käesolevaga – ega õieti ka üksteisega), nii et esialgsele tundmuse aimust tuleks mõnevõrra täpsustada.

See on küllaltki filmilikult välja kirjutatud noorteulme – noortekalikkus on siin tinglik, pean eelkõige silmas, et ladusalt jutustatud lugu, igati korrektse struktuuriga, hoidub provotseerimast vägisõnade või groteskiga (kosmosevanglas võinuks emba-kumba olla) ja noh, selline sirgelt kulgev põnev märul. Ulmeelemente on piisavalt, et saaks sellest oma elamuse kätte, aga rõhk on pigem tegelastel, kes libisevad sellest eksistentsist läbi – kosmoseooperi võrra ulmeelemente, aga tegelased ja stseenid tunduvad jäävat kosmosekauboilikusse mastaapi. Kosmosekauboi erinevus tavakauboist on ent see, et probleemidel ja tagamaadel on väga lihtne omandada kosmoseooperlikud mastaabid. See tõenäoliselt teebki kosmosekauboid toredaks – võimalus esitada üleelusuuruses tegelasi, kelletaolisi ei mahu väikelinna rohkem kui üks, ja anda neile lõputu mänguruum avakosmoses.

Kui ütlesin, et tekst hoidub provotseerimast vägisõnade ja groteskiga, siis natuke on see ka laituse mõttes. Tekstimaailm on kergelt noir'ilik – maailm, mis näib kõigi elementide järgi olevat suhteliselt kriminaalne ja moraalselt langenud ja peategelane on natukene kibestunud (ja mõnevõrra anti-)kangelane, kes püüab luua mingitki korda, aga kes teab, et kõike ei anna lahendada –, aga tekst on kirjutatud nii, et lastelgi oleks loetav ja huvitav ja värvikas. Kontekst on lihtsalt ägeduse pärast kujunenud. Noortekalikult kättesaadavaks kirjutades muutub kõik nats mahedamaks ja seeditavamaks, aga mingi osa vürtsist läheb kaduma. Mitte et kõik peaks meremeestena räuskama ja ropendama, aga siiski.

Mul oli natuke kahju, et võitlusstseenid jäid natuke ebahuvitavaks. Ühel väga hästi kirjutatud võitlusstseenil on oma võlu – Brandon Sandersoni omad mõjuvad arvutimängulikult, Frank Herberti omad olid kuidagi anime'likult põnevad mu meelest (David Lynch andis oma „Düüni”-filmis Bene Gesseritidele need häälepüssid, sest ta ei tahtnud kung fu'd kosmosesse – aga see kung fu oligi üks ägedamaid asju sääl raamatus, vähemalt mu meelest! Vähemalt David Villeneuve on arvamisel, et „Düün” on „Tähesõjad” täiskasvanutele – võib eeldada, et kui ta oma kaks „Düüni”-filmi teeb, tuleb seal kosmost ja kung fu'd!). Kui hakata selliseid paralleele tõmbama, siis ütleks, et selle filmi võitlusstseenid olid nagu esimese Transformeri-filmi action. Ehk siis shaky cam. Oh, kui shaky. Üldjoontes sai aru, mis toimus, aga siin polnud koreograafiat, mida jälgida, vaid üks löök, teine ja kolmas. Keegi urises ja jooksis ja kukkus alla klassikalises „suur inerts ajab härja kaevu”-stseenis. Mingi hetk läks Jewel oma kerget kaalu kasutades kuskile silla keskkohale, aga seegi ei kerki silme ette, vaid on lihtsalt üks element. Jäi tunne, nagu autorid poleks ise nautinud neid võitlusstseene. Äkki oli asi selles, et suht suvaline lööming vangidega – aga ikkagi. Kuna žanr jätab märuliliku mulje, siis neis kohtades võiks tekst rõõmuga loksuda paika oma mugavaimasse elementi ja seda ei saanud.

Kritiseerisin siin mitte väga provotseerivat kõigile seeditavat kirjutusstiili ja kritiseerisin võitlusstseene. Aga ma ei kiitnud väga põhjalikult teksti huvitavat ja omapärast ulmemaailma, mis on ehk saanud inspiratsiooni siit või sealt, aga mida ei saa siiski taandada kuidagi ühe või teise jäljendamise püüuks. Teksti kannab hetkel süžee ja tema maailma hästitoimimine – süžee kohta ütleks esialgu, et klassikalist loostruktuuri järgitakse viisakalt, kooliõpetajalik osa minust kiidab heaks. Maailma kohta ütlen, et tore näha väikesi ulmeelemente, mis seovad selle maailma kokku ja teevad sellest millegi muu kui lihtsalt ühe kosmosedetektiivika – näiteks kosmosevangla toimimissüsteem või peategelase ebamugavus avakosmoses ärkveloleku suhtes või hüppekeelutsoonid, kust peab enne välja lendama, kui tahad teha kosmosehüpet kuhugi. Justkui pisiasjad, aga tore, kui keegi vaevub neid kõike välja mõtlema ja teksti lisama. Ootan huviga, kuhu asi edasi kulgeb.

8,5/10

Jutt: Pistikaju J-23 (Teiko Reili)

Margus ja Peeter olid tööl olnud viis tundi, kui nad said teate üles korjata järgmine vigase tarkvaraga mees. Reedeõhtud olid alati kõige hullemad. Nad olid kümme tükki täna juba ära vedanud ja sellele ei paistnud lõppu tulemas. Täna ei olnud mingi erand. Peeter oli eriti vihane, sest tema pidi täna hõljuki palatit korras hoidma. Ta oli kaks korda koristanud, aga jälk lõhn oli ikka veel alles.

“Eks proovi seda sealt maha kraapida,” kirus ta. “See ei tule maha. See on sinna sisse sööbinud. Kurat! Me oleme rohkem surnuvedajad kui hädaabi. Seitsme aasta komposti tassime endaga kaasas. Ammu oleksime uue hõljuki pidanud saama.”

“Iga soditükk seal on väärt 3000 dollarit. Mida haisvamana sa koju lähed, seda rohkem su naine sind armastab,” irvitas Margus. “Mmm! See raha lõhn! Mmm! Nuusuta seda!”

Peeter hakkas naerma ja mõlemad teesklesid aroomide nautimist, tõmmates kätega õhku nina alla. Mõnda aega lendasid nad vaikuses, kui linnas sai seda vaikuses teha.

“Kuhu me läheme? Ma vaatan, et sa lähed Dotongi poole. Jälle viies torn või?”

“Viies jah,” vastas Margus. “Zorp, 30-aastane mees. Halvatud ja kolm päeva offline olnud. Ma tunnen jälle raha lõhna.”

Nad jõudsid Dotongi ja maandusid viienda torni tippu parklasse. Peeter läks pakiruumi riideid vahetama, Margus oli juba kiirabiriietes ja ajas liikurtooli tagant välja. Peeter tuli välja kahe suure kotiga ning andis ühe Margusele. Mehed läksid 18. korrusele korteri 772 ukse taha ja lasid kella. Margus vajutas tööplaadil nuppu, et nad on kohal. Uks läks rahmakaga lahti ja nende ees pimedas toas oli tooli peale vajunud patsient. Ta püsis vaevu ärkvel ja ta oli räpane, väga räpane.

“Tere! Kas teie olete Zorp Gassor? Meid saadeti siia väljakutsele. Siin on meie töötõendid,” ütles Margus ja ulatas haige poole plaadi, kus kaks nägu naeratasid.

“Aidake mind,” nõudis patsient koriseva häälega.

Keegi ei olnud kunagi veel nende töötõendeid lähemalt uurinud.

“Just, just. Selleks me siin olemegi,” selgitas Margus. “Aga veidi läheb aega, me pole hommikust saadik söönud.

Nad läksid kööginurka, Peeter avas avas külmkapi ning vaatas seal sees huviga ringi. Ta leidis sealt üsnagi vastuvõetavad pirukad, istus köögitoolile ja hakkas sööma. Järgmisena läks külmkapi kallale Margus. Haaras sealt apelsinimahla ning istus Peetri kõrvale toolile. Mõlemad jõllitasid Zorpi ja sõid ja jõid.

Margus sai esimesena isu täis, ta jõi mahlapaki tühjaks, võttis taskust kile ning laotas selle liikurtoolile. Ta tõmbas kindad kätte ja Peeter hakkas sama tegema, vaba käega alles pirukat kugistades. Mehed seisid mõõtvate pilkudega, nüüd vajalikus varustuses, kumb-kummalgi pool patsienti. Nad tõstsid ta kilele, mähkisid ta selle sisse ja tõmbasid haakriidega kinni. Kindad visati prügikasti, sest kui kõik läheb hästi, siis ei pea nad haiget enam puutuma. Ukse enda taga sulgenud, läksid nad parklasse.

Parklas vaatas Peeter linna, mis kerkis nende ees oma tohutu laiade ja kõrgete hoonete ning tornide ümber usside kombel vingerdava liiklusega. Talle avaldas see muljet.

“Kogu see tsivilisatsioon ja progress. Kõik see headus ja rahulolu just siinsamas meie silme ees, aga ometi nii kaugel. Me näeme seda ja teame, et see on olemas, kuid kui me sinna sisse lendame, siis see ei ole seal. Me ei leia seda. Meil on vaid Kimbo ja tema robotid. Ja tühjad kotid riiulitel,” lausus ta läbi undava linnamüra. Aga linn ei jäänud seisma, et teda kuulata, ja nemadki liikusid edasi oma masina suunas.

“Ja see sinu kole moor. Ära teda unusta! Tema on meil ka,” ütles Margus kõva häälega.

Aga Peeter ei paistnud leebuvat oma tujus. Nad lükkasid Zorpi hõljukikuuti ja läksid läbi lüüsi juhikabiini. Marguse järskude kangiliigutustega paiskusid nad piruettidega kõrgele tornide vahele. Ta tüüris neid liiklusvoo poole ja küllalt lähedale jõudes vajutas ta pardakompuutris paari nuppu, et juhtimise võtaks üle keskvõrk, mis haldas tihedamat liiklust.

“Ma ei taha seda enam teha,” ütles Peeter. “Me peaksime ta haiglasse viima, mitte Kimbo juurde.”

“Ise ta tegi seda, ta teadis, millega riskib,” selgitas Margus. “Kui meie talle järgi ei oleks läinud, siis ta oleks oma korterisse surnud.”

“Ta sureb niikuinii ja Kimbo paneb täiendustesse viiruseid. Sellepärast nende ajud kokku jooksevadki,” ütles Peeter.

“Sa ei tea seda. Tal on täiesti seaduslik äri. Kas meil on kunagi temaga probleeme olnud? Ei ole ju!” vaidles Margus vastu.

“Aga miks me hädaabikotid tühjad on? Miks me neid kaasa peame tirima? Miks?” küsis Peeter.

“Imago ja usaldusväärsuse pärast. Miks sa üldse selliseid küsimusi küsid? Mis sinuga lahti on?” päris Margus.

Peeter rahunes natuke.

“Ma ei tea. Tänane päev on täielikku jama täis olnud,” alustas ta, aga siis viivitas mõtteid kogudes.

“Mu naine on hakanud lapse saamisest rääkima. Minust saab vist varsti isa. Ja töö ajab mind iiveldama. Kõik, mis me siin teeme! See on nii vastik,” ütles Peeter.

“Ega täna on päris haisev õhtu olnud küll. Eriti see üks tüüp oma kasvajaga,” itsitas ta, aga nähes, kuidas Peeter selle meenutuse peale nina kirtsu tõmbas, muutis ta kiiresti teemat. “Tegelikult, ma ei viitsigi täna tööd teha. Reede ka veel. Tead, viime selle kuti ära ja lähme võtame paarkümmend tilka koloonia parimat. Mis sa arvad?”

“Viime ta haiglasse, Margus! Me oleks juba ammu pidanud seda tegema. Kõik need inimesed, Margus! Meie tapsime nad, viisime nad tapalavale. Nii oleks õige, sa tead seda,” ütles Peeter sõbrale paluvalt otsa vaatama jäädes.

Margus vastas talle pilguga.

“Hea küll, semu. Viime ta haiglasse. Aga sa jääd mulle ühe korraliku lõuna võlgu. Väga korraliku lõuna,” rõhutas Margus naeratusega.

Peeter hingas kergendatult välja ja jäi sellega rahule. Ta toetas end vastu seljatuge ning pöördus aknast välja vaatama.

Paar minutit oli möödunud ja Margus ei olnud ikka uusi koordinaate sisestama hakanud. Peeter keeras end sõbra poole ja avastas üllatusega, et mehel oli šokipulk käes. Margus kargas istmelt Peetrile peale ja võitluse käigus torkas teda pulgaga pähe. Käis hirmus raksakas ja Margus virutati spasmi tõttu vastu lüüsiust. Peeter vajus kägarasse istme ja juhtpaneeli vahele.

Margus kogus end natuke põrandal, toetudes seljaga lüüsiuksele. Lõpuks ta mõtlemine selgines ja ta jäi hunnikus vedelevat Peetrit vaatama. Ta ei suutnud uskuda, et oli seda just teinud. Ta hõõrus kätega silmi, siis sirutas jalad välja ja vaatas üles lakke.

“Oli sul vaja pressima hakata,” pomises ta. Ta tõusis püsti ja läks vaatas seerianumbrit Peetri pistikul. Peale seda võttis ukse küljelahtrist termose kohviga ja valas endale tassi.

Hõljuk oli kogu see aeg edasi liikunud. Sõit viis ta toretsevast linnast kaugele eemale. See suundus sügavale pimedasse hoonete alla ja leidis sealt endale avause, kust sisenes väikesesse garaaži. Valinud endale koha, ta maandus. Margus võttis Zorpi kaasa ja hakkas liikuma mööda hämarat koridori, kuni jõudis ukseni. Sealt sisenes ta laborisse, mis oli lõpp-peatuseks, ja pani Zorpi seina äärde. Too oli kontaktivõimetu, pea rinnale vajunud. Labori masinavärgi tagant tuli Kimbo, kes oli eriliselt väikest kasvu hiinlane, pisut verises valges kitlis, käes andmekaabel.

“Pärast ServoNukka tuled?” päris hiinlane samal ajal patsiendi pupille ja pulssi kontrollides.

“Ikka, jah. Täna kulub see ära küll. Kas tüdrukud ka tulevad?”

“See sinu Lõuna-Mandala tüdruk lubas tulla. Teised pole veel vastanud. Meie lääne poisid tulevad,” rääkis Kimbo.

“Jah. Kindlasti tulen,” ütles Margus kõheldes. “Muide, Peeter keeras peast ära. Ta on hõljuki põrandal, andsin talle šokipulgaga. Tahtis tüüpi haiglasse viia.”

“Ei noh, too ta siia. Ära temaga linna peale mine. Mis pistik tal oligi?” küsis Kimbo.

“V9. See ComTrendi oma, kahe üheksarealise otsaga.”

“Väga hea. Sellele on mul kohe ostja olemas. Seda Kerberose jõhkardit tead? Ta on mul laual praegu. Täiesti sõelapõhjaks lastud. Nõuab muudkui sünkimist, va tõbras. Ta on üle 300 aasta vana, teadsid seda?” uhkustas hiinlane.

“Ei, ma ei…”

“Aga mine too meie poiss siia. Ma panen selle siin ära. Ja siis lähme SERVOSSE,” karjus Kimbo viimast sõna pidulikult.

Margus võttis teise liikurtooli ja väljus. Ukse lähedal olid kaks robotit, kes hiinlase kutsumise peale lähenesid. Robotid lõikasid Zorpil riided seljast ja pesid ta puhtaks, pügasid ta kehakarvad, puhastasid hambad ning paigaldasid siibrid, ühendasid toitelahuse ja panid talle hingamismaski, samuti katsid kinni silmad ja kõrvad. Vormindamiseks ühendasid droidid juhtmed enda portidest mehe pistikajju. Viimaks katsid nad ta valge linaga, pärast mida läksid nad oma nurka ja lülitusid pistikutesse. Kimbo tuli tõstukiga, võttis Zorpi koos lauaga kahvli peale ja tõstis ta riiulisse. Riiuli number oli J-23.

Jutt: Eeva (Meelis Ivanov)

Ma olen juba lapsepõlvest peale tähele pannud, et elus juhtuvad kõik olulised asjad ühekorraga. Alati, kui mingi põrutav sündmus aset leidis, valmistusin kohe uueks ja veelgi põrutavamaks. Ma ei eksinud kunagi. Nii oli ka nüüd, asjad juhtusid, aga erinevalt varasemast ei läinud…

…Tol ööl pakkisin kiirustades viimaseid asju kohvrisse. Rid, selline oli mu mehe nimi, aitas mind, nagu oskas. Niimoodi armsal moel, nagu mehed ikka, seega oli mulle rohkem tüliks. Telefon urises kutsuvalt voodil, viskasin kiire pilgu ekraanile. Nagu ma arvasingi, oli see mu parim ja tegelikult ainus sõbranna Jen. Ta uuris asjalikult, nagu temale ikka kombeks, kas ma ikka jõuan piisava ajavaruga lennujaama, kuna ta tahtis mind ära saata veidi pikemalt kui poole sekundi pikkuse kallistusega. Muidugi jõuan, ära üldse muretse, vastasin kiiresti.

