Peatoimetaja veerg 03/19 (Triin Loide)

Kevad on lõpuks ometi käes ja sellega koos ka märtsikuine Reaktor teie ees. Kasutan võimalust, ronin õunakastile ja ütlen, et kevadväsimus on täiesti reaalselt olemasolev asi, magage korralikult, võtke vitamiine, sööge puuvilja ja laenake kas või naabrilt koer, et jalutmas käia päikese käes. Mul on teid elujõulistena vaja, et te mul kenasti järgmisi numbreid täita aitaksite.

Kuigi praegu sajab Tallinnas ladinal vihma ja naabrite rõdul elavad varblased istuvad tigedalt ja kohevana mu rõdu serval, siis ongi tegelikult suurepärane ilm selleks, et teha mitte midagi produktiivset, võtta tass kohvi või mõdukann ning lugeda Reaktorit. Seda muidugi juhul, kui jutuvõistluseks kirjutatav jutt on valmis, saadetud ja looteasendis põrandal värisemine on selja taha jäänud.

Seekordne number on pisut kõhnem kui eelmine, sest enamik inimesi istub ja närvitseb jutuvõistluse pärast ning on täiesti akontaktsed. Siiski on meil kaks uut juttu, raamatukatkend Evalt, tavapärased arvustused-karvustused ja kokku kolm raamatuarvustust – luubi alla võetakse Uno Veismanni „Peenemündest Baikonurini”, Tuuli Tolmovi romaan „Neetud taevakivi” ja Paolo Bacigalupi ja Tobias S. Buckelli lühiromaanide kogumik „Takerdunud maa”. Intervjueerisin Joel Jansi, kelle kirjastus on kenasti jalad alla saanud ja esimese pääsukese välja lasknud.

Nimekirjast on puudu arvustus Mandi uuele romaanile “Newtoni esimene seadus”, mis oleks pidanud minu rida olema, aga püüdsin mis ma püüdsin, korrektset ja mahukat arvustust ma kokku ei saanud. Raamatule kirjutatud põhjalik järelsõna ja meeldivalt arvukad arvustused, mis enne Reaktorit netti lekkinud on, võtsid kõik kokku, mida ma öelda tahaks. Lisan siiasamma veergu paari lausega oma mõtted – kindlasti on tegemist Mandi ühe viimistletuma tekstiga. Kõik detailid on lihvituna oma kohale asetatud, taustaks tehtud mahukas uurimistöö on vägagi tajutav ja tulemuseks on tekst, millele pole midagi ette heita ning mis mõju võluvalt anakronistlikult. See pole tavaline Mant, see on eriliselt väljapeetud Mant, kelle teksti lugedes tuleb silme ette Vilde ja Käsu Hansu nutulaul, taustal tsepeliinid ja musketitega vehkivad ärritunud talupojad. Aga siinkohal lõppevad mu mõtted ka otsa. Kellele meeldib aurupunk, alternatiivajalugu ning Eesti-temaatika võiks seda raamatut kindlasti lugeda.

Kõhnem, aga mitte kõhn - uue mahuka jutuga kostitab meid Maniakkide Tänav ning teiseks jutuks on Raivo Tammuse "Avispea taga metsas", mis peaks erilist rõõmu valmistama kõigile krahvi-pätiromantika sõja osapooltele. Selles küsimuses valab õli tulle ka Kristjan Rätsep.

Märtsikuiseks ulmestaariks on Tiina Liinak, kelle juhtimisel on "Lugemise väljakutse" grupist saanud üks elavamaid kirjandusest ja ka ulmest rääkimise kohti Eesti sotsiaalmeedias. Seejuures suudetakse viisakaks jääda, aktsepteerida erinevaid arvamusi ja mitte isiklikuks minna, nii et sellest on meil kõigil palju õppida...

Tervitades

Triin ja toimetus

Work in progress!

Kaaneelementide kunstnikuks on Ursula Aavasalu, kaane pani kokku, nikerdas ja kujundas Toivo Tooming.

Palju õnne, David Paul Cronenberg (Kalver Tamm)

Otsapidi leedu juurtega kanadalane David Paul Cronenberg tähistas 15. märtsil oma 76. sünnipäeva. Vajadusel nii produtsent, hädapärast ka näitleja, eeskätt siiski stsenarist ja lavastaja.

Oli laps ajal, kui telekaid olid vähe ja filme pidi vaatama kinos ja meenutab ise üht korda, kui tuli välja mingi suvalise vesterni linastuselt ja üle tee kinost tulid välja täismehed kes nutsid. Sel hetkel taipas üheteist-kaheteist aasta vanune David esimest korda, et filmil võib olla ka mingi muu vägi kui lihtsalt meelelahutust pakkuda. Astus ka ise üle tee ja selgus, et film mis sedasi mõjunud oli Fellini „La Strada“ (1954). Sellesama meenutuse jätkuks luges David oma mõjutajatena üles veel Antolioni, Bergmani ja Kurosawa. Nemad olid tema filmikool, sest reaalselt filmindust õppimas David kunagi käinud ei ole. Veidi õppis ülikoolis keemiat, kaalus ka rakubiloogiat, aga kraadi sai kirjanduses. Viimase aja filmidest vaid „Cosmopolis“ (2012) on tema enda stsenaariumil põhinev, eelmise aastatuhandel lavastatud filmidest on aga vaid kolm, mille juures ei ole mees ise stsenaristina tegev olnud.

Selle ülevaate tarbeks me umbes sinna selle piiri tõmbamegi, täpsemalt aasta 1999 järgi. Mitte sel põhjusel, et filmide kvaliteet oleks drastiliselt kukkunud. „A History of Violence“ (2005) ja „Eastern Promises“ (2007) on kassaedukuselt näiteks ühed edukamad Davidi filmid ja nii Ralph Fiennes kui ka Viggo Mortensen teenisid tublisti kiitus oma rollide eest vastavalt siis Spider (2002) ja A Dangerous Method (2011).

1999 on aga see aasta, kui linastus viimane Davidi lavastud žanrifilm „eXistenZ“ Kolmkümmend aastat varem linastus „Stereo“ ja seal vahepeal hulk (kultus)klassikuid.

Eestkätt on Cronenberg muidugi tuntud kui kehamutatsioonide ja -moonutuste meister. „Rabid“ (1977) näiteks on suhteliselt klassikaline žombiefilm ainult selle erinevusega, et nakkus saab alguse liiklusõnnetuse ohvri kaenla alla kasvanud eenduvalt kehaosast. Filmis „The Brood“ (1979) on eraldunud kehaosi juba tosinate kaupa. Sama idee leidis muide juba kasutust ka „Crimes of the Future“ (1970) juures. Öeldes „Videodrome“ (1983) tuleb ilmselt paljudele silme ette James Woodsi kõhtu surutav betamaxi kassett ja „The Fly“ (1986) meeldejäävaimad stseenid on Brundlefly päralt. „Dead Ringers“ (1988) lõppeb kirurgilise operatsiooniga, mis Hannibaligi tunnustavalt noogutama paneks ja sellesamas juba mainitud „eXistenZis“ ühendatakse väga perversse välimusega juhtpult  otse seljaajju. Just see perversne visuaalne pool ja mõnel puhul ka käsitletav teema („Crash“ (1996) kõige ilmsema näitena) on Cronenbergi õnn ja õnnetus. „The Fly“ on neist varajastest filmidest ainuke, mida massid kinos vaatamas käisid. Davidi filmidesse on lihtne põlastavalt suhtuda: „Oh mis jälkus, naisel kasvab kõhu peal loode. Aaaah ja nüüd ta veel sööb seda!!!“ Jättes samas tähelepanuta, miks mingid asjad juhtuvad ja mis on nende mutatsioonide põhjus ja ideed mida need muundumised kannavad. „Dead Ringersi“ näitel: isegi räägitakse lahti, miks Jeremy Irons iseend opereerima hakkab, aga visuaalselt on pilt ikkagi selline, mille peale head inimesed nina kirtsutavad. Kui nad üldse filmi vaatamisega nii kaugele jõuavad, sest Jeremy Irons on mõlemas rollis jõudnud juba mitmeidki moraalselt kaheldava väärtusega valikuid teha.

Minu jaoks teadvutamata ühisosaks neis žanrifilmides osutus „hullu, aga geniaalse teadlase“ läbiv kuju. Mida aeg edasi seda iskiklikumaks see tegelane muutus. „Crimes of the Future“ ja „Shivers“ ja „Rabid“ on filmid, kus nimetatud tegelase toimetamine ähvardab kogu inimkonda hävinguga.  Katsetas üht ideed, see väljus lootustult kontrolli alt ja päästa pole suurt midagi. „The Brood“ „Scanners“ ja „Videodrome“ näidetel on tegevus juba sihitum, eksperiment on veidi paremini läbi mõeldud suunatud ühele testsubjektile. „The Fly“, „Dead Ringers“ ja „eXistenZ“ on aga siis juba selles staadiumis, kus teadlane katsetab iseenda peal.

„eXistenZ“ on muide Cronenbergi arvates inimkonna ülima püüdluse tipp. Luua ise reaalsust, ilma mingite ekraanideta. Kogu selle loodu kogemine toimub looja peas ja seda on võimalik kõigi meeltega ilma mingite viideteta tajuda. Ohtlik? Ulmekirjanikud on sel teemal köidete kaupa arutlenud. On see aga kuidagi Oculus Rifti arendamist takistanud? Kallid ja ebamugavad on need prillid ja loodud maailmad on äratuntavalt tehislikud. Veel.

David ise ausa mehena on muuhulga eitanud päris mitmele tema filmile omistatud prohvetlikust. Videodrome kirjutades ei mõelnud ta näiteks interneti loomise ja leviku ja müütilise „Darkneti“ peale. Aga mis ma siin ikka pikalt jauran. Olen ju kunagi „Videodrome“ arvustuseks kirjutanud lause No one can be told what „Videodrome“ is. Vaadake ja mõelge kaasa. Isegi neis esimestes eksperimentaalsetes katsetustes on tähelepanuväärseid ja meeldejäävaid elemente. „Shiversi“ seksuaalsuse ja zombieviiruse kombo, „Dead Zone“ päevakajalisus, Mel Brooksi produtseeritud „The Fly“ muuhulgas ka suurepärane stsenaarium. Väga tahaks loota, et poeg Brandon kännust väga kaugele kukkunud ei ole.

Repliik: Elitaristlik klassiviha ulmekriitikas (Kristjan Rätsep)

Käesolevat artiklit sundis mind kirjutama viimasel ajal ägenenud diskussioon kodumaises ulmekirjanduses väidetavalt vohava „pätiromantika” ja „prolevaimsuse” teemal, millega tegeles möödaminnes ka Raul Sulbi veebruarikuu Reaktoris ilmunud arvustus Lev Grossmani romaanile „Võlurid”. Kuna vaidlusteema haakub minu meelest natuke üldiste ühiskondlike tendentsidega, pean selle alustuseks kõigepealt veidi peatuma ulmevälistel teemadel.

Sarnaselt Raulile pean ma intellektuaalsest õhustikust ja tarkade inimeste seltskonnast väga lugu (ülikoolist on mul küll vastupidiselt temale üsna positiivsed mälestused, üliõpilaskorporatsioonide mõttest pole ma aga seevastu siiani aru saanud – ent see ei puutu käesoleva artikli teemasse). Pidev vaimne areng läbi mõttetöö ja võimalus suhelda laialdaste teadmistega inimestega on vaieldamatult kasulikud. Antiintellektuaalsuses süüdistada oleks mind seega ilmselt üsna keeruline, küll aga häirib mind meie must-valgete maailmapiltide vastandumisele rajanevas „tõejärgses maailmas” leviv eluvõõras intellektuaalne snobism ja tõsiasi, et paljud intellektuaalid käituvad justkui matsirahvale vastanduva aristokraatiana. Väljaspoole oma kitsast suhtlusringkonda jäävate „tavainimeste” mõttemaailma ei püüta ega soovita isegi mõista. Samas põlatakse kõikvõimalikke „madalamate ühiskonnakihtide väärnähtusi” tulise raevuga ja tuntakse end vaimselt määrituna isegi sellest, kui sarnased teemad vilksatavad ilukirjanduslikes tekstides. Kui lumpeni antiintellektuaalset viha võib seostada alaväärsuskompleksi ja kibestumisega, siis mõnede intellektuaalide üleolev vihasegune põlgus „tavainimeste” suhtes tundub küll täiesti arusaamatu. Lõpptulemusena kahjustab see tendents aga neidsamu intellektuaalne endid. Neid ridu kirjutades on möödunud vaid mõned päevad Riigikogu valimistest, mille käigus leidis aset ühe haritlastele orienteeritud, ent „matsirahvasse” targutava ülbusega suhtunud erakonna hävitav kaotus. Selliseid näiteid võiks ilmselt veelgi leida ja jääb üle vaid loota, et intellektuaalid suudavad tulevikus hoiduda elevandiluutorni kapseldumast.

Ühiskonnas levinud tendentsid peegelduvad sageli ka ulmekirjanduses. Eesti ulmefändomi üheks suureks probleemiks on teatavasti just inimeste või täpsemalt entusiastlike ja aktiivsete ulmefännide vähesus. Samas on see teatud mõttes ka meie õnneks, sest erinevalt näiteks USA-s toimuvast on Eesti fändomi lõputu poolkunstlik ideoloogiline lõhestamine võimatu – meie ulmefändom on nii väike, et veel väiksemateks tükkideks lõhutuna ei suudaks see lihtsalt toimida. Eestis ei saa tekkida olukorda, kus olulist ulmeauhinda hakatakse ideoloogiliste survegruppide mõjutusel jagama ainult naistele, ainult meestele või ainult „õigetele” mingi muu definitsiooni põhjal. Sest sõltumata sellest, kuidas keegi „õiget” või „valet” defineerib, on meil lõppkokkuvõttes ikkagi liiga vähe nii „õigeid” kui ka „valesid” ulmeautoreid, -antologiste ja muid aktiivseid ulmetegelasi. Seega võib loota, et ka käesoleva artikli teemaks olev intellektuaalse ja elitaristliku klassiviha imbumine ulmekriitikasse jääb vaid põgusaks vastasseisuks, mis ei suuda meie ulmefändomit olulisel määral lõhestada.

Viimasel ajal on tekkinud kummaline nähtus: võrguajakirja Reaktor ümber kogunenud ulmeautorite seltskonda tervikuna süüdistatakse... milleski madalas ja halvas. Milles täpselt, on raske mõista, sest süüdistajad kasutavad selle kohta erinevaid ja omavahel mittekattuvaid mõisteid (antiintellektuaalsus, „proleulme”, „pätiromantika”). Kohati jääb etteheidetest mulje, nagu Reaktori ümber koondunud autorite stiil ja teemakäsitlus oleks lihtsalt madal ning labane, keskendudes mingite pättide ja parmude tegemistele rohmakas ning matsakas-humoorikalt vulgaarses stiilis. Siis heidetakse neile omakorda ette jälki ja lugeja emotsioone määrivat antihumaansust ning siis veel omakorda „pätiromantikat” (kuritegeliku eluviisi romantiseerimist?) Mida siis täpselt ette heidetakse, ongi raske mõista, ent jääb mulje, nagu rüvetaks juba mingite „mittesobivate” teemade põgus vilksatamine tekstides kuidagi süüdistajate hingi ja Eesti ulmet tervikuna. Etteheidete sisu mõistmise teeb raskemaks ka nende esitamise vorm, mida võiks nimetada „geriljakriitikaks” – süüdistused tuuakse kuuldavale kell kolm öösel ulmefännide kokkutuleku mitteametlikul järelpeol vaba vestluse käigus või siis hoopis tõlkeulme hulka liigituva raamatu arvustusse põimituna (nagu käesoleva artikli esimeses lõigus mainitud arvustuse puhul). Faktidele tuginevat diskussiooni üritavad Reaktori autorite kritiseerijad pigem vältida ja väidavad, et nende kriitikast pole õigesti aru saadud. Kõigest sellest jääb mulje, et ei saada päriselt isegi aru, mida „reaktoristidele” ette heita tahetakse, küll aga püütakse selle kirjutajaterühma loomingust iga hinna eest midagi enda jaoks ebameeldivat leida.

Näiteks „proleulme” mõiste on segadusttekitav mitmel eri viisil. Esiteks tähendab sõna „prole” (ehkki halvustava kõlaga) siiski proletaarlast ehk töölisklassi esindajat, mitte „pätti” ega „parmu”. Nii jäi vähemalt mulle seda sõna esmakordselt kuuldes mulje, et jutt käib mingist ulme alaliigist, kus peategelasteks on tehasetöölised. Teiseks avaldub selle mõistes üsna ebaterve kogus klassiviha – töölisklassi automaatset seostamist millegi labase ja halvaga (asendagem mõttes „prole” näiteks sõnaga „neeger” ja kujutlegem üldsuse reaktsiooni, kui „madalaid teemasid käsitleva halva ulme” kohta lastaks käiku „neegriulme” silt). Kolmandaks on „proledest” kui klassist rääkimine meie postindustriaalses ühiskonnas üha anakronistlikum. Seega on tegu mõistega, mis ütleb rohkem kirjeldaja kui kirjeldatava kohta.

Ent kas Reaktori autorite kirjutatud ulmetekstid keskenduvadki siis peamiselt paadialuste elutegevuse kirjeldusele halvas eesti keeles ja matsakas-humoorikas võtmes?

Tuginedes nende autorite pabertrükis ilmunud tekstidele, sealhulgas „Tuumahiiu”-antoloogiatele, võin öelda, et kõiksugu asotsiaalsest elemendist (pätid, punkarid, parmud vms) kirjutavad peamiselt kaks Reaktori autorit – Maniakkide Tänav ja Joel Jans. Ning nemadki ei kirjuta kaugeltki ainult nendel teemadel. Kuritegelikust elemendist on tihti juttu ka Miikael Jekimovi loomingus, ent tema tekstide kosmosepiraatidest kangelased peaksid vist vähemalt Raul Sulbi definitsiooni järgi paadialustest pisipättidest märksa kõrgemal seisma – on ju Raul teatavasti (kosmose)piraatidest rääkivate seikluslugude austaja ja Jekimovi lugusid ka oma „Täheaja”-antoloogiates avaldanud. Seega ei saa Jekimovit ilmselt süüdistada selles... milles Reaktori autoreid iganes süüdistatakse („pätiromantikaga” on ta loomingu näol ilmselt tegu, aga „proleulmega” mitte... või võta sa kinni).

Kui rääkida teistest olulisematest Reaktori autoritest, siis Heinrich Weinberg ja Reidar Andreson kirjutavad valdavalt traditsioonilist seikluslikku kosmoseulmet, („pätiromantikat” on nähtud küll ka ühes Weinbergi romaani arvustuses, mistõttu see sõnakõlks ka Eesti ulmikute kõnepruuki tuli), Weinbergi loomingus on olulisel kohal ka alternatiivajaloo žanr. Mann Loperi loomingus domineerib eskapistlik fantasy ja romantilise hõnguga alternatiivajaloolised või muidu ajalooga seotud lood, Mairi Laurikul aga pigem teismelistele neidudele suunatud „noortekad” erinevates ulme alamžanrites. Jaagup Mahkra paistab silma vanamoodsa seiklusulme või õudusjuttude stiili järeleaimajana. Ükski mainitud autoritest ei paista silma labase antihumaansuse ega matsaka huumori poolest. Seega on täiesti arusaamatu,  miks neis asjus süüdistatakse Reaktori autorite seltskonda tervikuna ja nähakse selle autoriterühma tegevuses mingisuguste „madalate” tendentside süstemaatilist viljelemist. Minu meelest ei ole mainitud kirjanikerühma loomingus keskmiselt kuigi palju rohkem labasust või „madalaid” teemad ja tegelaskujusid kui ulmekirjanduses (või üldse kirjanduses) tervikuna.

Must-valge maailmanägemisega (mille mõttelise skaala ühes otsas näib asuvat „teadmiste poole pürgiv” intellektuaal ja teises labane pätt) elitaristlikke kriitikuid häirib Reaktori autorite puhul ka väidetav teadlaste ja muude vaimuinimeste  groteskne kujutamine. Või nii võib vähemalt järeldada Raul Sulbi ülalmainitud arvustuses toodud lõigust:

Tähtis on, et meile lugusid jutustava kirjaniku mõttemaailm ja silmaring oleks avar, et tema maailmanägemine baseeruks mitmekesisel lugemusel ja inimeste ning maailma läbitunnetusel, et tal oleks selgelt intellektuaalne baas. Et «intelligent», «tudeng» või «akadeemik» poleksid tema jaoks millegi võõra, arusaamatu ja naljaväärse ning nõrga markeerimiseks kasutatavad sõimusõnad nagu sovjeedi blatnoikultuuris, midagi, mis peaks tingimata vastanduma tänavatarkusele.

Nagu ülalpool räägitud, ei pruugi mitmekesine lugemus ega selgelt intellektuaalne baas tuua endaga tingimata kaasa inimeste ega maailma läbitunnetamist, ent see pole käesoleva artikli teemaks. Pigem tekib küsimus, et miks seostatakse teadlaste grotesksevõitu käsitlemist „sovjeedi blatnoikultuuriga”, kui näiteks „hullu teadlase” stereotüüp on pulpulmes juba ammustest aegadest levinud? Jah, akadeemilise taustaga ulmekirjanikud (nagu Isaac Asimov) kirjeldavad teadlasi muidugi teisiti, ent kindlasti ei saa me kõiki grotesksetest ja stereotüüplikest „hulludest” (või muidu-imelikest) teadlastest rääkivaid raamatuid, filme, koomikseid jne „sovjeedi blatnoikultuuriga” seostada. Isegi Jules Verne on oma teostes kirjeldanud teadlasi kas veidrate ja naljakatena (nagu Jacques Paganel „Kapten Granti lastes”) või hoopistükkis vaimuhaigete maniakkidena (nagu Thomas Roch „Back Cupi saare saladuses”). Kuidas teadlaste ilukirjandusliku käsitlemise teemat õnnestus seostada ühelt poolt „sovjeedi blatnoikultuuri” ja teiselt poolt Reaktoriga, on muidugi omaette küsimus...

Irooniana avaldub arvustuse järgmisest lõigust just see etteheidetud groteskne stereotüüpsus. Sedapuhku küll elitaristlik-dualistliku maailmanägemise skaala „alumises otsas” paiknevate isikute kohta:

Tunnistan, et minu jaoks on «värvikas häkker» või «hea/romantiline pätt» umbes sama oksüümoronlik fraas, värvikaid häkkereid kujutavad ikka need romantilised küberpunkautorid, kes ise häkkereid ei tunne ja romantilisi pätte kirjeldavad need kirjanikud, kes pole ise tänaval nende käest peksa saanud. Kes on, selle jaoks ei ole päti juures midagi romantilist.

Ehk siis ilmselt kuuluvad „mitmekesise lugemuse ja inimeste ning maailma läbitunnetuse” alla ka teadmised, et „pätt” on lihtsalt mingi kole elukas, kelle ainsaks eesmärgiks on tänaval kellelegi peksa anda ja häkkerid on... lihtsalt pahad. Midagi rohkemat pättidest ja häkkeritest teada vaja polegi. Riho Välk parafraseeris ülaltoodud lauset: „Et „varas", „häkker" või „pätt" poleks sinu jaoks millegi võõra, arusaamatu ja naljaväärse ning vägivaldse markeerimiseks kasutatavad sõimusõnad." Üks osa inimkonnast ja maailmast ei väärigi läbitunnetust, oluline on vaid kuskil ülikooliseinte vahel toimuv. See, kuidas mitte ühtki häkkerit tundvat isikust üldse küberpunkautor saab, on muidugi omaette teema (isegi mina IT-kauge „dambjuuserina” tunnen inimesi, kes on ajaviiteks häkkimisega tegelenud, küll mitte otseselt kriminaalsel eesmärgil).

Lõpetuseks: kirjutada heas eesti keeles ja luua mitmetahulisi, sügavamõõtmelisi ning psühholoogiliselt usutavaid tegelaskujusid – need on kahtlemata head ja järgimisväärsed soovitused. Dualistlikust maailmapildist ajendatud elitaristliku klassiviha ja moraliseerimise aga võiks kirjanduskriitikast siiski eemale hoida.

Intervjuu: Joel Jans Lummuri kirjastusest (Triin Loide)

1. Hiljuti jõudis poelettidele kirjastus Lummur esimene lapsuke – Maniakkide Tänava “Newtoni esimene seadus”. Palju õnne (ja ostjaid)! Millised on Lummuri edasised plaanid?

Kõige pikaajalisema asjana tahaks ehk tuua eesti ulmemaastikule ainult eesti autorite originaalteoseid esindava sarja “Teaduse kaardivägi”. Sarja esimene teos „Newtoni esimene seadus” on juba aasta algusest poelettidelt saada ning teine „Kosmose pikk vari” on hetkel toimetamisel ning loodame selle suveks trükki saada. Lisaks on meil mustandina olemas ka kolmas teos aga sellest on hetkel veel natuke liiga vara rääkida. Kosmose pikast varjust võin öelda aga niipalju, et tegemist on tõsise ja karmi kosmoseseiklusega, kus inimkond kohtub millegi tundmatuga ja üritab seda raha teenimise eesmärgil ära kasutada. Lisaks sarjale plaanime avaldada ka autorikogumikke ja originaalantoloogiaid ning Maniakkide Tänava järjekordne kogumik on juba töös. Kuna see peaks aga valmis saama ei oska öelda, kõik sõltub kuidas Kulka raha annab.

2. Kuskohast sai alguse idee oma kirjastuse loomiseks?

Praeguses maailmas, kus tiraažid aina vähenevad, on produktiivsetel autoritel minu arust omaenda kirjastuse loomine igati loogiline samm. Ja eks mul oli ka juba ammu huvi proovida kuidas oleks ise raamatuid algusest lõpuni kirjastada. Aga konkreetseid samme pani astuma ikkagi töötuks jäämine. Ükshetk oli aega rohkem kui osanuks sellega midagi peale hakata ning kui kuulsin, et töötukassa pakub koos ärikoolitusega ka väikest toetust panin end kohe kirja. Ehk siis otsustasin pealesurutud vaba aja millegi kasulikuma kui niisama raamatutelugemise või filmide vaatamise peale ära raisata.

Muide, kirjastuse enda tegemine pole üldsegi raske. Tuleb lihtsalt registreerida OÜ ja hakata pihta. Raskem osa algab aja, rahade ja küljendamiseks-toimetamiseks vajalike oskustega inimeste leidmisega. Lisaks ei tohi karta suhtlust! Kirjastaja peab näiteks ühe raamatu valmimise käigus vahetama kümneid ja kümneid kirju nii trükikodade, raamatupoodide, arvustajate ja paljude teiste osapooltega. Ehk siis väga introvertsele inimesele see amet ilmselt püsivalt ei sobi (aga ühe raamatuga aastas on ilmselt võimelised ka nemad hakkama saama). Minule endale on kõige keerukamaks asjaks osutunud raamatupidamine ja igasugune paberimajandus aga siinosas olen hakanud juba ka vaikselt juba üht ja teist taipama. Lisaks nõudis omajagu aega, et teha selgeks trükikoja spetsiifilised terminid ja see, et mis nimega on üks või teine paber, kaanetüüp jms. Õnneks olen siin palju abi saanud kaaskirjastajatelt nagu Heli Illipe-Sootak ja Raul Sulbi, kes on minuga lahkelt oma kogemust jaganud.

3. Öeldakse, et kiireim viis millestki mitte enam rõõmu tunda on võtta miski, mis rõõmu pakub ning hakata sellega professionaalselt tegelema. Ilmselt tasuks seda küsimust teie käest küsida tulevikus, kui raamatuid rohkem välja antud ja esialgne rõõm lahtunud, aga kas seda muret ei ole, et see kõik muudab raamatud ja eriti ulme tööks, mitte lõbuks?

Ma kardan, et sellist rõõmu ei teki kunagi, et saaks ainult ulmekirjutamise ja ulmekirjastamisega tegeleda. Praegu kulub ikkagi eluspüsimise raha teenimiseks protsentuaalselt palju rohkem aega kui ulmele ja hetkel ei paista ka võimalust hakata asja püsitööna tegema. Aga kui isegi selline hüpoteetiline võimalus peaks tekkima, siis minu arvates on ulme ja kirjastamine niivõrd lai teema, et rõõmu jätkub kauaks. Alati saab ju rutiinist välja murdmiseks luua mõne uue ürituse, kirjastada või kirjutada midagi hoopis teises laadis või proovida leida ulmele mõnd uut väljundit. Näiteks teha mõne kunstnikuga koostöös ulmekoomiks või mingi arvutimäng. Lisaks võib selguda, et me olemegi Mandiga sellised hälvikud, et meile anna ulmet ette niipalju kui kulub ja me ei suuda sellest kunagi tüdineda :)

4. Töösolevad projektid on kirjastusmaailmas vägagi hästihoitud saladuseks, aga ehk saaksite natuke valgust heita, et milliste põnevate autorite tõlkimine teil plaanis on? On ehk lootust, et meie maale jõuab teie kaudu ulmet ka muudest keeltest kui inglise või vene?

Vot sellele küsimusele ei oska veel midagi vastata. Hägusaid mõtteid on aga ei taha nendega ilmaasjata lugejaid õrritada, kuna pole üldse kindel, et mida, kuna ja kas üldse. Esmane Lummuri eesmärk on praegu avaldada eesti autorite originaalloomingut. Neid tõlkekirjanduse sarju on meil olnud ja on ka praegugi mitmeid, kuid puhtalt oma autorite originaalloomingu oma mitte ühtegi.

5. Just lipsas uudistest läbi, et Eestis on sadu pisikirjastusi ja sõprusringkonnas ringi vaadates tekib tahtmatult tunne, et ma olen vist ainus inimene, kellel oma kirjastust ei ole. Eesti ulmikute kogukond on niigi lõhestunud mitmel erineval moel, kas seda ohtu ei ole, et lõpuks on kõik ulmefännid ka omavahel ärikonkurendid, kisklemas niigi marginaalse turuosa pärast?

See on, jah, üks ulme suurimaid õnnetusi, et autorid ja kirjastajad peavad pidevalt üksteisega võistlema mingite marginaalsete rahasummade pärast. Samas pole väga vahet, et kas viis romaani võistlevad üksteisega Kulkast saadava 2000 euro peale ühe kirjastuse all või viie erineva kirjastuse all. Praktika on näidanud, et sealsed otsustajad annavad iga väljaandmisvoor raha vaid 1-3 ulmeteosele ja kirjastuste hulk ja nimed seda ei mõjuta. Ja omavahel kisklemiseks leiavad ulmikud alati põhjuse, sageli veel palju tähtsusetuma :)

Kui aga mõelda eesti autorite antoloogiate peale siis on kirjastuste paljusus isegi väga hea. Praktika on näidanud, et üks kirjastus aastas üle ühe-kahe originaaljuttude antoloogia naljalt ei koosta. Seega tähendab rohkem kirjastusi ka autoritele rohkem (tasustatud) avaldamisvõimalusi ja erinevate maitsete ja huvidega toimetajaid.

6. Kas teile võivad kõik käsikirju pakkuda? On teil aega ja jaksu nendega tegeleda?

Ikka võivad, aga olgu kohe ära öeldud, et meie maitse on üsna nõudlik ja ulmele me allahindlust teha kindlasti ei kavatse. Seega kõik tekstid, kus ulme mängib vaid marginaalset osa, saavad kindlasti tagasi lükatud. Meie arust on eesti turul liiga palju väheulmelisi ja slipstream-hõngulisi teoseid ning seepärast tahaksime keskenduda tekstidele, kus ulme on kesksel kohal. Lisaks on puudus tugevalt nn „poistekirjandusest” ehk noorematele meeslugejatele või seiklushimulisematele naislugejatele suunatud kirjandusest. Meil on mitu kirjastust, mis tegelevad peamiselt naislugejatega, kui ühe suurima raamatuostjaskonnaga aga selle kõrval on poistekirjanduse arendamine ja tootmine jäänud häirivalt tähelepanuta.

7. “Newtoni esimeses seaduses” oli üks väga sümpaatne element see, et raamatus on pildid. Sama torkas silma ka hiljuti avaldatud Helme “Haakrist ja ajarelv” juures. Minul isiklikult on selle üle ainult hea meel, sest pildid annavad tekstile kirjeldamatult palju juurde. Kas illustreeritud romaanid võiksid saada Lummuri puhul tavaliseks?

Jah, võiks saada ning tegime sellega algust ka Newtoni esimeses seaduses, kust võib leida kolm Tea Roosvaldi joonistust. Minu ulmehuvi tekkis peamiselt Seiklusjutte maalt ja merelt sarju lugedes ning sealt on jäänud minu hinge ka ihalus kaunite illustratsoonide järgi. Haakristi ja ajarelva tase, kus oli kokku vist seitse pilti, on küll esialgu raske saavutada aga vähemalt kolm pilti püüame me ka järgmisse teosessesokutada. Edasi sõltub kõik juba rahast, ajast ja veel hulgast muudest teguritest. Ka Reaktoris oli meil algselt plaan lasta kõik jutud ära illustreerida aga reaalsus tegi lõpuks omad korrektuurid.

HÕFF 2019 programmist

Kuigi HÕFFi täisprogramm pole veel nende leheküljel avaldatud on siiski teada juba piisavalt, et praeguse Reaktori avaldamiseks saaks mingi lühikese kokkuvõtte teha.