Muidugi ma ei jõudnud. Jen vaatas mind etteheitvalt ja jõudis kiire embuse ajal kõrva sosistada, et ma reisil lollusi ei teeks ja oma superabielu ei ohustaks. See oli meil selline väike omavaheline nali, loomulikult ei tulnud mul midagi säärast mõttessegi. Kiire suudlus abikaasalt ja olingi metallidetektorite vahel. Veel enne check-in alasse sisenemist pöördusin ning lehvitasin Jenile ja Ridile.

Lend viibis millegipärast. Umbes tund oli möödunud, kui märkasin, et vormis lennujaamatöötajad vestlesid mõnede teiste ootajatega, misjärel inimesed kiirel sammul lahkusid. Lõpuks jõudis järg minuni. Ametnik rääkis minuga väga vaikselt, peaaegu sosinal.

Nad avastasid ooteruumidest, tualettidest, restoranidest ja teistest avalikest ruumidest sadu mikrolõhkekehi. Lennujaama oli saabumas, incognito loomulikult, kõrge poliitiline delegatsioon Iisraelist ja pommide juhtseadmed olid programmeeritud lugema Iisraelis välja antud passi kiibilt omaniku nime ja isikukoodi ning täpselt õige isiku terminali saabumisel aktiveeruma. Kogu lennujaam oleks hetkega läbipaistmatusse tolmupilve peitunud rusuhunnikuks muudetud. Seda kõike sain ma muidugi hiljem teada. Tol hetkel paluti mul lihtsalt võimalikult rahulikult ja tähelepandamatult lennujaamast lahkuda.

Nii ma loomulikult ka tegin, sest siis oli elu mulle veel armas. Proovisin Ridile ja seejärel Jenile helistada, kuid kumbki ei vastanud. Ootasin hea mitu tundi taksot, sest kogu lennujaamatäis inimesi seisis sabas, ja sõitsin läbi linna koju tagasi, kuna lennujaam suleti esialgu 48 tunniks ja kõik lennud tühistati. Maksin hingehinna taksojuhile ja astusin kodu uksest sisse.

Seisin keset tuba ja jäin kuulatama. Ülemiselt korruselt kostis üht väga spetsiifilist rütmilist heli. See oli nii jõuline, et ma lausa imestasin, et laest värvi- ja krohvitükke ei pudene. Sel hetkel avanesid mu silmad ja ma jooksin üles.

Mida teevad naised, kui avastavad, et nende kallim neid petab? Ma olen kuulnud, et minnakse sõbrannaga mõnda baari või pubisse ja juuakse ennast silmini täis. Mõni teeb tagasi. Mõni langeb neurootilisse enesehaletsusse. Mõni eufoorilisse enesepettusesse. Tehakse, mida tehakse, aga reeglina tehakse seda koos parima sõbrannaga.

Muidugi juhul, kui parim sõbranna ei olegi see isik, kes sinu abieluvoodis üles-alla vetrub.

Nad ei näinud mind uksel seismas enne, kui ma maast Jeni poolpika kevadmantli haarasin ja selle neile kaela virutasin. Järgnes puhas klassika. „See pole nii, nagu sa arvad“ ja muu taoline klišee. Mäletan, et Rid suutis mu niikaugele saada, et nõustusin tagasi alumisele korrusele minema ja ootama, kuni nad ennast riidesse panevad. Et seejärel „uut olukorda“ arutada.

Ma kuulsin, kuidas nad ülepeakaela kiirustades riietuvad, ja siis saabus umbes minutiks vaikus. Arvasin, et nad arutavad kindlasti midagi omavahel sosinal. Mõtlevad mingit muinasjuttu välja. Ühtlustavad versioone. Mulle meenus sarnane situatsioon ühest loetud raamatust. Seal viskas petetud abielunaine mehe samal päeval nende ühisest kodust välja ega rääkinud mehe ega sõbrannaga enam elu lõpuni sõnakestki. Ma plaanisin täpselt samamoodi käituda.

Nad tulid aeglaselt trepist alla ja kumbki ei suutnud mulle otsa vaadata. Jen jäi tahapoole seisma ja Rid istus mulle vastu. Ta pilk eksles tuba pidi ringi, kui ta rääkis.

„Me tahtsime sulle juba ammu öelda, et me armastame teineteist, aga ei suutnud. Nüüd on see sul igatahes teada. Maja jääb sulle, ma kolin kohe Jeni juurde, sa ei pea millegi pärast muretsema. Muidugi maksan ma oma osa hüpoteegist edasi. Auto jääb ka sulle. Mul on nii kahju, et sa niimoodi teada pidid saama...“

Tundsin kaelas teravat torget. Nagu oleks lõgismadu kihvad sisse löönud. Heitsin pea kuklasse ja nägin Jeni enda kohale kummarduvat. See diversant oli märkamatult mu selja taha hiilinud. Ta naeratas magusalt ja liigutas elegantse randmenõksuga käe kõrva äärde. Kurat, ma olin alati tema kaasasündinud naiselikku plastilisust kadestanud. Käsi hoidis veatute tumepunaseks lakitud küünte vahel imepeenikest süstalt.

Vaatasin vana harjumuse kohaselt Ridi poole, oodates, et ta minu kaitseks välja astuks. See oli küll väga vale arvestus. Ta istus kivistunud näoga omal kohal ja vaatas kuhugi minust mööda. Hoopis Jen läks tema juurde ja nad suudlesid. Otse minu ees!

Tahtsin püsti karata ja neile mõlemale vastu kõrvu virutada, kuid ei suutnud ennast liigutada.

„See on tranfentaal, mu kallis. Sa oled nüüd halvatud, aga seda oled sa võib-olla juba isegi märganud. Mõne minuti pärast ei jõua sa enam silmi lahti hoida. Me seome sulle midagi rasket külge ja veeretame kuskil keset lahte üle parda. Loodetavasti oled sa selleks ajaks juba surnud. Vastik töö aga tuleb ära teha. Nädala pärast teen ma politseisse avalduse, et ei saa sinuga ühendust. Räägin kurva loo, kuidas sa välislähetusse läksid ja jäljetult kadusid. Kui hästi läheb, siis võib-olla keegi otsib sind. Tulutult muidugi. Viie aasta pärast kuulutatakse sind surnuks ja ma saan kindlustusraha. Meile Jeniga kulub see kindlasti siis väga ära, sest meil peaks siis juba lapsed olema. No miks siis nüüd nii ehmunud näoga, kas sa ei teagi, et ma kindlustasin su elu kahele millile. Võib-olla tõesti unustasin öelda.“

Rid irvitas.

Nad suudlesid uuesti.

Mu silmalaud olid juba päris palju raskemaks muutunud.

Õnneks ei tulnud ma niisama lennujaamast tulema. Kui kadunud minu juhtumit ei satu uurima just täielik lollpea, ei lähe see neil nii lihtsalt. Suletud lennujaam, taksojuht… Kujutlesin, kuidas Jen ja Rid otse kohtust elektritoolile saadetakse. Huvitav, kas elektritoole ikka kasutatakse veel?

„Anna mulle andeks,“ sosistas Jen, aga tema näoilme ja eriti muidugi teguviis ei läinud lause sisuga hästi kokku.

Mu laud vajusid juba poole silmamunani. Kuna alumised laud vastu ei tõusnud, nägin ma ikka veel neid kahte mu ees seismas.

„Ära võta seda isiklikult. Meie armastus on liiga suur, see lihtsalt peab kõik takistused ületama. Sa jäid kogemata, kuidas seda nüüd öeldagi, meie armastuse teele ette. Mul on tegelikult sinust kahju ja ma hoolin sinust, aga saad isegi aru...“

Nad suudlesid uuesti. Kurat teab mitmes kord. Võtke tuba, oleksin tahtnud nähvata, aga seda nad olidki juba teinud. Mu laud nõksatasid jälle veidi allapoole. Lõpp hakkas lähenema.

Järsku tundsin, kuidas diivan mu all kergelt värisema hakkas. Pidasin seda krampideks. Töötasin hooldushaiglate süsteemis ja teadsin, et kui aju ennast välja lülitama valmistub, ei tea lihastes asuvad närvid enam, mida vastuoluliste signaalidega peale hakata. Suremise ajal on spasmid täiesti tavalised.

Imestama pani mind hoopis see, et nii Jen kui ka Rid vahtisid samuti segadusse sattunult ringi. Aga neile ei olnud ju keegi mürki süstinud. Nemad ei oleks pidanud tõmblusi tundma.

„Nõrk maavärin,“ kuulsin Ridi lausuvat.

Mu laud olid veelgi allapoole laskunud ja jäänud oli vaid millimeetrine pilu.

Läbi selle pilu nägin, kuidas põrandast kerkis toa keskele umbes meetrikõrgune kivi. Põrandalauad murdusid nagu hambatikud ja tugitool lendas kukerpallitades vastu seina. Mõned raamaturiiulid kukkusid ristseliti põrandale ja köögi poolt kostus elektrilühisele sarnanev sirin. Jen ja Rid hüppasid kõrvale ja jooksid ukse poole. Mäletan, et mu silme ette ilmusid kaadrid telerist nähtud maavärinatest. Tänavatesse tekkisid lõhed, nagu oleks keegi asfaldi tõmblukuga avanud, majad kõikusid ja karniisid varisesid, klaasid mõranesid deformeeruvate raamide vahel, et siis igasse suunda laiali plahvatada. Kõik see toimus üürgavate autosignalisatsioonide sümfoonia saatel. Ma jõudsin isegi mõelda, et vist on meie auto vargusvastane turvapakett otsad andnud, sest sissesõidutee suunast ei kostnud midagi. Või õigemini ragises ümberringi üsna valjult. Proovisin läbi põranda tunginud kivi maavärinatest rääkivasse dokumentaalfilmi sobitada, aga see ei õnnestunud hästi. Otsustasin, et tean maavärinatest liiga vähe ja rohkem sellega pead ei vaeva. Vaatasin hoopis, kuidas Rid üritas välisust lahti kiskuda, aga seegi ei õnnestunud.

Siis tekkisid nägemused, mida arvatakse samuti surijatel tekkivat. Need müütilised tunnelid, mille otsas sirab silmipimestavalt hele valgus. Minu surmaeelses nägemuses hakkasid meie elutoa seinad üksteisele vastu liikuma. Laest pudenes esialgu alla vanaemalt päranduseks saadud kroonlühter ja seejärel kukkus alla lagi ise. Tundub, et meil oli betoonist vahelagi, sest Rid ja Jen lömastusid üsna ühemõtteliselt. Seinad lähenesid jätkuvalt, kuni keskelt pooleks murdusid. Mööblitükid, vahelae jäänused ja kogu muu pudi-padi hakkas keskele kokku kuhjuma. Mu silme ette kukkus midagi, millele ma korrapealt isegi nime ei osanud anda, ja vaateväli pimenes mõneks hetkeks täielikult. Kui ma uuesti midagi näha sain, olin ma koos oma eelneva eluga kuhugi keskpõrandale kokku surutud.

Ometigi oli midagi muutunud. Tundsin selgelt, et saan ennast jälle liigutada. Käsi, jalgu, kõike. Ajasin end jalule ja seisin keset kaost. Ma suutsin küll eristada mõningaid endale kuulunud esemeid, kuid kõik muu oli täielikult muutunud.

Otse mu jalge ees lebasid näiteks Jeni ja Ridi moonutatud surnukehad. Nende auks tuleb täpsustada, et nad hoidsid isegi laipadena teineteisel käest kinni.

Mul ei jäänud muud üle kui kõigest sellest välja astuda.

Liigutasin lihtsalt üht jalga teise ette, kuni majast välja sain.

Esimene asi, mida nägin, oli nii uskumatu, et mul võttis pikalt aega, et seda üldse kuidagimoodi kirjeldada.

Kõige lihtsam oleks öelda niimoodi: hiiglaslik, kahkjalt helkiv metallplaat keeras parasjagu naabrite maja rulli.

Vahtisin ja ahmisin samaaegselt õhku kopsudesse. Instinktiivselt pöördusin ja jäin jõllitama moodustist, mis oli kunagi olnud mu kodu.

See nägi välja nagu kolme meetri kõrgune heinapall, mille ümber on keeratud metallist kest. Otsad olid avatud ja sealt paistsid läbisegi spiraaliks surutud ehitusmaterjalid, sekka mõni tarbeese.

Vaatasin paremale ja seal paistis nii kaugele, kui pilk ulatus, tuhandeid samasuguseid metallkestaga rulle.

Vasakule vaadates olid kümned metallplaadid majade rullikeeramisega parasjagu ametis.

Minus lõi välja „appi, tulekahju“ röökimise instinkt, ma jooksin selles suunas, kuhu liikus hävituslaine.

Metallplaadid tundusid justkui õhust materialiseeruvat. Need sirutasid ennast maja serva juures lahti ja libisesid järsult vundamendi alla pinnasesse. Kohe hakkas plaat ennast kaarjalt painutama. Ükskõik mis materjalist oli ehitis, ikkagi purunesid tarindid ühtmoodi ja plaat surus ebamaise jõuga maja järjekordseks rulliks. Koos kõigi seal viibivate elanikega loomulikult.

Siis nägin, kuidas üks mees mööda tänavat jooksis. Eriliselt väle, aga palju väiksem plaat lõikus tema selja taga asfaldisse nagu lusikas margariini ja keeras mehe rulli. See juhtus poole sekundiga ja see konkreetne rull oli palju pisem, kõigest 30-40 sentimeetrit kõrge. Osa inimkehast suruti küljelt välja, kuid ma jõudsin mõelda, et seda on väga vähe. Siis sain ma aru. Rulli külgedel pidi olema nähtamatu võrgustik. Vaid pisut verd ja liha tilkus välja. Inimesepüünis-metallplaat sirutus kiiresti lahti ja haihtus. Ohvrist jäi järele roosa, liiva ja asfaldiga segatud verine känkar, mis tasapisi kõnniteele laiali valgus. Ma ei oska praegu hinnata, kui kaua ma seda stseeni jälgisin, kindlasti mitte üle minuti. Kõik käis väga kiiresti.

Miskipärast ei tundnud ma hirmu ega mõelnud loogiliselt. Samasugused rullid oleks võinud ju mind rünnata. Hakkasin jooksma hoopis sellepärast, et inimesi hoiatada. Kõiki, kes oma kodudes sel hetkel viibisid. Kätte oli jõudnud pühapäeva varahommik.

Ükskõik kui palju ma jooksin, alati jõudsid plaadid minust ette. Kogu aeg keerati maju rulli ja mulle tundus, et ma kuulsin läbi kokkusurutavate kodude krigina inimeste karjeid. Plaadid muudkui ilmusid, libisesid majade alla ja keerasid neid kiiresti rullideks. Ühel hetkel ma peatusin ja vaatasin selja taha. Minu naabruskond oli kadunud. Mitte ühtegi maja, ainult maapinnale laialipillutatud metalselt kiiskavad rullid.

Järgmisel hetkel vaatasin jõuetult pealt, kuidas üks perekond autosse jooksis ja ära sõita üritas. Nad jõudsid esimese ristmikuni. Rull plaksatas asfaldi alt kinni nagu hiirelõks. Inimtükid pritsisid kokkusurutavast vrakist igas suunas laiali. Veel mitu inimest üritas jalgsi põgeneda, kuid ei jõudnud kuigi kaugele.

Ma ei mõelnudki enam eriti midagi, lihtsalt jooksin. Ma pole väga tubli sportlane, õige pea hakkasin hingeldama. Jalad tõmbusid piimhapet täis ja kopsud muutusid tinaraskeks. Seisin ja hingeldasin, peopesad põlvedele toetumas.

Korraga muutus ümbrus peaaegu ööpimedaks ning suur vari laskus üle minu ja meie linnakese. Vaatasin üles ja nägin hiiglaslikku, no tõesti hiiglaslikku metallplaati. See varjas peaaegu täielikult taeva.

Nüüd saan ma küll surma, mõtlesin ja kalkuleerisin kiirelt, kuhupoole joosta. Nagu oleks põgenemisel mõtet. Hiidplaat nõksatas ja kukkus alla. Tekkis meeletu tuul, mis pühkis minema suurema osa inimtegevuse jäänustest, ja mina sain hiidplaadiga vastu pead. Kukkusin, lamasin plaadi all ja ahmisin õhku.

See oli puhtalt psühholoogiline efekt. Tegelikult ei surunud plaat mind vastu maapinda. Ma liigutasin ennast pisut, nagu ennist majaski, ja tõusin püsti, et näha, kuidas plaadi kaks serva ennast rulli keeravad ja selle käigus nagu kaks hiiglaslikku tsunamit minu poole kihutavad. Kuskil keskel said nad kokku. Mina oleks vist pidanud nende vahele jääma. Võimalik, et jäin ka, aga vähimatki viga see mulle igatahes ei teinud. Plaat lahustus pinnasesse, jättes maha ideaalselt siledaks surutud maapinna. Jõudsin mõelda, et huvitav, miks nad sehkendavad nende rullidega, kui nad võiksid selliste suurte plaatidega kõik maa sisse taguda. Kaua ma juurelda ei saanud, sest uued sündmused lendasid peale.

Taevasse ilmus ese, mida ma veel polnud näinud. Must kolmnurk. Valge sähvatus pimestas mind hetkeks ja ma mõistsin, et hetk tagasi oli mind mingit sorti pommiga tulistatud. Kukkusin kraatrisse nagu kivi. Minu kodulinn, nüüdseks rullideks keeratud ja seejärel vastu maad siledaks litsutud, pihustati hetkega aatomiteks.

Istusin kraatri põhjas ja vaatasin taevasse. Musti lendavaid kolmnurki ilmus järjest juurde. Viimane, mida nägin, oli lennumasinatest moodustunud ring. Lugesin ära ja sain täpselt 42 tükki. See ring pöörles aeglaselt vastupäeva ja selles oli midagi hüpnotiseerivat. Varahommikuselt maalilise sinise taeva taustal ideaalne ring tekitatud ideaalsete mustade kolmnurkade poolt. Vaatasin seda hunnitut vaatepilti ja tundsin, et laud hakkavad jälle kinni vajuma, aga seekord puhtakujulisest väsimusest, mitte mürgist. Oli ju siiamaani olnud ka võrdlemisi sündmusterohke öö ja hommik. Panin silmad korraks kinni ja jäin silmapilkselt magama.

Unenägusid ma ei näinud ja kui pärastlõunal ärkasin, olin jätkuvalt kraatri põhjas ja mustade kolmnurkade ringikujuline parv rippus ikka veel mu pea kohal. Erinev oli see, et igast kolmnurgast lähtus võimas punane laserkiir, mis paistis olevat suunatud minu pihta. Pinnas mu ümber mullitas. Kees oleks isegi parem sõna. Liiv ja kivid sulasid ning ajasid mulksudes lõhkevaid mulle üles. Tõusin püsti, ringutasin ja ronisin august välja.

Sel päeval tulistasid nad veel mõned korrad oma pommidega. Ma arvan, et iga järgnev pomm oli suurem kui eelmine. Vähemalt oli teist värvi sähvatus ja tekitas eelnevast tunduvalt suurema augu. Lõpuks nad loobusid ja mõtlesid mu hävitamiseks veel ühe laheda asja välja.

Kõndisin mööda lagedat välja ja nägin esmakordselt, kuidas nende õhusõiduk maapinnale laskus. Hakkasin selle poole sammuma. Lootsin, et sealt ronib suurte silmade ja pikkade kätega humanoid välja ning ma saan uurida, mis siis ikkagi täpsemalt teoksil on. Välja sealt kahjuks kedagi ei roninud. Nägin, kuidas sõiduki ümber maapind muutus. Sinna tekkis justkui punane halo peale. Astusin selle peale. Maapind nagu maapind ikka, aga kerge punaka kumaga. Laev lendas minema enne, kui ma piisavalt lähedale jõudsin. Keerasin ringi ja nägin, et mu selja taga on sajad laevad laskunud ja muudavad maapinda punaseks. Ma ei viitsinud nendega kassi ja hiirt mängida, istusin maha ja jälgisin asjade arenemist. Nad valmistasid niimoodi ette väga suure tüki. Vaid umbes jalgpalliväljakusuurune ala jäi puutumata. See, mille sees mina istusin. Nad ei julgenud mulle nii lähedale tulla. Ma jäin ainsale rohelisele saarele, kogu ümbrus oli punaseks võõbatud. Siis lõpetasid nad töö ja lendasid minema. Jäin põnevusega ootama.

Kuulsin väga madalat ja kumedat plahvatusele sarnanevat heli kuskilt kaugelt-kaugelt altpoolt ja hetke pärast lendas kogu maapind mu ümbert taevasse. Kilomeetrite kaupa pinnast muudkui lendas ja lendas minust mööda. Lõpuks sai see otsa ja mina jäin istuma ebainimlikult kõrge torni tipus asetseval platool. Jalutasin servani ja silmitsesin tohutu süvendi vastaskallast, mis nägi välja justkui hiiglasliku karjääri kaevandamist ootav serv. Mõned pisemad varingud kihutasid allapoole. Vaatasin alla ja põhja ma ei näinudki. Vaatasin üles ja nägin õhkupaiskunud pinnasest moodustunud tohutut pilve, mis aegamisi väiksemaks muutus.

Siis ilmus kraatri serva tagant üks vilgas must kolmnurk ja lendas torni juurde. Ta takseeris mõne sekundi ja tulistas tumepunase kiirega torni, mis nõksatas kergelt ja hakkas varisema, nagu lapiks keegi liigendnuga kokku. Ma kukkusin koos torniga süvendi põhja. Lamasin tohutu kaevu põhjas ja jälgisin, kuidas õhku paiskunud pinnasepilv enam ei vähenenud, vaid suurenema hakkas. See kukkus auku tagasi.

Nii maeti mind elusalt. Pärast, kui ma olin maa alt välja roninud, mõõtsin oma haua ära. Diameetri mõõdud kiskusid sinna kaheteist ja poole kilomeetri kanti, sügavust on keerukas mõõta, aga pakun, et umbes viieteistkümne kilomeetri jagu paistis küll olevat. Piisavalt, et ma tunneksin Maa sisesoojuse kõrvetavat kuumust. Ma ei usu, et ühelgi kuningal või vaaraol on kunagi nii uhke haud olnud. Kindlasti mitte nii sügav ja suur.

Igatahes, kui ma selle mulla, kivide, savi ja kurat teab veel mille kõige alt välja ronisin, seirasid mind öötaevast tuhanded mustad kolmnurgad. Ma peaaegu kuulsin, kuidas nad omavahel kohkunult vadistasid. Usun, et nad ei saanud kuidagi aru, miks ma ikka veel elan, ja ma ise ka ei saanud. Oligi aeg selle üle ise ka veidi pead murda.

Olen ma surnud? Vastus on ei! Kas ma elan? Vastus on võib-olla. Sirutasin käe välja ja üritasin läbi peopesa täiskuud vaadata. Ma ei paistnud läbi. Ma ei suutnud lennata. Ma sain ise ennast puudutada. Ma olin täiesti füüsiliselt olemas. Ma väsisin. Mul hakkasid jalad kõndimisest valutama. Lihtsalt ükski asi ei suutnud mind tappa. Kõik lendas minust läbi.

Ja siis kõige põletavam küsimus. Miks just mina?

Nii palju olin ma juba välja mõelnud, et oli siiski üks asi, mis mind kõigist teistest inimestest eristas. Süstal Jeni käes ja vaevumärgatav punane täpike mu kaelal hetkel, kui metalselt helkiv plaat mu kodu alla kaevus.

Ma arvan, et see on äraspidine matemaatika. Miinus ja miinus annavad kokku plussi. Ma ei ole kunagi uskunud tonte, vaime ja viirastusi. Aga võib-olla on nad siiski olemas. Õnnetud (või õnnelikud), kes surevad ühel ja samal hetkel kahte erinevat surma. See seletaks ka, miks surnute vaime on nii vähe ja nende nägemine harv juhus. Aga kuidas see täpselt käib ja kes teeb reeglid? Kust läheb piir, mis teeb kahest samaaegsest surmast kaks erinevat? Automaadivalang pähe lõpetab elu korraga kahe või enama kuuli läbi. Autoõnnetuses on koos sisemised vigastused, ajutrauma, verekaotus, südameseiskumine ja palju muud. Igaüks neist on kannatanu jaoks fataalne. Ainuke mõeldav oletus, et mõlema surma algosake peab lähtuma erinevast allikast. Automaatrelv on üks allikas. Saada tapetud kahe kõige olulisema inimese poolt hetkel, kui tulnukad su koos majaga sodiks keeravad, on ilmselgelt kaks erinevat allikat.

See viis mind mõttele, et maailmas peab veel minusuguseid leiduma. Maakera praeguse rahvastatuse juures leidis aset vähemalt üks surm sekundis, kui mitte rohkem. Inimesi ei keeratud koos majadega rulli ühe sekundi jooksul.

Suremise hetk on nagunii vaieldav. On see viimane südamelöök? Viimane elektriline või keemiline signaal kahe ajus paikneva närviraku vahel? Viimase elus raku viimane tuksatus? Olen lugenud, et ühes USA uurimisasutuses hoitakse juba viiskümmend aastat kunstlikult elus ühe naise kehast võetud vähirakke, kuigi naine ise suri mõni nädal pärast proovide võtmist. Ta ei ole ju viiskümmend aastat elus olnud. Mina olen elus, kuigi nüüdseks on mind arvutu kord uuesti tapetud.

Minusuguseid peaks isegi kõige halvemate asjaolude kokkulangemisel olema, no ütleme, umbes sadakond. Ma pean leidma üles need, kes surid samal hetkel, kui maju rullidesse keerama hakati. Enamus neist on ilmselt surmavalt haiged või väga vanad, aga praeguses seisundis ei ole sel erilist tähtust.

Inimeste otsimine oleks lihtne, kui ma kuuleks kuskil kauguses sarnase hiidpommi plahvatust, millega nad mindki tappa üritasid. Siis võiks olla kindel, et seal hulgub keegi minusugune ringi. Kahjuks pole ma midagi sellist kuulnud. Ma ei saagi midagi kuulda, kui nad kogu aeg mind kõva kolinaga tappa üritavad.

Tõusin püsti ja seisin mõne minuti, takseerides altkulmu õhus rippuvat mustade kolmnurkade laevastikku. Viivitasin, sest kujutasin ette, kuidas nende vahimadrused kapteneid üles ajavad. See segane mutt vahib meid jälle selle hullu pilguga. Ma ei suutnud naeru pidada. Muidugi oli see minu luul, aga ma tundsin ennast nagu rokkstaar.

Tõmbasin nimetissõrmega aeglaselt risti üle kõri ja osutasin sellesama sõrmega kolmnurkade poole. Sel hetkel tahtsin öelda, et mul on teist kõrini, aga siis taipasin, et see on veel palju vingem žest.

Nüüd ähvardasin MINA neid surmaga.

Ma plaanisin nad kõik viimse imikuni hävitada ja mul oli tõesti väga häid ideid.

Kahjuks ei tulnud sellest midagi välja, sest ma ei saanud neist ühtegi kätte. Nad olid nii kuradima väledad ega maandunud kordagi. Nad hakkasid hoopis tasapisi kaduma. Kui nüüd ennast nende olukorda panna, siis ma ise jätaks ka kus seda ja teist planeedi, kus elab tüüp, keda ma tappa ei suuda. Lõpuks lendas minu kohal vaid üks viimane õnnetu kolmnurk. Neil päevil hakkasin ootamatult hoopis hirmu tundma, et kui see ka lahkub, jään ma päris üksi. Olid kolmnurgad, mis nad olid, aga nendega oli vähemalt kogu aeg mingit jahmerdamist. Mul oli millegagi oma päevi sisustada. Ma ei tea isegi enda prognoositavat eluiga. Võib-olla olen ma nüüd surematu? Võib-olla ei saa ma ise ka enam ennast tappa? Kui mu arvutused teiste minusuguste kohta paika ei pea, kas ma jäängi siis igaveseks ihuüksinda mööda surnud planeeti ringi uitama?

Ühel koledal vihmasel hommikul oli viimane must kolmnurk kadunud.

Ma lihtsalt kõndisin. Võimalik, et kuid. Võimalik, et aastaid. Nägin oma teel terveid linnu, mis olid rulli keeratud, mitme kilomeetri kõrguseid heinapallidele sarnanevaid ühishaudu...

Ma kõndisin selleks, et leida midagi inimeste poolt valmistatut, mis ei ole puruks muljutud.

Ja siis leidsin korraga terve mahajäetud bensiinijaama.

Ma olin nii õnnelik, kui seda esmakordselt nägin. Aknad olid küll puruks pekstud, reklaamtahvlid katuse küljest tuulega minema lennanud ja tankurid auklikuks roostetanud, kuid minu jaoks tundus see justkui viietärnihotell. Otsustasin juba kaugelt, et jään siia igaveseks elama.

Veel suurem oli mu üllatus, kui ma üle läve astusin. Baariletile oli keegi punase värviga maalinud: „KUI SA OLED INIMENE, SIIS OOTA SIIN. MA TULEN TAGASI!“

Muidugi ma ootasin. Tõmbasin seinale päevi tähistavaid kriipse. Ikka neli kõrvuti ja üks läbi. 56 tuli kokku. Veidi vähem kui kaks kuud.

Ja siis seisis Ta lävel. Me vaatasime lihtsalt teineteist.

„Oi, kui ilus tüdruk sa oled,“ ütles ta viimaks. „Mis su nimi on?“

Mul ei tulnud mu nimi meelde. Pingutasin ja pingutasin, aga nimi meelde ei tulnud. Paus hakkas juba piinlikuks venima. Lõpuks meenus mulle üks vana muinasjutt.

„Eeva“, ütlesin. Ta hakkas naerma.

„Siis on minu nimi Aadam.“

Nüüd hakkasin mina naerma.

„See on kõige hullem klišee, mida ma viimasel ajal kuulnud olen. Ma arvasin, et sa oled ikka Arnold.“

„Miks Arnold?“

„Arnold armastas ju ka kogu aeg öelda, et „ma tulen tagasi“.“

Nii me kohtusime ja nii me siin kahekesi elame. Ta rändab praegugi ringi ja otsib teisi inimesi. Viimane kord, kui ta kodus käimas oli, rääkis, et oli leidnud jälle värske lõkkeaseme. Mitte rohkem kui nädala vanuse. Võimalik, et peagi kohtume teiste inimestega.

Jutt: Elund väljastpoolt meie maailma (Arthur Jessen)

Läbi selge helesinise taeva kihutas maapinna poole lammutuskuulisuurune ümar keha, roheliselt põlev jutt taga. Maapinnaga kokkupuutel see justkui sulatas end sellesse. Tekkinud kraatri servad muutusid hetkega mullitavaks vedelaks massiks, mille sees laienesid roheliselt hõõguvad niidistikud, laiendades kraatrit igas suunas, kuni tundmatu keha aina sügavamale vajudes sulapinnasesse kadus. Näha jäid ainult need pruunikasrohelised niidistikud. Mõni hetk hiljem registreeris NASA satelliit 99GHz peal signaali, mis oli suunatud Maalt väljapoole meie Päikesesüsteemi.

Joseph Waltzer saadeti oma meeskonnaga kraatrit uurima. Ta oli geoloog, kunagi oma kursuse parim, kes oli palgatud NASA-sse meteoriite uurima. 20-aastase karjääri jooksul oli ta reisinud üle kogu maailma, uurides meteoriitide fragmente ja kraatreid, kuid täna ootas teda ees üllatus.

Kohale jõudnud, tundis ta kraatrile lähenedes üha tugevnevat väävlihaisu, nii et ta kamandas meeskonna tagasi auto juurde ja nad võtsid sealt gaasimaskid. Tagasi kraatri serval olles avanes nende ees pilt pruunikasrohelisest võrgustikust, millega oli süvend pinnases täidetud, ja sellest ühtlaselt üles tõusvast udujast aurust. Joseph andis korralduse kraatri temperatuuri mõõtmiseks, mille peale assistent innukalt mõõtmistega tegeles, kuni lõpuks rahutult seisma jäi.

„Miski ei klapi, temperatuur on kõigest 43 kraadi Celsiust.”

„Järelikult peab see ollus olema happeline, et see niimoodi pinnast sulatab, kasutage proovide võtmiseks plastikust anumaid ja kühvleid. Kuna see on sulatanud ka liiva, siis peab tegemist olema kuninghappe või millegi taolisega.”

„Selge,” vastas assistent. „Sina võta õhuproovid,” jagas ta teisele assistendile korralduse. „Ma teen senikaua videoülesvõtte kogu sellest asjandusest.”

Järgmise päeva hommikul tõusis Joseph enne kella, ärevus ei lasknud magada. See meteoriit on midagi, millesugust ta varem näinud ei olnud, ja ta kartis, et analüüsid ei pruugi anda kõiki vastuseid piisavalt ruttu.

„Pange ennast kiiremas korras kraatrile sõiduks valmis,“ ütles Joseph telefoni.