Esiteks eriseansid, Reich of the Dead kujutab endast esilinastust mis kujutab siis Eesti esimest natsi-zombi filmi. Värskes Eesti lühimängufilmis “Reich of the Dead” võitlevad kaheksa eriülesandega eliitsõdurit II maailmasõja ajal natside välja töötatud ja 70 aastat hiljem ootamatult valla pääsenud viirusega, mille eesmärk on äratada ellu sõjas hukkunud saksa sõdurid ja luua neist elavate surnute superarmee. „Lubame Eesti esimest B-kategooria exploitation-zombifilmi ja loodetavasti ka naeru,” ütles filmi režissöör ja stsenarist Julius Kits, kes koos kaasstsenaristi ja produtsendi Harly Kirspuuga on tuntud Imelike Filmide Festivali ehk IFFi korraldajana. Väga eepilisi erieffekte siiski ilmselt oodata pole kuna Nulleelarveline Eesti esimene B-kategooria exploitation-zombifilm on valminud õhinapõhiselt peamiselt sõprade ja tuttavate abiga.

Teiseks eriseansiks on valitud Matrix. Ehk HÕFF tähistab küberpõneviku „Matrix” 20. sünnipäeva suure tasuta eriseansiga. „Matrix” linastub HÕFFil koostöös USA saatkonnaga, mille esindaja juhatab sisse ka seansi. Linastus on tasuta ja kõige efektsemate filmist inspireeritud kostüümide kandjaid ootavad üllatused.Põhiprogrammist on avaldatud hetkel kolm filmi. Neist esimene „Las kaamera käib -zombid!” on analoogselt “Reich of the Dead”ile väikeseelarveline film, kuid on saanud auhindu ligemale 30 festivalil ning kogunud Jaapanis 27 miljonit dollarit kassatulu. Mahajäetud tehases vändatava mikroeelarvelise zombifilmi võtteid segavad päris zombid – kõlab nagu järjekordne stamp, aga pole seda teps mitte. 37 minutit pika kaadriga algav linateos muudab mitmel korral leidlikult suunda ja pöörab lõpuks kõik pea peale.

Teise filmi „Uskumatu” kohta kirjutab veeb järgmist: Vahetult enne jaanipäeva muutuvad Rootsis üleöö tummaks kõik infokanalid ja enne, kui keegi aru saab, mis toimub, hakkavad juhtuma uskumatud asjad. Veidi enam kui sajasse riiki müüdud film valiti mullu ühe maailma nimekama fantaasiafilmide festivali Fantastic Fest kavva ja tähelepanuväärse asjana on esile toodud ka fakt, et Rootsi filmiinstituudi standarditele projekt ei vastanud.

Ka kolmas film on osaliselt Rootsi päritolu, täpsemalt siis küll Rootsi-Taani ühistööna valminud „Koko-di Koko-da” ning tegemist on sürrealistlike elementidega psühholoogilise põnevusdraamaga lapse kaotanud abielupaarist, kes satub metsas telkides luupainajalike sündmuste keerisesse.

Friikidele lubatakse hetkel vaid üht filmi nimega „Vägivaldne teekond”, millest lubatakse ultravägivaldset nukufilmi. Noored kangelased satuvad juhuslikult mägedes asuvasse inimtühja lõbustusparki – iga lapse unistuste paika –, mille tegelik otstarve selgub õige pea. B-õudus, keha-horror, ulme, kaijū – mida siin kõike ei ole. Autor ise nimetab oma tehnikat geki-matsiooniks, kus kasutatakse paberist välja lõigatud tasapinnalisi figuure koos suitsu, vedelike ja kõikvõimaliku lögaga.

Retrofilmide osas on analoogselt põhiprogrammiga teada kolm filmi. Esiteks  telelavastus „Kollane mask” kus poisse hakkab jälgima kollases maskis mees!  Seanss kuulub sarja, milles HÕFF toob ekraanile aastakümneid tagasi lapsi ja noori mõjutanud kodumaised filmid ja lavastused. Mullu oli selleks „Keskpäev”, tunamullu „Kevad südames”.

Teine retrofilm on „Legend bändist nimega stardust brothers”. Tegemist on 1985. aastal valminud kultusfilmi taastatud versiooniga – ning ühtlasi linateosega, mis alles nüüd jõuab rahvusvahelise publiku ette. „Paradiisi fantoomist” ja „Rocky Horror Picture Show´st” inspireeritud pöörane lugu kahest keskpärasest muusikust, kellest vormitakse ühe nädalaga kaksikutest superstaarid, keerab mõnuga vindi üle, võtmata end hetkekski liiga tõsiselt.

Ulmesõpradele on aga kahtlemata kõige huvitavamaks retroprogrammi osaks Õhtu koos Vladimir Tarasoviga.  Ehk HÕFF tutvustab esimest korda Eestis põhjalikumalt Vene teaduslik-fantastiliste animafilmide režissööri Vladimir Tarassovi loomingut.

Tänavu 80-aastaseks saanud vanameistri käe all valmis 1970.–1980. aastatel hulk linateoseid, mis käsitlesid kosmoseteema kaudu inimese hingeelulisi küsimusi, ühise keele leidmist, inimeseks olemist kõige laiemas mõttes.  Tarassov ise on nimetanud teadusulmet õhuaknaks, mille kaudu sai ennast realiseerida vabamalt ja julgemalt kui teistes žanrites, animatsiooni aga inimkonna esperantoks. Haapsalus jõuab ekraanile viis Tarassovi filmi: “Kauboid linnas” (1973), „Kontakt” (1978), „Tagasitulek” (1980), “Nööp” (1982) ja „Mäekuru” (1988), mis kõik kuuluvad tema tuntumate sekka ja temaga vestleb Jüri Kallas.

Ning olemegi jõudnud ekstreemfilmide programmi kus tuleb näitamisele  „Märtrid”. Kui prantslaste küllaltki väike film “Märtrid” (linastunud varem ka PÖFFil) esmakordselt Cannes’i filmifestivalil 2008. aastal rahva ees linastus, oli see kuuldavasti tekitanud publikus samavõrra suurt vastiskustunnet, kui 1997. aastal Michael Haneke’ “Funny Games” ja 2002. aastal Gaspar Noe “Ümberpöördumatu”.

Ilmselt avaldab HÕFFi meeskond peatselt ka ülejäänud filmide nimed, kuid juba praegusegi valiku pealt saab kindlasti üht-teist öelda ning vaatamisnimekirja lisada.

Osta endale festivali pass SIIT, piletid tulevad 5ndal aprillil müüki.

Päeva materjal Wikipedias, veebruaris 2019 (Taivo Rist)

KUU ULMEOLEND: Uputus (25. veebruar)

Uputus on parasiitlik tulnukas, keda esmatutvustati 2001. aasta mängus "Halo: Combat Evolved". Hiljem näidati teda teisteski Halo mängudes. Uputus nakatab iga piisavalt suurt mõistuslikku eluvormi, muudab selle algul liikumisvõimetuks ja siis võtab selle keha üle. Ta pöördub vaenulikuks

eesmärgiga end paljundada teisi olendeid tappes ja tüüpiliselt kasvavad tal kuskilt kombitsad välja, et teda saaks silueti põhjal ära tunda. Toodetud on ka selleteemalisi nukukesi, kus igal nukul on kaks olekut: nakatumata ja nakatunud. Greg Bear kirjutas 2011–13 Uputusest triloogia, BAASi pole seda

aga kantud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Flood_(Halo)

KUU ARVUTIMÄNG: "Final Fantasy VIII" tegelased (11. veebruar, avaldamise 20. aastapäev)

Nime järgi küll viimane, ei olnud kaheksas osa sugugi finaal. Kuidas sa lõpetadki ära, kui see oli 1999. aasta enim müüdud arvutimäng ja eelmisest seitsmest äriliselt edukam. Graafika oli kindlasti paremaks läinud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Characters_of_Final_Fantasy_VIII

KUU SERIAAL: "Tume ingel" (28. veebruar)

Ameerika küberpunk-teleseriaal ja selle peaosa oli Jessica Alba läbimurderoll. Tehti 2 hooaega 43 episoodiga. Alba mängis geneetiliselt täiustatud supersõdurit Max Guevarat, kes põgenes sõjaväe salalaborist ja asus elama postapokalüptilisse Seattle'isse, kus püüdis elada tavapärast ja rahulikku murdvarga elu. Seda takistas sõjavägi, kes pidas teda oma varanduseks ja kelle eest Max pidi põgenema. Režissöör oli James Cameron ja Max Guevara on üks paljudest Cameroni tugevatest naistegelastest, kellest esimesed olid Sarah Connor ja Ellen Ripley. Kolmandal hooajal pidi Max päästma inimkonna, aga seda ei vändatud. Kriitika oli positiivne, aga auhinnad ja nominatsioonid tulid põhiliselt Jessica Albale, eriefektide tiim sai ka midagi, ülejäänud jäid üldiselt ilma.

https://en.wikipedia.org/wiki/Dark_Angel_(2000_TV_series)

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: feruljoteerium

Elas 70 miljonit aastat tagasi ja kuulus imetajate hulka. Kaalus umbes 70 grammi. Temast on säilinud paarkümmend hammast, neist ülejäänud ½–3 mm pikad, aga üks 4 cm pikkune. Vaat selline elukas. Ja siis kukkus taevast suur pomm ja saurused surid välja ja feruljoteerium koos nendega. Tänapäeva loomade seas ei ole tal lähisugulasi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ferugliotherium

KUU TEADLANE: Barry Voight

1980. aastal ennustas, et St. Helensi mägi Washingtoni osariigis hakkab purskama. Inimesed ei uskunud. Kuu aega hiljem purskaski. Need, kes ellu jäid, hakkasid uskuma. 1996 ennustas, et Montserrat' pealinn Plymouth mattub lähedalasuva vulkaani laava alla. Valitsus evakueeris pealinna ja 1999 tabaski seda mitme meetri kõrgune laavavool. Pealinnaks jäi endiselt ja Plymouth on maailma ainus pealinn, kus ei ela ühtki inimest.

https://en.wikipedia.org/wiki/Barry_Voight

KUU PILT: peeretamisvõistlus

Maal on 10 m pikk ja 30 cm kõrge. Meenutan, et jaapani joonistusi vaadatakse paremalt vasakule. Jaapanis leidub küla, mille elanikud on meisterpeeretajad. Puuplangule peeretatakse auk sisse, peeru jõul lendavad õhus koerad ja kassid ning hobune koos ratsanikuga peeretatakse kummuli. Leiutatakse ka peerukahur: kõigepealt tuleb koti sisse peeretada ja kotisuu kinni siduda. Kui siis kotisuu lahti päästa, kärgatab võimas peer. Peeru jõul langetatakse isegi puid. Ainult mütsid jäävad inimestele pähe, need ei lenda kusagile. Lõpuks peeretavad kolm meest ja üks naine ühisel jõul isegi maja ümber. Pealkirjas on küll võistlus, aga võitja vist ei selgu. Võidab sport?

https://en.wikipedia.org/wiki/He-gassen

KUU LOEND: "Firaxis Gamesi" toodetud mängude loend (22. veebruar)

"Firaxis Games" on USA mängutootja, mis asutati 1996 nime all "Firaxis Software". Seni on ta tootnud 22 mängu, põhiliselt Windowsi personaalarvutitele. 10 neist kuulub "Civilizationi" sarja, 9 Sid Meieri sarja ja 2 X-COM-i sarja.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_games_by_Firaxis_Games

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Juurdelõikaja Toržokist" (2. veebruar)

Nõukogude 1925. aasta film, üllataval kombel täitsa naljakas. Pikkus 58½ minutit. Mõeldud oli see nõukogude riigiobligatsioonide reklaamfilmiks, aga juba algusest peale väljus ta reklaami raamest, lõpuks ei ole obligatsioonide roll kuigi suur. Tänapäeval on filmil etnograafiline tähtsus 1920-ndate eluolu kujutamise tõttu ja naljad on ajahambale enam-vähem vastu pidanud. Mitme tuntud näitleja filmidebüüt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Tailor_from_Torzhok_(1925).webm

TEINE VANAFILM: "Bagdadi varas" (4. veebruar)

Douglas Fairbanksi hiilgefilm, pikkus 2 tundi 28 minutit. Kui 1924. Aastal oleks jagatud "Oscareid", kandideerinuks "Bagdadi varas" paljudes kategooriates: meespeaosaline (Fairbanks), meeskõrvalosaline (Sojin Kamiyama), naiskõrvalosaline (Anna May Wong), stsenaarium, kostüümid ja eriefektid. Ulmelistest elementidest on filmis lendav vaip (mida juhitakse joystickiga), tiivuline ja lendav hobune, kõikenäitav kristall, surnute elustamine, nähtamatuks muutev mantel – vaadake parem ise. Eriti vahva on see, et lendav vaip jätab seintele korraliku varju. Muide, Pärsia printsi mängib naisterahvas.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Thief_of_Bagdad_(1924).webm

KOLMAS VANAFILM: "Politsei aastal 2000" (17. veebruar)

Prantsuse 1910. aasta ulmefilm sellest, kuidas näeb välja ja töötab politsei aastal 2000. Pikkus 4½ minutit. Mul on nähtavasti naljasoon vale koha peal, aga suurema osa filmist olin ma naerust kõveras.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:La_police_en_l%27an_2000_(1910)_.webm

Raamatuarvustus: Uno Veismanni „Peenemündest Baikonurini” (Joel Jans)

Venelaste kohta on öeldud tabavalt, et see on rahvas, kelle peamine tootmisvaldkond on katastroof. Ja kui nende ajalugu vaadata siis kõik paistab seda ka kinnitavad. Või siis peaaegu kõik, sest kosmoseprogramm on üks asi mille üle võiksid venelased tõesti uhked olla ja seda propageerida ning antud raamat vaid kinnitab seda tõika. Veismanni poolt ülesloetletud luhtunut katsetuste, tupikteede, rivaalitsemiste ja kulutatud ressursside (nii inim- kui materiaalsete) nimekiri on muljetavaldav. Ning asjaolu, et kõige selle kiuste suudeti püsida kosmosetehnikas pikka aega juhtiv riik tundub mulle nüüd peale lugemist ehk veelgi suurema saavutusena kui varem.

Laias laastus jaguneb raamat kolmeks osaks: Raketindus Euroopas teise maailmasõja eel ning. Vene raketitööstuse rajamine ning mandrivahelised raketid. Viimane on lehekülgede arvu poolest ka kõige mahukam ning ka õigusega. Sest ilma tungiva vajaduseta, leida mugav viis tuumapommi Ameerikasse transportimiseks, poleks ilmselt vene raketitööstust kunagi sündinud. Või kui veelgi täpsem olla siis poleks vene kosmoseprogrammi imet sündinud ilma Koroljovita, kes ehitas kavalalt  ballistilise raketi, mis sobis suurepäraselt ka sputnikute, loomade ja inimeste orbiidile tassimiseks. Ja eks mingis mõttes on Koroljov kogu selle raamatu peategelaseks ning oli kurb lugeda, kui vähe Nõukogude Liit ise oma geniaalsest konstruktorist hoolis. Sellest võiks siin näiteid tuua lehekülgede viisi aga ehk kõige kõnekam näide on see, kuidas nii Koroljov kui Glusko saadeti vangilaagrisse nende ülemuse pealekaebamise tõttu, kes polnud rahul, et konstruktorid ei soovinud kasutada tema propageeritud raketikütust.

Sergei Koroljov

Ka raamatu lõpp on üsna nukravõitu alatooniga ehk siis seal käsitletakse pikemalt Vene kuuprogrammi ja kosmosesüstikut Buran. Mõlemad olid hiiglaslikud saavutused, millede peale kulus hoomamatuid summasid ja inimtöötunde ning vähemalt Burani puhul oli saavutatu omal ajal taas pikalt lääneriikidest ees. Kuid lõpuks tõmbas lagunemine ja segane aeg kõigele saavutatule kriipsu peale ning viimane töökorras Buran hävis halvasti hooldatud angaari lae kokkuvarisemise. Pisut üritab seda tasakaalustada viimane peatükk, mis räägib Nõukogude Liidu kosmosepärandi tänapäevasest kasutusest aga ka sealt kumab läbi, et omaaegne hiilgus ei taastu ilmselt enam kunagi.

Õnneks pole sedalaadi melanhoolne toon siiski läbiv ja ehk kõige rõõmustavamad osad olid minule eelkõige need mis jutustasid Eestist ja eestlastest. Sest kuigi paljud peavad estronautlust jämedakoeliseks absurdiks näitab ajalugu seda, et vähemalt venelaste raketiprogrammi juures suudeti päris palju olulist ära teha. Ning siin ei saa me kahtlemata ümber insener Arvid Pallost, kelle ülesandeks sai lennukmürskude V-1 ja rakettide V-2 mootorite tundmaõppimine ja kes oli üks esimesi Peenemünde raketiuurimiskeskuse jäänustega tutvujaid. Saksamaal kohtas ta äsja vangist vabastatud Koroljovi ja Gluskod ja naasnuna asus ta tööle Koroljovi konstrueerimisbüroosse Podlipkis. Sellest võrsunud kuulsasse kosmosetehnika tootmiskoondisse Energija jäi Pallo tööle pensione minekuni ning isegi pärast seda. Kuid ehk kõige tuntum Pallo saavutus on osalemine Juri Gagarini ja German Titovi lendude maapealeses toetamises. Sellesse aega jääb ka tema legendaarseks saanud kangelaslik tegevus Siberisse kukkunud koertekabiini päästeoperatsoonil. Sellest viimasest on vändatud ka mängufilm „Tulnukate laev” (1985), milles Koroljovi mängis Oleg Tabakov ja Pallot Raivo Trass.

Teleradiomeetri Mikron katsetamine laboratooriumis. Vasakult Olev Avaste, Uno Veismann ja Charles Villmann.

Kuid ka Eesti enda territooriumil käis usin kosmoseprogrammidega tegelemine. Neist tuntumaks kohaks on kindlasti Tõravere, kus antud raamatu autori enda juhtimisel tegeleti 20 aasta jooksul Saljut kosmosejaamadele kolm eriliiki optika-elektroonika instrumenti, viimasest saab rohkem lugeda siit. Ent kosmoseprogrammidega tegelesid veel mitmed teisedki eesti asutused. Näiteks sai Tallinna tehas Dvigatel kosmose ja tuumatehnoloogia alaseid tellimusi. Tallinna polütehnilises instituudis konstrueeriti vedelike vooluhulga mõõtureid firmale Energija ning lisaks osalesid eesti insenerid ka kosmose-tuumareaktori projekteerimises. Vene kosmoselennuki Burani välimise keraamiliste katteplaatide all olev kõrget temperatuuri taluv vaipmaterjal oli aga toodetud tootmiskoondises Mistra. Ehk estronautluse vastastele toob see raamat kurbi uudiseid – eestlased on juba ammu raketiprogrammi juures kruve keeranud ning ma ei näe miks ei peaks see ka tulevikus jätkuma.

Vene kosmosesüstik Buran, allikas Wikipedia

Kui nüüd autorile ka midagi ette heita ja kritiseerida siis kohati jättis tekst liiga hakitud mulje. Mõningaid asju seletati mitmes kohas uuesti üle ning jäi mulje nagu oleks mõned peatükid pärit varemalt ilmunud artiklitest. Ka oleks võinud mõnes kohas ehk tõmmata kokku pikkade eri raketimudelite katsetuste üleslugemisega (kuigi samas annavad need hea ettekujutuse kui palju ikkagi tööd täpselt tehti) ning rõhuda rohkem raketiprogrammi ümbritsenud õhustiku ja sündmuste kirjeldustele. Mõningad neist, nt esimese tuumaraketi starti ümbritsenud pinge või siis Nedelin katastroofi kirjeldused annavad minu arvates just kõige paremini edasi Nõukogude raketiprogrammi olemust.

Kuna aga Reaktor on ikkagi ulmeajakiri tooks lõpetuseks veel ära ühe lõbusa hetke, mil ulme ja reaalsus ristusid. Algne Nõukogude liidu raketipolügoon asetses nimelt Kapustin Jaris mis paiknes omakorda Stalingradi lähedal. Ja nimetust Kapustin Jar ei tohtinud loomulikult mitte kusagil suhu võtta. Seega pole imestada, et valveteenistused viis sokiseisundisse üks Artur C. Clarke ulmejutt, milles seda mainiti. Kõige halvem oli see, et nimetatud jutt ilmus vene keelde tõlgituna raamatus "Kuutolm" – ja just NL-i kodanikud ei tohtinud sõjaväe polügooni asukohta teada! Raamatu toimetajad ning tsensorid seda ei teadnud ja lasid neile tundmatu kohanime läbi.

Segavereline koomiksimaailm: Power Nap (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Märtsis heidame pilgu veebikoomiksile Power Nap (“Uinak”). Koomiksit loob Mehhiko autorite tandem Maritza Campos ja kunstnik Bachan ning see ilmub poolregulaarselt aastast 2011 (väljakuulutatud ilmumisgraafikuna on kirjas “kuidas juhtub”). Koomiksi sisukorra leiab SIIT. Uinaku-loos tuleb taas tegemist unenägude maailmaga. Erinevalt aga detsembris vaadeldud “Puhahännaunenäost”, tegutsevad siinsed inimasukad mitte idüllilises Põhjala külakeses, vaid pesuehtsas suurlinna-düstoopias, mille juurde kuulub ka vastav troobistik: südametud suurkorporatsioonid ja surmmõttetud tööülesanded, olmerõõmudes käestlibisev indiviidi-autonoomia ja hiiliv teadmine, et kuskil kulisside taga on midagi väga viltu.

Südametu suurkorporatsiooni raudne haare.

Loo keskmes on luuserist kontorirott Drew Spencer, kelle tööks on paberite klammerdamine (ja ei midagi muud), ja kelle päeva tööväline osa möödub sisse magades, töökoha vahet reisides ja lennult kohvijooki larpides. Teiste kontorirottidega võrreldes on ta elu veel jupp maad raskem: enamus inimesi on unetunnid asendanud puhta ja kuiva sinise tabletikesega ning seilavad katkematul tootlikkuslainel ja neid, kes päriselt magama peavad (nagu Drew), nähakse ja koheldakse paariatena.

Uinumine omal riisikol

Hullem on see, et unedes tülitavad magajaid igasugused jõledused, *veel* hullem aga, etneed jõledused murravad läbi ka tavamaailma. Selliste ilmutuste ohjeldamiseks on ette nähtud unes-võitlejate salgad (või “uinakujõud” - kui püüda koomiksinime ingliskeelse sõnamänguga kaasa minna). Drew satub nende sekka, kui talle tehakse ahvatlev ettepanek - töö juures magada ja selle eest palka saada. Väikse lisatingimusena tuleb pea külge toppida kahtlane ämblik-vidin. Taas unerüppe vajudes selgub vidina kasulikkus: “teisel pool” saab tavamaailma-mökust võimekas (kuigi kogenematu) unesõdalane, kes koos teiste endasugustega košmaaride vastu võitleb.

Võitluse tulemused võivad varieeruda.

Niisugusest unest eelkirjeldatud argipäeva ärkamine on muidugi paras pettumus ning Drew otsustab teha isetegevust ja ajab ühele unemutukale küüned taha, et öiseid seiklusi kodus jätkata. Vastleitud unevabadus satub aga kohe löögi alla, kui Drewunes peaaegu maha lüüakse ning peab pääsemiseks unemutuka ära lödistatama. Seepeale asub ta (kõikidest keeldudest üle astudes) kolleege-unesõdalasi päriselust üles otsima. Üks neist - krooniliselt mossis Lilian - teeb samas korporatsioonis sama nüritööd kui Drew ise ja on vastumeelselt nõus juttu ajama.

“Krooniliselt mossis” oli leebelt öeldud.

Teine võimalik kolleeg - kontorihoone koristaja - putkab eest, sest Drew rikub kontakti otsides rämedalt “uinakuklubi” reegleid. Tavamaailmas ei tohi nimelt unesõdalased üksteisega liialt lävida, sest see põhjustab reaalsuselõhesid, mille kaudu igasugu ebasoovitavat košmaar-elementi sisse voogab.

Nagu ikka seda tüüpi lugudes, on platsis ka hämarate jõudude esindajad, kes iseenesestki mõista teavad olukorrast enam kui peategelased.

Hämarate jõudude esindajad.

Kuigi Drew püüdleb üha enam unemaile, koguneb iga uinakukorraga ka probleeme juurde.

Muuhulgas selgub, et keegi tiimi sees töötab vist teiste vastu (nagu ikka!), ka ei ole siiani teada, kes tõmbab niite, ja kui kaugele jäneseurgu tuleb niiditõmbaja leidmiseks ronida.

Siis avastab Drew kolleegi-koristaja isiklikke märkmeid uurides, et suure osa unesõdalaste tugisüsteeme (sealhulgas meie sümpaatsed sarvilised) on too vennike lihtsalt ette kujutanud. Sellest poleks vigagi, aga vennike ise kaotas hiljuti pea - otseses mõttes.

Tagatipuks murrab päris-ilma läbi Drew sõdalas-pool, kui laboritingimustes sügavasse unne viidud Drew päriselt surma saab (unes-päriselt, tähendab).

Praegu on lugu jõudnud faasi, kus kõikvõimalikud viltuminekud hakkavad katastroofiks kulmineeruma ja tegelased avastavad aina uusi viise reaalsust nässu keerata (väike kohaliku tähtsusega tulekahju, ülelinnaline košmaarideparaad, spontaanne tapatalg), aga õpivad tundma ka oma võimete tegelikku ulatust (võrgutav punapea, kellelt Drew esimeses peatükis haledasti korvi sai, oli ta enda ettekujutuse vili) ja püüavad lahenduse nimel koos töötada.

Power Nap sobib mu arvates nautimiseks lugejale, kellele on mokkamööda jõuline kunstistiil ja pulbitsevad kaosejõud, ning kes lugemisega ei kiirusta. Ilmselt tuleb kasuks ka väike vandenõu-soolikas. Need, kellele meeldib lugude seesmisi süsteeme üle-analüüsida, saavad taas tudeerida vastavatTvtropes’ilehte.

Koomiksi esimesi numbreid ja temaatilisi postreid saab tellida ka trükikujul: www.powernapcomic.com/shop.html, samuti postitatakse uudiseid ja lisamaterjali Facebook'i fännilehele.

P. S. Seekordne koomiksijutt sai lühem, sest jutuvõistluse tähtaeg ja muud pikemad kirjatööd on minult röövinud unerahu (höhöhö!) ja tõrkestanud kõnevõime. Järgmises numbris kirjutame taas põhjalikumalt!

Raamatuarvustus: Tuuli Tolmovi romaan „Neetud taevakivi” (Agur Tänav)

Tuuli Tolmovi teine romaan viib meid võluvasse Eesti pronksiaega. Romaanis on see aeg, kus Maal lõpetab oma igavikulise lennu Kaali meteoriit. Taevakivi kataklüsmiline saabumine ei löö segamini mitte ainult Saaremaa maakamara, vaid kõigi siinkandi inimeste, loomade ja varjuvalla olendite elud.

Lugu ise toimub aastaid pärast kivi saabumist, kui selle hukatuslikud mõjud maagilisele maailmale jõuavad lõpuks ka mandri-inimesteni. Loo peategelasteks on noormees nimega Aulemb ja tema kaaslased, kes kogunevad, et kurjale väele vastu seista.

Mis mulle romaanis väga meeldis, oli selle rohke mütoloogiline maailm. Iga puu, iga kivi, iga laugas ja veesilm oli asustatud. Selle elust tiine maailma õhkkonna korralik aduma hakkamine võttis mul lugedes veidi aega. Kui see aga lõpuks kohale jõudis, siis nautisin iga mütoloogilist ilmingut. Kangelased kistakse kohe raamatu alguses süngetesse sündmustesse. Jalamaid on selge, et tegemist ei ole ajaloosugemelise romaaniga, mis on kosmeetiliselt võluvikuks meigitud, vaid korraliku imeulmelise teosega. Kui võrrelda, siis Michael Moorcocki Elricu lood on umbes samas laadis. Maailm on sama sünge, haldjad sama julmad. Suurim erinevus seisneb peategelaste maailmasuhtumises. Peategelased on nooremad ja kuigi juhtumised neid muserdavad ning retk on karm, siis pulbitseb kangelastes esimesel võimalusel taas esile nooruse rõõmsameelsus.

Mõnele võib mõjuda eemalepeletavalt, kui ma ütlen, et see rõõmsameelsus väljendub sellises noortekomöödiate killurebimises, kuid käesolevas teoses ei mõjunud see mulle kuidagi eemalepeletavalt. Vastupidi, see oli mõnus vaheldus süngele ja karmile igapäevale, milles kangelased retklesid. Minu jaoks oli see usutav, sest selline killurebimine ei ole mingi ameerika tänapäevase kultuuri leiutis, kuigi hetkel tuleb seda kõige rohkem just meerikamaa filmidest ja raamatutest. Ka nõukogudeaegses eesti ja teiste sotsialismimaade noortekirjanduses on alati ja ajast aega killurebimist ja nalja olnud. Noh, kui välja arvata Pavlik Morozovi tüüpi kirjandus.

Kuid ühte pean küll autorile ette heitma ja see on sõnakasutus. Andrzej Sapkowski “Nõiduris” kasutavad tegelased samuti üsna kaasaegset keelt ja mõisteid, kuid seal esitatakse seda iidse kultuuri ja tohutult arenenud teaduslikkuseni küündiva maagia taustal, kus igal sammul on ülikoolid ja tuhat aastat maagiateadust arendanud maagid. Pronksiaegses Eestis, kus elu näidatakse üsna maalähedasena, on aga imelik lugeda talupoiste suust sääraseid sõnu nagu manipuleerima, terror jne. Kulmu pani ka kergitama see, kui nad kasutasid ajaühikutena minuteid ja tunde, ometi ei mainitud kunagi milliste imeliste kelladega nad seda aega nii täpselt mõõtsid. Kauguste tähistamises käis aga pidevalt läbi meeter. No tühja kah, alguses see häiris tublisti, kuid lõpuks pigistasin selle peale silma kinni ja nautisin kampa, kelle Aulemb oli retke lõpuks kokku ajanud.

Kui ma küsisin oma 15-aastaselt tütrelt, et kuidas temale raamat meeldis, siis vastas ta, et muidu oli hea, aga lõpp rikkus kõik ära. Selleks, et sisu mitte liialt paljastada, ei hakka ma täpsustama, mis see täpselt oli, mis kõik ära rikkus, kuid ütlen, et minule mõjus see pigem vastupidi. Mulle meeldib, kui autor paneb loosse ka väikseid jõnkse sisse, mitte lugu ei lähe sirgelt lõpuni nii nagu alguses on maha öeldud.

Raamatuarvustus: „Takerdunud maa“ - Paolo Bacigalupi ja Tobias S. Buckelli lühiromaanide kogumik (Ander Skarp)

Kujuta ette, et sa elad maailmas, kus elu on läbi põimunud maagiast – seda kasutatakse kõigeks – alustades grandioossetest pilvedesse mähkunud lendavate losside loomisest võlukunsti meistrite poolt, lõpetades igapäevamaagiaga lihtsate talupoegade poolt – maagia, mis ravib nohu, maagiline vormel, mis hoiab puusepa peitlit korralikult soones ja ei lase käel väriseda... Maagia on kõikjal ja see on nagu vesi, mida inimorganism vajab elamiseks. Aga kujuta ette ka seda, et iga kord, kui keegi kasutab maagiat, toidab selle vägi väetisena okasvääti – pea hävitamatut umbrohtu, mille kergeimgi puudutus on mürgine ning paneb ohvri aegade lõpuni magama. Nagu okasroosike, ent selles loos ei saabu lõpus võluvat printsi – selles loos teeb loodus oma töö ning magava keha saavad lõppeks enesele Kpala lapsed – kõik mõeldavad ja mõeldamatud putukad-mutukad ja muud lagundajad, kes hoolitsevad loodusliku tasakaalu eest.

„Takerdunud maa” koosneb neljast loost, mis pärinevad kahe kirjaniku sulgedest ning nendes lugudes tutvustatakse meile maad, mida on tabanud hirmus saatus. Ei – mitte okasväät, mis on surmav, mis tungib kõikjale ja mida on pea võimatu hävitada. Ei, üldsegi mitte okasväät. See hirmus saatus on hoopis inimene ise koos kõigi oma inimlike pahedega. Vaid inimene saab olla see, kes hävitab kõik oma teel ning mõistab terved sugupõlved hukatusse, et iseenda ambitsioone täide viia. Ja mille nimel? Kelle nimel?

Alkeemia ei ole maagia

Kogumiku esimene lugu „Alkeemik” ilmus eraldiseisva raamatuna 2012 aastal samuti Orpheuse Raamatukogu sarjas. Tundub, et kohalikule ulmefännile raamat meeldis ning terve trükk sai läbi müüdud. Alkeemik jutustab meile loo Khaimi linnas elavast endisest rikkast käsitöölisest, kes üritab leiutada alkeemia abil vahendit surmava okasväädi tõrjumiseks. See tal ka õnnestub ning isegi niivõrd hästi, et pelga tõrjumise asemel suudab tema leiutis okasväädi täiel määral hävitada. Juure otstest väätide otsteni, koos seemnete ja okastega. Ent nagu ikka säärastes lugudes, on ka seekord headusele vastandiks olemas kurjus. Maailm peab olema tasakaalus, maagia kasutamine tuleb okasväädi hinnaga ning heateod saavad alati karistatud kuritegudega.

Siinses loos saavad protagonistlike tegude tegijatele vastukaaluks selle ülesande oma kaela linnapea koos oma nõuandja Majister Scacziga. Esimest kannustab lihtlabane inimlik võimujanu, teist aga soov olla maagia ainuvalitseja selles maailmas, kus tavainimeste jaoks on igasugune maagia kasutamine surma ähvardusel keelatud. Tavainimene maagia abil ravitseda ei tohi, majister lendavaid sildu luua tohib. Tavainimene maagia abil enda tööd edendada ei tohi, majister aga omale hõljuvaid linnu manada tohib.

Tänu alkeemikule saavad need kaks oma käsutusse pea piiramatu võimu tagava leiutise – sinise suitsu, mis kleepub kõikjale, kus on kasutatud maagiat, värvides salajased maagia kasutajad siniseks. Pärast linna puhastamist kõikidest seaduserikkujatest, on Khaimi linna läbiva jõe voolud verest sama punased, kui tänavad on suitsust sinised.

„Tänavatel voolas veri. Minu vanglas räägiti, et Linnapea koda oli sellest punasem kui päikeseloojang. Okasväädikuhjades põlesid laibad ja küpseva liha rasv segunes tuleriitadel väätide kollaka suitsuga, mis kattis kogu taeva. Hukkajal oli nii palju tööd, et mõnel päeval tuli kurnatud kirvekeerutajale veel teine ja kolmaski appi kutsuda. Mõnikord ei hakatud isegi avaliku vaatemänguga vaeva nägema.” (lk 55)

Ja kui lugeja nüüd mõtleb, et kas headus saab tasutud ja kurjus võidetud, siis see ei ole selline maailm. Siin on hea, kui peategelane eluga pääseb. Aga kurjus võimutseb edasi, sest headust ta võita ei suutnud. Nad jäävad kestma ning loodetavasti saame mõnes tulevikus ilmuvas loos teada, mis alkeemikust ja tema perekonnast edasi sai. Khaimi linna, mida tollest päevast alates kutsuti ka Siniseks linnaks, tuleme aga juba üsna pea tagasi, sest aeg-ajalt mõni lihtrahva seas ikka libastub ning värvub ilusasti siniseks. Sellisel juhul on tarvis hukkajat.

Legend Hukkajannast

Kogumiku teine lugu „Hukkajanna” meeldis mulle isiklikult neist neljast kõige rohkem. Selles loos on olemas kõik, et olla suurepärane jutustus – seiklus, draama, huvitavad karakterid, lahingud ja törtsuke elutervet feminismi. Naine, kes saatuse tahtel oma haige isa asemel hukkaja kirve kätte haarab ning linnaväljakul vaese maagiakasutaja peajagu lühemaks teeb, avastab ühtäkki, et tema kodu on rüüstatud, isa poolsurnud ning kaks poega rüüstajate poolt kaasa viidud. Raske hukkaja-kirves käes, asub kartmatu naine rüüstajaid jälitama ning esimese kokkupõrke tagajärel leiab ennast rännakult, mis muudab nii tema, kui ka terve selle piirkonna inimeste elu igaveseks. Või vähemalt ajutiselt igaveseks.

See on huvitav, kuidas kirjanik suudab panna meid uskuma täiesti jaburaid seoseid, mis loo kangelast saadavad, samas aga demonstreerides suurepäraselt sõna jõudu ja väge, eriti, kui seda kannustab lootus. Inimeste vajadus uskuda ja loota.

„Jutud ei vasta kunagi tõele. Jutud on kuulajatele, Tana. Ja tegelikult loeb vaid see, mida kuulajad neist juttudest arvavad.” (lk97)

Tänu levivatele juttudele, mis telefonimängu sarnaselt üle maa levides lumepallina üha hoogu juurde saavad, näeme, kuidas loo kangelane algul vastumeelselt, ent hiljem üha enam ja enam oma uue tiitliga harjudes teeb läbi rännaku, mille käigus saab meeleheitest kannustatud emast julge ja inspireeriv vabadusvõitleja. Tema seesmine areng ei ole tavapärane enese leidmise tee. Lõpptulemusena ei saa tema soovid täidetud, ent temas võtab maad seesama usk ja lootus, mis kannustas lihtrahvast levitama müütilisi jutte Hukkajannast.

„Need naised sinu müüri taga – neilt oled sa röövinud nende elu. Neil pole elada enam millegi muu kui kättemaksu nimel. Nende tütred, pojad ja abikaasad on läinud. Nende talud on

maha põletatud, nende elatisvahenditest pole järel muud kui vaid kivipraht. Nad on elavad surnud ning neid paneb liikuma vaid üks – kättemaks.

/…/

Ära unusta, see armee tervitab surma, sest see tähendab, et nad leiavad vähemalt mingigi rahu, mis neilt röövitud on! Suudad sa võidelda armeega, mis on loodud oma perekonna kaotanute valust, Ixilon?” (lk 139)

Khaimi armetud lapsed

Kogumiku kolmas lugu „Khaimi lapsed” tundub esmalugemisel ülejäänute seas justkui võõras element – niivõrd teistsugune on selle loo ülesehitus, õhustik ja tonaalsus. Hiljem aga tervet kogumikku tervikuna analüüsides saad aru, kuivõrd oluline see jutt tegelikult on.

„Khaimi lapsed” räägib loo sellest, milline on okasväätidest laastatud maailm laste silmade läbi. Me näeme noore poisi võitlust iseenda ja kõigi teistega, et päästa oma väike õde, kes pärast okasväädi suudlust sügavasse surmaunne vajus. Me näeme Alam-Khaimi – linnaosa, mida asustavad põgenikud ja ühiskonna põhjakiht, kus inimeste elu koosneb hommikust õhtuni okasväädiga võitlemisele, et võita tagasi maad rikastele hertsogitele. Me näeme inimeksistentsi kõige masendavamat ja lootusetumat olelemist, tühja töö tegemist ja seda kõike mille nimel? Nendel inimestel pole tulevikku, nad lihtsalt on – nad teevad seda, mida teevad, et hoida enesel eluvaimu sees. Ja see, mida nad teevad, on suhteliselt mõttetu.

Meie loo kangelane ei soovi ja ei suuda teha oma õele halastuslõiget, kuigi ta teab, et sellest surmaunest ei ärgata ilma maagiata. Ent lootus jääb ja just tänu sellele lootusele kaotab ta oma õe keha. Teda haarab hirm, sest ta teab, et tema õde on muudetud nukuks „pehmete silmadega meeste” pruukida.

“Mop põrnitses kokkukuhjatud kehasid. Ta oli nende arvukusest rabatud. Ta nägi ühte tüdrukut okasvääditöölise nahkrõivastes, must juuksepuhmas kapuutsi alt väljas. Ta jooksis karjatades tüdruku juurde, aga kui ta maha põlvitas ja teda otsavaatamiseks pööras, vaatas vastu võõras nägu. (lk 179)

„Tubade rägastik muudkui jätkus. Igaüks oli täis okasväädiunes kehasid ja pehmete silmadega mehi, kes püüdsid nendega oma isu rahuldada.” (lk 180)

Ma lugesin loo lõppu kaks korda üle, et aru saada, millega see kõik lõpeb. Ma saan aru, et kirjanik üritas jätta otsi lahtiseks – justkui oleks positiivne, ent samas ka negatiivse varjundiga lõpp. Pahad said karistada, peategelane leidis üles oma õe ning õe keha muudeti kultusobjektiks, mida edaspidi valvatakse ning millele ei lasta halba sündida. Tundub justkui parim võimalik väljund ühiskonna põhjakihist läbi veetutele. Aga... me ei tohi unustada, et Kpala lapsed jõuavad kõikjale. Ja kui sa loo lõppedes sellele veel ei mõtle, siis järgmine lugu paneb i-le täpi peale.

Sepa tütre iseseisvumine

Buckellile meeldivad naiskangelased. Kui „Hukkajannas” oli peategelaseks hukkaja tütar, siis nüüd näeme sepa tütart. Kogenud meistrit, kes peab kuidagimoodi ellu jääma ja oma vanemad päästma Alam-Khaimi kõntsakihis, kus inimelu ei maksa tuhkagi, kus omad sugulased sind hõbeseeklite eest reedavad ning ülikud käituvad alamrahvaga nagu pudulojustega.

„Kas ma kartsin, et vanemad võiksid mind okasväädi ogaga torgata ja leebete silmadega mehe juurde saata? Ma ei teadnud seda. Ja see hirmutas mind. Sest ma ei olnud kindel.” (lk 226)

Kui „Alkeemikut” lugedes õppisime vihkama majistrit, kes tundus justkui õeluse ja kurjuse kehastusena, siis siin loos õpime põlgama, südamepõhjast põlgama, kohalikku hertsogi ja tema poega. Kirjanik manab ilmselge mõnuga meie silme ette inimkujud, mis igas teises olukorras tunduksid karikatuursete farssidena, ent Alam-Khaimi kontekstis tunduvad täiesti usutavana. Hertsog, kes raha ja mõjuvõimu nimel annab maagia kasutamise eest üles kogu oma suguvõsa ja ka naise ning on valmis silmagi pilgutamata ohverdama oma poja, on ideaalne näide hirmuäratavast pahalasest. See on pahalane, kelle motiive me ei suuda ette aimata, kes tegutseb lihtsalt kurjuse kehastusena, temaga ei ole võimalik jõuda mingisugusegi kokkuleppe või vaherahuni.

„Sepa tütar” on lugu ühe noore naise meeleheitest, võitlusest välise kurjuse ja sisemiste deemonitega, enesekindluse ja otsustusvõime tuleproov. Kõige tumedamatel tundidel laseb kirjanik oma kangelannal pöörduda ka prohvetite poole, et saada neilt mõnda taevalikku märki selle kohta, kuidas edasi tegutseda. Templis aset leidva valguses mõtleb lugeja aga õudusega, kas eelmise loo kibemagus lõpp ikka oli kibemagus, või lihtsalt kibe...

„Nahk prohveti pöidla all värises jälle ja mu suu vajus aukartusest pärani. Ja siis kukkus pöial küljest ära. Veri ja mäda voolasid käele, kui vaglad väänlesid ja põrandale pudenesid. Kargasin püsti.

«Jumalad!»

See polnud märk. Tema keha oli liiga kaua kasutamatuna lamanud. Ta võis ju elus olla, kuid maailma hiilivad ja roomavad elukad ei näinud seda sel kombel. Nemad nägid üksnes rahulikku

ihu.” (lk 250)

Maailmaloomise meistriklass

Maailm, milles meie nelja loo tegelased seiklevad, on põhjalikult läbi mõeldud. Meil on olemas ajalugu, meil on olemas kultuur ja mõttemallid, igal teol on loogiline põhjendus ja tagajärg, meil on olemas lugude seostatus ning iga järgnev kasutab eelmise loo käigus puudutatud aspekte. On meeldiv lugeda, kuidas kaks kirjanikku täiendavad üksteise mõtteid ning loovad ühiselt seda fooni, mille taustal oma kangelased tegutsema panna.

„Tema kindale klammerdus hulk kahvatuid väädiniite. Peenike ja kahvatu surm tema sõrmeotstel. Vapustav oli näha oma kindal imepeeneid ussikesi, kes kõik kibelesid talle surmasuudlust andma.” (lk 154)

Kui enne püüdsid ette kujutada maagiast täidetud maad, siis nüüd kujuta ette maailma, mille iga osa üritab sind tappa (Austraalia?), pole vahet, kas see on loodus või looduse kroon, kujuta ette meeleheidet, väljapääsmatut ängi, puhast vihkamist ja raevu, kujuta ette maailma, kus inimelu ei maksa mitte midagi ning ka elavad inimesed on kui surnud... ent siiski sooviksid elada selles maailmas. Olla osa selle maailma ajaloost ja müütidest, mida tulevikus paljud sugupõlved üksteisele pajatavad. Selline ongi Takerdunud maa.

„Ja nad võivad ju küsida, kust ma tulen. Ma ei räägiks neile, et tulen sinisest linnast. Räägiksin, et tulen vere linnast, ja ütleksin, et nad sellest eemale hoiaksid.” (lk 290)

Mida ma oskan lõpetuseks öelda? Mida üldse arvustajalt arvustuse lõpetuseks oodatakse? Soovitusi edasiseks käitumiseks? Mine ostma! Ära mine ostma! Millisele maitsele see raamat on mõeldud ja millisele mitte? Aga kust mina seda tean, kas sinu maitse on nii- või naasugune. Ma oskan öelda vaid seda, et mulle „Takerdunud maa” meeldis. Meeldib. Ja ootan pikkisilmi järjelugusid, sest nii Bacigalupi kui ka Buckell on lubanud oma kangelaste teekondi edasi kirjeldada. Seniks aga nautigem seda maailma, mida nad on senimaani jõudnud luua ja lugegem lihtsalt head fantaasiakirjandust.

Ulmkonnakroonika 03/19

Ulmestaar: Tiina Liinak

1. Mida huvitavat praegu loed? Soovitusi teistele lugejatele? Mida head vahepeal kinos vaadanud-mänginud oled?

Olen alati olnud korraga ühe raamatu lugeja. Viimasel ajal kipub aga olema nii, et ühest jääb väheks - aeg kaob, häid raamatuid ilmub nii palju, lemmikkirjanike ring aina laieneb. Niisiis on mul praegu käsil lausa neli raamatut:

*Hallgrímur Helgason “The hitman’s guide to housecleaning” - Peategelane on Toxic, horvaadi maffia palgamõrtsukas New Yorgist, kes peale 67. inimese mahanottimist peab USA-st kaduma ja tõmbab endale 68. laibaga lennujaamas kaasa preestrirolli Islandil. Hullumeelne raamat. Mitte midagi sellist, mida võiks ühelt Islandi raamatult oodata.

*Koidu Ferreira "Domineeriv värv. Must" - oi, kui kaua sai peale raamatu esimese osa, "Domineeriv värv. Tumepunane", seda teist oodatud! Lõpuks on ta ilmunud, hoogne ja särava fantaasiamaailmaga noortekas. Tulevikumaailm, kus maapinda katab vaid tuhk ja päike on päevasel ajal nii ere, et tapab kõik elava. Inimesed elavad maa-alustes baasides. Kuni avastatakse, et paralleelselt inimeste maailmaga eksisteerib veel teine maailm, mis on roheline ja lopsakas ja täis sõnulseletamatuid olendeid.

*Julian Barnes "Aja müra" ja Solomon Volkov "Tunnistus" - need on mõlemad Dmitri Šostakovitši elust ja et esimest paremini mõista, tuleks seda lugeda koos teisega (kui lugeja muidugi juba valmis Šostakovitši ekspert ei ole).

Kinole eelistan raamatute lugemist. Olen see, kes enne filmi vaatamist raamatu läbi loeb ja siis rõõmuga teisi valgustab, mis raamatus kõik teisiti (ja palju rohkem ning paremini) oli kui filmis.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Kui ma lugedes ümbritseva unustan, on see raamat hea.

Kui ma lugedes varbad surisedes "tooli serval" istun, on see raamat hea.

Kui ma lugedes mööda internetti tuhnin, et leida raamatus mainitud hooneid, maale, muusikapalju, vms. on see hea raamat.

Öeldakse, et ära hinda raamatut kaane järgi, aga mina hindan raamatut kui tervikut. St. köide, kujundus, lugu. See kõik peab omavahel klappima. Väike valge koer raamatu kaanel, milles räägitakse suurest mustast koerast, paneb mind raamatu tõsiseltvõetavuses kahtlema.

Oluline on ka keel, mida autor kasutab. Lugemine peab olema nauditav ja autoril peab olema peale suurepärase fantaasialennu (või hea faktitundmise) pakkuda ka huvitavat keelekasutust. See ei pea olema mugav lugemine, tekstiga harjumiseks võib minna aega, aga kui lõpuks õigesse rütmi jõuad, tunned, mismoodi kõik paika loksub.

Hea näide on Cormac McCarthy "Tee", mille rütmi sisseelamine võttis aega, aga mis pani mind seda raamatut mäletama ja maailmalõpu teemat kirjanduses armastama. Kui vähegi leian, loen raamatuid, kus maailma jääb vaid üks või mõned vähesed inimesed. Otsin selliseid lugusid. Esimene oligi McCormaci "Tee", edasi Armin Kõomägi "Lui Vutoon", Jacqueline Druga "10:37", Marlen Haushoferi "Üksinda maailmas", Thomas Glavinic “Öötöö”.

Eemale peletavad ilukirjandusliku raamatu sisuks olev poliitika, kehvad tõlked, halb või sarja keskel muutuv köide. Hoian eemale ka "ülemaailmsetest bestselleritest", sest nii mõnigi kord olen sellistes lugudes pettunud. Pigem otsin ja avastan vähemtuntud autoreid ja loen nende kirjapandut.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Kirjutan enda kolmest lemmikraamatust - kuna tegu on ulmeajakirjaga, siis unustan teised ja olgu need kõik ulmeraamatud.

1. Mart Sander "Lux Gravis"

Võib öelda, et ma alustasin selle raamatuga ühel õhtul täiesti pahaaimamatult, aga käest ma seda enam ära ei saanud ja uni sel ööl jäi lühikeseks. Raamatu tegevus liigub 383. aasta metsast 1037. ja 1691. aastate kloostritesse ja sealt juba 2345. aasta laboratooriumitesse. Lugu keerleb ümber Kivi, mis kiirgab nii musta valgust, et kottpime ruum kahvatub selle kõrval. Krüptis, kus Kivi asub, kohtuvad tuleviku, oleviku ja mineviku peegeldajad, sõnumitoojad ja vastuvõtjad, tulevikuinimeste eesmärgiks on ära hoida aastal 2345 koitev nullpäev. Muidugi on reetmist ja vandenõusid. Ja kõik see kokku on suurepärane lugemine!

2. Vladimir Voinovitš "Moskva 2042"

Noor kirjanik, kes on Venemaalt välja saadetud ja elab 1982 aasta Münchenis. Talle heidetakse ette, et tema raamatud on liiga realistlikud ja realism on kirjanduse eilne päev! Kirjutama peab ulmet, see on õige tulevikukirjandus. Ja nii pakutakse mehele võimalust istuda erilisse lennukisse, mis viib ta 2042 aasta Moskvasse. Uues Moskvas on ilma korra ja klassideta kommunistlik ühiskond, kus valitseb suur Genialissimus ise. Tervituseks hõigatakse "Slagen!", imestades "Oh, Gena!" ja ajalehti trükitakse rullikujuliselt, et need kohe peale lugemist saaks kenasti kabesotti (WC-sse) riputada.

Selline tore tulevikukommunismi raamat.

3. Michel Faber "Imelike uute asjade raamat"

Noor pastor Inglismaalt lennutatakse tundmatusse galaktikasse, kus asub planeet nimega Oaas. Eesmärgiks on oaaslastele Jeesusest rääkida. See on kummaline planeet, kus vihm ei saja, vaid tantsib taevast alla. Kus tuul laulab, õhk sahiseb, silm ei seleta midagi peale imeliku mulla ja selles kasvavate valgenuti põõsaste. Kusi on oranž ja vesi on roheline ning mesimeloni maitsega. Maaga peetakse ühendust kaigu abil, aga see muutub kiiresti tülikaks, sest uudised, mis koduplaneedilt saabuvad, on halvad.

Pinev raamat, mida lugedes ootad kogu aeg õudusi, mis tõenäoliselt kohe-kohe juhtuma hakkavad. Kosmos ju ikkagi!

On veel väga palju ulmehõngulisi raamatuid, mis mulle väga meeltmööda on olnud. Näiteks Blake Crouchi "Tumeaine" ja "Wayward Pines", Jana Vagneri "Vongozero", Karen Thompson Walkeri "The Age of Miracles" ja "The Dreamers", Emmi Itäranta "Vesi mäletab", Haruki Murakami "1Q84", Kersti Kivirüüdi etnoõudukas "Värav", John Wyndham "Trifiidide päev" jne.

Ma olen algaja ulmelugeja. Usun, et sel žanril on mulle hulga väga häid raamatuid pakkuda!

Näitus Tartu kirjanikest

20. märtsil kell 16.00 avati Eesti Kirjandusmuuseumi otsaseinal välinäitus Tartu kirjanikest. Näitus on mõtteline jätk fotograaf Alar Madissoni senistele välinäituste sarjale "Aknal I-III". Tegemist on (tõenäoliselt) ühekordse, kuid pikaajalise projektiga, näitus jääb üles 7 aastaks. Kui varasematel aknanäitustel on portreteeritud Tartu kultuuriinimesi ja TÜ professoreid (Küütri tänaval, von Bocki majal ja Eesti Kirjandusmuuseumis seinal), siis seekord on Eesti Kirjandusmuuseumi otsaseinale kinnitatud näitus kohaspetsiifilisuse tõttu Tartu kirjanikest. Üheksal aknal on kokku 38 kirjanikku, nende seas ka mitmeid ulmekirjanikke: Meelis Friedenthal, Reeli Reinaus, Maniakkide Tänav, Merca, Mehis Heinsaar, Jaan Kaplinski, Mika Keränen, Heiki Vilep, Juhan Voolaid, Vahur Afanasjev, Piret Bristol, Kristiina Ehin, Lehte Hainsalu, Indrek Hirv, Inga Ivanova, Andreas Kalkun, Mart Kivastik, Jüri Kolk, Janika Kronberg, Hasso Krull, Tiia Kõnnussaar, Aado Lintrop, Jaan Malin, Timo Maran, Krista Ojasaar, Carolina Pihelgas, Lauri Pilter, Aare Pilv, Siiri Pärkson, Maarja Pärtna, Anti Saar, Mare Sabolotny, Lauri Sommer, Jüri Talvet, Tiia Toomet, Urmas Vadi, Berk Vaher, Tõnis Vilu. Akende/fotode piiratud arvu tõttu ei olnud võimalik kõiki Tartu kirjanikke portreteerida ning piirduda tuli valikuga. Portreteeritavate valiku tegid EKL Tartu osakond ja Eesti Kirjandusmuuseum.

Tartu ulmikute teine reede

Pildistas Sander Vesik

Näitus „Excelsior! Marveli filmiuniversum 2008 -2019“

Algus Teisipäev, 26. Märts 2019 - 17:00 Lõpp Teisipäev, 23. Aprill 2019 - 20:00 Näitusega teeme väikese kummarduse juba üle kümnendi kestnud Marveli kinematograafilise universumi võidukäigule. Vaatame üle toimunu, peagi toimuva ning mõtiskleme superkangelaste tuleviku üle kinolinal.

Näituse koostajad Jana Raidma ja Irina Möldre.

Uudiskirjandus 03/19

Kuigi sa proovid olla hea

Triinu Meres

Triinu Merese uus raamat koondab kaante vahele kolm ulmelugu, mis kõik räägivad Kuuevalla kuningriigist, kus leidub küll meie maailma sarnaseid elemente, kuid päris ühist on võrdlemisi vähe. Peamiselt tuleb siin juttu inimeste rasketest valikutest, võitlust ja mõõgaga vehkimist on napilt, põnevust aga piisavalt. Nagu Merese varasemaski loomingus, tõusevad juttudes üles küsimused heast ja kurjast. Kuidas mõrva heaks teha? Kas pereliiget isegi teiste pereliikmete heaks ohverdada on võimalik? Või hea? Kas vajadus võidab tunded? Kas asju on ikka kõige mõistlikum lahendada mõõgaga? Autor on kasutanud ilusat, ehk vanamoodsatki keelt ning kõik lood õhkavad karmi põhjamaist romantikat. Triinu Meres on avaldanud luulekogu „Lagunemine” (2009), tema lühijutte on ilmunud mitmes novellikogumikus („Pikad varjud” 2015, „Mullast oled sa võetud” 2013, „Viirastuslik rügement” 2012). Merese romaan „Lihtsad valikud” võitis 2017. aasta Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel 2. koha (kahasse Eva Koffi romaaniga „Sinine mägi”) ja on pälvinud ohtrat tunnustust kriitikutelt.

Toimetanud: Marika Mikli

Kujundanud: Kärt Einasto

248 lk, pehme köide

Leegitsev rist

Diana Gabaldon

Võõramaalase sarja V osa 2. raamat.

Ajal, kui iseseisvussõjani jääb veel kõigest paar aastat, tabavad Põhja-Ameerika kolooniaid selle ajaloolise vapustuse esimesed eeltõuked, mistõttu Jamie Fraser kutsutakse rahvaväesalga eesotsas suruma maha Põhja-Carolinas puhkenud ülestõusu ja seega seadma oma elu ohtu, kaitstes kuningat, kelle peab hiljem – nagu ta teab – reetma.

Diana Gabaldoni „Leegitseva risti” teises raamatus sõlmitakse kokku mitu varasemat süžeeliini ning arutletakse, mil määral on üksikisikul võimalik ajaloo kulgu muuta. Otsekui selle väljaselgitamiseks lasevad loodusjõud ja vaenlased Fraserimäe asukatele osaks saada rohkeid ohte ja ränki katsumusi. Lugeja jälgib hinge kinni pidades, kuidas kujunevad peategelaste saatused.

Kirjastus: Varrak

Tõlkinud: Krista Suits

592 lk

Pimenev tasandik

Philip Reeve

„Surelike masinate” sarja neljas, viimane raamat.

Kui leedi Naga lennuk kahtlastel asjaoludel alla kukub ja tema ning teda saatnud Theo orjakauplejate küüsi langevad, satub kuus kuud kestnud vaherahu ohtu ning Rohelise Tormi ja Traktionstadtsgesellschafti vahel võib taas puhkeda sõda. Tänu õnnelikule juhusele päästab poisi Hester ning algab võidujooks ajaga, et leida leedi Naga ja viia ta intriigidest vaevatud pealinna. Samal ajal asuvad Tom ja Wren teele Londoni poole, mis kunagi ammu, „Surelike masinate” aegu, oli kardetuim linn Vahemere rannikust põhjala tundrateni. Nüüd on see mahajäetud elutu ahervare, kus võib aga peidul olla saladus, mis kurnavale sõjale lõpu toob. Ka stalker Fang on tegutsema asunud. Teda ei huvita, kumb pool võidab. Temal on hoopis suurem eesmärk.

Kirjastus: Rahva Raamat

Tõlkinud: Kristina Uluots

480 lk,

Maailmalõpugeneraator

Bobbe Peers

William peab üles leidma maailmalõpugeneraatori, enne kui on hilja!

William ja Iscia saadetakse Saharasse, et aidata võimatu arheoloogia osakonda väljakaevamistel. Keset kõrbe on maandunud suur salapärane kuul ja vaid William suudab lahendada koodi, mis selle avaks. Mis juhtub aga siis, kui ta sellega hakkama saab? Kas see käivitab katastroofi?

Iidse perepärimuse ja koodide abil ilmaruumist saab William jälile viimsepäevamasinale, mis ähvardab hävitada maailma.

Kirjastus: Helios

Tõlkinud: Annika Kupits

192 lk

Lincoln kaalukojas

George Saunders

Veebruar 1862. Ameerika kodusõda on kestnud vähem kui aasta ja president Abraham Lincolni üheteistkümneaastane poeg Willie on raskesti haige. Surm saabub mõne päeva jooksul ning Willie sängitatakse puhkama Georgetowni kalmistule. Kaasaegsete kirjelduste järgi käib leinast murtud president korduvalt üksinda krüptis poja surnukeha juures istumas. Niisugusele ajalootõele rajab autor ebatavalise, üleloomuliku sündmustiku: Willie Lincoln avastab end järsku kummalisest vaheilmast, kus surnud, keeldudes oma surma tunnistamast, kõnelevad, nägelevad, sekeldavad, kahetsevad ja kurdavad elusaatust.

Autori sõnul sisaldab teos üleloomulikke elemente, kuid on siiski eelkõige ajalooline romaan. Teoses, mis vormistatud teatraalse „mänguna häältele”, saavad lisaks elavatele ja kadunukestele tsitaatide kujul sõna ehtsad ning ka väljamõeldud minevikuallikad, esitades kokkuvõttes ajatu küsimuse: kuidas elada ja armastada teadmises, et kõik, mida me armastame, on määratud lõppema?

Kirjastus: Eesti Raamat

Tõlkinud: Lauri Saaber

400 lk

Draakon

Steven Brust

Vlad Taltose seiklused

Jätkuvad palgamõrvar Vlad Taltose seiklused maailmas, kus inimesed on allasurutud rahvas ja maailma valitsevad Dragaera võlurid. Vlad Taltose seikluste romaan „Draakon“ järgneb ajaliselt kohe romaanile „Taltos“ – Vlad on koos dragaeralaste Morrolani ja Alieraga naasnud Surnute Radadelt ja leiab oma hämmastuseks, et ta uued tuttavad pakuvad talle tööd ja raha ja seetõttu ka uusi huvitavaid vaenlasi. Ja oma veelgi suuremaks hämmastuseks leiab ta end äkki sõjaväljalt, viimasest paigast, kus üks endast lugupidav palgamõrvar olla tahaks. Vladil jääb üle loota vaid oma taibukusele ja oma teravakeelsele lohesarnasele kaaslasele – Loioshile.

Tahtsin minema teleporteeruda, või vähemalt joosta, kuid ma ei suutnud, sest, noh, ma lihtsalt ei suutnud. Mul oli mõõk, ja mul oli küllalt relvi kaasas, et jätkuks poolele Cropperi kompaniile (minu üksus, hurraa-hurraa). Meie ees oli Vaenlane, kes lähenes iga sammuga, ja paistis, nagu nad kavatseksid seekord meist üle marssida. Neid oli nii palju ja ma suutsin mõelda vaid: „Kui nad seda neetud mäge nii väga tahavad, las nad siis saavad selle.“ Siis, nagu asi poleks juba küllalt halb, kuulsin sõjatrummi põristamas signaali „Aeg elada“, mis tähendas, et pidime rünnakurivisse võtma. Arvan, et kapten oli otsustanud, et me pole kaitsmiseks küllalt tugevad, või ta igatses kuulsusesäras lahingusse ratsutada. Tahtsin hüüda teda idioodiks, kuid ma teadsin, et ta pole seda.

Kirjastus: Fantaasia

Tõlkinud: Eva Luts

Toimetanud: Leiger Luts

Kaanepilt: Meelis Krošetskin

Sündmuste horisont

Reaktori juttudest 03/12 (Tõnis Hallaste)

Ravitseja

Henri Hundu

Karjääri tegev kõmulehe reporter-ajakirjanik Signe on küll noor ja ilus, aga mitte piisavalt tema bossi jaoks, kes otsustab VIPide peole tuua noore praktikandi. Signe otsustab, et läheb teada-tuntud ravitseja Antsu juurde, kus käib nii mõnigi avaliku elu isik, ja saada sealt midagigi teada. Kui ta sinna tuleb, seisab ta ühel hetkel silmitsi vajadusega ümber hinnata oma senist elu.

Seda juttu lugenult tuleb mul pähe üks küsimus, mis mitte üldse ei puutu sellesse teksti. Kui küsitakse, kui hea on kirjandusajakiri, siis kummale on adekvaatsem osutada - kas selle kõige nõrgemale tekstile? Mu meelest oleks see õigustatud alles juhul, kui tahta osutada alumisele lävendile, näiteks kellelegi, kes ei julge saata oma katsetusi. Pigem osutaks parimatele tekstidele - et aeg-ajalt leiab selliseid sähvatusi, nii et tasub lugeda küll, leidjale vaevatasu lugemisrõõmu näol. See jutt mõjub mulle aga hea näitena Reaktori keskmisest tasemest. Headel kuudel ilmub paremaid jutte, kesistel kuudel nii häid ei tule (ja siis natuke põed), aga üldiselt tuleb umbes selliseid. Ei ole selline, millega Eesti ulme laulutuules taevani tõuseks üles igavikku omale otsima, aga pole ka selline, et selle ilmudes ja lugedes muretseks Eesti ulme mandumise pärast. Näide meie ulmeharrastajate aina jätkuvast elujõulisusest.

Jutust endast kah: vaheldusena mõjus, et kui oli ajakirjanik-külastab-posijat-lugu (reportaaž ühe muudetud nimega Vigala Sassi juurde), polnud too nõid mingi kreisi taat, kellele peale vaadates on tajuda, et siit saab segase loo haigest perverdist. Oh ei, täiesti rahulik ja kindlustunnet sisendav kuju. Nimigi täiesti tavaline Ants. Natuke järele mõeldes tajun, et võib-olla on kreisit posijat huvitavam konstrueerida - oleks üks reljeefselt eristuv karakter lugemisruumis, või keegi, kelle ilmumine elavdab kohe kogemuspilti. Samas, selle teksti piires oli huvitav vaheldus, et ravitseja oli lihtsalt üks lakooniline töömees kogu oma vaoshoitud tõsiduses.

Mu meelest polnud Antsu enese lugu väga hästi välja mängitud, tema minevik ja miks ta seda ravitsemisasja nüüd teeb. Miski oli seal info jaotamisel, mis ei muutnud selle emotsionaalselt mõjuvaks loopotentsiaaliks, kuigi selle aimus nagu oleks.

Üks mõte, mis pähe tuli lugedes - vahepeal ringles Twitteris või kuskil mujal sotsiaalmeedias väikestviisi nali, et kuidas käituvad ja mõtlevad naised meeste kirjutatud juttudes. Parodeeriti eneseteadlikku seksualiseeritust ja edevust. Tehti liialdatud näiteid stiilis “Kõnnin läbi toa, mu kitsas kleit rõhutamas mu tisse. Iga sammuga tunnen, kuidas tissid veidi hüplevad, ja naudin kõigi varjatud ja varjamata pilke endal. Võtan laualt klaasi šampust ja püüan seda juues mitte tissidele ajada. Tissid.” Kohati tuli kogu too värk meelde seda juttu lugedes. Teisel lugemisel tegin märke, et siinse peategelase eneseimetlus ja edevus kaldub sinnapoole, siis poolepealt tundsin, et teen autorile liiga. Siis aga leidsin jälle mingid viited sellele, nii et jah, kuigi Henri Hundu pole siinkohal lausa pervert, on ikkagi kuidagi veits liiga tajuda, et mees kirjutamas naistegelast.

Mulle olid sümpaatsed mõned ulmeelemendid - lõhnamaailm oli vaha, nagu ka Antsu loomkaaslased sel ravitsemisel, näiteks kassi roll selles. Idee sellest, et kui mõistus liigub eemale, ravib keha end paremini, on huvitav lähenemine. Pakub toredat kontrasti tavapärasele platseebolikule “me mõtleme endid terveks” - siin siis pigem, et me lahkume kehast ja keha pühendub täielikult enesetervendamisele. Ja mingi kontrast sellega, et tavaliselt lähenetakse ulmetekstides asjale nõnda, et keha segab vaimu, mitte vaim keha. Seega vaim väljub kehast ja saab tegeleda täielikult mingite abstraktsioonidega või Kõrgema Tõega.