Kraatri ääres auto ust avades lõi ninna räme mädamunahais. Nad tõmbasid kiiremas korras gaasimaskid pähe ja läksid kraatrit uurima. Nad nägid, kuidas kraater silmnähtavalt sentimeeter sentimeetri järel laienes. Joseph mõõtis veel korra tundmatu aine temperatuuri ja see oli ikka täpselt 43 kraadi Celsiust, ei rohkem ega vähem. Joseph tegi veel enne lõunat olukorrast ettekande NASA juhtkonnale, lõpetades ettekande lausega: „Kui nii edasi läheb, siis nädala lõpuks on see hävitanud kogu Nevada pinnase ja mürgitanud elanikud.“

Koosolekult tagasi jõudnud, otsustas ta bürokraatiamasina käivitumist mitte ära oodata ja alustada aine uuringuid seoses temperatuuriga, eriti temperatuuri muutuse mõjuga ainele. Samal ajal valmistus rahvuskaart Nevada elanikke evakueerima. Kõrbeala langes üha kiirenevalt ränil põhineva substantsi alla. 66nda maantee ääres olnud bensiinijaam muutus hetkega tohutuks metaanipilveks, mis võis kuivast õhust tulenevast staatilisest elektrist muutuda hetkega kõike hõlmavaks tulekeraks.

Joseph avastas, et kui aine temperatuur langeb alla 43 kraadi või tõuseb sellest kõrgemale, jääb aine uinunud olekusse, aga selleks tuleb ületada selle alalhoiuprotsessid, mis üritavad iga hinna eest säilitada 43 kraadi. Ta proovis vedela lämmastikuga külmutamist, kuid selle tulemus oli, et kui substants jälle üles sulas, saavutas see uuesti 43 kraadi ja ränioksiidi olemasolul kasvas edasi. Temperatuuri tõstmisel see justkui salvestas energiat endasse. Lõpuks otsustas ta substantsi raudtermiidiga põlema panna, lootes, et 2500 kraadi Celsiust selle hävitab. Süüdanud olluse termiidiga, järgnes pimestav valgussähvatus ja sisin. Jäid alles ränist, rauast ja alumiiniumist koosnevad kristallid. Mitte mingit märki sulas olekus substantsist.

Josephil oli nüüd probleem, kust leida piisavalt raudtermiiti, millega katta nüüdseks juba kolme ruutkilomeetri suurune ala. Tema ettepanekul tegi NASA valitsusele pöördumise, milles selgitasid, et nad vajavad 230 tuhat tonni raudtermiiti ja lennukeid, millega see algelisele võõreluvormile puistata. Tunni ajaga suutis valitsus kokku ajada 170 tuhat tonni raudtermiiti. Ülejäänu lubati kokku segada kahe järgmise tunni jooksul ning sõjaväel olid valmis helikopterid selle puistamiseks.

Lõpuks sai operatsioon Suurpuhastus alata. Helikopterid tiirlesid kolmeruutkilomeetrisel alal nagu mesilased aasal ja lõpuks süüdati see napalmiga. Käis tohutu pimestav sähvatus, justkui oleks lõhatud tuumapomm, ja valguse kadudes oli järele jäänud ainult kristallide meri.

Joseph mõtles nukralt: kui oleks järgi kasvõi pisike fragmendike, et seda rohkem uurida.

Jutt: Vihma käest räästa alla (Tormi Ariva)

Jase Mevilongor hakkas koputama, ent mõtles siis ümber ning avas ukse. Ta astus sisse ning noogutas tervituseks jäigalt kahele ruumis viibivale mehele. Uks tema selja taga tuhises kinni ning Mevilongori vöö vahelt tõmmati välja tema välksuigutaja.

Relvituks tehtud Mevilongor vandus valjusti. Kahest mehest vanem avas suu: “Tere päevast, strateeg.” Ta naeratas.

Mevilongor vaatas selja taha ning silmas kolmandat meest, kes naist tema enda välksuigutajaga sihtis. “Mida te minust tahate?” päris ta vihaselt.

Vanem mees ajas end seina najalt püsti.”Maranthe aeg on kohe-kohe lõplikult läbi. Galaktilise diktatuuri aeg on läbi. Kurb muidugi, et sellega nõnda kaua läks…”

“Sa ei tohiks nii rääkida!” Strateegi rangelt laitev toon murenes juba nende viie sõna kuuldavale toomise ajal. Ta nägi, kui vähe läks tema öeldu ruumis viibijatele korda, ning, hetke oodanud, küsis pisut varglikult: “On see… tõsi?”

“See on nii.” Seni tegevusetult laua taga istunud beežis diplomaadirüüs mees paistis väsinud.

“Soh… See pidev ametnike vahetumine… Kuid ma ei uskunud kunagi, et midagi päriselt käär… käimas on.” Mevilongor lasi pilgu üle kolme mehe. Diplomaat oli valitsuses tööl olnud paar aastat, vanemat meest, kes oli riietuse järgi otsustades madalama astme kindral, oli ta esimest korda valitsushoones näinud umbes kuu aega tagasi ning kolmas, välksuigutajaga mees oli talle tundmatu. “Kui palju teid siin juba on?”

“Ütleme nii, et kriitiline enamus,” vastas vanem mees.

“Asu asja kallale, teised juba ootavad,” sõnas väsinud moega diplomaat.

“Hea küll. Jase, me anname sulle valiku. Sinu üle mõistetakse kohut. Mitte siin, loomulikult, vaid Aidar ühel, Šnoo sektoris.”

“Revolutsiooni häll?” küsis strateeg sapiselt.

“Võib ka nii öelda. Seal sa saad valida, kas sa kahetsed oma tegusid või usud, et Maranthe - ja sina tema käe all - ajasite õiget asja. Ei saa salata, et tõenäoliselt, vaadates sinu sooritatud kuritegude tõsidust, satud sa niikuinii tükiks ajaks vangi. Õnn kaasa!” Mees naeratas uuesti.

“Tulge sisse!” hüüdis diplomaat ning tõusis püsti. Teistele ütles ta: “Meil on aeg minna.”

Ruumil oli kaks ust: üks, millest oli sisenenud Mevilongor, ning teine, mille kaudu nüüd sisenesid ruumi kaks valges vormis sõdurit, kes strateegi tema küllaltki häälekast protestist ja küllaltki ägedast rabelemisest hoolimata edukalt kinni võtsid ning minema toimetasid. Isegi välksuigutajat ei läinud seekord vaja.

“Sinust saab siis tema asemik,” ütles kindral välksuigutajaga mehele. “Me katsume sulle võimalikult kiiresti strateegi rüü leida, seniks aga jää siia. Kui kõik plaanipäraselt läheb, siis oleme varsti tagasi.” Välksuigutajaga mees noogutas.

Diplomaat ja kindral lahkusid ruumist ning, läbinud paar koridori, jõudsid suurde galeriisse, mille üks sein oli palistatud suurte kuulikindlate akendega. Galerii ühest otsast leidsid nad eest tosinkond inimest: diplomaadid, strateegid, nõunikud ja kaks sõjalaevastiku kindralit. Lisaks oli seal ka Lender Maranthe peanõunik Neh Loma, kes neid ootusäreval ilmel julgustavalt erksa käepigistusega tervitas. Peanõunik andis märku ja kogu seltskond kogunes tema ümber tihedasse kobarasse.

“Lähme. Maranthe on heas tujus, ta pole ei näljane ega väsinud, aga tal on igav: viimasel ajal pole ta saanud nii palju kaasa rääkida kui tavaliselt. Tähtedele tänu selle eest. Ma ei näe ühtegi põhjust viperusteks. Olen kindel, et te tunnete oma osi hästi. Mina alustan, lõpetan ja vajadusel improviseerin.” Peanõunik tõmbas käega läbi oma lokkis juuksepahmaka ning naeratas laialt. “Täna muutub maailm. Lähme.”

Loma ees, teised järel, suundus kogu seltskond aeglasel, ent kindlal sammul galerii teise otsa, kus oli valitseja kabineti uks. Loma koputas.

“Tule sisse!”

Peanõunik tegi ukse lahti, astus kabinetti ning noogutas aupaklikult tervituseks. Tema ilme oli surmtõsine.

Maranthe istus oma laua taga ning tema vastas kõrgel tumbal istus robot. Nende vahel lebas läikivast hallist kivist kabelaud koos nuppudega. Olgugi et lauale oli jäänud väga vähe nuppe, paistis seis tasavägine. “Näib, et me peame kabemängu korraks katki jätma, Paul,” ütles Maranthe vabandavalt robotile. “Tere, Neh. Mis on laias ilmas juhtunud, et sina nii tõsine oled?”

Peanõunik astus veel paar sammu edasi ning tema järel valgusid tuppa ka teised. “Midagi tõsist õnneks veel juhtunud ei ole, aga meil on alust arvata, et peatselt selline seis muutub. Minuga koos on avaldanud soovi teie jutule tulla nii mõnedki teie diplomaadid, sõjaväelased, nõunikud ja strateegid. Me oleme mures. Me kardame, et lähiajal on oodata Avastajate, Šnoo ja Kafo sektorite ühinemist laiaulatuslikus mässus teie vastu, auväärne. Sellise kurva sõnumi tõi täna Šnoo sektorist tagasi Rotnardile jõudnud diplomaat Adis.” Küllaltki kaame noor naine astus ette. “Lubage tal rääkida, ta teab sellest kõige rohkem,” lõpetas Loma ning astus uuesti gruppi sulandumiseks sammu tagasi.

“Sinu toodud uudised üllatavad ja kurvastavad mind, Adis,” ütles Maranthe ja viipas robotile, kes varjas tema pilgu eest mitu ametnikku ning osaliselt ka diplomaat Adise. Robot tõusis ja liikus seina äärde. “Räägi.”

“Aitäh, auväärne. Mind lähetati visiidile Aidar ühele, kus asub Šnoo sektori omavalitsusüksus - tähendab, sealt juhitakse põhimõtteliselt kogu sektorit, loomulikult teie juhtnööride järgi -, et uurida… ei, et välja selgitada, mis mm…” Diplomaat kohmetus ning kaotas nähtavasti mõttelõnga, mispeale haaras kohe ohjad enda kätte tema taga seisev võrdlemisi tüse mees, kel oli samuti üll hele diplomaadirüü. Ta naeris heasoovlikult, pani siis käe Adise õlale ning sõnas: “Minu kolleeg on pinges: ta räägib esimest korda valitsejaga, autoriteetseima ja mõjuvõimsaima isikuga terves galaktikas. Ma usun, et te saate aru.” Tüse diplomaat heitis Adise poole kiire pilgu. Naine oli väga kahvatu ning paistis, et teda oli tabanud kergemat sorti närvivapustus. Diplomaadirüüs mees astus sammu ette, andes samas Adisele sujuva žestiga märku samm tagasi astuda. “Mina olin tollel visiidil Adisega kaasas. Me sõitsime Aidar ühele, et välja selgitada, miks laekus Šnoo sektorist eelmisel standardaastal vähem makse, kui oleks pidanud. Kui me sinna jõudsime, siis oli Aidar ühe pealinnas tavatult ilus ilm ning kuna sealne valitsushoone asus kosmosesadamale õige ligidal, otsustasime jalutada. Me juhtusime mööduma ajalehtede müügikohast. Küsisime huvi pärast endale kohalike hulgas kõige loetuma lehe värske numbri ning asusime seda lehitsema. Meie suureks hämminguks oli kogu ajaleht otsast otsani täis teie isiku vastu suunatud laimu, demokraatia ülistamist ning mässule õhutamist. Loomulikult rebisime Adisega vihahoos ajalehe ribadeks…”

Sel hetkel tõi üks kabineti ukse lähedal seisev strateegirüüs noormees kuuldavale hästisummutatud naeruturtsatuse, mida valitseja vististi tähele ei pannud. Tüse diplomaat jätkas: “Meil tekkisid pärast ajalehe nägemist suured kahtlused Aidar ühe ja tegelikult kogu selle sektori lojaalsuses ning siis tuldi meid Rotnardi konsulaadist hoiatama. Öeldi, et meie elu on ohus ning et plaanitakse suurt vastuhakku. Võtsime lahkudes konsulaadist oma laeva peale ka mõned Rotnardi kodanikud, kes olid pisarateni tänulikud, et nad sealt pääsesid.”

Maranthe nägu oli vahepealse ajaga tõsinenud. “Ma ei saa päris hästi aru, mida sa ajalehe puruksrebimisega silmas pead.”

Diplomaat varjas oma hetkelist üllatust piinlikkust tundva naeratusega. “Ma vabandan, unustasin mainida, et mõnedes galaktika… mandunud piirkondades praktiseeritakse veel inimkonna algusaegade hämarusest pärit ajale jalgu jäänud kommet trükkida tekst paberile. Ilmselt olete kuulnud paberraamatutest.” Valitseja noogutas. “Samasugust tehnoloogiat kasutavad nad ka ajalehtede puhul.”

Nüüd astus peanõunik ette ning tüse diplomaat sammu tagasi. “Võib jääda mulje, et Aidar üks on üsna ohutu vähe terraformitud ja nigela atmosfääriga planeet vähetähtsas sektoris,” lausus Loma. “Paraku on selgunud, et see pole nii, vaid pigem vastupidi. Selle kohta on andmeid kindral Amlol. Palun lubage temal endal sellest kõneleda.”

“Annan loa.”

Vanem mees, kes natukese aja eest oli strateeg Mevilongorile ultimaatumi esitanud, irdus ametnike grupist, millesse samal ajal Loma ühe sammuga uuesti sulandus. “Meie spioonid Šnoo sektoris on edastanud mulle palju murettekitavat infot,” ütles kindral. “Esiteks on too sektor viimase paari aastaga märkamatult kasvatanud endale meie omaga täiesti võrreldava sõjalaevastiku, mille põhibaas paikneb varjatult Hahose kaaslasel, mis on Rotnart kahele palju lähemal kui Aidar üks.

Teiseks, raha nõnda paljude laevade ostmiseks ja sõdurite värbamiseks on nad saanud erinevatelt saladuslikelt annetajatelt, kelle identiteeti ei õnnestu meie spioonidel teada saada. See tähendab, et Šnoo sektori revolutsionääridel võib olla mitmeid jõukaid ja ohtlikke liitlaseid.

Kolmandaks on täheldatud ka Kafo ja Avastajate sektori seotust selle absurdse ja silmakirjaliku aktsiooniga: ka nendes on alanud relvastumine ning ulatuslik teievastase propaganda levitamine. Olukord on tõsine, auväärne. Ma tänan, et te mind ära kuulasite.” Kindral noogutas kergelt Maranthe suunas, pööras ümber ja naasis ametnike grupi rüppe. Valitseja tähelepanu fokusseeriti taas peanõunikule, kes lausus: “Ma oleksin tulnud varem teiega rääkima, auväärne, ja tõenäoliselt üksi, kui poleks olnud strateege. Nemad pakkusid välja esmapilgul vägagi ähvardavale olukorrale hämmastava kiirusega võimaliku lahenduse. Ja selles lahenduses on teil väga tähtis roll. Kuid, kui te lubate, siis tutvustaks seda üks nendest strateegidest ise.”

“Luban.” Pisut liiga kiire vastus reetis tärganud huvist kiiresti kujunevat kärsitust.

Seekord oli etteastujaks nooremapoolne helepruunide juustega lühikest kasvu naine. Ta tegi jäiga kummarduse ning ütles: “Aitäh. Minu nimi on Pigvu. Ma ei kavatse võtta kogu au tolle hea mõtte eest endale, see sündis koostöös teiste strateegidega. Meie idee keskmeks on tavalised inimesed. Neis kõigis kolmes sektoris lihtinimesed - hoolimata viimase aja sündmustest - tegelikult armastavad teid, valitseja. Neile tuleb seda lihtsalt meenutada. Sellest, kui teie kõnet viimati vihmasel Aidar ühel üle kanti, on möödas rohkem kui 30 aastat. Sealsed inimesed on unustanud, milline te välja näete, nad on unustanud teie hääle kõla. Koos sellega on nad unustanud, kui väga nad teid armastavad. Üks võimalus neile seda meelde tuletada oleks uue kõne ülekandmine, kuid pilt, mis jõuab inimesteni parsekite tagant, ei pruugi tunduda kuigi tõeline selle kõrval, mida kohalikud lehed kirjutavad.

Kuid on ka teine võimalus. Teie ise võiksite sõita koos kaaskonnaga kõigepealt Aidar ühele, siis Tetanlovanile Avastajate sektoris ja Kafo kolmele Kafo sektoris ning pidada maha kolm suurejoonelist ja innustavat kõnet, mis oleksid kulminatsiooniks seal teie saabumise auks korraldatavatele pidustustele. Kõik strateegid on veendunud,” kaks Pigvu selja taga seisvat strateegirüüs meest noogutasid innukalt, “et pärast sellist elavat meenutust on rahvas kindlalt teie poolel, ning kui rahvas on teie poolel, siis pole sõgedatel demokraatidest revolutsionääridel enam midagi teha.”

“Miks?” küsis Maranthe.