Üks asi, mis mulle endale eriliselt ei sümpatiseerinud, aga mis polnud iseenesest kohmakalt välja mängitud ega midagi, vaid oli üksnes eetiliselt (või poliitiliselt?) kuidagi eba mu jaoks - see, kuidas käidi ümber abordiga. (Ääremärkuse korras ütlen: milline veider kokkusattumus, et siinsete ridade kirjutamise ajal on abordiseaaduse uuendamine uudistes, aga see ei puutu juttu “Ravitseja”, mis kirjutatud Hundu poolt ja loetud minu poolt enne seda poleemikat). Nimelt oli naise nimetamine mõrvariks tema abortide pärast üsna järsk ja kategooriline hukkamõist. Ja mulle endale miskipärast ei sobinud see. Nagu ka mitte see, et pärast noa keeramiseks lasti naisel kohtuda nende kahe lapsega, kelle ta jättis ilmale toomata. Aga ega ma saa konservatiivse hoiaku võtmist ühes poliitiliselt tundlikul teemal nimetada teksti veaks. Tuleb ikkagi kiusatus nimetada seda maitsevääratuseks - ja las ta olla.

6,5/10

Need on linnud

Margus Makke

Jutustaja räägib kellelegi, et too pilv, mida nad näevad, pole teps mitte tolm, vaid et need olevat linnud. Äkki kajakad. Aga vestluskaaslane ei tea, mis on kajakad. Noh, need sellised, kes meredel kalu püüdsid. Kas vestluskaaslane tõesti ei tea sedagi, mis on meri, mis kalad? Kas ta siis tõesti ei mäleta midagi enne aega, mil nad pärast kõige kuradile lendamise koopaisse läksid elama? Nõnda see jutustaja siis räägib...

Kunagi kuskil öeldi, et teadlane püüab teha kõigile mõistetamatut kõigile arusaadavaks, samas kui poeet püüab vastupidist. Võib-olla oleks vähem irooniline viis taolist mõtet sõnastada öelda, et poeet püüab igapäevast muuta üllatavaks. ‘

Seda silmas pidades on ulmekirjanik, teadlane kunstnike seas, küll iseäralikus rollis. Tema teha on kogemusele tabamatu muutmine sõnadega haaratavaks. Välja arvatud ehk sellises mikrožanris nagu see tekst. On kiusatus nimetada seda Platoni koopa narratiiviks. Vist pole päris täpne, aga küll passib praeguseks.

Sellises loos luuakse suur võõritus, mistõttu meile täiesti igapäevane on tegelastele võõras. See on lõbus jutustajapositsioon - kõige harilikumate asjade nimetamine sellisena, et ajab kukalt sügama, see on juba eos lõbus lugemine. Mul on tunne, et võrreldes tavalisega on siin üks suur erinevus. Siin ei võõritata mitte ühiskonda või muid pikkamisi enesestmõistetavaks muutunut - igasuguseid sotsiaalseid konstruktsioone -, vaid hoopis loodust ja ajamõõtmisviise.

Tahaks küll lugedes, et midagi oleks tekstis veel peale selle võõrituse naudingu. Okei, nad näevad linde - ja asi hakkab pikkamisi lahti hargnema. Aga see ei jõua eriti kuhugi, lihtsalt on kaotatud tavalise kummastatud kirjeldamine. Korraks mainitakse uue maailma uusi ajamõõtmisühikuid - sammud, lõke, kausitäis -, aga needki seal vaid selleks, et oleks lõbuga ära mainitud.

Ühesõnaga, tore mikrožanr sai valitud. Või jutustamislaad või milleks teda nimetada. Platoni koobas on ikka vahva, ilma näinud koopaelaniku meeleheitlikud katsed kirjeldada noile ülejäänutele seda hullust. Aga midagi võiks veel olla.

5,5/10

Musta reede söömaaeg

Helina Ravasoo

Kauge tuleviku eestlane Violette läheb vastumeelselt oma isa Rüani ja ema Sigridiga mingile mõttetule pidulikule õhtusöögile väikesele, nime vaevu väärivale asteroidilahmakale. Ema sõnutsi lähevad nad tähistama Kaido ja Kaia saavutusi Eesti esimesel koloniaalplaneedil, misjärel tähistatakse koos musta reede püha, nagu perekonnale kohane. Violette muidugi ei soovi, sealjuures seepärast, et Kaido ja Kaia lapsed Rob1n ja Al1ce on tehisinimesed. Mida ta ise aga ei tea, on see, et ka tema ise...

Minus ei tekitanud erilist vaimustust see kergelt neurootiline maailmapilt, milles ühelt poolt ollakse meeleheitlikult kinni rahvuslikes piirides (kui sööd keelatud toitu seapekki, oled tõeline eestlane), aga teisalt on mingi äärmuslik globalisatsioon nii kaugele läinud, et halloween’i ja valentinipäeva nimetatakse millekski tõeliselt traditsiooniliseks ja eestlaslikuks.

Aga samas, kui ma nüüd järele mõtlen, siis on siin mõeldud mitut nalja. Mustast reedest, sellest kõige pesuehtsamast konsumeristlikust hiilgehetkest, on saanud jõulude moodi püha. Numbritega nimed Al1ce ja Rob1n. Ja ka see, et Ryani nimi olevat eestistatud kujul Rüan. Need on naljaideed, mis kas õllepudeli või veiniklaasi taga või lihtsalt mingil ülemeelikul vestlusel võivad ehk muigama ajada, aga mu meelest ei aita need teksti kanda. Ühesõnaga, mulle ei tundu need eriliselt huvitavad ega kavalad naljad, aga küllap ma olen teistsuguse huumorimeelega.

Sellest tekstist saab välja lugeda seisukohavõtte, mis on täitsa huvitavad filosoofilises mõttes. Nimelt et kõigi selle teksti eestluse- ja tehisinimestenaljade juures jõutakse ikkagi lõpuks tõdemuseni, et isegi tehisinimesest võib saada eestlane. Oma eestlust tuleb ise täide saata. Lõppeks pole tähtis, kas halloween ja valentinipäev on eestlaslikud - tähtis on see, et üks tütar leiab oma isaga ühisosa eestlasena, süües seapekki. Mis sest, et suhkruga. Midagi on selles nunnut.

5/10

Viin ja margarita

Ander Skarp

Jaan näeb, kuidas aina enam ja enam süüakse molluskeid või austreid. Need on meeletult populaarseks toiduks saanud. Ka on kõigisse asjadesse lisatud rohkem kaltsiumi, kui inimkehal suudaks õigupoolest äragi kasutada. Kõik tema antropoloogialoengud on asendunud keemiaga. Ta püüab ise toituda nõnda nagu seni, liitlaseks selles Peeter, ent kõik ta ümber hakkavad rasvuma. Ja isegi viin polevat puhas - pitsi põhi venib nagu tatt. Millest see moehullus on alguse saanud ja millega see küll päädib...

Teate, üks inspiratsiooniallikas, millele osutab autor mitmeti, on vennad Strugatskid. Ma ei tundnud siinses tekstis mainitava sinise leiva järgi ära, mis jutust on põhiliselt šnitti võetud, aga sain teada ja lugesin läbi. Seejärel lugesin jälle novelli “Viin ja margarita”. Nii et ma olen lugenud Skarpi teksti enne Strugatskite raamatu lugemist, millel see nii-öelda põhineb, ning pärast. Ja ma ei teagi, kas see aitas mu muljet sellest novellist teha adekvaatsemaks või mitte. Mõni võiks arvata, et küllap muutis see mu hinnangu karmimaks, aga ausalt öeldes meeldis lugu enne Strugatskite lühiromaani lugemist vähem - nad andsid vähemalt mingi konteksti.

Alustuseks ütlen, et Strugatskid pole täielikult minu rida. Muidugi ma hindan neid kirjanikupaarina, kelle looming on ehedaks näiteks sellest, et värske pilguga kirjutatud raamat mõjub värske ja uuenduslikuna, millal tahes seda ka ei loetaks. Aga see lugupidamine ei väljendu sellises lugemisvaimustuses, mis näib paljusid teisi tabavat. Nii et võib-olla pole ma ka parim inimene hindama Skarpi tekste - kui mulle eriliselt ei meeldi juba see, mis on temal kaugeks paleuseks, siis kuidas peaksin hindama ta taotlusi ja mida saaksin üldse hinnata luhtumiseks?

Mul on tunne, et inspiratsioon ei peaks olema ühe tuju peegeldamine, vaid sarnase idee läbitöötamine näiteks teistsuguse lahendusega. Strugatskite lugu näitab ilmekalt - ja vägagi ambivalentselt -, kuidas looduse kuningapositsiooni kaotamine ei lähe inimestele korda, sest vastu saadakse senisest mõnevõrra parem elu. See on põhimõtete ja tegeliku elu kokkupõrge. Milles oli ka sinine vili, maomahla äraostmine inimestelt ja muu säärane teadusulmeline atribuutika, aga pigemini nagu ääremärkusena, žanri kinnitusena.

Siinses tekstis on too atribuutika toodud fookusesse. Täpsuse mõttes tuleb siiski öelda, et tegemist pole sama maailmaga (seega pole siin sinist vilja ja märkamatut sõda ja tulnukate ülemvalitsemist), vaid üleüldine meeleolu saab korratud. Filosoofilise liini asemel võib siinsest tekstist leida jooni Strugatskite lühiromaani emotsioonist. Näiteks peegelduvad siin Strugatskite loo ebamäärased ängid uute trendide suhtes (tolles maomahla andmine, siin molluskite söömine, kaltsiumi tarvitamine). Põhiline eristus on see, et siin leidub asjale põhjendus - tolles ei saagi aru, milleks neile maomahla, siin aga näib pärli sittumine andvat mingigi põhjenduse sellele ohjeldamatule kaltsiuminäljale, mis on kõiki tabanud.

Mind ajab ikkagi nurisema, et austrite-molluskite söömisest ja kaltsiumist sai kuidagi liiga seletamatult ainuõige osa igaühe söömisharjumustest. Kui peategelane küsib, millest sai alguse see hullus, ei olegi muud vastust kui et - lihtsalt sai alguse. Isegi see, et “haa, need olid tulnukad!”, ei mõju - miks on siis peategelane sellele immuunne? Kui ta on immuunne, siis huvitav oleks näha, mis seda resistentsust põhjustab. Kas viinajoomine - aga selleski on see kaltsium sees, nii et...

Kaks pisiasja oli veel, mis ei toiminud. Teksti jupitamine aastaaegade kaupa ei andnud eriti midagi juurde. Mingi hetk kirjutasin üles, mis juhtus mis aastaajal, aga milleks? Teiseks, lõpuvestlus mustas mehega annab nagu mõista, et jah, see molluskite värk pole juhuslik ja et see on kellegi sihilik suunamine, aga ega sealgi nagu rohkem ei paljastu. Mitte et peakski, vahel on info enese teada hoidmine huvitav, aga kogu see stseen on kuidagi juhuslik - kes on mees mustas, miks ta Jaaniga räägib ja miks ta talle midagi olulist ei ütle? Lahendus missugune.

Sellegipoolest... mingi kirjutajalik enesekindlus on omandatud. Ma võin tunda, et see tekst ei ole eriti minu teetassike, aga mu meelest on tajuda, et autorile meeldib jutustada, meeldib konstrueerida neid jutumaailmu. Loodan, et pole ennatlik, kui julgen arvata, et ilmselt Ander Skarpi oskus lauseid seada ja sõna valitseda ei arene röögatult, vähemalt mitte sedavõrd, et selle tõttu saaks teda esile tõsta. Ehk siis: poeetilist talenti temas ei tärka (ja säärasest andest on kasu ka prosaistil, kes ei kirjuta ainsatki värssi - pean lihtsalt silmas, et lausetes oleks oma vägi, mis lubaks kirjutada peaaegu mida tahes nõnda, et jääks huviga lugema). Kui sellist mõtet aktsepteerida, tuleb rõhuda kõigele muule, mis kirjutamises võib hea olla - siinkohal võiks panustada headele ideedele, mis huvitavalt konstrueeritud. Igasugune kirjutus eeldab põhjalikku läbitöötamist - aga ideepõhiste lugude jutustamine eeldab selle võrra paremaid lahendusi ja põhjendusi. Isegi kui pole kavatsust lausega lummata, võiks idee paremini kanda.

5/10

Jyrka karvustused 03/19 (Jüri Kallas)

Veebruarikuises Reaktoris avab ilukirjandusliku osa Ivar Silla ulmeline luule. Autor on tore inimene ja puha, aga minust jäävad need (k)arvustamata, sest luulest tean ma samapalju kui siga pühapäevasest päevast. Noh, et võin öelda, kas meeldib või ei meeldi, aga põhjendada seda ma ei oska/suuda.

Ja siis on veel järjejutu algus ja kolm tõlkejuttu. Järjejuttu loen ma, kui viimane osa ilmunud ja siis ma ka kirjutan sellest. Tõlkejutte pole ma põhimõtteliselt oma karvustuste hulka lisanud, ei tee seda ka seekord. Arvustan neid kunagi ehk blogis ja BAASis, Svjatoslav Loginovi kindlasti.

Lühidalt: karvustustekõlblikuks osutus neli juttu.

Henri Hundu – Ravitseja

Kui kõik ausalt ära rääkida, siis Henri Hundu nime nähes kadus mul kohe tahtmine edasi lugeda. Ausõna, ma ei mäletaks, et ma oleks sellelt autorilt midagigi lugenud. Jah, ma kontrollisin ning kaks pealkirja olid tuttavad. Kas ma olen siis lugenud ja püüdlikult unustanud..? Kuid olgu – uus jutt ja uus start, et järsku seekord!?

Algus oli päris korralik, et mitte midagi erilist, et selline olmekirjeldus, aga justkui lubas ja justkui võttis mittelugemistahet vähemaks. Üldiselt selline suvaline tekst, kus metsatalus ka paar-kolm leidlikumat momenti sisse viskas. Ja siis heitis naine saunalavale pikali ning igasugune loetav jutt sai otsa. Küsimus polegi minu esoteerikavaenulikkuses või mingite hingerännu kirjelduste teemalises vastumeelsuses, aga saunalaval toimuv oli seosetu, sogane ja enam kui tüütu läbi närida. Ma jäin neid kirjaldusi lugedes mitu korda magama...

Vabandan, kui kellegile siin nüüd liiga teen, aga õiget juttu siin polnud ning sellest ka hinne.

3/10

Margus Makke – Need on linnud

Pärast eelmist teksti suisa lugemisnauding!

Jah, ma saan aru, et autorile oli selle kirjutamine suurem mõnu ja elamus kui minul lugemine. Läks käima, hoidis huvi üleval ja sai otsa, enne kui tüütuks läks.

5/10

Helina Ravasoo – Musta reede söömaaeg

Alagaja autor, võib-olla isegi debüüt, aga päris kobe lugemine. Jutt ise on selline suvaline, aga detailid on vaimukad ning kirjelduslaad irooniline. Ütleks, et meister teeks sellest materjalist teksti, mis jääb meelde ja saaks klassikaks. Praegu on meil aga lihtsalt üks keskmisest särtsakam ja õnneks mitte eriti pikk tekst. Loed, muigad ja ilmselt unustad. Samas, lugemine ei ole piin!

(Autor võib hindele veel pool punkti otsa mõelda...)

6/10

Ander Skarp – Viin ja margarita

Nii tore on teada, et mõnele meeldib see raamatuke, mida mina pean antud kirjanike loominguliseks eksituseks ja äparduseks. Kuid eks kõik ole suhteline, või peaaegu kõik.

Ütleks kohe, et ainus veebruarinumbri (algupärane) jutt, mida sai rahulikult lugeda ning kogu aeg ei trummeldanud kuklas, et ma pean-pean-pean. Pole just vapustav tekst, aga selline mõnus ja loetav. Autor või ajakiri ei pea sellise ilmumist häbenema.

Lugedes tekkis mul küll paar küsimust. Kasvõi see, et mida siis peategelane sõi, kui kogu toit..? Ja tegelikult jäi ka pisut segaseks, mis ajendas peategelast nõnda käituma, nagu ta viimases peatükis..? Jah, ma umbes oletasin, aga... Need vastuseta jäänud küsimused ongi põhjuseks, miks hinne selline.

8/10

Ma saan aru, et tõenäoliselt olid peatoimetajal juttude taolisel reastamisel omad põhjused, aga lõpptulemus on halb. Jah, kui oli eesmärgiks lugeja kannatus Henri Hundu tekstiga proovile panna, siis oli järjekord õige. Samas, kahtlen, kas taolist eesmärki oli. Ise oleks omaenese tarkusest pannud Margus Makke esimeseks, et kiire laks, mis konti ei murra, siis ehk Hundu ja siis ülejäänud. Saan aru, et Ander Skarp pidi lõpus olema, sest pärast selle lugemist mõjuvad ülejäänud numbri jutud haledalt.

Samas, erinevalt eesti ulme esivingujast, ei näe ma mingit probleemi, kui mõnikord mõni Henri Hundu tekst ilmub. Ei saa wõrgus ruum otsa ning Hundu ei võta üheltki noorautorilt avaldamiskohta käest.

Jutt: Avispea taga metsas (Raivo Tammus)

Kirjutasin oma esimese fantaasiajutu "Kooljad" Reaktorisse 2013. aastal. Selle tegevus toimus mulle armsas sünnikohas Triigi külas. Kõik tegelased olen koos nimedega laenanud külaelanike seast ning osa detaile ja juhtumisi on võetud elust enesest, andes läbi fantaasia sünnikohale ajaloolist väärtust juurde. Seejärel hakkasin nokitsema naaberküla ja ühtlasi pikaaegse kodukoha Avispea kallal, kuid inspiratsioon käib nagu ikka lainetena. Enesele ootamatult tuli see nüüd küla 800. juubeli aastal tagasi ja viisin loo lõpule. Mulle omaselt olen asukohad, mõned juhtumised ja tegelased võtnud elust enesest. Kõik muu on siinkohal puhas fantaasialend ja võin kohalike südame rahustuseks kinnitada, et tegelikult seal kandis libahunte ringi ei liigu...Vist. Head lugemist!

Buss oli loksunud juba tüütult kaua, kuni lõpuks hakkas paistma Ebavere mäe küür, siis Müüriku laudad, Väike-Maarja kahvatu kirikutorn ja Esinurme Kauri maja. Mõelda vaid, kurikuulsa augustikuu tormiga kukkus kiriku vana torn kabelisse... kabelimats, nagu kohalikud musta huumoriga ütlesid. Natukese maad edasi paistis vasakul Triigi metskonna haldushoone, puha öko värk, isegi männid jäeti terrassi põrandast läbi kasvama. Paremal enne Borgi Karla maja paistis värskelt raiutud metsalagendik ja seal suur hall elukas kahel käpal…

"Oota, misasja...“ pomises Raivo endamisi. „Silmad teevad trikke, ma võisin vanduda, et nägin just mingit ilgelt suurt halli elukat kahel jalal seismas." Kuid buss sõitis kärmelt ja nägemus hallist olendist kadus viuhti.

"Kurat, eelviimasel Erna retkel nägime väsimusest kurnatuna ka igasugu asju. Sõber Kaur olla keset metsa isegi Stargate SG 1 väravaid näinud," meenus Raivole, mis vingerpussi väsimus teha võib ning küllap oli seegi kord nii.

Lõpuks Avispeale jõudes oli vanemaid, vendi ja õde ülim rõõm näha ning seejärel ootas juba maatöö. Õhtul niitis Raivo muru ja veeretas kive. Need tegevused mõjuvad talle alati nagu teraapia ja boonusena annavad väikese eduelamuse. Pärast kõmpis linnapoiss ümber majapidamise ja pani tegevusplaane paika, kuni tuli mõnus väsimus. „Nii hea meel on kodus olla, rahus ja vaikuses omi asju ajada, täpselt nii, nagu ise tahan,“ mõtiskles Raivo õhtul voodis tekki peale tirides.

Järgmine päev möödus peamiselt remonti tehes ning õhtupoole läksid Raivo ja Tom jõukasse. Vennad Tammused olidki vist ainsad, kes suvel Väike-Maarjas jõusaalis käisid. Ülejäänud tagusid palli või istusid keset alevit ning mängisid nutitelefonidega – oligi mõnus ja rahulik kangile valu anda. Raivo tundis tõsist heameelt, et noorem vend ka jõusaali enda jaoks leidis, sest ta on kogu aeg olnud raudsel veendumusel, et see kõikide hädade vastu aitab. Jõusaali trenn annab kuidagi mõnusa rahu ja raamistiku elule, aitab elu ennast paremini analüüsida. Isegi eelmine kuu küüni müürilatti üles upitades oli Raivol ikka paganama hea meel, et aastaid on trenniga rammu kogutud. Kui Kalle kopatraktoriga appi tuli, oli müürilatt juba üleval.

"Aitab mõtisklustest, viimane seeria ja siis koju sauna," utsitas Raivo end mõtteis trennile keskenduma ja surus ühe seeria veel.

"Tom, lähme koju Tagaküla kaudu, ma tahaks näha, mis sinna Jermolajevi maja kõrvale ehitati siis. Mingi mälestusmärk pidi olema" tegi Raivo ettepaneku ja viskas koti pagassi.

"No davai, ma pole ka seda veel näinud. Ja võib-olla sööks karjääri juurest veel Länkude herneid," oli Tom päri.

Vennad vurasidki läbi Väike-Maarja, Müüriku ja Triigi Avispea küla poole. Lihastes luusis mõnus rammestus ja kodus ootas soe saun ning pudel õlut või kaks.

Avispea karjääri kõrval, kus laius ka hernepõld, tõmmati pidurit.

"Nää, Tom, selle on meie vanaisa Endel kaevanud... Või vähemalt mingi osa ikka," märkis Raivo karjääri avaruste poole viibates.

"Millal me siin viimati püssi lasime?" Päris Tom.

"Ei mäleta, enam ei käi siin keegi laskmas, enne käisid kõik jahimehed. Kui me veel Etsiga tatid olime, tahtis üks kits meile siin otsa joosta, hüppasime kahte lehte laiali," jätkas Raivo.

„No, lasite prael plehku pista,“ naeris Tom ja vennad hakkasid herneid mugima. “No lasite prael plehku pista," naeris Tom ja vennad hakkasid herneid mugima.“

“Raiv, kuule... psst, vaata, mingi elukas passib seal üle põllu," viipas Tom paarisaja meetri kaugusel olevale suurele kogule.

"Huvitav, see seisab ju püsti, mis pagan. Karud seisavad püsti, aga see on hall, karud on pruunid," pomises Raivo ja ühtäkki meenus talle Triigi metskonnas nähtud elukas....

"Või et väsimus teeb trikke," mõtles ta

Üle põllu vaatas hall elukas otse poiste poole... Pinev passimine kestis mõnikümmend pikka sekundit, siis haaras elukas lõugade vahele mingi kompsu ja pistis punuma.

"Davai, ruttu autosse ja järele talle, vaatame, mis loom see on!" kamandas Raivo ning autole pandi hääled sisse. Kaapsuga tõmbas Žigull nagu rakett kohalt minema ja Truupõllu maja juurest keerati Avispea surnuaia tee poole – nii loodeti hallile elukale ette jõuda. Surnuaia tee otsas suruti pidur põhja.

"Kurat, kuhu see loom kadus, alles paistis herne seest," oli Tom segaduses.

Äkki rappus auto nii, et vendadel kolksusid hambad kokku... Viivuks jõudis Tom näha tahavaatepeeglist suure elaja rohelisi hundisilmi ja lõugade vahel tolknevat pooljäratud inimese pead.

"Aiiinnn. Anna gaasi, Tom!" lõugas Raivo, kui oli pilgu üle õla visanud.

"Joppenpuhhh!" hüüdis Tom ning 05 kaapis kohalt minema, nii et elajas võssa lendas.

Vana Žigull polnud ammu ennast nii vajalikuna tundnud, Jermolajevi majast kimati 120-ga mööda, kruusatolm hõljus nagu sein auto taga. Õnneks ei olnud kodu kaugel. Hoovile jõudes olid vennad pisut toibunud, sest ega elu neil ohus polnud. Millal enne nähtud, et hunt autosse sisse murrab... Aga hundi suurus ja poolik pea lõugade vahel ajasid hirmujudinad naha vahele.

Kodus askeldas kõige vanem vend Ets, kes tegi vannitoas remonti. Ülejäänud majarahvas oli sõitnud jahimeeste kokkutulekule ja pool Triigi ning Avispea küla nendega ühes.

"Ets, perse sai usu... sa ei usu," kogeles Tom.

"Mida? Lükkasid 100 kilo rinnalt üles vä?"

Raivo võttis talle omaselt sõnajärje üle: "Saad sa aru... Kuradima hunt rammis autot... ja mulle tundus, et tal oli kadunud naabrivanamehe Aini pea hambus.“

"No sellist karusuurust elajat ei ole loomaaias ka näinud," lisas Tom.

"Oota, naabrivanamees on surnud?" päris Ets.

"No seda on kõik arvanud juba ammu, ta on mõnda aega kadunud olnud. Kus sa kurat elanud oled?" ärritus Tom.

"Haapsalus, alles kolisin ju maale tagasi.".

"Okei, Ets, võta püss ja sõidame sinna surnuaia juurde tagasi. Me näitame sulle seda pead," tegi Raivo ettepaneku.

"No mul ongi remondist pausi vaja, võin ju selle pulliga kaasa ka minna, mida te mulle siin korraldate," oli vanim vend päri.

Etsil oli kapis sileraudne ning püss laeti jämedate haavlite ehk kartetšiga. Tom ja Raivo haarasid kaasa kirved – ikka palju julgem tunne Avispea taha metsa tagasi minna, kui need on ühes. Žigullile aeti jälle hääled sisse ning kimati Avispea surnuaia poole.

Õhtu kostitas imeilusa ilmaga. Kuni surnuaiani paitas silmi põldude avar sülem koos üksikute kivihunnikutega, mis maaparandustöödest siia jäänud. Vili tegi põllul kerge tuulekese käes laineid, vaarikad meelitasid möödujaid... Tammuse-poistele selline avarus meeldis – hea ja turvaline on näha kaugele, näha, mis toimub.

"Nää, Ets, siin Truupõllu teeristi lähedal, karjääri juures herneid süües seda elukat nägimegi," viipas Raivo käega põllu suunas ja keeras Žigulli Avispea surnuaia poole.

"Tahtsime talle ette sõita, et näha, mis loom see sihuke on, kuid äkki oli tüüp kadunud. No vot, siin samas surnuaia teeotsas jäime seisma," täiendas Tom.

"Kuidas nii suur elukas siis vahepeal ära kadus?" küsis Ets.

"Ei tea, võib-olla meelega hiilis herneste varjus ja kuradi raibe ootas meid," arvas Raivo.

"Ja siis kargas pagassile... Andsin gaasi nagu segane ja hunt lendas võssa," jätkas Tom.

"No lähme siis uurime seda võsa, vaatame kus pea on, vaatame jälgi," arvas Ets täies rahus seletades nagu õpetaja tahvli ees.

"Hull oled, võssa mina küll ei tule," ütles Tom.

"Ära põe, ma olen ju jahimees." Ets astus autost välja, laetud püss süles.

"Mingit pead siin küll ei ole... Aga näe püherdamisjäljed on võsas täitsa olemas ja tuust halle karvu ka." Ets oli avastamisrõõmu täis, sest ega ta nii luulu loo peale küll midagi leida poleks lootnud.

"Tule vaata parem käpajälge, see pede on ikka suur," ühmas Raivo ja pigistas julgustuseks tugevalt kirvest.

"See on tõesti suur, nagu karul," nõustus Ets kulmu kortsutades.

"Poisid, poisid... Vaadake, keegi on seal" pööras Tom tähelepanu surnuaia taga jalutavale mehele.

"On ikka jurakas, vaata õla laiust," lisas Raivo ning järgmisel hetkel kadus tundmatu ambaal metsa.

"Lähme talle järele vä?"

"Ei, lähme parem sauna, mis me siin metsas ikka ringi jookseme. Peale nende jälgede pole siin midagi. Õlut tõite?" küsis Ets.

"Lähme sauna jaa, õltsid on pagassis," ütles Tom kergendusega hinges, et minema saab ning võeti suund koju tagasi.

Hull-Kaarel nägi põõsas redutades vendasid Tammuseid minema sõitmas.

„Ei tea, kas käisid mind otsimas,“ arutles Karla isekeskis ja korjas marju edasi.

Korv täis, sõtkus ta rattal marjakorviga kodupoole Unikülasse – juba neljas korvitäis marjakesi ühe päevaga. Hüüdnime polnud ta juhuslikult saanud – aeg-ajalt oli peas säärane segadus, et endalgi raske orienteeruda. Sellistel puhkudel oli noormees korduvalt Jämejala psühhoneuroloogiahaiglasse mõneks ajaks ravile saadetud. Kuna ta aga omadega üldiselt toime tuleb ja pole vägivaldne olnud, lastakse pärast ravi jälle koju tagasi.

Viimasel ajal näis Kaarlile justkui keegi teda jälitaks.

„Kindlasti need Tammused käisid mind otsimas... aga miks küll?“ pomises noormees rattaga koju Unikülasse sõites. Lõplikult selgusele Hull-Kaarel ei jõudnudki. Ta otsustas vaid, et järgmist marjalaadungit korjama sõites tuleks ennast igaks juhuks relvastada, sest mine tea, mis hulle ringi liigub.

Vahepeal jõudsid vennad Tammused koduhoovile tagasi. Küdema jäetud saun oma hubase kaseviha lõhnaga juba ootas noormehi.

"Lähme viskame leili ja mõtleme kogu selle värgi üle. See lugu on ikka minu meelest veider... Eriti selle Aini pärast, haige värk," arvas Raivo.

"Ma ei julge enam metsa minnagi, aga nää üks julge ikka kõmpis seal surnuaia taga," lisas Tom.

"Ah, ikka käiakse oma sugulasi surnuaias külastamas või metsas marjul või sital. Mind häirib see teie hunt. Nii suur käpajälg on igatahes ebatavaline," rääkis Ets.

"No see oli ikka suur elukas... Ei tea mida selline sööb?” viskas Raivo ahjule veel mõne halu alla.

“Steroide,” pani Tom killu maha.

“Onu Allu tõi mulle uue Avispea metsavendade raamatu, uuriks seda huvi pärast, kui me siin juba metsast räägime" tegi Ets kui ajaloolane ettepaneku.

"Asaell Truupõld kirjutas selle. Sirvisin seda natuke enne ja seal oli mingi kummaline lõik metsa kohta." Ets läks ja tõi raamatu sauna. „See Truupõld elab ju ise seal surnuaia lähedal.“

"Mis tegelane see Truupõld üldse on?" päris Tom.

"Ah, mingi koduloolane, ega tast rohkem väga teagi," ütles Raivo.

"Jaa, koduloolane, kirjutas sinna valla lehte veel lugusid metsavendadest ja NKVD piinamistest Väike-Maarjas," lisas Ets ning sirvis raamatut.

"Näed, selline imelik lõik: NKVD polnud metsavendade ainus hirm ja häda. Kasin söök, olematud sanitaartingimused, halb tervis ja mets hõrendasid tublisti nende ridu. Viimase vastu lootsid mõned abi saada hõberisti kandes ja issameie palveid lugedes."

"Näed siis, mingi kamm on selle metsaga. Kas rohkem pole selgitatud?" uuris Raivo.

"Rohkem pole selle kohta midagi, aga peaks Truupõllult selle kohta küsima." Ets sügas oma tihedat habet ja lonksas õllet.

"Oota, jou, lähme talle külla, ta ju elab ikka veel?" küsis Tom.

"Elab, elab, aga täna ei hakka vanainimest segama," vastas Ets.

"Lähme käime ära jaa, Tom pole veel lonksugi võtnud, saab rooli minna. Nahhui, see teema tuleb selgeks teha. Ja võta püss ka kaasa, Ets," kiitis Raivo Tomi mõtte heaks ning kapatigi robinal autosse.

"Noh, mis passid, pane käima!" kamandas Ets.

"Peppar raisk, ei lähe käima," istus Tom Žigulli roolis.

"Aa, sel on mingi aku nuss, lähme UAZ-iga, saad sealt kastist hundile agu anda," oli Raivo naljatujus.

Vennad istusid Uaasikusse ümber. Tom roolis, Ets kõrval ja Raivo kupatati kahe vahele mootorikattele istuma.

"Ets, vaata, et peeru ei lase, siia me siis sureks," ühmas Raivo.

"Söö saia!" vastas Ets ning täispoogitud UAZ hakkas liikuma.

Poisid olid taaskord karjääri poole teel ning mootori mürinal kimati läbi karjatee, Kippeli laudast mööda, otse Truupõllu hoovi.

Vanahärra ei paistnudki noormeeste visiidist üllatunud olevat ning võttis nad lahkelt vastu. Maja oli tal tänapäeva mõistes üsna tavaline maamaja, kui Viimsi, Kakumäe ja Pirita uhkete individuaalidega võrrelda. Aga sügaval nõukaajal olnud see ilmselt üks esinduslikumaid Avispea külas – ikkagi kuus tuba, kraanivesi, elekter ja nägusad nikerdused vintskapis ning ustel.

"Noh poesid, mis teid siis säia toob ka?"

"Me siin lugesime huviga su uut raamatut ja tekkisid mõned küsimused," vastas Ets.

"Aa, väga meeldiv, kui keegi huvi tunneb. Laske tulla, ma pakun teile ehk klõmaka lepikuliisut, on soovi?"

"Noo, pitsi võiks võtta küll, aitüma," vastas Ets ja luges härrale katkendi ette.

"Ah soo... No metsa all mõtlesin hunti," vastas Truupõld otsekoheselt.

"Hunti? Kas need siis murdsid täisrelvis metsavendi?" päris Raivo ilmselge erutusega hääles.

"Noo, mitte tavalist hunti... Te ei pruugi mind muidugi uskuda, aga ma räigin... libahundist," vastas Truupõld muiates.

Vennad proovisid küll natukese naerda, kuid suure hundi nägemine ennist oli vähemalt Raivo ja Tomi sügaval sisimas natukese vedelaks löönud.

Truupõld jätkas: "Paras muinasjutt muidugi, mida lastele räikida, kuid sellised susid on olemas ja liiguvad siin meie seas.”

“Tõsiselt räägid ikka?” päris Raivo vahele.

“Surmtõsiselt... Kuid ärge kartke, sest ega neid naljalt ei kohta hundi nahas. Nad nimelt viskavad naha selga ürgsel sunnil ja vajadusel. Kui on täiskuu aeg, saavad nad muutuda nii päeval kui öösel. Muul ajal mitte. Libahundid murravad reeglina väeteid, vigaseid, raskelt haigeid ja suremisele määratud inimesi. Nad on, no kuidas öilda... inimkonna sanitarid ... Nimetame seda nende ühiskondlikuks panuseks ja nahka vahetavad ainult need, kel enda peret veel ei ole.“

Truupõld naeris nagu vana kurat, "Ehk soovite ühte pitsi veel?"

„Jaa,“ kähisesid vennad kooris, kurk eelnevast pitsist veel hell. Truupõllu jutt oli neid igatahes ootamatult tabanud – kuidagi nii uskumatu tekst ühe lugupeetud ja hinnatud koduloolase suust.

Kange metsakohin kugistati alla nii et vennad ohkisid teravast napsust ja Raivo võttis uuesti sõna: "Päris huvitav lugu... see teooria selgitab tänast juhtumit küll, kus me Tommiga piraka hundi oleks alla ajanud. Ega me pole hunti muidugi enne nii lähedalt näinud, kuid see oli ikka jube suur ja julge... et see kohe ei saanud harilik hunt olla.“

„Kurat, sel rippus naabrivanamehe pea suus," lisas Tom.

„No seda me vaid arvame, kuid kellegi pea see oli,“ täiendas Raivo.

"Nõnda... Kus te seda hunti nägite?" päris Truupõld häiriva muigega.

"Siin sinu maja lähedal, surnuaia teeotsas," vastas Tom.

"Oodake nüüd veidi selle vanamehe peaga... Kust sa kõike seda muinasjuttu võtad?" päris Ets Truupõllult.

Vana koduloolane pani tubli klõmaka ka ise ja jätkas tõsinedes: "Kunagi...noore mehena metsas redutades sattusin sellise hundiga vastakuti. Kuidagi ma teadsin, et nii suur ja julge elukas ei saa olla harilik hunt. Mul oli kallal raske haigus ning ega palju poleks päikesetõususid enam nagunii näinud. Oli puhas juhus, et mul hõbedast mõõk vööl rippus ja jõunatukest lihastes. Raiusin adrenaliinihoos selle mõõga vastu hundi peakolu pooleks. Pauk oli niivõrd isemoodi, et sädemeid lendas ning sedamaid oli tunda põlenud liha lehka. Hõbe... See oli hundile nagu mürk."

Truupõld läks teise tuppa ja kohmitses seal natukene. Tagasi tulles asetas lauale vana ning pooleks murdunud hõbemõõga.

"See on vähemalt 800 aastat vana... leidsin selle Avispea taga metsast, kui endale peidikut kaivasin."

“Ütleme, et me usume seda juttu ja ausalt öeldes, pakub huvi ka...aga, kuidas sa siis ellu jäid, kui mineku peal olid?

“Sa oled terane,” muheles koduloolane ja jätkas: “Kes kord libahundi maha lööb, see saab omale hundi väe, mis ravib nagu ei ükski teine ravim ning pikendab tublisti eluiga. Mulle pritsis libahundi veri suhu... sellel on imevägi.”

“Väga huvitav... aga mul on selline küsimus: sa ütlesid, et nad viskavad selga hundi nahad...kes nad?” ei kannatanud Raivo küsimusega oodata.

“Teate mis, mul hakkab telekast Õnne 13 ja...tulge homme õhtupoolikul tagasi, siis teeme väikese jalutuskäigu surnuaiale,” vastas koduloolane ning saatis poisid koju minekule.

Kuid ega vennad saanud nii põneva loo peale kindlasti mitte koju minna, vaid otsejoones omal käel surnuaiale luusima. Relvad olid ju kaasas ning metsakohinast kilk peas – mis seal põdeda, nüüd oldi ennast Rämbodeks joodud. Pealegi see suvine hämarus ei ole teab mis pime, pigem mõnusalt meeldiv ja üsna hea nähtavus oli, nii et aega oli küll ja veel.

UAZ tegi kurja häält, kui Truupõllu kurvi võeti ning pärast lühikest sõitu jäädi surnuaia väravasse seisma.

"Nonii, nahhui, vaatame, kes need NAD on, kes siia maetud, et miks me just siia peame vanamehega jalutama tulema." Tom avas auto ukse ja hüppas üle surnuaia värava.

"Ma avan notepadi ja kriban kõik nimed üles, sest raisk siin on midagi kahtlast" teatas Raivo.

"Vahi, pole siin sees ammu käinud, surnuaed on ju päris suur," ei varjanud Ets imestust.

Tõepoolest, seal oli kolm tihedalt täis maetud 30-meetrist osa, kõik korralike kõnniteedega üksteisest eraldatud. Üldiselt nägi see välja nagu harilik surnuaed, kuid mingil põhjusel külast kaugel, metsa ääres ning natukese rohelisem ja maavillasem, kui Väike-Maarjas või Simunal.

"Alustame vasakult poolt!" arvas Ets.

Vennad uurisid haudasid suure huviga, sest ega peale Norri isa ja Muusikuste siia enne suurt kedagi ei mäletatud maetud olevat, vähemalt kedagi tuttavat küll mitte. Pealegi oli vendadel varemgi olnud huvitav surnuaedadel ringi käia ning omanäolisi haudasid ja nende tähiseid uurida. Eriti põnevad kalmud olid Haapsalus, kus Raivo ja Ets mitu korda ringi käinud.

"Torn, Torn, Torn, ports Tompleid ja Juidas," luges Ets.

"Ah siia see Juudas siis maetud ongi," lagistas Raivo naerda.

„Pea kõik on kümne aasta järel surnud, erilised täppisteadlased,“ tähendas Tom.

Korralike hauakivide vahel oli üle terve surnuaia erinevaid riste ka, kuid kirjasid nende peal enamasti säilinud polnud – võis vaid oletada, et ju seal kellegi külaelanike sugulased ammustest aegadest puhkavad. Tavaliselt maetakse kõik sugulased lähestikku.

"No võtame nüüd keskmise ette,“ jätkas Ets.

Seal oli hulk Saagesid ühes rivis igavate moodsate hauaplaatidega ning vanade nimetute ristidega vaheldumisi. Ristid mõjusid kuidagi ameerikalikult, kuna olid enamasti valged ja asusid rohelisel murul.

„Nagu filmis [seiving praivet raian],“ ühmas Ets.

Keskmise osa keskel paiknesid Truupõldude hauad.

"Vahi, kus Truupõldudel on vast uhked hauakivid. On nad mingid rikkurid olnud või?" mõtles Tom kõval häälel. Järsku aga kostis selja tagant kummaline hääl... "psssst"..." Tom tundis hirmuhigi seljas nirisemas ja pööras pilgu ümber...

„Mis te vahite? Ma ladusin mõned pilku-poisid enne tulekut kaasa," avas Raivo õlle ning lasi ringile.

"Krt sa ehmatad, anna mulle ka," vastas Tom ja võttis hea sõõmu.

"Küllap Truupõllud olid tähtsad tegelased, milleks muidu sellised hauakivid," arvas Raivo ja jätkas "Ega mingil hetkel maeti surnuid üldse kivikalmetesse ja suurte kivide alla".

"Ahjaa, kardeti ju surnuid, et tulevad kummitama," jätkas Tom.

"Just just, tegelikult tuli hoopis raipehais kummitama ja seepärast maeti sügavale auku, kivide alla või põletati – hügieen... Ets, mis teed seal?" küsis Raivo, nähes, et vanem vend millegi kallal surnuaia värava juures toimetab.

"Kusen, loll... Davai, vaatame viimase kolmandiku ka üle," sõnas Ets. „Mõtleme samas, mis neid inimesi seob peale selle, et nad ühes külas on elanud...vähemalt nii me arvame, kuigi ega kõiki ei tunne, kes siin platsil puhkavad.“

„Aga kes siin metsa sees muru käib niitmas? Mingi organiseerumine peab ju olema või käib vald?“ päris Raivo.

„Minu meelest käib siin Avispea kiriku kogudus seda muru niitmas, et see on ilmselt ka üks asi, mis neid inimesi siin seob, äkki nad on kõik koguduse liikmed,“ jätkas Ets.

„Või Avispea kirik... mulle tundub kuidagi ebaloogiline, et see surnuaed siin kirikust nii kaugel metsa ääres asub...igal pool mujal maetakse kiriku põranda alla või kõrvale ning kui sinna enam ei mahu, maetakse natukene kaugemale,“ mõtiskles Raivo.

„Nii, aga kirjuta siis üles, siin on ainult Kippelid ja Muusikused...need on raudselt omavahel sugulased!“ leidis Ets seose ja jätkas “no see Kippeli Norri isa on küll Muusikustega sugulane.”

„Ahaa, nii et osa on siin selgelt siis omavahel ka suguluses...aga kuidas teistega on...ja kuidas see kõik selle libahundi juraga võiks seotud olla,“ mõtles Tom kõva häälega.

„No mõtleme pisut, Raiv, sa jaga mulle netti oma telefoniga, ma uurin natukene Genist neid sugupuid,“ tegi Ets ettepaneku ning poisid ronisid UAZ-i kasti, kus oli mugav istuda ning hea ülevaade surnuaiast.

„Ütle mulle ka oma hotspoti parool, hakkan netist infi otsima,“ tõmbas Tom Samsung Galaxy taskust välja.

„Võtsid ka lõpuks oma nuti kaasa, mõtlesin, et laed sellel ainult akut,“ vastas Raivo.

„Tõsi tõsi, sellega teen tavaliselt pilte. Ok, kes mida guugeldab?“ päris Tom.

„Mina sobran Genis ja vaatan veel mõned digiarhiivid üle, Raiv sa võid libahundi kohta mingeid õudusjutte otsida ning Tom... Võiksid neid surnute nimesid siin guugeldada, äkki jääb midagi silma. Tundub muidugi kahtlaselt nii, et see Truupõld teeb mingit võllanalja, aga no kui juba siin oleme, siis uurime,“ jagas Ets ülesanded laiali.

Vennad hakkasid isuga guugeldama, sest päris meelierutav oli millegi huvitava ja salapärasega tegeleda. Huvitav isegi siis, kui sisimas teati, et ilmselt midagi libahuntidest ja Avispeast nagunii ei leita.

„Noh, Ets, mis sa leidnud oled?“ küsis Tom mõne aja pärast.

„Oota, ma vist jõuan kohe kuhugi, aga praegu leidsin tühja õllepudeli. Raivo, anna mulle uus,“ vastas Ets.

„Kohe toon, ma ladusin istmetaguse õlle täis...tasa, tsssst... Keegi nagu sahistaks seal metsas, kas kuulete?“ jätkas Raivo sosinal, samal ajal õlut kougitsedes.

„Ei kuulnud,“ vastas Tom.

„No midagi nagu oli. Ma hoian püssi käeulatuses, ära põe,“ rahustas vanim vend ja jätkas: “Geni andmetel tundub, et kõik peale Truupõldude on omavahel sugulased või vähemalt Truupõllu sugupuu ei ulatu Genis rohkem kui 17. sajandi keskpaigani, teistel näitab kaugemale. Ja neid Truupõldusid on kole vähe kuidagi. Ma igaks juhuks kontrollin ka ühte digiarhiivi.“

„Nii et kõik siin vähemalt peale Truupõllu on omavahel sugulased... See on siis ühe suure suguvõsa surnuaed sisuliselt. Aga miks just siin kaugel metsa ääres ja miks just Truupõllu maja juures,“ pani Raivot imestama.

„No ma siin guugeldasin Truupõldu ja see nimi on vist tulnud inglise keelest, kus Truupõld tähendab siis eriti julget või ka eriti raevukat ehk true bold, mingi sait vähemalt niimoodi väidab,“ lisas Tom.

„Aga kuidas see siinsete Truupõldudega seotud on?“ päris Raivo.

„Siin on kirjas, et Rooma ajal pagendati Inglismaalt nende verivaenlased vanast aadelkonnast päikeseneelajate maale, et need seal lahti lasta ning niimoodi läänemere valitsejaid nõrgestada. Mitu laevatäit vana aadelkonna esindajaid pandi teele, kellest osa olla nõiad, osa metslased ehk true boldid. Kuna laeva meeskond kartis päikeseõgijate rannikule liiga lähedale minna, siis visati kabuhirmus vana aadelkond kusagil vaenlaste põhjarannikul vette ning sõideti ise kiiresti tagasi,“ leidis Tom vana Rooma müüdi.

„No no, need päikeseõgijad on ju eestlased, joppenpuhh, pärast seda Kaali meteoriidi pauku hakati meid nii kutsuma“ ei suutnud Raivo sellise leiu peale ära imestada. „Ühesõnaga see Truupõllu vanamees on siis metslane???“

„Kurat... No ei tea... Siin on nii kirjas... ja mitte Truupõld, vaid true bold,“ vastas Tom, kuid oli silmnähtavalt ärevil.

„Oot-oot-oot... Vennad, siin on küll midagi kahtlast...need metslased ja libahundid...kas panite tähele, et kui Truupõld mõõgaga tagasi tuli, siis olid tal kindad käes?! Noh hõbemõõgaga kindad käes...“ kogeles nüüd juba Ets ka... ja paraja mütakaga maandus UAZ-i kasti keskele jänese laip...

„Aaaaaahhhhh, võta püss, võta kirves,“ kobasid vennad paanikahoos oma relvi taga.

„Tammuse-poisid, rahu-rahu,“ hüüdis keegi tuttava häälega ja jätkas „Ehmatasin teil pasa püksi vä?“ Noor jahimees Henri lagistas naerda. „Kurat, jahute siin kastis oma metslastest ja hirmutate mul saakloomad ära.“

„Sina, Henri-raibe, no mis sa ehmatad,“ andis Ets talle paraja vopsu, „miks sa seal jahimeeste kokkutulekul ei ole?“

„No isa jättis mu põllutöid tegema ning John Deerel lendas poolass alt ära, ei saanud minna – vaja remontida. Aga ega siis väike sokujaht ikka mul ära jää, vaja jahiload ära lasta. Teie kisa peale aga nää, olen ainult jänese saanud,“ vastas Henri.

Vennad hakkasid seletama, et tegelevad väikest viisi uurimustööga, kui keegi täiest kõrist kisama hakkas ning rattaga Vilu Pükste metsast mööda kruusateed Avispea karjääride suunas sõitis.

„Mida kuradit, kes see on?“ ei osanud Tom seisukohta võtta.

„Ah, see on ju Hull-Kaarel, nägi vist metssiga või midagi taolist,“ lagistas Henri naerda.

Kuid lõõpimine lõppes peagi, kui nähti, kelle eest Kaarel sellise hooga ära sõitis...suur, karutaoline hunt ajas noormeest taga, suu paksult vahutamas nagu marutõbisel.

„Türaaa, see on see hunt raisk...persse, paneme hääled sisse, ajame raisast autoga üle,“ tegi Raivo paanilise ettepaneku ja Tom rabas rooli järele.

„Mida vittu, mis asi see on?“ ütlesid Ets ja Henri justkui ühest suust ning Tom pani juba tagurpidikäigu sisse.

Surnuaialt karjäärideni viiva kruusateeni oli oma 60 meetrit ja UAZi mootor ulgus metsikult. Paanilisel hetkel tabas noormehi justkui kartmatuse hoog. Hull-Kaarel sai UAZi kasti eest napilt mööda ja auto oli täpselt hundil risti tee peal ees...loom ei võtnud hoogu maha ning üritas hüpata üle kasti, kuid maandus otse Henrile peale, vajutades lõuad ümber noore jahimehe kaela. Pea rebiti otsast ühes selgrooga... See lendas koos muude rupskite ja heleda arteriaalse verega üle kogu kasti ning jagus mujalegi.

„Sure, värdjas!“ Ets lasi hundi pea suunas mõlemad torud korraga tühjaks ning peletis lendas kõhtupidi tagumise porte otsa. Seal andis Raivo talle kirvega kolm-neli rasket hoopi, kuni elukas kukkus autolt maha ja veeres kõrval olevasse hernepõldu.

„Kärva ära, kurat!“ hüüdis Raivo talle järele ning vennad vaatasid koos üle kasti ääre, kuidas loom agoonias väänleb ja...kuidas eluka lai peahaav imeväel kokku kasvab. Lihatükid otsekui lutsutasid üksteise poole.

„Tom, sõida sellele Hullule-Karlale järele,“ hõikas Ets täiest kõrist, ise samal ajal püssi laadides ja taha vaadates.

Elukas raputas ennast püsti ning hakkas UAZi jälitama...suu vahutas punaselt, määritud Henri verest ja teab veel millest...

Tom hakkas Kaarlile järele keerama, aga rehkendas natukene valesti ja kiire hooga kurvi lennanud UAZ põrutas hoopis karjääri, andes kerge müksu ka ratturile, kes autoga ühes alla vänderdas. Hunt hüppas neile karjääri järele ja pärast pikki kukerpalle maandus keset lõkkeplatsi, kus Aalmani-Paks oma iga-aastast karjääripidu pidas.

„Mida fakki, mida raiska siin toimub!“ hüüdis Paks telgist välja tulles, endal till poolnussitud Rakvere litsist poolripakil.

Hunt paistis olevat kerges hämmingus ning vahtis Aalmaniga viivuks tõtt, seejärel paljastas verised kihvad. Paks oli aga ennast julgeks joonud ning äsas ootamatule võõrale lõkkes praksuva jämeda roikaga otse lagipähe – libahunt ulgus üle karjääri.

„Mis zee oli? Paksul läks lahti vä?“ pani paksu vend Uuks nurga taga kusemisega tegeledes nalja maha.

„Enne läks litsil lahti, kui Paksul,“ täiendas teda Jaanus, kes samuti oma kusitit hoidis ning vähemalt mõtetes kepijärjekorras seisis. Paksu karjääripeod olid Triigi külas legendaarsed, kunagi ei teatud, millega need lõppevad.

Libahunt jõudis ennast pisut koguda ning hüppas Aalmani suunas, kuid maandus lõkkesse. Paks viskas susile viieliitrise bensiinikanku järele. Hele leek tõusis kõrgele õhku. Lööklaine paiskas Aalmani vastu UAZ-i stanget ja hundi otsa lambale, kelle Aalmani-Paks oli jommis peaga šašlõkitegemise eesmärgil Väike-Maarja lähedalt Esinurmede karjamaalt varastanud. Susi põles nagu säraküünal. Peletise hall karv kärssas. Valust segasena rebis ta ute lõhki, et tuld verega kustutada. Põlenud elajalik liha leemendas ...verine hundi enda ja lamba elumahladest. Samal ajal koperdasid kruusahunnikute tagant platsile Uuks ning Jaanus, kes tõmbusid vaatepildist paigale nagu soolasambad.

„See värd pidi ju ainult vigaseid sööma, raisk.“ Ets tulistas ja lisaks välkusid teiste vendade rasked kirved.

Kärsanud liha vingus hoopide all ning kaeblikult andis järele looma selgroog – hunt raiuti keskelt pooleks, viimase hoobi andis Hull-Kaarel kodust kaasa võetud kööginoaga. Ebard ei liigutanud...see oli surnud.

Natuke aega vahiti haudvaikuses ümber lõkke, kolm venda, Aalmani-Paks, Hull-Kaarel, Uuks, Jaanus ja lits. Viimaks hakati tegutsema, võeti elaja korjus ja igaks juhuks visati see ka lõkkesse.

„Ei, persse, võtame viina.“ Aalman lasi pool pudelit jutiga ise sisse ja saatis kange kraami ringile.

„Alati juhtub minu sünnipäeval mingi...mingi kuradi jama!“

„Ma ei saa ikka aru, mis zee toimus... Mingi suur peni zõi lamba ära,“ vangutas maani täis Uuks pead.

„Ma joon selle viina ära ja raiun selle põleva peletise kuubikuteks...kuradi hea šašlõki saab veel...hahaha,“ seletas Aalmani-Paks, kui oli viinapudeli ringilt tagasi saanud.

„See raibe ei saanud olla tavaline hunt,“ vastas Ets Paksule.

„Ja jah...kuradi kiiritada saanud naabrimuri..., suur nagu karu“ urises Aalman vastuseks.

„Te ei näinud, mida see elukas veel Henriga tegi… ja Ainiga… ja ajas Karlat taga, kui kõik koos siia alla põrutasime,“ valgustas Raivo olukorda.

„Peab politseisse helistama... Katsume mingi mõistliku seletuse kokku panna,“ tegi Tom ettepaneku.

„Jaa, selle libahundi loo eest panevad meid hullumajja,“ täiendas Raivo.

„Ma tundsin juba pikemat aega, kuidas keegi mind jälitab. Mõtlesin et teie, Tammused, tahate mind ära koksata,“ tegi nüüd ka Hull-Kaarel suu lahti.

„Meie? Ei tea miks küll?“ päris Raivo imestunult.

„No seda minagi mõtlesin, et imelik, võtsin igaks juhuks veel noa kaasa, kui marjule läksin.“ Kaarel näitas uhket väitsa, mis paistis küll pigem mingist lauahõbeda kollektsioonist pärit olevat.

„Mis see on sul hõbedast, et niimoodi läigib? Näita, ma vaatan, kas proov ka peal on. Näed – 925, no hõbe mis hõbe. Kurat, pole ime, et see raibe surnud on, kurat...kartetš ei teinud talle midagi, aga see nuga,“ uuris Raivo uhket väitsa tunnustavalt.

Samal hetkel algas karjääri serval ihust läbi puuriv ulgumine. Kolm pirakat hunti vaatasid servalt alla seltskonnale, kes istus lõkke ääres ja põletasid selles peletise pooleks löödud korjust. Ümara tuhmi kuu taustal mõjusid nad õõvastavalt. Elajad justkui mõtlesid tegevusplaani välja, samal ajal ulgudes leinasid surnud kaaslast. Keskmine hunt oli silmnähtavalt kogukam, kui teised, ilmselt ka suurem sellest, kes just oma elupäevad lõkkes lõpetas.

“Oi pekki... Raisad tulid kätte maksma vist!” lausus Raivo poolsosinal.

“Mida te värdjad vahite seal!” hüüdis Aalmani-Paks peletistele.

“Davai, tõmbame nahhui, kõik kasti!” kamandas seepeale Ets ja hakati ennast rabistades UAZ-i kasti hiivama.

Esimesena olid kastis Jaanus ja Karla, Uuks härrasmehena aitas litsi ka peale. Viimasena jõudsid peale vennad Tammused ja Paks. Tom lõi mürtsuga mootori käima, teised velid jäid kasti äärele lähenevaid surmatoojaid takistama. Raivo tajus, et kirvevart pigistades asendub paanika adrenaliiniga ning tol hetkel oli tunne, et pohhui...tuleb, mis tuleb, aga tahaks neid raisku nüpeldada.

Uaasik möirgas karjääri serva poole minna, lits peal kiljumas ja susid punaste silmade ning vahutavate lõustadega järel. Tom roolis mõtles, et kurat, kas kodu on ikka õige koht, kuhu sõita...aga kodu on kindlus, kuhu siis veel. Ets lasi raiskade poole kartetši lendu, et neid vähegi takistada, kuid peletised olid raskel maastikul kiiremad kui auto ja neile tuli kirve ja lõkkest võetud puunotiga mööda nina äsada, et oleks vähegi mingi lootus ellu jääda.

“On nüüd hea väää, on nüüd hea väää?!” lõugas Aalmani-Paks täiest kõrist, kui oli suure puuroikaga üle libahundi molu käinud. Viin ja karjääris äsja läbielatu oli teinud ta surmapõlglikuks.

Uuks ning Jaanus leidsid kastist ka endale sõjariistu - üks sai kuvalda ja teine pisemat sorti gaasiballooni. Nimelt vendade Tammuste isa teeb aeg-ajalt keevitustöid ning sellist träni kastis ikka vedeleb.

“Türa, teil Tammustel mingeid kõvemaid relvi pole siin, kui see sitane väike balloon ja suur haamer?” küsis Jaanus ähmis häälega.

“Janka, viska see balloon huntide poole, ma panen neile raiskadele paugu”, kamandas Ets.

Balloon lendas täpselt kõige esimesele peletisele otse käppade ette ning Ets lasi. Kärgatas kole pauk ja balloonil olnud hõbetatud etikett rebis jubeda jõuga elajal pea otsast. Lööklaine paiskas korraks tagasi ka teised jälitajad.

Tom vedas masina põllu pealt kruusateele, et niimoodi kiirust lisada. Teekate oli kuiv ning otsemaid kerkis masina taha paks ja tihe tolmusammas, millest läbi näha oli pea võimatu. Kastis olijad lootsid vaid, et raputavad peletised maha ning jõuavad enne neid varju. Kogu selle möllu keskel jõudis ühtäkki kohale, et lits on kole vaikseks jäänud- gaasiballoonist lennanud kild oli tabanud õnnetut naist täpselt otsaette ning sealt suust ei tulnud tõepoolest enam piiksugi.

“Kuradi hea kepp oli, aga…,” vinnas Paks surnud prosti sülle ning viskas üle kasti tolmuseina sisse ja röögatas “äkki raputab raiped kannult.” Samamoodi toimiti ka kasti vedelema jäänud Henri laibaga.

Samal ajal, kui auto ahnelt kurve võttis, kappasid aga järelejäänud hundid otse üle põllu ning jõudsid enne Jermolajevite maja UAZile niivõrd lähedale, et suurem elukas ulatus tagumisse kummi lõuad sisse lööma...Ets lasi saadanale veel kaks toru korraga tühjaks, kuid lõhkenud rehv viskas auto maja juures teelt välja ning otse mingisuguse piraka mälestusmärgi otsa.

„See ongi see kuradi sammas,“ jõudis Tom veel mõelda, kui sellele täiega sisse paiskus ja ennast peaga vastu rooli nokki lõi.

Mälestusmärk kujutas langenud metsavendade kivihunnikust hauda, millesse oli sisse löödud pirakas mõõk. Pärast kokkupõrget monumendiga lendas mõõk kõrgele õhku ning maandus otse keset UAZi kasti, Karlale kõhtu. Verd pritsis nii kõhust kui suust. Samal ajal olid kõik teised kastist maha lennanud ning kobasid relvade järele, et saaks suurtele penidele millegagi äsada. Vaid Jaanus oli lennanud nii kaugele, et maha prantsatades kadus pilt eest.

Jahipüssi torud ulgusid Etsi käes, rebestades mõlemal elajal alumise lõualuu lahti ning Raivo viskas suurema peletise poole kirve... metsalisi see kõik ei peatanud. Ainsa hüppega oli suurem libahunt vendadel kallal, pukseerides nad oma massiivse peaga kahte lehte laiali nagu jahukotid, kuni...säuh ja kostis kõrvulukustav hundi möire, mis taandus ruttu madalaks urinaks. Levis raske kõrbenud liha lehk. Hull-Kaarel oli koguka mõõga oma kõhust välja tõmmanud ning sellega suure hundi ühe löögiga keskelt pooleks raiunud.

„Hullul on hullu jõud,“ mõtlesid vennad Tammused ning nägid, kuidas eluka veri, mis Karla haavale pritsis, hakkas seda kinni kasvatama...lürts, lürts, lürts liikusid lihased üksteise külge tagasi. Libahunt moondus samal ajal korinaga inimeseks tagasi, sest täiskuu mõju oli üle minemas. Nii hakkas ka Aalmani-Paksu ja Uuksi purenud väiksem hunt moonduma, kuid jõudis ulgudes metsa pageda.

„Kippeli Norr,“ sosistas Ets poolikut keha silmitsedes „see on Kippeli Norr.“

„Kurat, on jah Kippel...see ambaal seal surnuaia taga...see pidi olema tema,“ täiendas Raivo ning vennad vaatasid jahmunult kõike toimuvat. Viivuke hiljem ilmus kohale Truupõld...vennad haistsid, et nüüd on lõpp...vana hunt tuli ise kohale, et nende eluküünal kustutada.

„Leidsitegi Avispea mõõga üles, nagu ma näen,“ ütles Truupõld vaikselt katkise mälestusmärgi ja Karla käes oleva hõbedast suure mõõga poole käega viibates.

„Mis sul veel vaja on ja mis peletis sa selline oled?“ hüüdis Ets laetud jahipüssi õlale tõstes ning Truupõldu sihtides.

„Sul ei tarvitse karta...tundub, et oleme säia uue kaitsja leidnud,“ osutas Truupõld Hullu-Kaarli poole ja jätkas:

“Nagu ma ütlesin, on libahundid olemas... Kuid on alati olnud ka keegi, kes neid vaos hoiab, kes karjatab seda inimsanitaride karja. Sest kui nad kord hundiks muutuvad, ei kuula nad enam kedagi muud, kui oma verejanulist iseloomu ja „kaitsjat“. Mina olen juba vanaks ja nõrgaks jäänud, kuid on vaja kedagi, keda nad austavad, keda nad kardavad, kedagi, kes hoiab jõutasakaalu ja oskab käsitseda Avispea mõõka,“ vastas Truupõld.

„Sa oled ise üks libahunt, sa kandsid hõbemõõka tuues kindaid ja oled teab kust kuradi Inglismaalt pärit metselajas,“ ägestus Raivo.

„Museaale käsitsedes kannan ikka valgeid siidist kindaid... te mõlemad peaksite seda ju ajaloolastena teadma, kuidas museaalidega ümber käiakse,“ muigas Truupõld ja andis vendadele klõmaka head lepikuliisut.

„Turgutage Tom ka obadusest üles ja ajage autost välja,” andis vanamees nõu. Kui Tom oli meelemärkusele tulnud, siis jätkas:

“Ja jooge seda, see teeb teie mõtted selgemaks ning aitab rahuneda, aitab seda tänast õhtut...mhmm...üle elada. Ärge nende libahuntide pärast enam päid vaivake... Tapsite mul niigi head isendid ära. Mis te arvate, et ma niisama 242 aastaseks elanud olen?

„Mida sa raisk räägid?“ jõudis veel joogist segane Ets küsida, kui pilt juba kergelt virvendama hakkas.

„Iga kümne aasta tagant tapan ma ühe neist elajatest...noh, kui just ei tule vajadust varem mõni ää lüüa, siis joon elaja verd, kümblen selles, matan korjuse pärast Avispea taha metsa surnuaiale ja pikendan nii oma eluküünalt,“ pobises koduloolane kergelt sentimentaalseks muutudes.

„Aga tundub, et lõpuks on ka minu aeg hakanud tulema... Olengi kaua elanud,“ vastas vana koduloolane ja andis poistele ühe kõva klõmaka veel ning saatis sassis peaga vennad koos oma lömmis UAZ-iga koduteele. Seejärel hakkas Truupõld hundi verega Aalmani-Paksu ja Uuksi ühte tükki lappima.

Hommikul ärkasid velid enda kodust suure toa põrandalt.

„Tom, kuule, kuidas kurat me siia saime?“ päris Raivo valutavat pead kinni hoides.

„Kus kurat mina...lase magada Raiv... ja siis käime jõusaalis ära“ vastas Tom.

„Kuulge, ärge mölisege nii vara... Kaua te sinna jõusaali lähete, alles hakkasite nagu minema,“ lisas Ets.

Mõni minut hiljem saabus isa koos ülejäänud perega jahimeeste kokkutulekult ja nägi poisse keset päeva vedelemas: „Kutid, kurat, kes see UAZi ära lõhkus?“

„UAZi? Mis UAZi? Ei mäleta küll, et sellega keegi sõitnud oleks, me pidime ju Žiguliiga trenni minema,“ vastas Tom ja küsis vendadelt: “Te teate midagi sellest UAZist?“

„Ei tea, ei mäleta!“

Jutt: Tähed täis surma (Maniakkide Tänav)

1. Pagemine

Tohutu grott mürises ja ragises, kui “Grond” õgis terashammastega Kuu kivist sisemust, puhastas välja kasuliku maagi ja sülgas selle abirobotite kastidesse. Kaevandusmasin oli vana ja kulunud, maagitolm oli kängardena kivistunud ta kulunud küljeplaatidele, ta lõgises ning kiilus tükati kinni, oodates juba paarkümmend aastat uuema mudeli vastu välja vahetamist. Paul Meldor jälgis resigneerunult masina süsteeme, töö oli päevade, nädalate ja kuude ja aastate viisi üsna üksluine. Väga harva juhtus midagi erakordset. Kui kaevemasin vajus lõhangusse või toimus varing, siis ärkasid temas vanad instinktid. Kuid viimasel ajal ei toonud isegi need sündmused enam Pauli ta apaatiast välja, sest mees oli juhtinud erinevaid kaevandusmasinaid Maal, Kuul, asteroididel ja avakosmoses juba viimased tuhat aastat ning elanud läbi kõik, mis läbi elada andis ja ta lahendas isegi erakordseid sündmusi, nagu rutiinseid. Ta oli digiteeritud vastu tema oma tahtmist ja mõistetud sõjakohtu otsusega eluaegsele sunnitööle. Digitaali puhul tähendas see põhimõtteliselt - igaveseks.