Strateeg Pigvu ei olnud taolist lihtsat küsimust oodanud. “See on sellepärast, et… revolutsiooni juhid kolmes sektoris usuvad tõsimeeli, et senine, vabandust, praegune valitsuskorraldus ei teeni rahva huve. Nad plaanivad lahku lüüa ning luua oma demokraatlike planeetide liidu. Me teame seda… sest meie spioonid ütlesid meile. Ning liit kavatsetakse rajada demokraatlikele põhimõtetele toetudes, mis tähendab, et nad saavad oma plaani ellu viia vaid siis, kui neid pooldab suurem osa rahvast.”

“Mida tähendab täpselt demokraatia?” küsis Maranthe.

Ametnike hulgas vahetati arvukaid pilke, milles oli nii umbusku, nõutust kui ka põlgust. Peanõunik Loma astus ette, lausa lükkas strateegi sujuva, kuid tugeva käeliigutusega tagasi tagaritta ning sõnas tõsiselt: “Demokraatia tähendab seda, et suurim võim ei ole mitte valitsejal, vaid rahval, teisisõnu rahvas, tavalised inimesed, valitsevad enda üle ise.”

Maranthe põrnitses peanõunikut mõne hetke mõtlikult ja tähendas siis pisut kahtlustavalt: “Aga rahvas ei oskaks ju ennast ise juhtida.”

“Noh, jah, seda mõtleme meiegi,” lausus Loma. “Demokraatia lihtsalt ei oleks jätkusuutlik.”

“Kas siis eelmainitud kolme sektori kohalik rahvas on tõepoolest nõnda rumal, et läheb sellega kaasa? Demokraatia - kõlab ta pööblile siis nii uhkelt ja võluvalt? Lollikari. Ja et need valelikud sektoraadid tõesti üritavad end just sel viisil maksma panna - see on ülim jultumus. Praegu oleks kohane abinõu kõigi kolme sektoraadi liikmed kokku koguda ning läbi viia avalik hukkamine. Mitmed teie hulgastki võiksid endale saada nende kohad. Ja mul oleks süda rahul: teid ma ometi usaldan. Mille poolest peaks praegune plaan sellest mõjusam olema, Neh?”

Peanõuniku ilme oli endiselt ülimalt tõsine. “Avalik hukkamine oli loomulikult ka minu esimene mõte, auväärne, ent strateegid leidsid sellel mõningaid puuduseid ning parema alternatiivina kerkis esile idee, mida nad teile just esitlesid. Avalikel hukkamisetel on lihtrahvale kummaline mõju, neil ei ole kombeks oma tõelist eesmärki täita: selle asemel, et näidata inimestele, mis on ebaõige ja ebaeetilise käitumise hind, kipuvad nad nende südametesse hirmu külvama. Selline hirm võib aga vankuma lüüa rahva kollektiivse armastuse teie vastu ning luua illusiooni hirmuvalitsusest. Kuid see oleks risti vastupidine meie eesmärgile panna lihtrahvas teid taas jumaldama. Eesmärgile, mis on teist, auväärne, vaid kolme kõne kaugusel.”

Peanõuniku jutt oli Maranthe mõtlikuks võtnud. “Ma mõistan väga hästi, mida sa öelda tahad. Ent ma hakkasin mõtlema, ega need mõnisada varasemat hukkamist pole sel juhul rahva armastust minu vastu kahandanud või koguni kaotanud? Kas mul tegelikult on veel lootust see taastada?”

Loma vaatas valitsejale silma ning lausus: “Te võidate rahva armastuse. See on sama kindel nagu see, et mina ja kõik teised siin ruumis on teile jäägitult ustavad.”

“Sellisel juhul olen ma nõus.”

“Suurepärane. Ma tean ühte meisterlikku kõnekirjutajat. Kas lasen ta teie juurde kutsuda?”

Valitseja noogutas ning küsis: “Kunas me teele asume?”

Peanõunik pistis kärmelt käe taskusse ning saatis imetillukese seadme abil välja signaali. “Kunas teile sob…” hakkas ta ütlema, kui tema hääle summutas kabineti ukse tagant kostuv tormiline koputamine.

“Võid sisse tulla!” kõmistas Maranthe.

Uks avanes ja kabinetti tuhises hingeldav lühike kiilas mees, kes kandis tavalist nõunikurüüd. Ta kogus end peaaegu ebainimliku kiirusega ning lõpetas ähkimise. “Vabandage mind, auväärne valitseja, on saabunud kiireloomuline teade Aidar ühelt. Arvatakse, et riigipööre toimub juba seitsme päeva pärast!”

“Seitse päeva!” teeskles Loma rabatust. “Sõit perifeeriasse kestab vähemalt viis päeva. Me peame kiirustama, auväärne. Tuleb tunnistada, et ma ei olnud nii kiireks lahkumiseks valmis, kuid ma usun, et südaööks on võimalik kõik asjad korda saada. Kas teile sobiks sõita täna öösel?”

“Mul on vaja lõpetada üks äärmiselt põnev kabepartii, midagi muud mul pooleli olla ei tohiks.”

“Suurepärane. Ma lähen ajan vajalikud asjad joonde ning sean kõik teie lahkumiseks valmis; südaöösel tulen siia tagasi. Ahjaa, kõnekirjutajaga kohtute laevas. Head aega.”

“Head aega.” Kohe pärast seda kutsus Maranthe oma roboti tagasi kabelaua äärde ning mäng võis jätkuda.

Ametnikud lahkusid valitseja kabinetist vaikides. Juubeldamine algas alles ilusa, Toho puiduga kaunistatud galeriiukse kinniprantsatamise järel.

* * *

Põgenemine Rotnardilt kulges ööpimeduse varjus ladusalt. Tagasihoidliku musta autoga sõideti väikesele erakosmodroomile, kust üsna pea tõusis tähtede poole väike, ent kiire laev nimega C-223. Sõit Aidar ühele kestis natuke kauem kauem kui üks standardaasta, millest enamiku veetis Maranthe sügavas krüounes. Tema jaoks kestis reis täpselt viis päeva. Aidar ühe suurimas kosmosesadamas maabumise järel sattus ta kohe tugeva järelvalve alla. Valitseja toimetati ühte turvatud hotelli, kus talle tehti suurte raskustega selgeks, miks ta tegelikult Aidar ühel viibib. Kui Maranthe järgmisel päeval soomustatud autoga pealinna kohtumaja ette toodi, oli ta siiski võrdlemisi rahulikus meeleolus. Talle oli selgitatud, et kohtumõistmine on üdini aus ja objektiivne, seetõttu teadis ta, et pole midagi karta. Kuigi valitseja polnud kahe päeva jooksul peaaegu hetkegi lageda taeva all viibinud, tundus keskkond talle küllaltki kodune - kõik suured linnad olid ühesugused.

Kohtuväljaku kuusnurksetele kiviplaatidele langesid algava vihma esimesed piisad. Üks kolmest teda eskortinud valges vormis sõdurist avas autoukse. Kohtusaalitäis inimesi ootas hinge kinni pidades. Maranthe ronis masinast välja, astus ühe majesteetlikult kindlameelse sammu kohtumaja poole, kuid tundis siis äkki, kuidas jahe vesi tema näole ja kätele langes. Ta ei olnud ealeski midagi nii talumatult ebameeldivat tundnud. Paanikas vana mees kisendas ning vajus kössi, seejärel sööstis hullunult tagasi auto poole. Sõdur, kes oli autoukse sulgenud, tähendas teistele parajasti karmilt: “Ei suuda oma süükoormaga hakkama saada,” kui Maranthe tema jalgadesse viskus ning ta korraks tasakaalust välja lõi.

“Miskipärast meenub kahetsus neile alati viimasel hetkel,” ütles teine valvur põlglikult.

Kuid kägarasse tõmbunud valitseja ei kuulnud kummagi sõnu, tema meeli täitis vaid üks meeleheitlik soov: põgeneda sellest võimatult külmast ja märjast kohast. Tema karjumisest jõudis saada anumine ning pärast seda kirjeldamatult kurb itkulaadne hala enne, kui ta minestas ja kohtusaali tassiti.

Jutt: Räägi tasa minuga (J. J. Metsavana)

Punkar Könti tabas peale ärkamist paanikahoog. Ta oli ärkvel, aga sellest hoolimata oli ta ümber tintjas pimedus. Mees üritas käte-jalgadega vehkida, kuid tundis oma õuduses, et ei suuda neid liigutada. Ta pingutas kõigest jõust, et võikast painajast ärgata, ning äkki ta nägi.

See, mida ta nägi, oli aga veelgi šokeerivam. Könt nägi iseennast lebamas hämaras keldriruumis, kaetud räpase ja kuivanud vereplekilise linaga. Natuke eemal seisis hallikas kitlis punetava näoga onkel ning tema head sõbrad ja joomakaaslased Traat ja Isake.

„Kurat, kuradi kurat!“ ägas Isake. „Ma ju ütlesin talle, ütlesin, et mees raisk. Sa ära parem joo seda lahustit. Aga mis tema kuulas, pani kogu purgi ühe sõõmuga kõrist alla.“

Traat, kes Isakese kõrval seisis, luristas nõustuvalt ninaga. Mõlemad punkarid paistsid seejuures silma erakordselt loppis olekuga. Harjad viltu, tagid määrdunud ja näod pohmelusest lapilised.

„Miks te, poisid, teda siis ei takistanud?“ imestas kitlis onkel.

„Nohh,“ Isake vaatas hetkelises segaduses Traadi punetavasse näkku, „mmm... äh... noh, mõtlesime, et egas ta maha ikka sure. Hakkab ehk halb ja oksendab. Ma ise kunagi panin viimases hädas neljas napsupäev bensiini... Ui, kus keeras seest segamini, aga eluvaim jäi ikka sisse.“

Kõik kolm vaikisid ja põrnitsesid laual lebavat sinakaks tõmbunud surnut. Hetk oli nii harras ja kurb, et isegi lae all hõljuv Könt jäi ennast põrnitsema.

„Ega see lahustitilk polekski teda tapnud,“ katkestas onkel ebaviisakalt üleva vaikushetke. „Aga miks põrgu päralt ta peale joomist pidi rõdult alla hüppama?“

„No need on samad kuradi kemikaalid,“ nuuksatas seni vakka olnud Traat. „Ma ükskord maal värvisin kuuri, igav oli, mõtlesin, et panen ka ise ühe klõmmi ära. Pärast jooksin tükk aega mööda karjamaad ringi. Igast võikad elukad ajasid taga ja tahtsid küüntega kontide küljest liha maha nülgida.“

„Noormehed, noormehed,“ vangutas vana sanitar pead. „On’s vaja oma noort elu rikkuda igast solgi joomisega. Näete, kuhuni see teie sõbra viis... hauda viis.“

„Ah, mis sa tänitad,“ vihastas Isake, „mingi ment oled või? Need juba isegi piinasid meid mitu tundi, kuradi kitsed. Lähme, Traat, teeme mõned peieviinad.“

Tagide küljes olevate kettide kõlina saatel kadusid kaks punki ruumist. Kitlis onkel vangutas vaid pead ja lahkus hetk hiljem samuti. Köndi pilgule avanev lava jäi tühjaks.

Kui mitte arvestada muidugi laual lösutavat tema enda lihakeha.

Könt tundis, kuidas paanika hakkab asenduma masenduse ja hirmuga. „Mida põrgut, ma olen surnud? Kuidas, mis rõdu?“ Ta üritas mõnda sõprade kirjeldatud sündmustest meenutada, aga kuidas ta ka ei pingutanud, ei mäletanud ta ei lahustijoomist ega ka rõdult alla viskumist.

„See, kurat, peab mingi delirka olema,“ pomises ta endamisi.

Tema sõnade vastuseks kostis keldri kõige pimedamast nurgast luksuvat ja lurinasegust kihistamist.

„Kes kurat seal on?“ hüüatas Könt. Kihin katkes ja nurgas paistis miskit liigutavat. Sealt ilmus nähtavale midagi alguses ümarat ja ebamäärast. See ilmus väikese lambi kollakasse valgusse, kasvas, vormus ja muutus suureks lambipirnini ulatuvaks inimkoguks, mis oli must kui tökat. Isegi pirn tundus ilmutise peale ehmatavat, kuna ruum muutus tunduvalt hämaramaks.

„Mina? Mina olen tont,“ matsutas ilmutis oma veidral madalal häälel.

„Tont?“ imestas Könt, kes tundis, kuidas ennist nõelana ta keha läbinud hirm kaob ja asendub lõõmava vihaga. Lõpuks oli tekkinud keegi, kes nägi teda ja kelle turja sai oma pahameelt välja elada.

„Aga kes mina siis olen või kus ma õigupoolest olen?“ uuris ta teraval toonil

„Sina? Sina oled surnud,“ teatas tont sõbralikult. „Koolnuke oled. Jõgeva koolnukeste kambris.“

„Ehk siis mina olen samuti tont?“ üritas Könt selle uue maailma alluvussuhteid paika panna.

„Ei, sina oled lihtsalt äsjasurnud,“ selgitas tont veidi solvunult. „Mis sa arvad, et iga kadunuke saab kohe tondiks? Naljavend.“

Seda poleks ta pidanud aga ütlema.

„Sõida õige sitale!“ röögatas Könt. „Kus kuradi asjamees mul välja tulnud. Esteet sihuke!“

„Nonoh,“ manitses tont, „sa, poju, räägi tasem, ma kuulen sind küll.“

„Käi põrgu!“ vastas Könt.

Veider ilmutis ei huvitanud teda enam, mehike oli vahepeal keset vihahoogu haripunkti avastanud, et suudab tahet pingutades ruumis ringi liikuda. Ta lendles tonti (või kes iganes see kuju ka oli) ignoreerides enda laibani ja üritas selle sisse pugeda.

See ei tahtnud tal ainult hästi õnnestuda. Köndi hing ja keha olid justkui magneti samanimelised poolused, mis teineteist eemale tõukasid. Peale mõningast rassimist andis endine punkar viimaks alla.

Tont, kes seniajani oli kogu seda akrobaatikat vaikides kõrvalt vaadanud, hakkas taas talle omasel võikal kombel itsitama.

„Noh, kus sul nüüd kiire, alles said surnute maailma, aga juba tahad elavate sekka tagasi. Kus sul siis sellega nii kiire on?“

„Ma ütlesin, sõida sitale!“ röögatas Könt ja üritas end seekord laua alt kehasse pressida. Loomulikult kukkus ka see katse haledalt läbi.

„Lõpetasid?“ küsis tont kaastundlikult.

„Ema sul lõpetas,“ urises Könt.

Tume kogu hakkas taas naeru pugistama: „Tead, sa meeldid mulle, kuna pole nagu teised alandlikud hingeräbalad, kellesarnaseid nad siia alatasa kärutavad. Lausa kahju, et pean su ikkagi nahka pistma.“

„Nahka?“ uuris endine punkar ärevalt, lootes, et oli lihtsalt valesti mõistnud.

„Nahka-nahka,“ noogutas ilmutis. „Mis sa arvad, millest minusugused tondid toituvad? Ega üks hingeke suuda ilma söögita elada. Nii nagu elus olles, nii tuleb ka koolnuna vitsutada. Ma ise nimetan seda vaimutoiduks.“ Tont itsitas enda vaimukuse peale.

Könt ei naernud.

„Katsu sa mind puutuda!“ ähvardas ta.

Ent juba hõljuski ilmutis tema juurde ja Könt leidis end raudsest haardest. Tema ees oleva musta kogu sees avanes veelgi mustem avavus. See pimedus oli nii intensiivne, et tundus lausa kiirgavat.

Könt tundis, kuidas pime raev temas kasvab. „Kurat, ma olen surnud ja nüüd õgitakse mind ära ka veel,“ röögatas punk.

Tont tundus võpatavat ja tema haare lõdvenes. „Ah, liiga suur suutäis sulle või?“ kriiskas Könt edasi. „Siga selline!“ Ja kogu enda viha edasiliikumisse pannes sööstis ta tondi suunas. Viimane piiksatas ehmunult ja paiskus mitmeks tükiks rebituna laiali. Need mustad tombud hõljusid esialgu sihitult laiali... siis aga tõmbusid Köndi suunas ja sulandusid tema vaim-kehaga kokku. Kusjuures iga selline ühinemine käis temast läbi justkui tuline sähvakas energiat.

Olles hetke toibunud, kõik tondi jupid endasse imenud ja oma uut värsket jõudu nautinud, liikus Könt edasi ja läbis laibakuuri ukse. „Oodake te, persevestid,“ mõtles ta kurjalt. „Oodake vaid! Jõgeva haiglas on nüüd uus tont, kes on valmis teile kõigile kaussi sõitma!“

Järjejutt: Jäljekütt. 3 (David Noë, Laura Loolaid)

Tõlge/mugandus ajakirjale “Reaktor”

3. osa (ptk 8-10)

1. osa

2. osa

--------------------------------------------------

8. Kalad surid maha

Angaarist kostis tasast sammukobinat ja keegi hõikas hädise häälega: “Terekest!”

Jewel piilus läbi poikvel õhulüüsiluugi. Talle vaatas vastu linakarva jumega kidur vennike, kelle kõhnad käsivarred olid vorpidest ja põletusarmidest kirjud - küllap see oligi kolleeg Lenis.

“Ee… mul kästi siia tulla. Nad ütlevad, et sa tahtsid mind näha.”

Jewel lükkas luugi pärani ja viipas ta sisse. “Tahtsin jah. Räägi, mis sa Fortune Harperi kohta tead.”

“Kas sa võtad mind nüüd vahi alla?”

Jewel turtsatas. “Ei tea, mis jaoks? Sa ju istud juba siin kinni.”

Vennike rahunes silmnähtavalt. “Nojah, nad ütlesid, et pearahakütt otsib mind, ma mõtlesin-”

“Ei. Mind huvitab ainult Fortune Harper. Mulle öeldi, et sina saad aidata.”

“Aidata…” Lenis libistas end nurka istuma ja toetas lõua põlvedele. “Nojah. Mis ma ikka oskan öelda... Forty oli siin ainuke... tähendab, peale minu ainuke, kes akvapoonikast midagi jagas.” Ta kibrutas kulme. “Eks ta nüüd ole rohkem hüdropoonika… kõik kalad surid maha. Peame vahepeal laipasid hulka viskama, et aineringlus seisma ei jääks. Eks ta veidike jube on, kui järele mõelda, aga noh, looduse igavene ringkäik ja nõnda edasi…” Ta kehitas süüdlaslikult õlgu.

Jewel vaatas Lenise uduseid silmi ega saanud teisiti, kui pidi küsima: “Kuule, kuidas sa üldse vangi sattusid?”

“Ma… ma ei tea päris täpselt isegi. Ütlevad, et süütamise eest. Mina ei tea sest midagi... mina kohe kardan tuld!” Lenis niheles veidi kohapeal. “Ju ma midagi ikka tegin, vangi ju pandi… Muide, siin on veel sihukesi - ei mäleta täpselt, kuidas nad siia sattusid ja-”

Jewel ei pidanud enam vastu. “Ja Fortune? Kuidas tema siia sattus?”

“Forty ei rääkinud sellest eriti… ütles ainult, et ta nabiti täisikka jõudmise peol kinni. Teised alati irvitasid, et pidi see vast raju pidu olema…”

“Ja missugune ta muidu oli?”

“Forty?”

Jewel hammustas huulde ja noogutas.

“Rahulik selline. Hoidis omaette, töötas ainult laboris. Šeffidega ei vaielnud, tüli ei norinud...” Lenis naeratas õndsalt. “Me poleks iial osanud kahtlustada, et temast on jalgalaskjat. Saime alles hiljem aru. Kui olukord väheke maha rahunes, eksole…”

“Nii et sa ise ei näinudki teda põgenemas? Miks sa siis nii kindel oled, et ta üldse välja sai?”

Lenise õnnis naeratus kustus ja ta nühkis selga vastu seina.

Üleinimliku pingutusega suutis Jewel oma häälele veidi sõbralikuma kõla anda. “Kõik on hästi, ära karda. Ma ei tee sulle midagi. Lihtsalt… Saad aru, mul on vaja Fortune üles leida. Minu ülesanne on ta ühes tükis koju viia, saad aru?”

Lenis aja silmad pungi ja noogutas innukalt.

“Nii et sa ikkagi nägid, kuidas ta põgenes? Mismoodi siis?”

Lenis pitsitas silmad kõvasti kinni ja lasi kuuldavale vaevalise krigina. “Evak…kapslid...”

No muidugi!

Jewel nohises mõtlikult. “Ja mismoodi sina nende kapslite kohta teada said?”

“Oh, neist teab igaüks. Pole muidugi ette nähtud, aga…”

“Kui kõik vangid nagunii neist teavad, miks siis kõik nii kukult siin istuvad?”

“Oi, mitte päris kõik! Igasuguseid jutte liigub…” Lenis pungitas jällegi silmi. “Aga… ega neile niisama lihtsalt ligi ei pääse. Nad ju lähevad ainult siis tööle, kui midagi viltu läheb… väga viltu, nii et surma võib saada… ja siis peab veel luugid kuidagi lahti saama ja… Ja pealegi-” ta tasandas häält, “-paljudele meeldib siin.”

Jewel noogutas. Seda oli ennegi nähtud. “Aga Fortune? Juhtus ta veel midagi mainima? Kuhu ta plaanis edasi minna, kellega kokku saada?”

Lenis keeras käsivarred ihu ligi sõlme ja hakkas inisedes edasi-tagasi kiikuma. “Ee… ma ee...ei- tähendab, võib-olla? Vaata, kasvulabor nõuab kõvasti tähelepanu, kogu aeg midagi muutub, sa pead järge pidama, eksole… Nii need kalad maha suridki - mina ei jaksanud püttide eest õigesti hoolt kanda, mitte nagu Forty…” Ta kiigutas end aina jõulisemalt. “Oleks ma taibanud temaga kohe kaasa minna… Aga nüüd ei saa enam, ei tohi... teised surevad nälga…”

Jewel ohkas. Kui selle mehe peakolus ka veel midagi kasulikku leidus, siis temal polnud oskust seda sealt välja meelitada. “Aitäh, Lenis. Sinust oli... palju abi.” Ta sikutas kotist värske paki bora-liha ja jagas selle pooleks. “Sa parem söö siin. Pole vast hea teiste nina all värsket proteiini lehvitada.”

Luksuslik eine rahustas Lenise paugupealt maha. Ta lõpetas kiikumise ja lasi hammastel välkuda.

Jewel näksis mõtlikult oma osa. “Muuseas. Mul oleks vaja oma laev dokkidest lahti lukustada. Sina kui kohalik - mida sa soovitaksid?”

Lenis viipas mugistades peaga. “Smgbmgbhhh-” ta neelatas, “-sa pead bossiga rääkima.”

“Sellega, kes sidesõlmes kamandab?”

“Mhmh.” Lenis lõnksas kiiruga järgmise suutäie alla. “Ta oli mässu ninameestega mestis. Ja tema on neist ainukesena elus, nii et nüüd me oleme tema käe all. Kõige hullem polegi… laboris nad mind ei tülita, noh, mitte eriti.” Ta tõmbus kössi. “Ainult siis on jama, kui süüa väheks kipub jääma.”

“Oota siin.” Jewel andis talle julgustava võmmu selga ja seadis sammud üle silla, käigu pealt jakki selga ajades.

Hakatuseks tegi ta päästešahtidega lähemat tutvust. Iga luuki ehtis lihtsapoolne biomeetrikapaneel ja selle kõrval nuppudega numbrilaud.

Naljanumber...

Solitaire’i süsteemidega võrreldes olid need luugid väga algelised - sellise lahtimuukimiseks piisas, kui sul oli piisavalt tehnilist taipu…

...või abilisi.

Jewel saatis väljaläinud päästekapslite teekonna kohta Heroni sidevõrku päringu, toppis käsiterminali tagasi taskusse ja astus lähima kaamera ette. “Kuule! Ajame vähe juttu!”

Vastust pidi üksjagu ootama nagu ennegi.

“Mis sa veel tahad, nuhk?”

“Mul on teie rahvale üks... ärilise iseloomuga ettepanek.” Jewel kaalus hoolega iga silpi. “Saan aru, et teie… ee, asustusüksusel on teatavaid raskusi püsiva toiduvaru tagamisega?” Ta keeras pea viltu ja vaatas otse kaamerasse.

“Ja mis sinule sellest, nuhk?”

“Jäljeküttide peakorteril on igasuguseid kaupmehi kontaktide hulgas. Mõned neist on küllaltki… loomingulised. Ma tean peast vähemalt kahte, kes oleksid võimelised keelutsooni sisse pääsema ja teiega kaupa tegema. Teil on pool jaama tühi, selle kola eest saaks värsket provianti üksjagu. Ma oleksin valmis neid sellest ainukordsest võimalusest teavitama - seda muidugi juhul, kui te kõigepealt mu laeva vabaks lasete.”

Ruuporist kostis mõnda aega summutatud pominaid.

“Väga ahvatlev pakkumine. Aga kuidas me teame, et sa meid Heroni nuhipesale maha ei müü?”

“Ega ei teagi. Aga sa kaalu asjaolusid. Ma lugesin Heroni memodest... nad teavad väga hästi, mis seis teil siin on. Oleks neil huvi, saaksid nad igal hetkel jaama oma kontrolli alla võtta, aga siiani pole nad seda teinud. Raport ütleb, et olukord on “kontrolli all”. Paistab, et teie putka vallutamine pole teab mis... teab mis… prioriteet.”

Jewel neelatas. Angaari tuled ujusid udukogudena ta silme ees ja külm higi tikkus selga. Ta tõmbas jakihõlmad koomale ning luges südamepöörituse tõrjumiseks mõttes sajani.

“Olgu. Riskime. Sadamalukustus on maha võetud. Sinu huvides on, kui-”

Jewel ei viitsinud lõpuni kuulata. Ta kiirustas tagasi maandumisplatvormile, kus leidis Lenise sihitult laeva ümber tuiamas. “Ma siis lähen. Aitäh veel kord.”

Ta peatus, jalg lävel. “Kuule… ma ei luba midagi, aga ehk õnnestub su toimik üle vaadata. Nimi oli Lenis… Syml, jah?”

Lenis noogutas rõõmsalt. “Jaa, see oleks vahva küll. Äkki aeti kuskil midagi sassi ja ma polegi miskit maha põletanud…”

“Eks näis.” Jewel lehvitas sulguva luugi vahelt.

Kui Solitaire’i reaktor jälle tukseldes tööle hakkas, ei suutnud Jewel meeleliigutust tagasi hoida. Tema tänutunne kasvas veelgi, kui ta nägi, et Heroni kontrollkeskuselt oli saabunud vastus evakuatsioonitrajektooride kohta. Ju oli positiivsest koostööindeksist siiski veidi kasu.

Kõigepealt määras ta kursi vangla ohutsoonist väljumiseks ja uuris siis Heroni keskuselt tulnud teavet lähemalt.

Selgus, et päästekapslitega käis siiski kaasas turvameetmeid, millest päris “igaüks” ei teadnud, sest üht kapslitrajektoori saatsid rasvased hoiatusmärgid ning sildid “kinnitamata reisija” ja “läheneda ülima ettevaatusega!”

Jewel lisas kapsli eeldatava maandumispiirkonna koordinaadid navigatsiooniplaani.

See on isegi liiga lihtne…

Mis siis, kui nad sulle pada ajasid?

Ta sirutas end ettevaatlikult.

Ajasid või mitte… varsti saame teada.

9. Metsasanitarid

---Alustan atmosfääri sisenemise toiminguid---

Solitaire oli valvurite päästekapslite jälgi ajades jõudnud välja planeedi päevavalgustatud poolele. Jewel pani lennutrajektoori paika ja kinnitas turvarihmad. Juba oli G-stabilisaatorist hoolimata turbulentsi tunda; sellesse lõikusid iga natukese aja tagant põtkurite aeglustusimpulsid.

Võib-olla... oleks...

Uhhh... oleks... pidanud...

Ai! ...pidanud... kogu... liha...

lollakale... andma

Pärast lõputuna tundunud vappumist saabus pardale rahu.

---Kalibreerin raskuskeskmeid… Aerodünaamiline režiim läks---

Seadnud Solitaire’i autopiloodil kulgema, avas Jewel peaekraanil silmailuks välisvaate ja sättis selle taustale kartograafia- ja ajalooandmete tulbad. Parasjagu läheneti subtroopilisele alale, kus asus Trelasi Kahe peamine, õigemini ainuke, taevasadam. Ajalootulbast võis lugeda, et sadama ehitust oli alustatud millalgi Teise Suure Maasarnastamislaine aegu ja sellest pidi saama üleilmse asustamise esmane sõlmpunkt. Kui ehitus oli lõppjärgus ja esimesed uusasukadki saabunud, leiti, et üks kohaliku õhu komponent - nimi ei öelnud Jewelile midagi - osutus pikemaajalisel kokkupuutel mürgiseks. Kuigi aine kogused jäid “üldiselt talutavatesse piiridesse”, tähendas avastus soovimatuid viivitusi ja lisakulusid ning kuna odavam ja inimsõbralikum Trelasi Kolm paiknes süsteemiväliste rändude seisukohast väga lähedal, jäigi kogu suurprojekt soiku.

Tänapäeval pakkus pisivõimsusel töötav sadam killukest tsivilisatsiooni lopsakate metsavööndite ja hajusate vaatluspostide keskel. Jäljeküttidel siin oma esindust polnud, aga paar julgustavat piuksu kinnitasid, et siin leidus nende liitlasi.

“Kinnitamata reisija” trajektoor viis üüratu ruske metsamassiivi kohale. Viimased signaalid tulid kusagilt maapinnalt - aga kust täpselt?

Siin poleks võimalik jälge maha jätmata maanduda…

Ta lülitas Solitaire’i hõljukolekusse ja pani arvuti lehestikumustritest ebakorrapärasid otsima. Ise ta ringutas kerekipituse kiuste ja uudistas ekraanil laiutavat haljasmassi: silma ees avanev oli nii erinev tema tavalistest töövaadetest keset metalli ja…

Mis?

Ta tähelepanu köitis loperdav parv ekraani servas.

“Näita lähivaadet.”

Parv koosnes tosinkonnast pruunikashallist lendloomast; taamal hakkas selliseid veelgi silma.

---Tuvastatud elusolend… võimalus vaadata teabearhiivi sissekannet---

Jewel hõõrus meelekohti.

Nagunii läheb analüüsiga aega…

“Mängi ette.”

Külgekraanil avanes liikuvate piltide rida, mida saatis sõbralik lektorihääl.

“Nemora - metsapõhine variatsioon ülikohastuvast komposiitelajate perekonnast. Arendatud toimimaks esmaste ja teiseste konsumeeridena inimtekkelistes ökosüsteemides; kätkevad omadusi erinevatelt Muistse Maa liikidelt, sealhulgas lendkoer, rändrott ja kääbuskameeleon. Sama komposiidi teiste bioomikesksete variatsioonide hulgast leiame näiteks külmalembese Frigora, kõrbekohastumusega Ariduse ja koopaelanik Specuse (tuntud ka hüüdnimega “Kriisk“). Nemora populatsioonidel on metsakoosluste toimimise jaoks võtmetähtsus: nad toituvad kahjustatud ja nakatunud taimeosadest, piirates niimoodi seennakkuste levikut; rändeperioodil levitavad nad hooajaliste viljade seemneid; samuti rikastavad nende väljaheited pinnast oluliselt lämmastikuga...”

Pildirida tardus hetkeks - süsteemi lisati kohalik uuendus - ja hääl jätkas.

“Paljudes Trelasi süsteemi maailmade keeltes on Nemora-populatsioonidele antud kohalikud nimed; need kõik on umbkaudu tõlgitavad kui “metsasanitarid“. Tõenäoliselt on selle põhjuseks siinsete asurkondade komme risu ja kõdunevat orgaanikat korrapärastesse hunnikutesse koguda.”

Jewel pugistas naeru ja ootas lisa, aga loeng oli lõppenud.

Ohates jättis ta metsasanitaridega mõttes hüvasti ja uuris, kui kaugel analüüs on. Ekraanile joonistus metspanoraami lihtsustatud kontuur, mille taustal vilkusid seni tuvastatud anomaalsed kujundid.

Peaaegu…

Kui lõplik kinnitus saabus, lülitas Jewel laeva käsijuhtimisele ja alustas laskumist.

Pardalt maha astudes põrkas Jewel vastu rammusa lämbuse seina ja maapinnast kerkiv kirbe hõngus ajas ta läkastama.

Või “üldiselt talutav“...

Jewel toetas taguotsa vastu laevakeret, ahmis mõõdetud sõõmudega õhku ja püüdis end palavusega harjutada.

Tea, kas peaks kaitseülikonna välja otsima?

Aga aeg jookseb…

Värske tuulepuhang aitas tal otsusele jõuda. Jewel pigistas hambad kokku ja asus jälgi ajama.

Metsaalune oli täis nähtamatute olendite üminaid ja sosinaid. Hämarusega harjudes avanes Jeweli silmade ees pruuni ja purpuri varjundite pillerkaar, mürakatest puutüvedest neid kägistavate väätideni. Ainult kõrgelt pea kohalt, näritud servadega taevalapist, kiirgas õrna sinirohelist valgust. Sügavamale minnes nägi ta, et pungad ja noored lehed hõõgusid ruskelt, kuid kui Jewel kummardus, et neid lähemalt vaadata, täitis hõõguv udu korraga kogu ta vaatevälja.

Rahu…

See ainult näib…

Keskendu.

Ta pilgutas udu silmist ja sai hingamisrütmi kontrolli alla.

Käes!

Alustaimestikku lõikus lai kõrbenud servadega vagu - juba noori vääte täis kasvanud, aga siiski selgelt nähtav.