Poolvaistlikult aimas Paul eespool ähvardavat varingut. “Grondi” vanad ja rikkis andurid ei andnud selleks põhjust, kuid ta oli õppinud oma instinkte usaldama. Seepärast peatas Paul hiiglasliku puurmasina ning tõmbus järsult tagasi. Veorobotid, mida juhtisid ta digitaliseeritud kaassunnitöölised, jõudsid vaevu oma masinad eest tõmmata, et “Grondi” roomikud neid ei lömastaks. Mõistmata, mis toimub saatsid nad kõigil võimalikel kanalitel talle sõimu. Paul ignoreeris neid, püüdes isegi alles mõista, mis  teda häiris.

Kaasvangide sõim kogus alles hoogu, kui kaevanduskäik mürinal sisse vajus. Paul andisveelgi gaasi ja surus end metallisõimu saatel üle roomikute ette jäävate veomasinate, lömastades need täielikult. Masinate juhid - need, kes veel funktsioneerisid, hullusid täiesti. Tolmupilv rullus kilomeetreid mööda kaevandusgaleriid, kuni hajus Kuu hõredaks õõnestatud sisemusse. Kui Paul lasi “Grondi” seadmetel varingut kompida, avastas ta, et kuhila otsas liikusid mingid kogud. Neid oli kaks ja juba hetke pärast olid nad roninud “Grondi” katusele ning sidekiir leidis “Grondi” ühendusmooduli.

“Paul Meldor?”

Paul uuris olendeid lähemalt.  Need olid kulutulud, veidrate kehaliste lisanditega humanoidid.

“Mina,” vastas Paul. Nüüd oli ta veidi üllatunud.

“Oleme siin Meldori brigaadi ülesandel. Tulime teid päästma.”

Paul ei mõistnud, mida need sõnad tähendasid. Aastasadu oli ta suhelnud ümbritsevatega vaid kaevandusküsimustes.

“Mida te tahate?”

“Teid,” vastas võõras. “Minu nimi on Angakkuqia, olen Kulutulu armee teine sorak. Meldori brigaadi palvel ja Kulutulu armeejuhatuse käsul on tehtud mulle ülesandeks teid päästa ja toimetada Meldori brigaadi alalisse dislokatsioonipaika Alhazredi süsteemi.”

Robotijuhtide artikuleerimata vandumine “Grondi” roomikute alt tundus Paulile selgem keel, kui see, mida rääkis too teine sorak Angakkuqia.

“Kolmas sorak Kitabalaac võttis just teie “Grondil” maha pinnaletõusu piirangud. Saadan teile koordinaadid, võtke suund osutatud paika. Kaevake sinna otsetee.”

Sellest sai Paul juba aru, koordinaadid ja kaevamine. Ta võttis numbrijada vastu, pani suuna paika ja asus tööle. Kuid teine sorak ei olnud ikka veel rahul.

“Kiiremini, ärge maagi puhastamisega ja käigu toestamisega jännake, heitke kõik seljataha, las käik olla pinnast täis.”

Paul allus käsule, kuigi ei saanud sellest aru, ja andis “Grondile” täiskäigu. Kalle oli tema jaoks ebaharilik, suund viis järsult üles. Üles, mõtles ta. Viimati käisin ma seal mitusada aastat tagasi, siis, kui mind asteroididevööst Kuule suunati. Ta mängis ennistise jutuajamise salvestuse ette ja hakkas alles nüüd õigupoolest aru saama, mis toimub. Teda päästeti Meldori brigaadi ülesandel! Tema brigaad oli ikka veel alles! Kulutulud olid ikka veel nende liitlased ja nüüd teda päästeti. Tunded, mis teda täitsid murenesid kaheks. Esmasele rõõmule järgnes temas ammu miilanud viha. Tuhat neetud aastat olen ma mütanud mööda Päikesesüstemi kivi järada ja alles nüüd tulevad nad mind päästma! Kus kurat nad siiani olid? Ta ei öelnud teisele sorakile sõnagi, käsutäitja vaevalt selles süüdi oli, kuid oma sisemuses lasi ta tormil möllata. See raputas teda sajanditepikkusest letargiast mõnevõrra üles.

Nad jõudsid pinnale ühe suure hoone sees. “Grond” möiratas, hiivas oma sajatonnise keha käigust välja, üle hoonet täitva seadmestiku ja seiskus.

“Vahetame keha,” teatas teine sorak Angakkuqia. “Paigutame teid kaevandusmasinast pinnahõljurisse. Me eeldasime, et te oskate seda kasutada.”

“Oskan kasutada,” vastas Paul.

“Teine variant on, et paneme teid musta kasti ja ma juhin pinnahõljurit ise.”

“Pole vaja.”

Väljavaade teadvusetult musta kasti sulgemisest oli talle vastumeelt. Pealegi tõstis Paulis pead umbusklikkus. Too teine sorak võis rääkida mida tahtis, Paulil ei olnud hetkel võimalust tema juttu kontrollida. Polnud sugugi kindel, kas ta ikka oli sorak ja kas brigaad oli tõepoolest see, kes ta saatis. Paul ei kavatsenud pea ees ükskõik kuhu tormata. Polnud mõtet lihtsalt vahetada peremeest oma orjaelus. Teine sorak võttis oma rakmetest pisikese halli karbikese, milles Paul tundis ära vahendaja. Ta suunas selle Paulile ja midagi musta neelas Pauli alla. Ikkagi reetmine, mõtles Paul, langedes musta teadvusetuse poole, ongi lõpp. Pääsu ei ole. Nüüd on see siis käes. Ta kaotas teadvuse.

Kui Paul ärkas, oli kõik tema ümber võõras ja ka ta ise oli iseenda jaoks võõras. Ärkamine oli raske. Esimesena aktiveerusid temas mõtted ja tunded, mis olid teda viimati vallanud. Need olid ebameeldivad ja rasked. Ta oli juba viimased viissada aastat teadnud, et hukk on tema poole teel ja nüüd sai see ta viimaks kätte. Ta oli selles kindel. Kuid tasapisi hakkas naasma ta arutlusvõime ja Paul leidis, et tema uueks kehaks oli pinnahõljuk. Hõljuki programmid võtsid temaga ühendust, ta kohendas end nendega, adapteerus, harjus, seondus. Kõike hõlmanud must pilv tõmbus kuhugi teadvuse alamsüsteemidesse tagasi. Kõik oli korras, hukk ei olnud saabunud, tal oli lihtsalt keha vahetatud.

Hõljuki kõrval seisid nii teine, kui kolmas sorak.

“Kõik on korras, ülekanne õnnestus, “ teatas Angakkuqia. “Saad ikka hõljukiga hakkama? Tehnika on sellest ajast, kui sa vabaduses olid, edasi sammunud.”

“Saan hakkama.”

Paul ei hakanud lisama, et tähekaevuri klassi kaevanduslaev, mida ta asteroidivöös viimati juhtis, ei jäänud sugugi täismõõdus lahingulaevale alla. Funktsioonid olid teised, kuid keerukusaste isegi suurem. Hõljukitaolisi süsteeme oli tal seal olnud käsutada tuhandeid. Ta oli pool millenniumi tagasi tähekaevuriga põgeneda üritanud ja vangistajad pidid teda lahingulaeva ja terve abiflotilliga taga ajama. Ta hävitas neil kolm laeva, kuid põgeneda siiski ei õnnestunud.

Paul aklimatiseerus lõplikult. Diagnostika kinnitas, et masin oli heas seisukorras, tangitud, varustatud uusimate kaartide ja navigatsioonisüsteemidega, kuid ilma võrguühenduseta.

“Olen sõiduvalmis,” teatas ta ja avas ukse. Kaks kulutululast ronisid viibimata tema sisemusse, võtsid salongis istet ja kinnitasid end rihmadega.

“Annan koordinaadid,” ütles teine sorak, “ seal ootab meid kosmoselaev. Edastan sulle tunnuskoodid juhuks, kui me peaksime lahku minema.”

Koordinaadid tulid ja Paul uuris neid põgusalt.

“Päris kaugel. Miks nii kaugel?”

“Lähim ohutu maandumispaik.”

Huvitav, mõtles Paul, mis siinkandis siis nii ohtlik on? Kuu pind on liiga hõredaks uuristatud? Ta manööverdas end hoone seinas olevast hiiglaslikust august välja. Jõudes lageda taeva alla, avanes talle igiammustest aegadest nii valusalt tuttav pilt, et Paul kaotas korraks kontrolli oma uue keha üle. Ta sai jalamaid aru, miks siin ei olnud ohutu maanduda. Taevas tema kohal käis kosmosesõda.

“Kõik korras?” küsis Angakkuqia ärevalt, kui hõljuk teelt maha sõitis.

“Korras,” vastas Paul, taastas masina üle kontrolli ja kihutas hüppega tagasi teele. Seal hakkas ta kiirust üles kruvima.

“Kes seal üleval sõdivad?”

“Meie omad elžuggide vastu.”

“Ma arvasin, et sõda sai ammu läbi?” imestas Paul.

“Neljas Tähesõda, milles sina osalesid, sai jah läbi ja vahepeal sai läbi ka järgmine, see on juba Kuues sõda.”

“Kuues?”

“Täpselt nii.”

“Aga põhjus? Sama või midagi uut?”

“Nii ja naa.”

Paul oli hämmingus. Tuhat aastat on ju pikk aeg, kuid oma põhiolemuselt, nagu selgus, oli galaktiline kogukond jäänud ikkagi endiseks. Sellises valguses, mõtles Paul, oli isegi hea, et mul pole võrku olnud. Masendav oleks olnud jälgida elu sellises ringiratast tammuvas maailmas.

Midagi oli ta muidugi kuulnud, sest Pauli eraldatus ei olnud sajaprotsendiline. Kosmoses töötades, kuigi tal puudusid kaugseiresüsteemid, püüdis ta ikka aeg-ajalt üht-teist kinni. Kord vahendasid seda maagiveomasinad, kord pudenes uudis mõnelt ilmaruum rändurilt, kes oma lustirännakul mööda libises. Mõnikord oli infopudemeid jäänud ka nende masinate süsteemidesse, mida talle vahepeal kõrvalülesannete täitmisel usaldati. Ta isegi jättis alati masinate logidesse orjade tava kohaselt teateid järgmistele sunnitöölistele. Mõnikord tõi selline piiratud suhtlus hämmastavaid teabeleide.

“Tähelepanu!” hoiatas teda üks kulutuludest. Ta saatis oma seireseadmest näidud Paulile. Lahing oli kandunud lähemale ja kuupinna poole sööstsid  märgist mööda läinud laengud. Elžuggide kübersõdalased olid nende poole sihitud tuumarakettide nutipead segi ajanud. Sihtmärgi kaotanud kulutulude raketid muutsid suunda ja kihutasid elžuggide laevade asemel Kuu poole.

“Mhmh.”

Paul pigistas hõljukist välja tippkiiruse. Kosmilised kaugused on õnneks suured ja turmasaju saabumine võttis aega. Nad jälgisid hõljukis kihutajad oma seadmetelt lähenevaid hukatusetoojaid. “Kosmos küll, nad on lolliks läinud, nad pidid meie operatsiooni katma, mitte meid tapma,” kostis teise soraki poolt ja Paul sai tema sedmest uusi andmeid. Kulutulude hävitaja, kelle tuumaraketid olid märgist mööda juhitud, andis kõigist torudest tuld elžuggide pisilaevade eskaadri pihta. Prootonkahurid sülitasid sinakaid surmakiiri ning mitu elžuggide laeva lahvatasid leekivateks, mürkrohelisteks plasmakeradeks. Kuid selžuggide lipulaeva jõukilbid pidasid vastu ja juhtisid prootonkiired kõrvale, Kuu suunas. Prootonid olid rakettidest kiiremad.

Kuu pinda tabavad prootonkiired vallandasid kontrollimatu reaktsiooni. Pinnas põgenike hõljuki ümber lahvatas plasmatormiks. Hõljuk paisati käkaskaela, see kaotas ühe gravipadja ja rullus vastu suurt kaljunukki. Hetkeks kõõlus masin kuristiku serval.

“Pidama jäime,” ütles teine sorak väriseva häälega. “See oli küll napikas.”

Paul tegi terveks jäänud anduritega kiire skaneeringu. All, lõhangu põhjas, tundus asuvat mingi tehniline rajatis. Kalkureerinud kiirelt kahjusid, mis võisid hõljukile alla kukkudes tekkida, andis ta mootoritörtsatusega nii palju hoogu, et hõljuk  vajus kuristikku.

“Mida sa kosmose päralt teed?!” röögatas teine sorak, kui kaljuseinad neist mööda vihisesid.

“Päästan oma elu,” vastas Paul ja üks hõljuki sisemistest manipulaatoritest, mis oli ette nähtud reisijate pagasi laadimiseks, napsas soraki vöölt vahendaja. Siis prantsatas hõljuk mingi ehitise katusele ning kukkus sellest läbi. Hõljuk purunes ja teine ning kolmas sorak hukkusid peaaegu kohe. Mõni sekund hiljem jõudsid Kuuni suuna kaotanud tuumalaengud ja neile varises ülalt järgi tuumatules laiali paisatud pinnast ja kaljutükke.

Kuutolm hõljus aeglaselt allapoole, kattes lõhangus oleva hoone ja hõljuki. Nähtavus väljaspool hoonet oli nullilähedane. Hoone sees oli asi veidi parem. Siin koperdasid avariiskafandrites tuumaplahvatustest uimased tehnikud ja surisesid üles ehmatatud remondirobotite hordid. Kulutulud olid surnud, kuid seda oli Paul eeldnudki. Tal oli kogu teave põgenemislaeva juurde jõudmiseks ja sinna sisenemiseks olemas. Nüüd suunas ta oma tähelepanu väljaspoole ja skaneeris lähemaltöötavaid objekte. Robotid olid liiga väiksed ja monofunktsionaalsed ning ei rahuldanud Pauli. Vaid üks tema skaneeringu piirkonna objektidest oli inimene. Mees istus uimasena maas ja tundus olevat väliste vigastusteta. Paul vilgutas hõljuki tulesid, et endale tähelepanu tõmmata ja avas hõljuki ukse. Tehnik märkas seda, ajas end jalule ja tuli ebakindlal sammul lähemale uurima. Paul suunas vahendaja mehe poole.

2. Jestas

Tehniku keha, mida nüüd asustas Paul Meldor, kihutas teenindushõljukis üle Kuu hallikasvalge pinna, nii et tolmujutt taga. Tema hõljuk kandis Teenindussektori märgiseid ning Jestasena naases ta plaanipäraselt kahenädalaselt kontrollretkelt koju Kuundumi linna. Jestase teadvus oli küll kehast eemaldatud, kuid info, mis asus tema ajju siirdatud moodulitel, oli endiselt alles. Seepärast tundus Paulile, et Kuundum kuhu ta suundub, on ka tema kodu, mitte ainult Jestase oma ja see muutis teda veidi kurvaks. Ümberringi tõusid keerlevad tolmupilved kilomeetrite kõrguseni ja ta ei teadnud, kas linn oli veel terve.

Paul jõudis kiirlüüsini, mis viis ühele pinna-alustest magistraalteedest. Uksed ei avanenud, nende automaatika oli üles öelnud. Paul peatus ja lasi hõljukist välja remondidrooni, seejärel teise. Neil kulus mitu minutit, et uks avanema sundida.

Viimaks turvaliselt maa alla jõudnud, oli Paulil esmakordselt võimalus juhtunu üle rahulikult järgi mõelda. Ta loetles fakte: ta oli saanud oma orjaseisusest põgenema, tal oli laev, et Kuult minema saada, tal oli koht kuhu minna - Alhazaredi süsteem, kus asusid tema vanad võitluskaaslased. Kõik tundus lihtne - liiga lihtne. Ta ei saanud end enne pääsenuks lugeda, kui on Alhazaredi süsteemis. Polnud mõtet endale illusioone luua - varsti ollakse tal sabas. Ainus, mis võis jälitajaid pidurdada on kulutulude rünnak. Kui nüüd rahulikult mõelda, siis vahest ei olnudki need möödaläinud tuumalaengud juhuslikud. Lihtsalt valesti ajastatud, kuid tegelikult mõeldudki kuukate laevastikust mööda minema ning Kuu pinnal asuvate julgeolekujõudude päid ja kaarte segi ajama. Talle oli tekitatud võimalus, kuid võimalusi oli Paulil oma pika vangistuse aja jooksul olnud ka varem. Need kõik olid luhta läinud, kuigi nii mõnigi kord, nagu tookord tähakaevuriga, oli ta jõudnud juba nii kaugele, et oli lugenud end sama hästi kui pääsenuks.

Läbi oli ta alati kukkunud kahel põhjusel - hoolimine kaasinimestest ja liiga varajane hoo maha võtmine. Alati oli ta tahtnud säästa mõnda kõrvalseisjat, päästa veel mõnda kaaslast või mitte seada löögi alla neid, kes teda aitasid. Lisaks oli ta lasknud end liiga vara lõdvaks, kui oleks pidanud ikka edasi jooksma. Seekord ei kavatsenud ta kumbagi neist vigadest teha ja just seepärast olidki kulutulud pidanud hukkuma ja Jestas oma keha loovutama.  Seekord oli Paulil vaid üks prioriteetne isik  - tema ise.

Nüüd kihutas ta mööda siledat tunneliteed otsesuunas Kuundumi poole. Liiklus, sel kellaajal tavaliselt nii vilgas, puudus täiesti. Hiiglaslikus tunnelis plinkis vaid tuumapatareidel avariivalgustus. Mõne kilomeetri pärast sai ta teada ka liikluse puudumise põhjuse. Siin oli tunnel hävinud ja selle ühes küljes hõõgus hiiglaslik kraater. Jestas lendas ohtlikust paigast läbi laserikiirusel, kuid teisel pool taas tunnelisse sukeldudes kisendas ta valust. Kiirgus oli skafandrist hoolimata ta nahale suured villid põletanud. Hõljuki mootor suri, elektroonika andis samuti otsad ja ta liitreaalsuse seadmed andsid ohuhäireid. Vaid tänu sellele, et Jestase kehasse istutatud lisadel oli tehnikutaseme kiirgusvarjestus, suutsid nood tööd jätkata. Mootori seiskudes hakkas jupsima ka üks gravipatjadest, masin kaotas juhitavuse, libises ainsal padjal edasi nagu mööda jääd ja paiskudes täiel kiirusel vastu seina, põrkas seejärel vastasseina ja uuesti tagasi. Lõpuks peatudes toksas masin vastu Kuundumi pealüüsi väravat. Ta oli linnani jõudnud. Paul kukkus masinast välja ja jäi  lõhkenud villide tõttu veritsevana ja oiates lebama. Ta lamas kaua.

Viimaks suutis Paul end niipalju koguda, et keeras end kõhuli ja vaatas ringi. Sissepääs, suur, läbipaistev terasklaasist uks oli tema ees. Ma ei tohi peatuda, mõtles Paul, mitte mingi hinna eest! Ta sundis oma valust kisendava keha liikuma ja lohistas end lüüsi valvava alam-mõistuse kaamerasilma juurde. See tuvastas mehe randmevõru järgi ja avas uksed. Paul roomas sisse.

“Tähelepanu!” teatas alam-mõistus jalamaid, tekitades liitreaalsuses sisemise lüüsiukse ette punaselt vilkuva holoteate. “Vanem tehnik Jestas Mood, hoiatan! Kuundum on viidud eriolukorda! Linna sisenemine on ohtlik.”

“Väljas pole sugugi vähem ohtlik,” kiristas mees veritsevate igemete vahelt hambaid. “Mis juhtunud on?”

“Kulutulu laevastik pommitas Kuundumit irdpommidega.”

Paul jäi rabatult lebama. Sellist asja ei tehtud kindlasti lihtsalt kattevarjuna tema päästmisele, ei, ilmselt olid nad plaaninud täiemõõdulist invasiooni ja tema päästmine oli lihtsalt vastavalt ajastatud.

“Teil on kõige parem liikuda otsekohe varjendisse, uue rünnaku oht ei ole välistatud.”

“Varjendisse... jah, jah... aga... kuidas sinna saab?”

Alam-mõistus saatis talle juhise, mis ilmus käevõru juurde väikese holograafilise kompassina. Paul oleks need ka ise oma võrust leidnud, kuid ta tundis end uimasena. Ta uuris kaarti ja kõrvutas seda oma plaanidega. Varjend ei asunud üldse selles suunas, kuhu tal oli vaja minna. Kosmoselaev, mille koordinaadid ja koodid teine sorak oli talle andnud, asus täpselt teisel pool linna, varjend oli aga tublisti lõuna pool.

“Kas... kas on palju irdunuid?”

“Üheksakümmend protsenti elanikkonnast.”

“Ahah..., lase mind siis sisse.”

Sisemine lüüs avanes ja Jestas lohistas end linna. Ta kutsus purustatud hõljukist kaasa kaks remondidrooni, kes olid ime läbi töökorda jäänud. Väliselt oli Kuundumiga kõik korras, linn oli valgustatud ja puhas. Ainult läbi kaitsebarjääri sinaka kupli paistsid kosmose poole tupruvad sünkjad tuumaplahvatuste pilved. Siis tabas Pauli kogenud silm ära ka selle, et barjääri kaitseväli oli ebaühtlase värvinguga, mis tähendas, et see oli paiguti palju nõrgem, andes tunnistust hiljutisest rünnakust. Linnaelanike kahjuks oli neid pommitatud irdmoonaga. Ainsad, kellele irdväli mõjus olid inimesed ja selle vastu Kuundumi jõubarjäär ei aidanud. Mürskude tekitatud laineväli levis läbi barjääri takistamatult linna ning lõi segi selle kätte jäänud inimeste psühholoogia, häirides mõistust keha juhtimisel. Sisuliselt jäid inimesed oma kehadesse lõksu, suutmata seda enam juhtida. Ilmselt olid mõistusele jäänud kuskil alumistel tasanditel, kuhu lained ei ulatunud.

Kohe sissepääsu juurest näitas holograafiline kompassinõel vasakule, kuid Paul, ajades end tohutu jõupingutusega jalule, vankus otse edasi. Alam-mõistus alarmeerus otsemaid.

“Tähelepanu! Vanemtehnik Jestas Mood! Palun järgige  juhiseid, te liigute praegu varjendist eemale.”

Paul ei teinud alam-mõistust kuulamagi, kuid see ei andnud järele.

“Tähelepanu! Palun järgige suunanõela juhiseid, te liigute praegu varjendist eemale.”

“Mu naine, lapsed, vanemad...” pomises Paul talle.

“Juhul, kui nad pommitamisest pääsesid, siis te leiate nad varjendist.”

Paul raalis kiiresti infot, mis alam-mõistus oli talle seni andnud, et leida põhjust varjendisse mitte minna. Alam-mõistus oli öelnud, et üheksakümmend protsenti elanikkonnast oli hukkunud, järelikult oli suur tõenäosus, et...

“Kas sul on varjendis olijate nimekiri?” küsis Paul.

“Jah.”

“Kas mu pere on seal?”

Alam-mõistus ei saanud Kuundumi kodanikule valetada.

“Ei.”

“Siis lähen ma neid otsima.”

Alam-mõistus vahetas taktikat.

“Kuule semu,” ütles ta. “Sa ei saa neid praegu aidata. Kuundumi ülem-mõistus on päästemeeskonnad juba välja saatnud, küllap nood ajavad kõik korda.”

Kui nii palju inimesi on hukkunud, siis ei saa ka päästjaid kuigi palju elus olla, mõtles Paul ja küsis:

“Mitu meeskonda välja läks?”

Taaskord ei saanud tehisintellekt vastamisest keelduda.

“Kümme.”

“Miks nii vähe?”

“Lisaks irdpommidele kasutasid nad strateegilistes lõikudes ka EMP laenguid ja enamik robotpäästeüksuseid langesid rivist välja.”

Paul peatus korraks, et seinalt tuge otsida. Ta tundis, kuidas veri ja mäda mööda keha alla jookseb. Ta pidi midagi ette võtma, sest kaua ta enam jalul püsida ei suutnud.

“Kuundumis on 20 miljonit elanikku,” ütles ta mõistusele, “ja väljas on kümme üksust.”

Ta ei hakanud tehismõistuse eest järeldusi tegema, too sai niigi aru, mida Paul mõtles.

“Tõsi,” möönis alam-mõistus, “aga sa ei saa niikuinii nende heaks midagi teha.”

“Ma olen päris kindel, et saan neid aidata.”

“Kuidas?”

“Ma toidan neid kuni abi saabumiseni.”

Ta võttis oma vaimujõu kokku ja sundis end uuesti edasi liikuma. Kuid alam-mõistus oli masinale omaselt jäik kuni lõpuni.

“Ma ei tahaks sind kurvastada semu, kuid ilmselt nad ründavad sind, kui sa üritad neid sundtoita.”

“Küllap ma saan hakkama.”

“Sa võid oma lähedaste olukorra halvemaks muuta.”

“Nende kehad ekslevad juhitamatult ringi. Nad ei suuda sundida oma kehasid sööma või jooma. Kaua nad sinu arvates vastu peavad?”

“Prognoosin, et juhul, kui ei juhtu mingit õnnetust, siis - kuni seitse päeva.”

“Lisa õnnetuste tõenäosus ka juurde.”

“Kolm kuni neli päeva.”

“Ja milline on prognoos, millal päästemeeskonnad nendeni jõuavad.”

“Arvestades päästjate ülekoormust, üksuste võimekuse taastamise kiirust, seda, et sinu pereliikmed asusid tiheasustuse südames, siis... kuni üks kuu.”

“No näed.”

Jestas tundis, kuidas ta jalad aina pehmemaks muutuvad ja mingi vägi ei suuda teda varsti enam püsti hoida. Alles nüüd tuli ta selle peale, et anda temaga ikka veel kaasa liikuvatele tööriist-droonidele käsk end toetada. See oli valus, kui nad temast kaenla alt kinni haarasid, kuid ta kannatas selle ära. Kõndimine muutus tublisti kergemaks. Tüütu alam-mõistus aga jätkas.

“Kuid sa oled ka ise ohus. Arvestamata sinu praegust tervislikku seisundit, on linn täis irdvälja ohvreid. Sa võid mõne mõistusetu isendiga või ka terve rühmaga kohtuda ning nad võivad sulle viga teha. Isegi, kui sa pääsed, siis võid sa ennast kaitstes teha ise viga mõnele kannatanule. See viib peale sõjaõnnetuste tagajärgede likvideerimist juriidiliste tagajärgedeni.”

“Ära sina selle pärast muretse.”

“Ma ei saa mitte muretseda, semu. Minu mureks on iga Kuundumi kodaniku heaolu, nii nende, kes on mõistuse juures, kui ka irdolekus viibijate oma.”

“Siis hakka kiiremas korras mu pere pärast muretsema.”

“Ma muretsen ka nende pärast, kuid ma ei saa hetkel mitte midagi enamat teha, nad ei ole prioriteetsete isikute nimekirjas.”

“Siis meie nimekirjad sinuga ilmselt erinevad pisut. Minul on nad igatahes prioriteedi tipus.”

Alam-mõistus, nii uskumatu, kui see ka oli, andis lõpuks alla.

“Kahjuks, mu sõber, puuduvad mul hetkel võimalused sinu enesetapjallikku missiooni takistada.”

“Ma olen selle üle väga tänulik.”

Hääl käevõrust muutus taas pehmeks.

“Jestas, semu, kuule, kui sul on nõu vaja või midagi, siis ma olen sinu jaoks alati olemas. Kahjuks, kuna mu tähelepanu on hõivatud väga paljude erakorraliste sündmustega, võib mu vastamisaeg viibida viis kuni kümme sekundit. Vabandan juba ette.”

“Võtan arvesse.”

“Edu ja turvalist teekonda sulle.”

“Aitüma... semu.”

3. Vahetus

Paar tänavat edasi tundis Paul, et ei ei suuda enam sammugi astuda. Ta keha põles, liha kleepus tükkidena riiete külge ja mõistus kippus hägustuma. Droonide manipulaatoritel rippudes suutis ta ainult oiata ja seegi tegi põrgulikku valu. Remondidroonid ei olnud sellise raskuse vedamiseks mõeldud ja suutsid teda väga vaevaliselt edasi lohistada. Pääsemist otsides vaatas ta verd täis valgunud ja valust häguste silmadega ringi. Tänav tema ees oli täis mahajäetud tehnikat, kuhu ta võinuks ennast ümber kantida, kuid kui ta skänneri masinatest üle laskis, siis olid nood kõik EMP pommitamises kasutuskõlbmatuks muutunud. Jälle tal ei vedanud, jälle ei jõua ta kuhugi, ning seekord tundus, et õnn oli ta lõplikult maha jätnud. Tume vari kogunes kuhugi Pauli teadvuse tagasoppidesse, ja Paul oli kindel, et see oli vältimatu surma eelaimus. Kuid siis skänner viuksatas.    Paul venitas valust kisendades oma kinni vajunud silmad lahti. Terve masin! Viimaks ometi! Ta oli jõudnud kvartalisse, mis oli EMP mõjust puutumata. Ta käskis droonidel end masina juurde lohistada. Kohale jõudes asetasid nad ta selle kõrvale maha. Paul karjus valust kuni jäi hingetuks. Ebakindlalt valust põlevate kätega kobas ta oma tehnikurakmetest teiselt sorakilt saadud vahendaja ja programmeeris selle. See võttis tal kaua, sest enese teadvuse automatiseeritud ülekandumine oli liiga ohtlik manööver, et seda ülejala teha. Rutem, rutem, kisendas ta hirmunud hing, kuid Paul hoidis kohutava tahtepingutusega oma liigutused lõpuni vaos. Alles siis, kui ta jäi täiesti rahule, lülitas ta masina sisse. Hetk hiljem neelas must, mahlane ja matsutav suu Pauli teadvuse... ja sülitas selle terve igaviku hiljem uuesti välja.

Mälestus valust leekivast kehast hõõgus endiselt ta ajus. Ma ei pääse, oli Pauli esimene mõte. Tume vari, enne pingutusega teadvuse taganurka surutud, ronis tagasi esiplaanile, halvates ta tahte ja liigutused. Uus asupaik tundus valus, vastik ja ta ei tahtnud siin olla. Kuid siis tajus ta külma ükskõiksust oma tundenärvides ja tasapisi taastusid ka teadvuse lugematud seosed, mälupangad, tundekeskused ja läbi vastikuse, tungis üks mõte: seekord ma ei peatu, mitte mingi hinna eest. Mitte mingi hinna eest! See mõte surus musta masenduse tagasi alateadvusse ja Paul keskendus. Ta oli taas robotkehas. Miski ei valutanud, peale mälestuste. Miski polnud halvasti, ta oli taas pääsenud. Kõik on veel võimalik, ütles ta endale, ma saan hakkama, seekord saan hakkama. Negatiivsed mõtted ei ole miski muu, kui vaid liiga sagedasest teadvuse üle kandmise kõrvalefekt. Ma saan sellest üle. Ta avas oma sensoorika oma uuele kehale ja viis läbi sisseharjunud enesekontrolli. Sõlm-sõlme, seade-seadme, programm-programmi haaval kontrollis ta oma uut keha. Ta oli suures majaprinteris. See oli tohutu teraskoloss, suurte, vedelat terasplasti täis paakidega. Tehnik Jestase surnud keha vedeles tema ees. Nüüd, seda inimvaret nähes adus Paul lõplikult, et kogu bioloogilise keha valu ja piin oli kadunud.

“Liikvele,” mõtles Paul, “ei mingit heietamist. Seekord ma ei peatu!”

Ta lõpetas diagnostika - masin oli töökorras. Ainult paar manipulaatorit tõrkusid, keegi oli sellele ilmselt pommitamise ajal otsa sõitnud. Vigastuste kõrvaldamiseks lasi Paul tööriist-droonidel tööle asuda. Kuni need töötasid, korjas ta tervete manipulaatorite abil üles Jestase kehal oleva varustuse ja laadis Kuundumi võrgust alla linna uusima kaardi. Linna mõistused olid sellele kandnud kahjustatud alad ning märkinud  irdpommitamises kannatada saanud inimesed punaste täpikestena. Kogu ümbrus kubises punastest tingmärkidest. Inimesed olid ohtlikud, sest neile viga tehes võis ta tõmmata endale linna alam-mõistuse soovimatut tähelepanu. Niipea, kui remondidroonid olid töö lõpetanud,asus ta taas teele. Hüdrauliliste jalgade sisinal läbi tänavate tammudes lõi ta ette sattuvad masinad lihtsalt eemale. Paul oleks hea meelega mõnda paremasse masinasse ümber asunud, kuid kõik, mis talle silma jäid, olid tema teadvuse jaoks liiga väikese mahtuvusega.

Teel uuris ta Kuundumit enda ümber. Jestase lagunevas kehas oli ta liiga hõivatud oma bioloogiliste vaevustega, et detailidele tähelepanu pöörata, kuid nüüd ammutas ta näljaselt endasse kõike. Aastasajad inimasustustest eemal viibinud, oli kõik talle uus. Majad olid veidra konstruktsiooniga, neil olid tundmatu funktsiooniga mooduleid, masinate disain oli võõras, tänavgi oli moodulitest kokku laotud ja paistis, et sellele sai lisada funktsioone ja isegi teekonda muuta.

Ühest põiktänavast väljus salk inimesi. Nende ebakindlast kõnnakust mõistis Paul, et need olid irrutatud, mahasurutud teadvused, lõksus bioloogiliselt elusates kehades. Majaprinterit nähes sööstsid nad klaasistunud silmadega rünnakule. Pommide kiirgus programmeeris inimaju ümber, surus kaine mõistuse maha ja sundis irrutatut hävitama kõike, mis liikus.