Jewel murdis aegluubis läbi võpsiku, endamisi vandudes ja aeg-ajalt hinge tõmbamiseks seisatades. Viimaks välkus võsa vahelt metalne pind, mida ei saanud kuidagi looduslikuks pidada.

Jewel sulges silmad ja kuulatas hoolega.

Krigin, krõbin…

Lehed… pungad… putukad…

Inimhääli pole… võib jätkata.

Ta raputas end jälle pealetükkivast iiveldustundest lahti ja rühkis maandunud päästekapsli juurde. Kapsel paistis terve - kui pisut kõrvetada saanud kest välja arvata. Lähemal uurimisel selgus aga, et korpuse elektroonika oli valvedroonidelt täistabamuse saanud - väljastpoolt avamise tegi see keerulisemaks.

Aga seestpoolt?

Ei spekuleeri… tegutseb!

Kui ka käsikangist sikutamine tulemusi ei andnud, vajutas Jewel kogu keharaskusega luugi keskele ja lasi siis hinge kinni pidades lahti.

Luuk kargas heleda plaksuga avali; Jewel pani tähele, et õhukindla tihendi eemaldamise sisinat polnud kosta.

Lahtikaranud luugi servades olid selgelt näha muukimisjäljed ja kapsli sisemuses haigutas tühjus.

Ei!

Alles pärast vandesõnade varamu ammendamist suutis Jewel lõpuks uurida, millest kõneleb maapind kapsli ümber.

Jäljed. Üksi - kõndis mitu ringi kapsli ümber… võttis suuna - sinna!

Ta läks jälgi mööda edasi ja kummardus.

Teised jäljed, ei, kahed… liitusid esimestega ja… ja…

Jewel hingeldas ja pühkis higi.

Läksid… sinna… sinnapoole ja- ...pea...peaaegu… kohal…

Ta vedas end jäljerada mööda edasi, kuni astus otse keset heledat päevavalguslaiku. Kõik kolm jäljerida lõppesid siin.

Lagendik? Ei, liiga palju muljutud taimestikku…

Olles mõnda aega juhmilt päevavalguskraatrit jõllitanud, taipas Jewel, mida tähendasid kolmed jäljed murtud puuokste all. Keegi oli siin maandunud, Fortune’i kaasa võtnud ja uuesti õhku tõusnud.

Jewel sajatas võimetus vihas sinirohelise taeva poole. Siis vajus ta põlvili ja kumedaid üminaid täis hämarus haaras ta meeled endasse.

Ta ärkas sõõrmeid kõditava jaheda õhuvoolu peale. Silme ees õõtsus metsavaba künklik silmapiir ja kuskilt lähedusest kostis ühetoonilist madalat puhkimist.

“Tervitus! Ärkasidki üles!”

Tugevad rihmad hoidsid teda istukile tõusmast; Jewel sirutas kaela, et näha, kes räägib.

“Jäta mask pähe. Sul on juba niigi piisavalt kohalikku aroomi kopsus.” Kõnelejaks oli musklis käsivartega naisterahvas, kelle nägu oli gaasimaski ja sallikuhja taga peidus ja kes ratsutas suure tundmatu looma turjal. Loomal oli kurruline tumelilla nahk, jäme kael ja - suured juhmid veisesilmad. Alles nüüd sai Jewel aru, et see pidi olema kohalik bora. Ta oli seni arvanud, et kõik bora-tõud on roosad. Häälte põhjal järeldas Jewel, et tema kanderaam oli tõmmatud teise samasuguse lojuse selga.

“Õhuseire püüdis su signaali kinni, aga sadamaga sa ühendust ei võtnud. Kui nad su laevaga ise ka ühendust ei saanud, saadeti meid maandumispaika kontrollima.” Naine utsitas oma tõrkuvat borat ülesmäge. “Meie omad aitavad sadama rändude üle arvet pidada. Ei saa ju nii kalli kinnisvara peale igasuguseid jooksu lasta!”

Jewel ei saanud täpselt aru, kas naine pilgutas silma või näis talle ainult nii. Ta piilus üle oma varvaste liikumissuunda ja nägi, kuidas väikese pilve suurune dirižaabel väga tuttavat kogu üle taevalaotuse pukseerib. Ta vaatas võõrale küsivalt otsa.

“Sinu laev jah! Õhupatrull viskab sadamasse ära.”

Jewel noogutas rahulolevalt. Kaugel ees hakkasid udust kerkima piimjad taevatornid. Järgmine kord, kui ta silmad avas, olid need juba palju lähemal.

10. Hästiteostatud menetlus

“Agent Tondihobu.” Kiilakas emand suure steriilse juhtpuldi taga oli vankumatu leebuse kehastus. “Te peate puhkama. Veel vähemalt kolm circadiem.”

Jewel oli Gannoni Jüngrite ravilas veetnud pea pool megasekundit ning selle ajaga oli temas kasvanud sügav vastumeelsus arhailiste viisakusvormelite ja teadusliku sõnavara suhtes.

“Kas ma võiksin vähemalt oma asjad kätte saada?”

“Ei. Nii pole kombeks.” Jünger naeratas. “Senikauaks, kui teie tervis on meie kätesse usaldatud, peatatakse kõik korrakaitseprivileegid ja ustavussuhted.”

Ei tea, kas ta loeb mingit põhikirja ette või?

“Gannoni Jüngrite ülesandeks on tagada turvaline paranemine hädasolijatele; seejuures ei aita me mingil moel kaasa nende isiklike või grupipõhiste eesmärkide saavutamisele.”

Ja loebki!

Jewel hoidis näoilme nii aupakliku kui suutis - vanaaegsed seltsid ja ordud kaldusid tihti veidrustesse. “Väga suuremeelne muidugi… Aga teate, mul on tähtis juhtum pooleli. Eluliselt tähtis. Ja ma olen juba täiesti terve.” Ta toetus muretul ilmel seinale. “Peaaegu terve.”

“Nõndaks. Saan ma õigesti aru, et te olete otsustanud meie raviasutusest lahkuda?”

Nüüd oli Jeweli kord vankumatuks jääda. “Jah. Olen otsustanud.”

Jünger mõõtis teda pika pilguga ja toksis pulti. “Hüva." Ta silmad libisesid meelespeapunktidel edasi-tagasi. "Te olete väljaspool otsest ohtu; te olete võimeline omal jõul liikuma ja te olete, hm, kognitiivselt pädev ise otsuseid vastu võtma.”

Oot, mis see “hm” veel pidi tähendama? “Lähtudes teie heaolust, soovitame teil tungivalt mitte enneaegselt ravilt lahkuda, kuid austame sellegipoolest teie iseseisvat otsust.”

Paari nupuvajutuse peale hakkas seina sees miski liikuma ja eemalt kostis kume kolksatus. “Teie varustuselaegas on avatud. Oodake…” Jünger vaatas Jewelile murelikult silma ja ulatas talle pikliku rohukarbikese. “Võtke need ühes. Uskuge mind, läheb vaja. Ja pidage meeles, sõrmenukid paranevad paremini, kui te vahepeal rusikatele rahu annate.”

Jewel naeratas kuulekalt. “Tänan. Ma eeldan, et minu kulud katab Rystari baas?”

“Loomulikult.” Jüngri vankumatu leebus oli tagasi omal kohal. “Nõnda on kombeks.”

Jewel tippis mööda lõputuna näivat koridori, mis viis Jüngrite ravilamoodulist sadama keskusesse. Ta oli taskud toidukraami täis toppinud ja pidi aeg-ajalt koorma paika kehitamiseks peatusi tegema.

Järjekordse ristmiku taga nägi ta lähenemas koristusmasinat, mille ümber sibas parv paljujalgseid droone. Masina juht kergitas mütsi. “Tervitus! Kas võib abi pakkuda?”

Jewel vaatas, kuidas paar metallmutukat mööda aknapaneeli üles jooksid ja seda nühkima asusid.

“Ei... kõik on hästi.” Ta tegi targa näo ja uuris põrandale maalitud viitasid.

“Hästi siis.” Juht noogutas ja saatis veel paar drooni tööpostile. “Samune, et… kas teie agentuuril on plaan siin esindus sisse seada?”

Jewel ajas silmad suureks. “Ei… Miks?”

“Ah, niisama.” Juht tonksas käsivart. “Nägin siin hiljaaegu samasugust märki nagu teil. Mõtlesin, et küsin.”

Jewel noogutas hädiselt ja kobas taskus rohukarpi.

“On ikka kõik korras? Te näete üsna nadi välja.”

“Saan hakkama.” Jewel pistis paar kapslit suhu. “Muide, palju siit peahoonesse maad on?”

“Oh, oma tuhat sammu kindlasti. Parem sõitke sinna.” Juht viipas eemal paistvate kiirkabiinide poole.

“Aitäh!”

Juba hakkaski nagu parem.

Kabiinist välja astudes sattus ta tohutusse klaasterasest katlasse, mille põhjas sibasid harvad inimhulgad. Sadama korrakaitsekeskus pidi olema kuskil siin. Jewel üritas pea kohal plinkivaid kirju lugeda, aga keelte ja piltide virvarr ajas tal pea ringi käima. Lärmakas reklaamide supis võis asjatundmatul külastajal tekkida mulje, nagu töötaks sadam täistuuridel.

Ju nad teevad seda meelega...

Jewel keeras tabloodele selja ning asus hoopis inimesi jälgima. Ja tõesti, õige varsti vantsis tema vaatluspostist mööda paar korrakaitsemundris tegelast. Jewel täheldas rõõmuga, et nende vorme ehtisid Heron Patroli embleemid - ju oli nende kätte usaldatud ka planeedi pinna turvamine.

Valvurite paarile järgnedes leidis Jewel end varsti igavalt kujundatud, kuid meeldivalt inimmõõtmelisest ootealast. Eemal paistis raske turvavärav, selle taga tähtsailmeliste kirjadega kontoriuksed ning värava ees rida registriautomaate.

Jewel oli toimingute ja keelte valikuga parasjagu ühele poole jõudmas, kui selja tagant kostev vastikult tuttav hääl ta tarduma pani.

“Keda ma näen? See on ju Preili Rentslirott! Missugune kokkusattumus!”

Korraga oli ta jälle kulunud kimonos nooremkadett, nina seedritolmust tatine, kes oskas “vanakeste” nurgast lendavatele solvangutele ainult tapvate pilkudega vastata.

Jewel pöördus, põsed vihast hõõgumas. “Vöötpärakas Mardus...”

Too nägi välja sama ülbe ja edev nagu ikka; ta kunstipäraselt pöetud kukla turritavad viirud keerdusid kaelatätoveeringute triibumustriga ühte ja tema kütimärk paistis kallihinnalise krae alt vaevu välja.

“Sinu jaoks olen ma Vanemkütt Mardus. “Härra“ kõlbab ka.”

“Mida sa siit otsid, härra Vanem-vöötpärakas?”

“Samahästi võiksin mina sinult sama küsida. Siin ma olen, ajan omi asju - ametiasju -, kui korraga, oh üllatust, ilmud sina välja!”

“Nii et sa oled kohe niisama kogemata siin, minuga samal ajal samas kohas?”

Mardus teeskles haavumist. “Ah, aga ma ju tahan ainult rahus tööd teha! Ja sina oled minul jalus!”

“Jama. Sa oled mul sabas nuhkinud. Mis sa must tahad?”

“Nagu öeldud, ma olen siin puhtalt ametiasjus. Kui sa minuga ilusasti räägid, siis kes teab, äkki saame teineteist aidatagi?”

“Ei tule kõne allagi, sa närune…”

Viisakas köhatus katkestas Jeweli sõimulõnga. “Jäljekütt, koodnimega Tondihobu? Põgenik Fortune Harperi väljaandmise asjus?”

Mardus astus ette, korraga üliviisakas, ja teatas ametlikul häälel: “Jäljekütt, koodnimega Mardus. Mina soovin seda põgenikku välja nõuda.”

Jewel kergitas kulme. “Või nii on lood? Missugune kokkusattumus, ah?” Ta läks vastuvõtuväravasse ja esitas tuvastamiseks oma kütimärgi.

Mardus nihkus samuti värava suunas.

“Härra, ma palun teil tagasi minna. See juhtum pole teie nimel.”

“Sest pole midagi, ma saadan oma kolleegi.”

“Või sellepärast sa mind jälitadki. Sina tahad Harperit, aga juhtum on minu nimel. Nad ei võta sind ilma minuta jutule.”

Vastuvõtuametnik kutsus Jewelit edasi. “Ja mida teie kolleegiga teha? On ta teie partner?”

“Minu mis asi?”

“On teil ühine juhtum? Kas te kostate tema eest?”

Jewel manas näole oma kõige ametlikuma ilme. “Ei. Ei kosta.”

“Grupeering - Jäljekütid; koodnimi… baas - Rystar1; juhtumi algatanud…”

Pisike ametnikuhärra, kes oli end tutvustanud kui “täitur Reiny”, peitus hiiglasliku vanaaegse arvuti taha ja uuris pedantselt juhtumi üksikasju. Sarnaselt teiste sadama töötajatega oli ka täituri standardkeele pruuk nii väljendusvaene, et tõlkelutikas ei teinud piuksugi. Jewel pani tähele, et kogu kontoriruum hiilgas puhtusest, töövahendid olid sirges reas ja toataimed laitmatult pöetud.

Tegevuseta korrakaitse tüüpilised sümptomid…

“Niisiis, Fortune Harper.”

Jewel oli korrapealt ärgas.

“Tõesti, meie kordnikud võtsid ta vastutusele, veidi rohkem kui poolteist megasekundit tagasi. Teate, niipea kui meie keskus orbitaalvanglast häireteate sai, jälgisime me päästekapslite signatuure erilise hoolega. Me ju ei teadnud, kas mängib tehnika vingerpussi või on siiapoole teel tõeline põgenik!” Reiny paistis asjaolusid arvestades kohatult põnevil.

“Mille üle te rõõmustate? Teie agentuur ju kaotas jaama üle kontrolli! Rääkimata sellest, et teie personal pandi ohtu…”

“Jah… ja ei.” Reiny näol peegeldus kimbatus. “Valvurikoht orbitaalvanglas… teate, mitte keegi Heroni personalist ei läheks sinna vabatahtlikult. Mu sugulane oli seal mõnda aega suunamisel. Jube paik; seal rikutakse korraga Inimliku kohtlemise määrust, Ohtliku töökeskkonna määrust, vähemalt tosinat määrust veel peale selle. Ausalt öelda oli mul rõõm kuulda, et seal MIDAGI muutub.”

Vaat kus tuli mässuline välja…

“Ja teate... Ma olen ka kuulnud, et paljud kinnipeetavad on seal üldsegi valesüüdistuste…” Reiny jutuvada kuivas Jeweli vihase pilgu all kokku.

“Ja kuidas on õigete süüdistustega? Ma sattusin seal ühe oma vana juhtumi otsa. Niisugused eksemplarid ei kuulu asustatud maailmadesse, uskuge mind!”

“Aga süütud-”

Jewel ei lasknud tal lõpetada. “Ja mida nimelt te nende süütute heaks ette olete võtnud?”

“Me, nojah, me saatsime Eluõiguse Saadikule memo… see ju loeb midagi?” Reiny pilgutas süütult oma tumedaid nööpsilmi. “Igatahes, me pole siia selleks kokku tulnud.”

Jewel vaikis.

“Niisiis jah. Me võtsime Harperi vastutusele. Menetlesime tema andmeid, tegime kindlaks tema vangistaatuse ja andsime ta üle sobivale hoiuasutusele.” Reiny pani käed hästi teostatud menetluse lõplikkusega kokku.

Jewel sundis end rahulikuks. “Ja edasi?”

“Ja edasi?”

“Kuhu te ta edasi saatsite?”

Reiny pilgutas segaduses silmi. “Ma juba ütlesin kõik, milleks mind on volitatud.” Ta sõnu saatis vabandavalt bürokraatlik õlakehitus. “Viige juhtumi andmed oma lähimasse kütibaasi ja tegutsege ametlike kanalite kaudu edasi.”

Jewel kujutas vaimusilmas ette hirmsat verevalamist, mida ta oleks Reiny ja tema pügatud toataimede kallal tahtnud suurima heameelega toime panna.

Kuradi kontoriahvid ja teie kallid andmevood-

Oot-oot…

Palavikuliselt kraamis ta taskust välja oma käsiterminali, kinnitas selle külge turvatud andmekiibi ja tegi selle sisu lukust lahti.

“Vaadake. See siin on minu tsiviiltoimik.”

Reiny skeptiline näoilme sulas iga reaga. “Veel üks Harperi-Henningi otsene järeltulija? Te tahate öelda, et-”

“Just. Tema õde.” Sõnad takerdusid tal suus; esimest korda oli neil kuidagi… isiklik mõõde.