Majaprinter oli hiigelsuur, kuid irrutatud püüdsid kiskuda sellelt katteid ja plaate, et sisemiste seadmeteni pääseda. Seda ei kavatsenud ta lubada. Esialgu lõi Paul ründajad lihtsalt manipulaatoritega eemale, kuid nood olid erakordselt sihikindlad ja enne, kui ta arugi sai, olid nad katteplaadid pealt kangutanud. Mitu kallalekippujat ronisid masina sisemusse, jätkates seal oma laastamistööd. Paul kiskus masinasse pugenud välja ja virutas temaga kõigile kes ette jäid. Kolm ründajat jäid liikumatult lebama, kuid masina undamise ja irrutatute valukisa meelitas majadest ja kõrvaltänavaist kohale aina uusi ründajaid. Paul mõistis, et nii ta seda võitlus ei võida. Linnas oli 20 miljonit elanikku, ründajate vool ei lõpe iial.

Seni kuni ta manipulaatoritega uusi ründajaid eemale tõrjus, hakkas ta kiirelt, kiht-kihi järel printeriseadmega enese ja maailma vahele seina ehitama. Nood, kes olid sees, viskas ta ilma tseremoonitsemata üle müüri. Irrutatud rähklesid poolvedela segu sees, püüdes talle ligi saada. Üsna kiiresti kivistas segu nende käed enesesse. Paar tükki, kes olid jõudnud kõhuli äärele ronida, jäid poolest kehast seina sisse. Paul selle üle ei rõõmustanud kuid midagi polnud teha. Küll päästemeeskonnad nad välja aitavad.

Nüüd, kus puudus oht, et teda jalamaid osadeks lammutatakse, oli tal vaja märkamatult minema pääseda. Ta sirutas ühe manipulaatori üle müüri, uuris hetke selle otsa kinnitatud kaameraga  tunglevat ja üksteise turjale ronida püüdvat rahvamassi, valis sealt välja ühe turjakama tüübi ja napsas ta kinni.

Sel hetkel võttis temaga ühendust vana tuttav, Kuundumi peavärava alam-mõistus.

“Tähelepanu, tehnik Jestas Mood. Teie tegevus kvalifitseerub enesekaitse piiride ületamiseks.”

Tundus, et alam-mõistus hoidis tema tegevusel tõepoolest silma peal.

“Ma ju püüdsin hoida neid nii humaanselt endast eemale kui sain!”

“Aktsepteeritav, kuid nüüd olete te vangistanud ühe kodaniku ja te valmistate teda niiviisi kinni hoides talle füüsilisi piinu. Võimalik on suurte füüsiliste vigastuste oht.”

“No jaa, aga ma ei saa ju jäädagi siia printeri sisse,” ütles Paul.

Alam-mõistus sai jalamaid aru, mida ta kavatses.

“Teise inimese keha üle võtmist, ilma vastava kooskõlastuseta, käsitletakse isikuvastase kuriteona.”

Paul taipas, et seda poleks ta pidanud ütlema.

“See on hädaolukord.”

“Ma saadan teile päästemeeskonna järgi.”

Nad sulgeks mu kuhugi musta kasti või mõne robotkeha sisse, mille üle on Kuundumi mõistustel rohkem kontrolli, kui mul endal, mõtles Paul. See oleks ühtlasi ka tema põgenemistee lõpp.

“Ei ole vaja, ma saan hakkama.”

Ta katkestas ühenduse. Kuid alam-mõistusest ei olnud võimalik nii lihtsalt lahti saada. Ühendus taastus samal sekundil.

“Tehnik Jestas, jääge sinna, kus te olete, teie juurde tullakse. Teie igasugust edasist tegutsemist, mis ei ole otsene enesekaitse, käsitletakse teadliku kuriteona.”

“No selge.”

Ilmselt viis alam-mõistus nüüd, kui asi oli tõsiseks läinud, läbi tema isikuandmete sügavama kontrolli, sest üht äkki teatas ta: “Tundmatu isik, kes esineb tehnik Jestasena, tuvastage end.”

Paul ei vastanud. Ta oli kindel, et alam-mõistus leiab üsna ruttu oma andmebaasidest tema isiksuse mustrile vaste ja seepärast pidi ta nüüd tegutsema eriti kiiresti. Majaprinteri keskpaneelid olid niikuinii juba maas ja seepärast sai Paul ühe manipulaatoritest lihtsa liigutusega enda sisemusse pista ning võrgukaardi välja kiskuda. Ühendus katkes taas ja seekord polnud alam-mõistusel enam võimalust ühendust taastada või tema süsteeme võrgu kaudu mõjutada. Paul programmeeris vaba manipulaatoriga vahendaja, lasi kinnipüütud mehe lahti ja käivitas vahendaja. Midagi musta ja ebameeldivat neelas taaskord Pauli  alla.

4. Droon

Pauli teadis, et nüüd on minek. Ta vigastused olid tõsised ja teadvus juba tuhmus. Veel klammerdus ta elu külge, sest nii palju oli ütlemata, kõik tunded, kõik, mida oleks oleks tulnud ammugi öelda - enne ei saanud ta minna.

“Sa sured enne, kui sõna suust saad,” ütles varikuju tema kõrvalt. Kuju ära tundnud, hakkas Paul naerma: vana hea painaja! Nüüd teadis ta, et saab hakkama. Varikuju oli vaid neuroos, ta polnud ehk isegi haavatud. Rutiinset kontrolli läbi viies avastas ta, et ta käsutuses olid käed-jalad, bioloogilised, vaid üksikute tehnoloogiliste täiendustega. Ta teadvus selgines ja kõik tuli meelde.

Paul tõstis pea ja vaatas ringi. Külm oli ja kõikjalt kostsid veidrad hääled. Küttesüsteemid olid seiskunud, linn jahtus nagisedes ja kriiksudes, kohati kõmisedes ja korisedes, kui majade seiskunud tehnosüsteemid  agoonias liigutasid. Linn oli hukkumas, siit tuli kaduda. Paul ajas end kohmakalt püsti. Mõne hetke seisis ta, püüdes uue kehaga tasakaalu saavutada ja hakkas siis liikuma. Uuesti inimkehas olla oli päris mõnus, kui välja arvata, et tal oli kohutav nälg. Erinevalt masinate anduritest, andis biokeha kütuse puudumisest teada väga ebamugaval viisil, kuivava kurguga ja pistetega kõhus. Püüdes nälga ja janu unustada, keskendus ta tegutsemisele.

Paul ronis printeri kabiini, andis sellele käsu sõita läbi seina ja hüppas siis kiiresti printerilt tagasi maha. Masin nõksatas liikuma, rammis end läbi pooltahkunud seina, üle inimeste ja hakkas mööda tänavat sammuma sinnapoole, kuskohast ta enne tulnud oli. Kõik irrutatud, kes ei olnud seina sees kinni, sööstsid talle järele. Oodanud, kuni nad olid eemale jõudnud, ronis Paul välja. Ta hoidus vaatamast seintesse kinni jäänud inimesi  ja kiirustas edasi.

Marss kummus üle Kuundumi, valgustades linna oma kahvatu helgiga. Siis, kui Paul oli olnud veel noor poiss, asus Kuu veel Maa orbiidil. Kuid esimese päikesesüststeemis toimunud kosmosesõja ajal olid elžuggid Maa sodiks lasknud ja Kuu põrutas vabaks pääsenult minema ja alles Marss püüdis omale aastasadade pärast uue kaaslase. Praeguseks oli Paulil juba raske meenutada noorpõlva-aegset Kuu taevast koos Maa ja hiigelsuure päikesega.

Uus linnaosa oli samuti EMP laengu tabamusest kahjustatud. Peale kosmoselahingu kuma puudus siin muu valgustus. Ümbrus valgenes korraks ja hämardus taas, valgenes ja hämardus. Paul heitis pilgu üles. Lahing kosmoses oli muutunud aina ägedamaks. Terve taevas oli valge kõigest sellest, mida kaks tulnukrassi teineteise pihta heitsid.  Ühtäkki jäi Paul silmitsema üht tumedat laiku taevas. Ta lasi oma silmadel objekti suurendada ja küsis pildituvastuselt abi. Alla linna poole sööstis juhitamatult vigastatud lahingulaev. Paulile meenus jalamaid oma mantra - mitte hetkekski ei tohi peatuda, muidu on kõik kadunud! Ta sööstis paigalt. Geneetiliselt tugevdatud lihased allusid kontrollile suurepäraselt ja ta saavutas mõne hetkega oma keha tippkiiruse. Majad vilksatasid mööda, irrutatud, kes talle vastu sattusid, ei jõudnud isegi reageerida, kui ta neist juba möödas oli.

“Seis, te olete vahistatud!” kajas äkki ta kohal vali sünteetiline hääl.

Takistustele keskendudes ei olnud Paul märganudki millal ta pea kohale lahingdroon ilmus. Ta heitis pilgu üles. Kolme meetri kõrgust kasti ilmestasid allosas paiknevad graviplaadid ja ülal turritavad antennid ja relvatorud. Paul  hüppas lähima hoone uksest sisse. Sammu aeglustamata haaras ta rakmetaskust vahendaja ja programmeeris seda, püüdes samal ajal koridorirägastikus mitte ummikusse sattuda. Kuid droon ei jäänud temast maha. Mingi kavala algoritmiga oskas ta ära arvata, kuhu Paul oma tormamisega jõuab ja oli ühel hetkel tal teed tõkestades vastas, relvatorud välja sihitud. Masina küljel avanes luuk.

“Asetage maha kõik käes olevad esemed ja sisenege kinnipidamiskambrisse,” käsutas ta. Kuid Paul oli oma programmeerimisega lõpule jõudnud. Ta lülitas vahendaja tööle ja neeldus tintmusta olematusse.

Prootonkahurite mürin kõmises ta teadvuses, kõmises ja kõmises. Kümned relvasüsteemid undasid ja vingusid, kõik kärises, nii, et ta mõtles, et läheb hulluks, ent siis kuulis ta tuttavat kogu lausumas: “Siia sa sured.”

Surve ta mõistusele andis jalamaid järgi. Ta mõistis, et ei ole taas lahingulaevas maailmu hävitamas, vaid teda kummitab vanade mälestuste taak. Need ärkamispainajad hakkasid teda väsitama. Iga uue hüppega tundusid need aina rängemad. See neetud kuklas luurav vari ja tema hingeõgivad sosinad. Paulile oli juba pähe kulunud, et ta ei pääse, et ta on surmale määratud ja pääsemist ei ole kuskil. Kuid kosmos võtku, pääseks ta enne surma vähemalt neist ärkamisluuludest!

Pauli tähelepanu tõmbasid endale lahingdrooni süsteemid, mis püüdsid temaga ühenduda. Ta lasi sellel juhtuda ja blokeeris esimesel võimalusel kõik välisühendused. Ilmselt linna alam-mõistus ei jälginud neid hetkel, vaid oli usaldaanud kogu missiooni drooni hooleks. Kui ta oleks neid jälginud, siis lülitanuks ta drooni ajutiselt välja, nii et Paul oleks selle sisemusse teadvusetult lõksu jäänud.

Prootonkahurid, mõtles ta. Need olid ärgates nii reaalsed tundunud. Sõda kutsus teda, ootas. Brigaad ootas teda, kuid ta otsustas, et valmistab neile pettumuse. Kui ta pääseb, siis ta tõmbub tagasi, elab rahus, teeb midagi meeldivat, avab mõne kaevanduse... ei! Kosmos küll, mõtles Paul, ainult mitte kaevanduse. Kohutava jõupingutusega tõi ta end oma mõttekuristikust välja.  Ta ei tohtinud peatuda, just sellised hetked olid ta alati hukutanud.

Paul lõpetas jalamaid droonisüsteemide kontrolli ning võttis suuna linnast välja, sinna, kus teiselt sorakilt saadud koordinaadid tõotasid laeva ja pääsemist. Must laik linna kohal oli kurjukuulutavalt suureks kasvanud. Drooni seireseadmete abil võis juba selgesti eristada kulutulude hävitajat, mille elžuggide minilaevad olid maha võtnud ja selle trajektoor ei jätnud kahtlust, et see tabab linna. Siit tuli kiiremas korras minema saada. Paul pigistas droonist välja kogu kiiruse, mis sellel pakkuda oli, ning see kiirus oli võimas.

Linna korisev ja surev labürint, seisvad masinad ja sihitult hulkuvad inimesed vilksatasid mööda. Siin all ei saanud ta arendada piisavat kiirust, et õigeaegselt ohtlikult alalt eemalduda. Mootorid möiratasid ja Paul tõusis kõrgemale. Nüüd suurenes must laik taevas juba hetkedega ja kuigi see pidurdas väheste terveks jäänud mootoritega kuidas suutis, kuid nende võimsusest ei piisanud ja inerts surus laeva halastamatult edasi. Tänu pidurdusele laev pigem maandus, kui kukkus, ent nii või teisiti oli Paul Kuu ja laeva vahel. Pääsu ei olnud. Kostis kõrvulukustav mürin, kui hävitaja Kuundumi barjääri tabas. Linna kaitsvad energiaväljad tõmbusid pimestavvalgeks, laeva tükke pudenes mööda barjääri laiali kuid barjäär pidas mateeriat põrmustades vastu. Kuid laev oli suur ja seda aina kukkus ja kukkus kümnete tuhandete tonnide kaupa aina alla ja alla ja lõpuks ütlesid barjääri generaatorid üles, suutmata linna säärase jõu vastu kaitsta. Paul ajastas enese jõudmise barjäärini just selleks hetkeks, kui kaitsekilp järgi andis. Ta sööstis läbi hajuva energiavälja minema. Drooni enda kaitsekilbid kukkusid särisema ja pritsisid praksudes välke laiali, kui hävinud barjääri jääkenergia seda tabas.

Samal ajal langes kosmoselaeva kilomeetrite pikkune vrakk endiselt linnale peale. Plahvatuste müriaad saatis lahingudrooni, kui see tulekerade ja tolmutormi eest pagedes üle Kuu pinna kihutas. Alla langeva laeva massi inerts oli endiselt määratu suur ja linn, mis oli sipelgapesana siin Kuu õige hõredaks uuristanud, andis järgele. Pinnas andis järgi ja linn vajus laeva raskuse all Kuu sisemusse. Nüüd initsieerus ka kosmoselaeva lahingumoon, selle sajad tuumapeadega varustatud raketid plahvatasid üksteise järel, neile lisandus fusioonmootori hukus sündiv uus päike. Linna kaitsekilpe üleval hoidnud vaakum-energia kollektorid plahvatasid samuti ning selle energia üheskoos vallandumine päästis lahti hoomamatute jõududega kataklüsmi. Tohutu plahvatus rebestas Kuud. Pauli droon oli selleks hetkeks saavutanud oma maksimumkiiruse ja kuigi katastroofi haripunktiks oli Paul Kuundumist mitmesaja kilomeetri kaugusel, hingas kiirguse- ja kuumalaine talle ka Kuu kumeruse taha ikkagi kuklasse. Droon, pooleldi sulades ja kokku jooksva tarkvaraga, kaotas juhitavuse ning uperpallitas suuna kaotanult tähistaeva poole. Pääsu ei olnud, surm oli kohal. Enam polnud mingit lootust, kõik oli läbi. Kuid Paul keeldus alla andmast. Ta pidi edasi rühkima, peatuda ei tohtinud!

Kuu rebiti Pauli selja taga tükkideks ning sulakivimit lendas kõikjale kosmosesse. Paul, püüdes veel teha mis teha andis, suunas kogu võimsuse sidesüsteemi ja sel hetkel, kui ta uperpallitas üle Amoni kraatri, kuhu kulutulu sorakid teda juhatanud olid, sihitas sinna sidekiire ja saatis kamuflaaži all ootavale laevale tunnuskoodid, käskides end üles korjata. Siis tuiskas ta juba üle kraatri ja otse avakosmosesse, lahingus hukkunud laevade sekka, saatjaks purskuv laava ja hiigellaeva plahvatuses laiali lendavad rusud.

5. Lahkumine

Kulutulu laev “Serioqarin” sööstis ikka veel varjekilbi all olles Paulile nähtamatu varjuna järgi. Vaid laeva kaitsekilpe valinguna tabavad Kuu rusud tõid ta vikerkaarevärvides aeg-ajalt nähtavale.

Hukkuvas masinkehas viibida ei olnud sugugi parem, kui nälga ja janu kannatavas või kiirgusest lagunevas inimkehas. Drooni eneseparandussüsteemid töötasid viimasel piiril ja Paul pani mängu kogu oma kaevurikogemuse, suunates neid võimalikult ökonoomsetele lahendustele. Samal ajal seiras ta pidevalt ümbrust, kartes iga hetk tabab tema habrast keha mõni hävitav rusutükk. Nõnda märkas ta uut ohtu. Elžuggide laevastik oli ikka veel Marsi orbiidil ja nüüd märkas üks nende raketikaater uperpallitavat lahingudrooni. Andes gravitatsioonikompensaatoritele kõvasti valu, muutis elžuggide laev järsult kurssi ning kiirendanud seejärel end uues suunas, sööstes drooni poole. Tõenäoliselt lootsid nad veidi soomust teha ja vigastatud lahinguboti üles korjata. Paul hindas oma võimalusi vastu hakata ja pääseda. Neid võimalusi oli, ta ei olnud sugugi hambutu. Paul oli suutnud luua “Serioqariniga” stabiilse sidekiire ning võttis laeva oma otsese kontrolli alla. Esimese asjana suunas ta laeva uuele kursile, drooni ja sellele järel lendavate Kuu rusude vahele. Nüüd oli ta vähemalt nende eest kaitstud, “Serioqarini” kilbid olid mõeldud taluma palju hullemat, kui paar kivitükki. Ta oleks hea meelega võtnud drooni “Serioqarini” tõmbekiire otsa ja end lahinglaeva lastiruumi vedanud, ent selleks oleks pidanud laeva kaitsekilbid maha võtma. Seda ei saanud teha, sest neile sadas ikka veel selga Kuult pärit rämpsu.

Paul viis kiirelt läbi “Serioqarini” relvade diagnostika. See siin polnud mingi kergekaaluline luurealus, vaid korralikult relvastatud tõsine tegija. Elžuggide kaatrist ei olnud “Serioqarini” tulejõule vastast. Paul suurendas “Serioqarini” kvantreaktori energiaväljundit, ootas kuni pealaserite akud täitusid ja andis tuld. “Serioqarini” kamuflaažikiht kadus hetkega, selleks enam energiat ei jätkunud. Eldžuggide raketikaater, kelle ette vaenlase sõjalaev järsku ilmus, muutis järsult kurssi. See pani nende gravitatsioonikompensaatorid taas maksimaalselt proovile. Valguse kiirusel aurustasid laserkiired oma teel Kuult lendu läinud räbu ja lõikusid kaatri energiakilpi, mis kuumenes üle ja põles läbi vaid mõne hetkega. Laserikahurite teine tulelöök oli suunatud kaatri gravitatsioonimooduli pihta, hävitades selle täielikult. Silmapilk kadus eldžuggide laevast gravikompensatsioon ja ikka veel järsult pidurdavas laevas suruti kogu meeskond ülekoormuse käes vedelaks pudruks. Järgmisel hetkel purunes ka laev ise.

Paul skaneeris “Serioqarini” sensoritega ümbrust. Kuna ühtegi ähvardavamat rusutükki läheduses ei olnud, võttis kaitsekilbid maha ja haakis drooni tõmbekiire otsa. Selle ajaga, kui elžuggide ülejäänud laevastik - kaatrikandja, hävitajad ja raketikaatrid ta laeva sihikule said, oli droon juba lastiruumis ja “Serioqarinil” barjäärid taas üles tõstetud. Paul kaalutles kas tal tasuks end laeva süsteemidesse üle kanda või saaks ta juhtida laeva droonist. Ta kõhkles vaid sekundi murdosa ja kandis ennast siis laeva ajju üle. Peatuda ei tohtinud. Must keeris neelas ta ülekandesse.

Hägu, kõikjal oli hägu. Tema ümber käis mingi sõda. Kui Paul õigesti mäletas, siis oli ta hukkunud. Paul imestas alati, kui nägi planeetide pinnalahingutes oma alluvaid hukkunud kaaslaste surnukehadelt pilku ära pööramas. Omade, meldorlaste külmad ja moondunud laibad panid mehi alati vaikima, sellal, kui vastaste surnukehad ei tekitanud mingeid emotsioone. Neid vaadeldi isegi uudishimulikult, eriti, kui tegemist oli mõne eksootilisema tulnukrassi esindajatega. Nende küljest korjati seadmeid ja varustust, ent omadelt ei võetud isegi skafandreid, ehkki korralikest oli tohutu puudus. Ühel säärasel lahinguväljal sai hukka ka Pauli kaaslane, kellega nad olid kõik põrgud läbi käinud. Järgneval ööl ilmus too surnud sõber Pauli koiku kõrvale. Just uinumise hetkel nägi ta esimest korda seda musta varikuju, kes sosistas: “Pääsu ei ole, ka sina sured.” See mälestus, see tunne, mida ta tookord tundis oli nii selge, et Paul oleks püsti karanud ja karjatanud, kui tal oleks olnud keha ja suu. Selle asemel edastas ta ärkvele ehmuv teadvus tehiskeha süsteemidesse seosetuid impulsse, mis pani seadmeid spontaalselt sisse ja välja lülituma. Ta teadis, et oli vaja põgeneda, peatuda ei tohtinud, kuid kus ta üldse oli?

Paul pingutas kõigest jõust, et endast ja ümbritsevast paremini aimu saada. Igatahes ta keha ei olnud bioloogiline, sest bioloogia tähendas alati valu. Järelikult pidi ta olema mingis masinas. Paul püüdis ühenduda potensiaalsete süsteemidega ja temani hakkas katkendlikult jõudma andmeid välisilmast, mis hoiatasid teda sihikule võtnud relvasüsteemide eest. Jah, see oli nüüd kindel, ta oli sõjas, taaskord sõjas, aga millises, kelle vastu? Niipea, kui ta arutlustesse vajus, katkes ka teabevool välisilmast. Paul pingutas oma väsinud mõistust võimatuseni, püüdes uuesti  sensoritega ühendust tabada. Infovoog taastus , kuid see oli ikka veel katkendlik, kuid sai selgeks, et raketid, mis teda ohustasid olid veel kaugel, tal oli veel aega ennast koguda. Ta mõistus tõrkus ja mõttetegevus venis, kui Paul uue keha suurust ja funktsioone kompas. Paul teadis, et vajab puhkust - juba tükk aega saatis teda soov paigale jääda, ükskõik kus, ükskõik millises kehas. Sügavalt mälestusesopist kerkis ta meeltesse üks turvaline paigake. Väeti, pisike inimkeha - selline, millesse ta kunagi sündis. Pauli kujutluses sai abitu lapsekeha ka masinast, mida ta korralikult tajuda ei suutnud, ja soe mälestustetekk mähkus ta ümber. Enam ei hoolinud ta lahingutest, ei teadnud aja möödumisest, oli vaid lapsepõlv, pimedus ja vaikus. Paul istus selles rahus omaette, oma inimsüdame tukseid kuulates.

Kuni üle tema õla kummardus tume varikuju. “Edasi,” sosistas see, “surm hingab sulle kuklasse, peatuda ei tohi,” ja äkki tajus Paul tulelöökide mürinat “Serioqarini” energiakilbi pihta. Kõik laeva kaitsesüsteemid möirgasid, kui laeva kilp kuumenes vastaste laserikanonaadi koormuse all. Kuumuse ärajuhtimiseks suunas laev üleliigse energia reeniumit täis kambrisse. Tohutu kuumus kulutati reeniumi aurustamiseks ja selle aur käitas turbiinid, mille väljund andis kaitsekilpidele uut energiat.

Ma pean ärkama, mõistis Paul. Kui peatun, siis hukkun. Ta sundis end ümbrust tajuma, seekord toeks kõik ta sügavamad instinktid, mis samuti reaalsusega kontakti nõudsid. Tavapäraseks täiskontrolliks aega ei olnud, seepärast lükkas ta käima süsteemide avariidiagnostika.

Sellal, kui Paul saavutas täieliku eneseteadvuse ja esmase kontrolli laeva süsteemide üle, vastaste tulelöögid aina jätkusid ja enamus “Serioqarini” reeniumivaru juba kulutatud. Kiiresti kontrollis Paul üle kulutulude poolt eelnevalt paika pandud kursi Alhazredi süsteemi, kiitis selle heaks ja lasknud laeva automaatikal suurendada kvantreaktori energiaväljundit maksimumini, käivitas sukeldusmootorid. Tohutu energiapalanguga läbis ta aegruumi koe ja libises allruumi. See toimus Marsile lubamatult lähedal, tekitades tohutu gravitatsioonipöörise, mis raputas veelgi veerandi oma massist kaotanud Kuud , kuid Pauli see ei häirinud. Mis läinud, see läinud, kedagi elavat seal enam niikuinii ei olnud.

6. Kodusadam

Allruumist väljudes säras Alhazred kaugel-kaugel imepisikese täpina. Melroni brigaad oli seadnud kogu süsteemi ulatuses üles allruumi häirivaid kiirgureid, mis lõid interdimensionaalseid, ohtlikke ja segavaid energiakeeriseid, et võimaliku rünnaku korral ei saaks vastaste laevad ootamatult nende planeete rünnata. Paul lülitas jalamaid lahingusüsteemid ja laeva kaitsekilbid minimaalrežiimile, et paista võimalikult vähe ähvardav. Ta oli pääsenud, hädakraaksujast varikuju oli saanud taaskord pika nina. Endiselt elus, mõtles Paul, aga, ta meenutas endale, mitte veel pääsenud. Peatuda ei tohi enne, kui ta on kindlalt brigaadi kaitsekilpide, laevastike ja kahurite turvalises rüpes. Paul suurendas seiresüsteemide võimsust maksimumini ja uuris oma kunagise brigaadi uut baasi.

Lähim planeet oli gaasihiiglane, umbes sajakonna pisikese kuuga, seejärel üks keskmise suurusega pisike kivikõrbe kamakas ja viimaks Maa-sarnane elukõlblik planeet, ilmselt Melroni brigaadi peakorteri asupaik, sest see lausa kubises elust ja kõiksugu signaalidest. Kosmoseatlast uskudes oli planeedi nimeks Kolreen ja brigaadi asupaik oli see nüüd juba 600 aastat. Atlase järgi ei olnud Kolreen ainus paik Alhazredi süsteemis, mis kihas nii orgaanilisest, anorgaanilisest kui digitaalsest elust. Igale planeedile, millele oli inimesel võimalik astuda, oli ehitatud asulad, kas pinna alla, pinnale või atmosfääri. Lisaks tiirles iga planeedi ümber tohutul hulgal satelliite, kõigele lisaks veel ka iseseisvad kosmosejaamad, mitmed neist küll alles ehitamisel.

Kuigi “Serioqarini” sensoorika ei suutnud avastada sõjalaevastikku, oli ta kindel, et üle kogu süsteemi leidus kameeleonkatte all lahingulaevu. Kui ta püüaks ilma luba küsimata Kolreenile läheneda, pihustataks takiiresti aatomiteks. Seepärast seadis ta end ootele.

Nagu tema mõtete kinnituseks, hajus korraga kahe lahingulaeva varjekate ning tema teadvusse hüppasid teated “Serioqarinile” lukustuvatest relvasüsteemidest.

“Tundmatu laev. Siin Melroni brigaadi lahingulaev “Saatuse löök”. Tuvastage end ja teatage oma saabumise eesmärk.” Laeva täpsem tüüp ja parameetrid olid Paulile tundmatud, sest tema ajal sääraseid nende varustuses ei olnud.

“Siin kergeristleja “Serioqarin”. Mina olen laeva kapten, kindral Paul Melron, selle brigaadi asutaja ja juht, kuni minu vangistamiseni umbes tuhande aasta eest. Tänu kulutulude poolt organiseeritud abimissioonile pääsesin põgenema ja naasen nüüd oma brigaadi juurde.”

Vastus tuli silmapilkselt, viidates sellele, et vastajaks oli automaatika või digitaalne isik.

“Kindral Melron, jääge ootele ja viige relvastus puhkerežiimi.”

Paul võis ette kujutada, millist furoori tekitas teade tema naasmisest. Läks mitukümmend pikka minutit, kuni juhtkonnaga nõu peeti. Viimaks sai ta vastuse.

“Tere tulemast, härra kindral. Palun andke oma relvade kasutuskoodid meile üle. Seejärel võite liikuda edasi süsteemi. Teid oodatakse Kolreenil.”

Kõhklemata andis Paul oma relvade juhtimise “Saatuse löögile” üle. Nüüd viimaks tundis ta kergendust. Tema sõda oli läbi. Ta avas ka laeva muud süsteemid ülevaatuseks ja nägi kuidas “Serioqarini” võrk täitus brigaadi nuhkvaraga. Küllap nuhkimine kinnitas, et ta on tõepoolest see, kellena end esitles, ja paari tunni pärast avati talle ligipääs Alhazredi süsteemi avalikule infovõrgule.

Ta oli kodus, ta oli pääsenud ja nüüd oli see kindel. Paul püüdis end lõdvaks lasta, kuid tundis, et ei suuda. Endiselt tajus ta teadvuse tagasopis tuttavat musta varju. Vari ei öelnud midagi, kuid Paul teadis, mida ta mõtles. Ta mõtles, et ega Paul ei pääse, niikuinii saab ta hukka.

“Ma ei saanud hukka ja ei saagi, siin on mu kodu,” mõtles Paul üleolevalt ja nüüd viimaks vari vastas: “Miks nad sind päästsid? Selleks, et saata sind tegema midagi ohtlikku. Sa ei pääse.”

Paul blokeeris selle mõtte jalamaid ja ignoreeris varju. Ma pääsesin, mõtles ta kangekaelselt. Sa ei saa mind enam mõjutada. Kõigi su sosistamiste kiuste ma siiski pääsesin. Ma vedelen järgmised tuhat aastat virtuaalses kuurortis, pesen endalt maha mineviku ja sinu koos sellega. Ma unustan kaevandused ja sõjad ja... Paul mõtles, millega ta võiks vedelemise ajal tegeleda ja leidis, et sissejuhatuseks ei tee ta midagi, lihtsalt puhkab ja õpib tundma maailma, millest ta oli terve millenniumi ära lõigatud. Varjule koha kätte näitamiseks, hakkas Paul alla laadima brigaadi vahepealset ajalugu ning kõiki kättesaadavaid uuendusi kultuuri, poliitika ning tehnika vallas. Andmemaht oli tohutu ja tal kulus selleks tunde. Kõigest hoolimata kõrgus must vari kangekaelselt Pauli teadvuse tagasoppides. Paul eiras teda ja süüvis pärale jõudnud materjali uurimisse.

Teda ootas mitu üllatust ja suurim neist oli see, et brigaad oli viimati osalenud korralikus sõjategevuses mitu sajandit tagasi. Praegu olid nad pühendunud peamiselt sõjatehnika tootmisele, müügile, ning vähese riskiga piirkondades turvateenistuse pakkumisele. See oli meeldiv üllatus. Kulutulude ja elžuggide vahelisest konfliktist, nagu ka kõigi teiste tulnuktsivilisatsioonide omavahelistes veristes arveteõiendustes osalemisest, hoidis brigaad end eemale, piirdudes neis vaid konsultatsioonide ja relvastuse müügiga. Numbreid uurides ei saanud Paul eitada, et see tõi tõepoolest rohkem raha sisse, kui endisaegne palgaarmee teenistus. Tänu sellele oli ka Alhazredi süsteem õitsele löönud. Raha ja vahendeid jagus tohututeks projektideks. Eredaim näide neist oli planeetide terraformimine, sest Kolreen ei olnud algselt nii roheline ja sõbralik paik, nagu praegu. Samuti hiigelsuurte kosmosejaamade ehitamiseks, mis kujutasid endast sõjatehaseid ja laboratooriume, kus viidi läbi ohtlikumate relvade, sealhulgas bioloogiliste ja digitaalsete relvade katsetusi. Aina suureneva huvi ja põnevusega edasi uurides tundis Paul, kuidas seletamatu ärevus, mida vari temas tekitanud oli, hakkas tasahilju järele andma ning asenduma reaalse pääsemislootusega. Päris kindlasti ei päästetud teda osalemiseks sõjas. Tundus, et brigaad oli soovinud teda lihtsalt päästa nagu ajaloolist mälestuseset. Väga hea, mõtles Paul, see mulle sobib. Pange mind muuseumisse ja laske mul seal rahulikult olla.

Sideseade ärkas ja andis teada, et temaga soovib ühendust brigaadi staabi personaliohvitser.

“Tervist härra kindral.”

“Tervist.”

“Vabandust, et segan teie reisi, kuid skaneeringust nähtub, et “Serioqarini” pardal pole ühtegi bioloogilist inimest. Kas soovite, et me valmistaksime teile Kolreenile maabumise ajaks mõne klooni või eelistate robotkeha?”

Võimalus valida endale keha? Milleks seda vaja on? Paul tundis end kahtlasest küsimusest häirituna ja vari temas tõstis taas pead. Kuid siis taipas Paul, et küllap on Kolreenil kogu sisseseade humanoidide järgi seatud ja lahingulaevana peaks ta paljust loobuma. Ei, ta ei kavatsenud endale midagi keelata. Vangistuses oli talle alati keha peale sunnitud ja nüüdne valikuvõimalus puudutas teda küll ootamatult, kuid meeldivalt. Niisiis bioloogiline või küberneetiline keha? Ta mõtles põhjalikult järgi, meenutades oma hiljutisi ümberkehastumisi.