“Nõndaks! Otsene perering. Tore on, tore on!” Reiny hõõrus käsi ja tema silmad särasid jälle põnevusest. “See tagab teile tõepoolest erakorralise ligipääsu üleandmisdokumentatsioonile!” Ta sukeldus arvuti taha. “Siin ta on. Fortune Harper on viidud üle Piirkondlikku Kohtukeskusesse Prosperitase süsteemis; juhtumi number…” Pärast mõningast tormilist trükkimist saatis ta Jeweli terminali kõik andmed, mille jagamiseks ta arvas endal volitusi olevat. “Nõndaks! Kodanik Harper - saan ma teie heaks veel midagi teha?”

“Ei.” Jewel tõusis. “Tän- teate, üks asi siiski on.” Ta andis märkmed, mis ta Lenise kohta teinud oli. “Siin on teile üks süütu vang. Aidake teda.”

Valveametnik juhatas Jeweli väravast välja ootealasse, kus passis Mardus, võidukas irve näol. Jewel unustas hetkeks omaenda pettumuse - saabuv hetk oli nautimist väärt. Ta ootas, kuni ametnik oli nad omavahele jätnud, ja jälgis siis mõnuga, kuidas Marduse irve jupphaaval haihtus.

Lõpuks ei pidanud see vastu ja hüppas Jewelile kraesse. “Kus ta siis on?”

“Siin igatahes mitte.”

“Mis tähendab pole siin? Mida sa tegid?”

Oi, kui sa, värdjas, praegu oma nägu näeksid…

Aga rahu… ei maksa laiata, hakkab veel kahtlustama…

“Jah, nüüd jäin tõesti vahele! Loomulikult, ma ronisin läbi igasuguse sita, lasin end poolsurnuks peksta ja kulutasin mitu kilosekundit oma eluaega bürokraatidega vaidlemisele - ikka kõik selleks, et sind lohku tõmmata. Sihuke geenius, et lausa persest ajab välja!”

Jewel pöördus kähku minekule ja peitis tõmblevad suunurgad jakikraesse.

Mardus kargas talle järele. “Sa valetad!”

Jewel lisas tempot. “Eks sa küsi neilt ise. Kui sul õnnestub siit sadamast leida keegi, kelle nimi on Fortune Harper, siis võta ta kinni, mina kätt ette ei pane.”

Ta jõudis transpordipunkti ja hüppas tagasi vaatamata kabiini.

Raamatukatkend: Hull kuu (Jim Butcher)

Harry Dresdeni lood, teine raamat

Võlur Harry Dresden, Chicagos tegutsev eradetektiiv ja politsei konsultant, on silmitsi hirmsate mõrvadega, mille toimepanijaks võiks olla libahunt. Tema sõber tarkusevaim Bob räägib talle libahuntide erinevatest liikidest, kellest kõige hullem on loup-garou. Sedasorti libahunt tekib siis, kui pahatahtlik võlur õnnetu inimese ära neab, nii et too muutub täiskuu aegu mõrvalike kalduvustega elajaks, keda enamasti ei pea kinni ei seinad ega kuulid. Too õnnetu inimene on Harley MacFinn, kelle politsei on mõrvas kahtlustatuna kongi kinni pannud, teadmata, et öö tulekul on terve jaoskond eesotsas Harry sõbra Murphyga hirmsas hädaohus. Kahjuks on Murphy ka Harry Dresdeni enda pahameelehoos tagaotsitavaks kuulutanud, nii et Harry on sunnitud politseijaoskonda minekuks võlujooki jooma, mis peaks inimesed tema suhtes ükskõikseks muutma, kui tal veab. Jaoskonnas aga selgub, et ta on veidi hiljaks jäänud.

___________________________________________

„Aita mul see uks kinni panna või me oleme mõlemad surnud,“ urisesin ma, surudes viimase kui jõuraasuga, mida suutsin esile manada. Teisel pool ust kogus loup-garou oma massi kokku ja viskus uuesti vastu ust just siis, kui valvur mulle appi tormas.

Uks plahvatas sissepoole, heites mu tagasi kui nuku, mööda valvurist, kes koperdas uuesti läbi ukse, mis viis leti taha, kus ta istunud oli, ja langes põrandale. Mu ülaselg tabas riivistatud ust, mis viis välja koridori, kutsudes kohe esile põletava valusähvaku mu haavatud õlas.

Kostis lõrin ja olend, kes oli olnud Harley MacFinn, tuli läbi ukseava. Loup-garou oli hunt, samamoodi nagu velotsiraptor on lind – sama põhikonstruktsioon, ülimalt erinev tulemus. Kühmus õlgadeni mõõdetult pidi ta olema viie või viie ja poole jala pikkune. Ta oli laiem kui hunt, nagu oleks hunt viie- või kuuesaja naela lisalihastega maadligi vajutatud. Ta kasukas oli pulstunud, süsimust ja matt, välja arvatud seal, kus värske veri selle läikima pani. Kõrvad olid sagris, kikkis, ettepoole keeratud. Tal oli koon, mis oli liiga lai, et kuuluda mis tahes loomulikule olendile, lõuatäis hambaid ja MacFinni leegitsevad silmad, joonistatuna ühevärviliselt halltoonides. Kõik see oli täis vereplekke, mis sulandumisjoogi mõju all paistsid mustana. Ta jäsemed olid ebaproportsionaalsed, ehkki ma ei osanud öelda, kas need näevad välja liiga pikad või liiga lühikesed – lihtsalt valed. Kõik ta juures oli vale, kisendas õelusest ja vihkamisest ja vihast, ja üle tema oli üleloomulik vägi, mis pani mu hambad valutama ja juuksed püsti tõusma.

Loup-garou tuli läbi ukse, laskis oma pilgul minust üle käia ning keeras siis kuratliku graatsiaga vasakule ja viskus valvurile kallale.

Mehel vedas. Ta vaatas üles ja nägi elukat parajasti siis, kui hakkas jalule saama, ja reageeris vaatepildile sellest kihvadega jubedusest krampliku raplemisega. See reaktsioon viskas ta mõne tolli jagu loup-garou tee pealt kõrvale. Ta sibas tagasi leti varju ja minu vaateväljast ära.

Loup-garou pöördus, et valvurile leti taha järele minna, aeglasemalt, sest ta pidi seina ja leti vahelt läbi trügima, pannes leti väljapoole kõverduma. Valvur ajas end jalule, relv käes, võttis kiiduväärse laskeasendi ning tühjendas püstolisalve ehk kolme sekundiga loup-garou kolba pihta, täites väikese ooteruumi piksemürinaga ja summutades vangide karjed tagumise koridori kongides.

Koletis tuli edasi. Kuulid ei häirinud teda rohkem kui laupa rammiv kärbes profimaadlejat. Ta tõusis püsti ja valvur kisendas: „Ei, ei, ei, eieieieieieieiei!“ Ja siis kargas ta mehele kallale, küünised ja kihvad sähvimas. Valvur üritas ümber pöörata, joosta paigas, kus polnud enam kuhugi joosta, ning olevus pööras pead ja vajutas lõuad mehe nimmekohta, vallandades verepritsmete joa. Valvur karjus ja haaras meeletuna puldi järele, aga loup-garou raputas ägedalt pead vasakult paremale, kiskus mehe puldi küljest ja heitis ta leti taha põrandale.

Ma ei näinud, kuidas valvur suri. Aga ma nägin, kuidas üle loup-garou pahklike kumaras õlgade lendas verd, mustriks seintele ja lakke. Tundsin vaikset tänutunnet, kui kõveraks kooldunud pleksiklaasist seinad helepunasest läbipaistmatuks muutusid.

Millalgi üsna selle hetke paiku, kui mu õlga kõrvetas halvav piin ja hirmunud vangid kisendasid ja hüüdsid, et jumal või Allah neid päästma tuleks, märkasin, et lärmi oli lisandunud uus müra. Puldi juures rüseledes oli valvur alarmi sisse lülitanud ja see tuututas innukalt. Varsti tulevad võmmid jooksuga kohale ja Murphy on üks esimestest.

Loup-garou väntsutas ikka veel vangivahi keha ja mehe enese pärast lootsin, et ta pole enam elus. Mu parim võimalus oleks olnud lipsata kongiplokki, sulgeda enda järel turvauks ja loota, et elukas läheb mujale maja peale. Kongiplokis oleks mul aega panna püsti tõrjesein, miski, mis hoiab koletist läbi ukse või seinte tulemast, et mind ja seal sees olevaid vange kätte saada. Võiksin end seal kindlustada, hommiku ära oodata ja öö üle elada, peaaegu kindlasti. Nii oli tark teha. Nii tehes jääks ellu.

Selle asemel pöörasin end oma saua poole väikese ruumi teises seinas ja sirutasin käe välja. „Vento servitas,“ sisistasin ma, surudes välja kitsalt koondatud tahet ja äkiline õhuvool viskas samaaegselt saua minu juurde ning lõi kinni kongide juurde viiva ukse, andes lõksus olevatele vangidele selle vähese kaitse, mida too pakkus. Püüdsin saua väljasirutatud kätte ja pöördusin trellitatud värava poole, mis hoidis mind koos loup-garou'ga ooteruumi suletuna.

Torkasin saua trellide vahele ja surusin sellele, nagu tahaksin trellid laiali kangutada. Oleks tegu olnud ainult lihaste ja puiduga, võinuksin vana saarepuu pooleks murda. Aga võluri sau on tööriist, mis aitab tal kasutada jõudusid, neid käsitseda ja oma tahte järgi liikuma panna. Seega surusin ühtaegu nii oma tahte ja sauale keskendumisega kui ka kehaga ning püüdsin mitmekordistada jõu, mida terasvarbadele rakendasin.

„Forzare,“ sisistasin ma. „Forzare.“ Metall hakkas pingulduma ja koolduma.

Minu selja taga hakkas loup-garou ringi rähklema. Kuulsin pleksiklaasi purunemist ja viskasin pilgu üle õla. Võlujoogi pakutud kasin kaitse varises kokku, mu vaatevälja tulvasid värvid. Looma koonu must soojenes seal sarlakpunasega määritud tumepruuniks, peal märjad helepunased plekid. Ta kihvad olid elevandiluuvalged ja karmiinpunased. Ta silmad muutusid erkroheliseks. Ta raevunud pilk lõikas sulandumisjoogist läbi ja keskendus minule sellise jõuga, mis pani iga vaistu mu kehas karjuma, et surm on kohal, et see kavatseb mulle kõrri karata ja mul sisikonna välja kiskuda.

„Forzare!“ hüüdsin ma, surudes saua iga jõuraasuga, mis mul oli. Trellid paindusid keskelt, moodustades lahknedes ava, võib-olla ühe jala laiuse ja kaks korda nii pika. Lett lendas tükkideks väljapoole, kui loup-garou läbi selle tuli, külvates mind üle prahi ja tillukeste valusate lõikehaavadega.

Sukeldusin läbi avause, õlast hoolimata, teadlik üksnes üha lähemale jõudvast elajast. Mu keha sai sellega hakkama graatsilisemalt, kui oleksin vähem paanilises olukorras suutnud, peaaegu nagu oleks ründava eluka ees liikuv õhk aidanud mind läbi tõsta. Ja siis haaras miski mu vasakust jalast ja ma lihtsalt ei tundnud seda enam üldse.

Ma ei saanud hakkama, kukkusin põrandale ja lõin lõua ära küllalt kõvasti, et keelt veristada. Vaatasin üle õla ja nägin loup-garou'd, üks minu saabastest lõugade vahel, lai pea läbi trellide vahele tekkinud ava ja sinna kinni jäänud. Loom raputas keha edasi ja tagasi, aga käpad olid helepunase verega koos ning jalad libisesid plaatidega kaetud põrandal vasakule ja paremale. Uskumatult tugev või mitte, ta ei suutnud leida tuge, mida vajas, et trellid paberina tükkideks rebida.

Kuulsin end paanikas võideldes ja vääneldes tegemas meeleheitlikke loomahääli. Alarm ulgus nüüd kõikjal minu ümber ja ma võisin kuulda hüüdeid ning jooksusamme. Trellide ümbert langes tolmu ja võisin näha, et loup-garou kisub neid aeglaselt põranda ja lae kinnituskohtadest välja, kehvale toetuspunktile vaatamata.

Väänasin oma jalga vasakule ja paremale, läbi pea sähvimas kohutavad pildid sellest, kuidas sellest pahkluu kohalt lihtsalt ilma jään, ja siis lendasin äkitselt mitu jalga mööda põrandat edasi. Vaatasin korraks jala poole ja nägin vereplekilist sokki, enne kui jalule rabelesin ja hakkasin saua poole jooksma.

Minu selja taga ulgus loup-garou nördinult ja hakkas siia-sinna visklema. Küllap ta oli piisavalt verd käppadelt maha nühkinud, sest siis rebis ta end trellidest kahe sekundiga läbi ja sööstis minu poole.

Võtsin saua üles ja keerasin näoga eluka poole, toetades jalad kindlalt maha ja hoides saarepuud enda ees. „Tornarius!“ müristasin ma saua üles lükates ning elukas viskus jõust ja massist tõugatuna mulle kallale.

Minu eesmärk oli peegeldada loup-garou jõud ja hoog ta enda vastu tagasi, jõud võrdub mass korda kiirendus ja nii edasi, aga ma olin alahinnanud seda, kui suur selle olevuse jõud just oli. See oli üle mu piiri ja vahe jagasime pooleks. Elukas paiskus õhus vastu tahket jõuseina, mis hävitas ta hoo ja heitis ta põrandale.

Minule mõjus ligikaudu võrdväärne jõud – aga minu mass oli tõenäoliselt viiendik loup-garou omast. Mind heideti läbi õhu nagu tükikest plaksumaisi tuulehoo käes, terve tee kuni sinnani välja, kus koridor eriuuringute osakonna poole pööras. Õnneks käisin enne seina vastu põrandat, põrkasin õhku, veeresin ja matsatasin viimaks vastu seina, tänulikuna, et viimaks paigale jäin, ja üle kere valutades. Saua olin kukerpallitades kaotanud. Põrandaplaadid olid vastu põske jahedad.

Jälgisin, kuidas loup-garou toibub, põleva pilgu mulle suunab ja mööda koridori lähemale vuhiseb. Mul oli nii valus, et suutsin hinnata looma puhast ilu, seda metsikut ebamaist graatsiat ja kiirust, millega ta liikus. See oli täiuslik jahipidaja, täiuslik tapja, kiire ja tugev, järeleandmatu ja surmatoov. Polnud ime, et kaotasin nii hunnitult ohtlikule olevusele. Ma ei tahtnud surra, aga vähemalt polnud ma lüüa saanud mõnelt kärnaselt trollilt või vinguvalt, ängi täis vampiirilt. Ja mul polnud ka plaanis pilku temalt ära pöörata.

Tegin hingetõmbe, mis pidi jääma mu viimaseks, silmad pärani ja pilk lähemale sööstval loup-garou'l.

Niisiis võisin selgelt näha, kuidas Murphy vaatab minu peale alla kristallsiniste silmadega, mis nägid otse läbi võlujoogi allesjäänud mõju. Ta heitis mulle valju pilgu ja seadis end laskeasendis minu ja pealetormava koletise vahele, tõstes relva asjatuks kaitseks.

„Murphy!“ kisendasin ma.

Ja siis oli olevus meil kallal.

Jim Butcher ©2001

Tõlkinud Iris-Barbara Jeletski

Kirjastus Fantaasia

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 03/18 (Ove Hillep)

Intervjuu: Juhan Habicht (J. J. Metsavana, Jüri Kallas)

Harry Dresden – nagu penitsilliin (Sash Uusjärv)

Repliik: Žanrikirjanduse alaväärsusest (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Maa, kus puudel pole varju (Triin Loide)

Raamatuarvustus: Cthulhu kutse (Liisa Vesik)

Intervjuu: Marge Nelk (Heli Illipe-Sootak)

Noppeid tulevaselt HÕFFilt (Helmut Jänes, Maria Reinup, Anne Vetik)

Katja Novitskova ulmenäitus KUMUs (Riho Välk)

Palju õnne, Gunnar Milton Hansen! (Kalver Tamm)

Must Panter – teistmoodi Marveli film (Miikael Jekimov)

Mänguarvustused: Total War: Warhammer (2) (Ove Hillep)

Filmiarvustus: Pacific Rim: Uprising (Riho Välk)

Spekulatsioonid nüüdse aja noorte inimeste ulmekirjanduslembuse teemal (Tormi Ariva)

Uudiskirjandus 03/18

Ulmkonnakroonika 03/18

Jyrka karvustused 03/18 (Jüri Kallas)

Juttudest 03/18 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Pistikaju J-23 (Teiko Reili)

Jutt: Eeva (Meelis Ivanov)

Jutt: Elund väljastpoolt meie maailma (Arthur Jessen)

Jutt: Vihma käest räästa alla (Tormi Ariva)

Jutt: Räägi tasa minuga (J. J. Metsavana)

Järjejutt: Jäljekütt. 3 (David Noë, Laura Loolaid)

Raamatukatkend: Hull kuu (Jim Butcher)