“Vast nende kahe kombinatsioon - küborg. Robotkeha on ahvatlev, kuid ma ei ole juba nii ammu inimene olnud, et see oleks päris hea vaheldus. Kuul, põgenemise ajal sain korraks inimene olla ja see meeldis mulle, kuni kiirgus ta mädandas. Seepärast võiks see olla vähe vastupidavam, kui lihtsalt liha.”

“On teil täpsemaid nõudeid kehale?”

Enda järgi kohendamise võimalus ka veel?

“Kohe edastan.”

Paul hakkas koostama nimekirja, pannes sinna kõik uuendused, mis tal alla laetud andmetest uusimate arengute vallas meeldisid ja vajalikud tundusid. Metallkeraamilised luud, digitaalselt juhitav organite töö, võrguühendus ajju, fiibergrafeenist lihased, juhitav kiirmuteerumine, kehasisesed lisaenergiaallikad, vaakumikindlus... Nimekiri tuli pikk ja põhjalik. Paul tundis pooliti kaasa sellele, kes pidi seda kõike kokku sobitama hakkama. Ta oli hämmastunud, kui edastas nimekirja ja sai vastuseks: “Tagasihoidlik. Kas me tohime soovitada teile veel mõnda lisa?”

“Loomulikult.”

Talle saabus mõni sekund hiljem nimekiri, mille ta põnevusega läbi vaatas ja enamuse sellest heaks kiitis. Selles oli palju inimese igapäevaeluks vajalikke pisiasju, mille pealegi ei osanud ta enam tullagi. Tuhandeaastane elu erinevate masinatena oli võõrutanud ta inimsootsiumist. Mõnedele lisade otstarbele ta vastust ei leidnudki, kuid andis siiski nõusoleku, lihtsalt selleks et teada saada. Ta leidis, et peale katsetust on loodetavasti võimalus uus keha teha ja siis saab ta juba jätta vaid selle, mis tõepoolest vajalik on.

Vaevalt oli Paul heakskiiduga lõpule jõudnud ja saanud teavituse keha tootmisseminekust, kui tuli uus teade.

“Brigaadi staabiülem, härra major Uuskna soovib teiega rääkida.”

Paulile avanes pilt, kus ta nägi nooruslikku, kosmosemustas Melroni brigaadi eraldusmärkidega skafandris meest tähelaeva juhtruumis istumas.

Huvitav, mõtles Paul, miks ta inimesena ringi sõidab, kas ei oleks lihtsam reisi ajal laeva mõistuseks vahendatuna liikuda?

“Härra kindral, ma olen meeldivalt üllatunud nähes teid Alhazredi süsteemis, iseseisva ja vabana.”

“Üllatunud? Ma arvasin, et te ise nõudsite kulutuludelt minu vabastamist?”

“Nõudsimegi, kuid me ei uskunud, et nad sellega hakkama saavad. Ausalt öeldes, ma ei tea, kas te olete sellest informeeritud, aga peale umbes kahekümnendat katset teid vabastada, umbes viissada aastat tagasi, ei suutnud me teie asukohast enam mingeid andmeid saada ja jõudsime järeldusele, et Kuu valitsus on lasknud teid kustutada, et edaspidiseid katseid elimineerida.”

“Kakskümmend katset mind vabastada? Sellest ei teadnud ma midagi. Ma tänan, et te üritasite.”

Paul pidas hetkeks pausi ja seedis majori öeldut.

“Kuid teie sellest lauses härra major, järeldan ma, et te esitasite minu vabastamise kulutuludele, kui võimatu tingimuse, uskudes, et kuna nad hakkama ei saa, siis te...”

“...ei pea neid abistama võitluses elžuggide vastu.”

Must vari Pauli teadvuse tagasopis liigatas ja sosistas midagi. Paul hakkas fakte analüüsima.

“Nad tahtsid teid palgata, aga te ei soovinud neid aidata. Kas nad pakkusid liiga väikest tasu?”

“Tasu oli vääriline, kuid... meie viimased prioriteedid ei ole enam suuremahulised sõjaliste teenete osutamised.”

“Kuid te ei tahtnud neile otse öelda “ei” , kuna...”

“...nad on meie olulised kliendid sõjavarustuse sihtgrupina. Me ei soovinud, et nad solvuksid ja uue tarnija leiaksid.”

Niisiis oli minu vabastamine midagi, mida nad ei soovinud.

“Mõistan. Ma loodan, et minu vabastamine ei ole siis liiga ebameeldivaks uudiseks.”

Major muigas.

“Ma olen aus - minul isiklikult on hea meel, et te olete vabaduses ja tagasi. Ainus, mis mulle selle juures muret valmistab, on see, et vastavalt kokkuleppele peaksime me nüüd kulutulude poolel sõtta asuma. See muudaks elžuggid automaatselt meie vaenlasteks. Nagu te ilmselt olete juba näinud, siis me oleme muutnud selle tähesüsteemi siin mitte ainult oma baasiks, vaid oma koduks. Kui elžuggid otsustavad kulutulu liitlaste baasi rünnata, siis on meil väga palju kaotada.”

Paul vaikis. Enamus tema arvutusvõimsusest, mis ei tegelenud laeva juhtimise ega pisiremondiga, töötles allalaetud andmeid, nii et jutuajamiseks oli ta jätnud vaid väikese pisku, arvates, et see on niisama viisakuste vahetamine. Nüüd eraldas ta jutuajamise jaoks töötlemisvalmidust juurde.

“Härra kindral, kas te olete teadlik, et teie mõtlur on nakatatud viirusega ja lisaks sellele on teie mälestuste kallal tehtud väikest arendustööd?”

Tume vari tema alateadvuses tõstis pea.

“Arendust? Millist?” küsis Paul.

“Esiteks - teil on pärsitud põgenemisvalmidust.”

“Tõesti?”

Paul peatas kõik muud tegevused ja analüüsis end kiiruga. Ta kaardistas kiiresti oma mälus oleva mineviku ja kõrvutas seda võrgust alla laetud, brigaadi ajaloos kirjas oleva minevikuga ja leidis jahmatades, et tõepoolest olid tema käitumismustril muutused sees. Ta leidis ka ajahetke, millal tema käitumismuster järsult muutus. Vangistuse esimesel poolel oli ta põgenemisplaane pidanud, teinud selleks palju katseid, kuid pärast kurikuulsat tähekaevuriga pagemisoperatsiooni, kui ta taas kinni võeti, kadus tal ootamatult igasugune initsiatiiv ja sisemine soov põgenemiseks. Kiiresti oma sunnitöölise teenistuskäiku taasesitades nägi ta, et tal oleks veelgi olnud tohutult võimalusi jalga lasta, kuid ta ei kasutanud neist ühtki, ta ei tulnud selle pealegi, et võiks... sest ta arvas, et pääsu niikuinii ei ole. Kas vari tema kuklas oli valemälestus? Kas see oli temasse sisestatud? Kas selle ülesanne oli vaid teda tagasi hoida?

“Ja teiseks...?”

“Nii teie mõtlur, kui kogu “Serioqarin” on nakatatud viirusega PNG34 ja kui me avasime teile oma interplanetaarse võrgu, siis tungis see ka meie süsteemi.”

“PNG34... ei tule nagu tuttav ette?”

“Me andsime sellele ise nime. See murrab sisse meie kodanike biovõrkudesse ja kehutab neid avaldama arvamust kulutulude poolel sõtta astuma. Häälekate sõjapooldajate arv on viimase kümne tunni jooksul tõusnud 5 protsenti. See on väga järsk tõus.”

“Te tahate öelda, et ma olen...”

“...trooja hobune. Ilmselt leidsid kulutulud, et lihtsalt teie vabastamine ei vii soovitud tulemusteni. Küllap nende analüüsiteenistused said aru, et tegelikult me ei soovi sõtta astuda ja otsustasid selle meie jaoks veidi kergemaks teha.”

“Sa ei pääse,” sositas vari Paulile. “Nad saadavad su sõtta ja sa hukkud, see ei võta kaua, peagi oled sa surnud, ei olnud mingit mõtet põgeneda...”

Ilmselt oli tema mõistust muudetud kaks korda. Esimest korda siis, kui ta tähekaevuriga pagemine läbi kukkus - siis istutati temasse põgenemist pärssiv varikuju. Paul ei olnud praegu isegi kindel, kas sõber, keda ta hukkumas mäletas reaalselt kunagi eksisteerinud oligi? Viiruse olid temasse aga istutanud kulutulud, kui nad ta kaevandusmasinast hõljukisse ümber tõstsid. Ta kontrollis oma mälestusi ja tõepoolest tundus ümber tõstmiseks kulunud aeg nüüd takkajärgi kahtlaselt pikana.

“Me oleme sunnitud teid mõneks ajaks võrguühendusest isoleerima. Võtke sõitu kuni Kolreenini nagu karantiini.”

“Hästi, härra major.”

“Tänan koostöö eest. Nägemiseni, härra kindral.”

7. Kolreenil

Kui Paul oma uues kehas ärkas, säras pisikese akna taga hiigelpäike, mis soojendas Pauli nahka. See oli imelik tunne. Kuul oli ta põgusalt Jestase ja selle teise tüübi kehas olnud, kuid siis oli tal tähtsamaid tegemisi, kui oma keha uurida. Nüüd aga seisis ta terve tunni, katsus oma käsi ja jalgu, tunnetas ennast toas olevate esemete tekstuure. Ka osa tema ajust oli bioloogiline, nagu ka mõned siseorganid. Ta lasi diagnostikal mitu korda nende seisukorda kontrollida ja tundis siirast rõõmu, et see kõik siin oli mõeldud spetsiaalselt talle ja pidigi jääma päriseks talle niikauaks, kui ta seda ise soovib. Ta kõndis mööda tuba ringi ja läks siis läbi lüüsi rõdule.

Vaade oli hunnitu. Tema ees, allpool hõredaid pilvi, möödus planeet. Paul asus taevalõhkuja 500ndal korrusel. Kasarmutorn ulatus kõrgele kosmosesse või õigemini, ulatus kosmosest alla planeedini. Hoone rippus ülitugevate trosside abil tohutu asteroidi küljes, mis tiirles 31 000 km kõrgusel planeedi ümber geostatsionaarsel orbiidil. Trosse ja hoonet aitasid kergemaks muuta graviplaadid, et ehitis vastu peaks. Siinsel kõrgusel valitses väljas -40 kraadine pakane ja sama hästi kui vaakum. Paul tundis, kuidas lisaenergiaallikad asusid tööle, et keha soojendada, vaakumikindel nahk tõmbus veidi enam pingule ja kammitses kergelt liigutusi, ta hingamine lülitus ümber sisemistele reservidele, nägemine hägustus korraks, kui läks üle digitaalsele pildiedastusele. Paul haaras rinnatise servast ja vaatas hinge paisutava elevusega ringi. Siis säärane tunne oligi olla inimene, täpselt nii nagu ürgsetel aegadel. Ta nahk kirvendas kergelt, displei silmanurgas loendas allesjäänud hapnikuvaru. Kuigi praeguse keha servomootorid ja fiibergrafeenist lihased polnud tähelaeva või asteroidi kaevandusmasinate mootoritega võrreldavad, tundis ta ennast võimsama ja tugevamana, kui iial varem. See ongi bioloogilise inimese eripära, mõtles Paul. Bioloogilist aju annab hormoonidega panna end tundma võimsamana, kui ta on. Digitaalsel närvisüsteemil on palju raskem iseennast petta.

Pauli teadvusse jõudis kerge koputus: major Uuskna soovis temaga suhelda. Pauli teadvuses hakkasid taas kostma musta varju sosinad. Paul lubas endale kerge viivituse, peletas tumeda, sosistava varju sügavamale teadvuse tagasoppi ja võttis kõne vastu.

“Tervist härra major. Kas on häid uudiseid viirusetõrje vallas?”

“Tervist. Pean tunnistama, et mõningane edu on, kuid ei midagi rõõmustavat. Kuigi me oleme suutnud digitaalid puhastada, siis on meil probleeme viirusesse nakatunud poolbioloogilistega. Digitaalse rahvaga polnud muret, kuna kõik on kohustatud tegema regulaarselt varukoopiaid enda seisundist. Me taastasime nende puhul viimasest koopiast normaalse olukorra. See loob küll hulgaliselt ebamugavusi vahepeal salvestamata teabe hävimise näol, kuid on hallatav. Bioloogilisel ajul on aga omad piirangud. Nende puhul säärast varianti kasutada ei saa. Digitaalne pool saab oma varukoopiat kasutada, bioloogilisel aga on läinud kõik, mis oli sellel salvestatud alates aju sünnist. Neil varukoopiaid ei ole, kui aga proovida sealt mõni mälestus digitaliseerida, siis riskeerime viiruse edasikandumisega.”

Pauli nahakirvendus suurenes ja hapnikuvaru hakkasjõudma alumise ohtliku piirini. Paul heitis viimase pilgu planeedile, tõukas end kahetsustundega rõdupiirdest eemale ja läks tagasi korterisse. Uuskna jätkas sellal oma ettekandega. “Me andsime nakatunutele võimaluse valida - kas nõustuvad oma mälestuste hävimisega või astuvad nad teie juhitavasse 2. Kosmodessandi brigaadi ja ühinevad kulutulude sõjakäiguga.”

“Minu juhitav 2. Kosmodessandi brigaad?”

“Kuna me oleme andnud kulutuludele lubaduse nende poolel sõdida, siis mingi üksuse peame me neile appi saatma. Põhiüksus ei ole selleks valmis, see ei ole enam ammu sõjaaja üksus. Kulutulud täitsid omapoolse kohustuse - vabastasid teid. Me ei saa sellest lepingust taganeda.”

“Pääsu ei ole,” sosistas must vari Paulile.

“Aga kui ma ei taha sinna sõtta minna? Kui ma tahan rahulikku elu?”

“Te olete selle viiruse maaletooja ja see on programmeeritud nii sügavale teie mõtlurisse, et meie spetsialistid ei ole võimelised ilma teie isiksust hävitamata seda sealt eemaldama. Teie siinviibimine on meile pidev oht. Me ei saa teid kogu aeg digitaalses karantiinis hoida. Te peate minema. Praegugi, teiega vesteldes, mis sellest, et läbi paljude filtrite, sean ma end ikkagi ohtu, kuna me ei tunne kõiki selle viiruse toimimismehhanisme.”

“Mispärast te mind siis lihtsalt ei hävita või jalamaid tagasi ei saada?”

“Austusest teie vastu.”

Paul oli üllatunud, sellist vastust ta ei oodanud.

“Ma tänan.”

Austusest tema vastu? Mis see nüüd siis oli? Tõde või oli neil vaja lihtsalt kedagi, keda missioonile saata ja teisi vabatahtlikke ei olnud? Temalt aga ei hakatagi küsima, vaid lihtsalt määratakse hukule, saadetakse tapale.  Paul hakkas ärritunult mööda tuba edasi-tagasi käima. Ta hoidis end suuri vaevu tagasi, et mitte toasisustuse peale oma viha välja valada.  Kuidas major ütleski - ma pean minema? Oo ei, ma ei pea mitte kuhugi minema, kui ma ei taha. Ma võin alati valida põgenemise või ma võin alati valida võitluse siinsamas. Kuid Paul tundis, et ta ei tahtnud enam põgeneda, ta oli seda juba küllalt teinud. See siin oli tema oma brigaad, need inimesed siin olid ta relvavennad. Kui ta siit põgeneks, ei oleks tal enam mingit kodu ega mitte ühtegi tema suhtes heasoovlikku inimest. Paul tundis, kuidas viha temast aegamisi välja voolas ja asendus väsimusega. Mis seal ikka, ju siis tuleb minna, pääsu ju niikuinii ei ole. Miks ta üldse arvas, et on? Mõtted voogasid läbi Pauli kuni ta märkas järsku, mida ta endale ütleb ja ta katkestas sellesuunalised mõtted järsult. Ta tundis, kuidas keha bioloogilised osad reageerisid ta ärritusele ja järgiandmisele ja kuskil tagaplaanilt käis läbi mõte, et bioloogiline keha ei ole siiski inimese jaoks normaalse elutegevuse keskkond. Liiga raskesti hallatav ja kergesti mõjutatav. Ta otsustas sellega kungi edaspidi tegeleda, kuid praegu tuli keskenduda olevikule, allaandmismõtetele.

Mis see nüüd siis oli, mis tal enne peast läbi käis? Enesehaletsus? Hukatuseootus? Kas need olid tema või varju poolt genereeritud mõtted? Ei, oli Paul kindel, need olid varju poolt talle sisestatud mõtted, sest ta ise ei olnud allaandja tüüp, ta teadis seda viimatistest eneseanalüüsidest.

“Niisiis?” küsis major Uuskna.

Mul on praegu valik - põgeneda edasi või võidelda edasi, mõtles Paul. Sellise valiku puhul valin ma päris kindlasti võitluse. Aitab põgenemisest!

“Kui palju poolbioloogilisi oli valmis oma mälestuste säilimise nimel minu üksusega ühinema?”

“Kõik ei ole veel otsustanud, kuid me prognoosime, et nakatunud 50 000-st umbes 150 teenistujat. Me üritame veenda niipaljusid, kui võimalik pigem ohverdama mälestusi. Me ei taha kaotada omadest kedagi liigset.”

Paul saatis major Uuskna poole terava pilgu.

“150 inimest terve brigaadi jaoks? Kas seda ei ole mitte liiga vähe?”

Uuskna laiutas käsi.

“See on alustuseks ja me alustame jalamaid aktiivset värbamistööd ülejäänud kohtade täitmiseks. Seniks anname teile piisavalt automaatlaevu ja lahingu- ning staabidroide suuremate tühikute täitmiseks. Me esitame kulutuludele muidugi iga mutri eest arve. Me müüksime neile selle varustuse ju niisama, kuid nad soovivad, et masinaid ja lahinguid juhiksid kogenud sõjamehed, keda neil endil juba napib.”

Paul istus kehateenindustooli ja lasi end lõdvaks. Nüüd, olles teinud otsuse, tundis ta end paremini, kindlamalt ja rahulikumalt. Tal oli taas eesmärk, tal oli põhjust end kokku võtta ja keskenduda millelegi olulisele. Võib-olla just see oligi talle vajalik, et mitte kuhtuda muuseumieksponaadina siia taevalõhkuja mugavasse rüppe?

“Kas need prognoositavad 150 sõjaväelast on kogenud sõjamehed?”

Uuskna noogutas selle küsimuse peale, tunnustades Pauli läbinägelikkust.

“Mõned üksikud. Kogenud sõjamehed oskavad kasutada viirusetõrjet või teavad, et vahel tuleb osa endast ohverdada, et vabaneda vastase lõksust. Kuid meie kogenud sõjamees olete teie. Kulutulud usuvad teisse ja miks me peaks neid keelama seda teha.”

Paul tundis end sellest sõnastusest veidi puudutatuna.

“Teie ei usu minusse?”

“Loomulikult usun, kuid... te olete kaua eemal olnud ja tänapäeva sõda on juba midagi muud, kui see, milles teie viimati osalesite. Ümberõppimine võtab aega, kuid meil ei ole aega teid kaua treenida.”

“Selge.”

Uusknal oli õigus, tal oli kindlasti väga palju õppida. Paul mõtles hetke ja pani uusimad vabalt kättesaadavad sõjalised arengud alla laadima. Sa ei saa hakkama, sosistas keegi tal kuklas. Kuid seekord ei olnud sel sosinal jõudu, sest Paul teadis, et vari oli vaid vaenlase diversant. Paul keeras end kujuteldavalt ringi ja vaatas esimest korda otsa hädakraaksujale, kes oli teda saatnud viimased viissada aastat. Vari vakatas Pauli pilkava ja terasese pilgu ees, lõi kõikuma ja taganes. Paul saatis teda pilguga kuni vari oli lahustunud pimedusse. Ta teadis, et see ei olnud lõplik võit, mitte enne, kui tema mõtlur võõrprogrammeeringust puhastatakse. Kuid inimese mõistus oli arenemis ja õppimisvõimeline ning Paul oli kindel, et ta suudab edaspidi varju sosinad kontrolli all hoida. Siis pöördus ta taas kujuteldavalt ringi ja vaatas nüüd otsa major Uusknale .

“Olgu, ma asun 2. brigaadi juhtima. Üks küsimus veel enne - mille nimel kulutulud seekord võitlevad?”

Uuskna kehitas õlgu.

“Vastus on sama, mis eelmistegi sõdade puhul - meil pole vähimatki aimu. Nende kahe rassi sõda käib Galaktilises mastaabis ja esimene konflikt algas juba ammu enne inimkonna kosmosesse jõudmist. Meie asi on nende vahel ellu jääda ja püüda saada sellest mingitki kasu.”

“Niisiis ei mingit kõrgemat eesmärki, nagu alati, lihtsalt sõda kui niisugune.”

“See on lihtsalt töö, mis on vaja ära teha” ütles Uuskna.

8. Vabadusse

Paul oli oma uues lahinglaevas, jälgides inimeste, tehnika ja materjalide pealelaadimist. Ta seisis kaptenisillal ja tema ümber seinaorvades olid mitmesuguse otstarbega varukehad. Paul tundis end noorena. See tunne tegi talle veidi nalja, sest siiani ei olnud ta kunagi tajunud, et ta oleks vana. Kuid nüüd, uue sõjakäigu ootuses tundis ta end samamoodi nagu kunagi igiammu, kui ta oli oma esimese brigaadi ülem ja valmistus oma esimeseks sõjakäiguks.  See oli vaimustav tunne, mis kandis ta ajas kaugele tagasi. Kui ta ka oli seni kahelnud, siis nüüd oli ta täiesti kindel, et tegi õige valiku. Kogu vangistusaja väsimus oli kui peoga pühitud. Kuigi Alhazaredi süsteemis oli palju neid, kes olid kindlad, et nende 2. brigaad lüüakse juba esimeses kokkupõrkes puruks, ei jaganud Paul seda pessimismi põrmugi. Noorusuljus, mõtles ta ja see tõi talle naeratuse huulile. Ma raputan veel tervet galaktikat.

See oli nii veider, mõtles Paul, et ma olen teinud taaskäivituse just sellel rajal, mida ma arvasin, et ei taha enam kunagi sammuda. Aga ma tahan, nüüd viimaks tunnen ma, et olen vaba ja elan taas. Seda mõeldes täitis ta keha bioloogilist poolt soe tunne. Isegi varjul ta teadvusesügavikus ei olnud selle peale enam midagi öelda.

Järjejutt: Tagalas on alati soe, teine osa (Laura Loolaid)

Loo tegevus toimub Kaosnoova fiktiivuniversumis, kus inimkond on ühes erakordselt elusoodsate tingimustega Linnutee piirkonnas asustanud paljude tähesüsteemide kõlbulikumad taevakehad. Ammu-ammu Maalt saabunud asustusekspeditsioonide järglastest välja kasvanud uustsivilisatsioonid lävivad nüüd ka omavahel, avastavad uusi tehnoloogiaid ja ületavad uusi raskusi. Samas universumis toimuva “Jäljekütiga” otseseid seoseid ei ole.

Eelmist osa loe SIIT.

3. Üle kuru (jätkub)

Seiskunud ajamitega roomuk kriiksatas veidralt, kõikus küljelt küljele ja jäi siis taas vagaseks.

Harjumatust vaikusest kerkisid peidetud igapäevahääled: laokonteinerite tasased naginad, lõputute ainetöötluslabürintide urin roomukikere sisemuses, õhuoptimisaatorite rütmilised sisinad ja sosinad, tootmissõlmede vurin ja ökolabori piiksatused. Isegi laoelementide varju sätitud sünteesmoodul lisas mõned vallatud vulksud üleüldisesse olmeserenaadi, otsekui ülehomsete joomatundide tõotuseks.

Siis hakkas roomuki sidesõlm raginal tööle ning kõigist kanalitest paiskus korraga üldhäire signaal. Mõlemad naised kobasid vaistlikult kaelusesse kinnitatud sideliideseid, kuigi häire saabumine nullis niikuinii kõik seaded ja segajad ning katkestas muud ülekanded. Veel korra huilgas märguanne; siis anti kõrvadele armu ja erakorralise side kanalist kõneles ülem Haiku.

“Üksus, tähelepanu! Ohtliku maastiku tõttu muudame liikumisviisi. Laskumist jätkame jalgsi, masinate järel. Paarisrusikate pealikud valmistavad võitlejad jalastumiseks ette. Aega ettevalmistusteks - kuus kilosekundit. Pealikute juhtnöörid tegevuse korraldamiseks annan nüüd. Spetsialistid - jääge ootele! Haiku lõpetas.”

Tikuta ja Karilatsi olid vaevalt jõudnud pajukilaviini korratusse hunnikusse lükata, kui erakorralise side kanal jälle sumisema hakkas.

“Siin Haiku. Tagala, transport, meditsiin, seire - tulge kuuldele.”

“Tagalatehnik Tikuta, laopealik Karilatsi - kuuldel.”

“Masinaoperaator Sonora, abioperaator Tuikene - kuuldel.”

Järgemööda vastasid ka mõlemad tagalaroomuki operaatorid, meedikute kolmik ning geo- ja biotehnik.

“Kolm tohterit, kaits kindralit... Andestust. Kroonik Ahja - alati kuuldel!”

Ülem jätkas häirimatult. “Kõik on ärkvel. Hüva… hüva. Niisiis, ees seisab reaalne katsumus. Masinaoperaatorid ja seire - korrake kõigile oma tähelepanekuid.”

Geotehnik alustas: “siinne erosioonikiht on äärmiselt ebastabiilne - tuul kulutab kivitükid ümaraks klibuks ja… Ise tundsite.”

“Just!” käratas Sonora “See klibu läheb peerupiuksu peale ka veerema! Poleks ma viimane kord teie saba taha pidama saanud, siis…” Ta poetas vürtsiks paar vana-angis-keelset anatoomilist terminit.

“Tänan,” vastas ülem. “Koosseisu hajutamine käivitus. Nüüd peame täpse liikumiskava kokku leppima. Kuulan ettepanekuid.”

Tikuta ei pidanud kaua mõtlema. “Mis plaanid meil hõljukiga on?”

Peameedik Okano vastas ülema eest. “Mmhmm… Jah... Hõljuki meeskonnaruum jääb suuresti vabaks. Ma-” peameedik haigutas sügavalt. “Vabandage. Minu ettepanek oleks rahvast sinna väikeste vahetuste kaupa puhkama tuua. Juhiruumi tulevad staap ja meditsiin.”

“Kõgõ kõrilladega? A kus sis tõse inemese pandas?” uuris Tuikene.

“Ei noh, gorillad jäävad maastikule, võitlejate sappa,” pistis Uigurski vahele. “Nagu ikka, noh. Ja meie ei pea puhkama ka, meil on, noh, medikamentsed ametihüved.”

“Meie sipelgad…” Karilatsi viivitas ja tonksas Tikutat, kes oli jutu kõrvale hakanud pajukit kastidesse laduma. “Seleta sa ise.”

Tikuta võttis jutujärje üle. “Jajah. Meie tuleme ka kõnduritega välja. Ühe laadimisega on võitlejate toit ja muud süsteemid tagatud üheksakümneks kilosekundiks. Staap - teie varud tulevad eraldi...”

“Super!” hõikas Okano ootamatult reipalt - ilmselt avaldasid “medikamentsed ametihüved” jubamõju. “Aga praegustes tingimustes arvestage võitlejate lisakoormust ja tuulest tingitud soojuskadu. Ma lisaksin energiakulu-normile julgelt kolmkümmend protsenti otsa! Veekulule ka. Lisaks arvestage, et uneaega ette nähtud ei ole.”

“Topelt-riisikas,” pomises Karilatsi. “Sain.”

“Praegu rakendame kõik olemasolevad ressursid,” lisas ülem. “Olukorra lahenedes hindame varud ja plaanid uuesti üle. Aga nüüd - ütleksin, et peamine tegevuskava on paika saamas. Üksikasjad lahendab iga meeskond ise. Lepime veel kokku, kuidas hõljuki juhtimist korraldada.”

“Jagame ära nagu ikka: kaks roomukitega ja siis-” alustas Sonora.

“Kui lubate,” sekkus köhatades tagalaroomuki peaoperaator Petroskoi ning Tikuta ajas silmad suureks - tavaliselt oli vanamees veelgi napisõnalisem kui laopealik Karilatsi.

“Hõljukit võib juhtida iga molkus,” urahtas Petroskoi. “Suurt masinat tunneme ainult meie. Nõnda on.”

“Teate mis, meie oleme just need õiged molkused!” hüüdis biotehnik. “Laske meie kordamööda juhime - niikuinii istuksime suuremalt jaolt jõude.”

“Hüva. Nii teemegi.” Oli kuulda, kuidas ülem terminali märkmeid üles tähendab. “Geo- ja bioseire juhivad hõljukit. Kumbagi roomukisse jääb ainult tegevoperaator, teised puhkavad graafiku alusel. Juhtidel olgu kogu teekonna vältel munder suletud. Kõige ees sõidab tagalaroomuk, siis võitlejate oma; hõljuk liigub koosseisu vahel edasi-tagasi vastavalt vajadusele. Korraldage oma isiklik varustus sellise arvestusega, et kui tagalaroomukiga midagi juhtub, siis saab mõnda aega maastikul hakkama.”

“A kui tõne massin kõge sidesäedüsega alla lennas, mis sis?”

“Sellisel juhul analüüsime olukorda ja töötame välja sobiva lahenduse. Veel küsimusi?”

Keegi ei vastanud.

“Siis tegutseme. Aega on jäänud neli kilosekundit. Haiku lõpetas.”

“Veekäitlus sai, õhukäitlus sai... Too üldorgaanika jupid. Aga ükshaaval!”

Tagalakõndurite ehk “sipelgate” maastikuvalmis seadmine ei olnud iseenesest keerukas, kuid nõudis täpsust. Sestap jagati ülesanded omavahel ära - Tikuta, kes oli noorem ja tugevam, kuid kippus alatihti unistama, tassis vahetatavad moodulid ahtriangaari; täpsust armastav Karilatsi ladus need seal õigel viisil kõndurite külge.

“Nüüd fütosünteesi kassetid. Siis paranduskomplektid. Joogimoodulid ja toit jäta viimaseks.”

Lao vahet joostes ristus Tikuta tee krooniku ja teaduritega, kes sagisid mobiilseid kratidokke ja muud sidevarustust tassides keskjätke lüüside vahet, ise juba täisvarustuses.

“Te läheks nagu sõtta,” muigas Tikuta.

Kroonik ajas näpu tähtsalt püsti. “Just! võitlusse looduse-stiihiatega!”

Geotehnik paitas nukralt oma kratikomplekti. “Ja kardetavasti ei tule mõned meist kunagi tagasi...”

Kui Tikuta viimaselt laoringilt koos staabile mõeldud pajukikastiga angaari jõudis, oli Karilatsi kõndurimoodulite paikapaneku lõpetanud ja vedas seinast veejuhtmeid välja.

Paagid täis lastud, lülitati mõlemad kõndurid “kuivaks” eelkontrolliks sisse.

“Energia - korras. Tasakaaluoptimisaator - korras. Neuroülekande kontroll - jookseb… Jah, korras. Sidekanalite kontroll - valmis. Eelkontroll - sooritatud.” Nad eemaldasid diagnostikaklemmid kõndurite juhtkeskuste küljest.

“Nii et ronime sisse?”

“Pea!” Karilatsi sööstis lao suunas ja tuli peagi hingeldades tagasi.

“Mis nüüd?”

“Tõmbasin käärituspotile kolmekordsed võrgud peale. Nüüd peab vastu, sadagu minupärast või kraatrisse… Jah, ronime sisse.”

Mõlemad seadsid end kõndurite juhtpesades paika, tõmbasid väliskestad kinni ja alustasid süsteemide käivitust.

“Valmis?”

“Valmis.”

“Läksime.”

Angaarilüüsid avanesid ja ohutulede vilkudes väljusid tagalakõndurid roomuki saba alt justkui kaks ülekasvanud soolenugilist.

©Kärt Mikli

Väljas kükitasid korraldusi ootavad võitlejad juba salgakesti kruusal ning staabirahvas hiivas viimaseid varustusekaste hõljukisse. Tikuta upitas toidumoona samuti pardale, kellegi käed võtsid kasti vastu ja luugid tõmmati kinni.

“Üksus, tähelepanu!” teatas ülem erakorralisse kanalisse. “Asume liikvele.”

Kergemate ja raskemate kogude korratu rivi pudenes nõlva pidi hajali ning uperdas valguskiirte veigeldes maa ja taeva jõudude meelevalda.

Tikuta astus tasahilju, kõnduri neli kandejalga reetlikul pinnasel toetuspunkte püüdmas. Vaevalt tosin sammu tehtud, sattus ta lohku, kus vihurid ümaraks lutsutatud kivikesed valli olid veeretanud, ning sõitis robinal allamäge, kuni üks kõndurijalgadest kõvema nuki taha takerdus ja “sipelgas” hooga ettepoole paiskus. Vabalangemise-õõv kuklakarvu kergitamas, tõstis ta haarats-jätked hooga langemisteele ette - mispeale kõndur kivipurult kaarega õhku põrkas, jättes kandejalad otsivalt tõmblema.

Nõnda kukerpallitas ta veel mitu korda, enne kui kõnduri seesmised süsteemid arvestuste ja kohandustega ühele poole said ning kandejalad õrnalt vedrutades liikumishoo kinni pidasid.

Tikuta hingeldas peapööritusega võideldes. “Sipelga” sisemus küll kaitses kasutajat põrutuste ja pitsituste eest, isegi tõhusamalt kui kergmunder, aga säärast solgutamist see täielikult leevendada ei suutnud. Musta-lehma-saba valge-lehma-taga, kordas ta endamisi, kõnduri iga jalga kalibreeritud näitude järgi mäeküljele sättides.

Eemal paistsid abimeedikute “gorillad” tasakaalu hoidmisega samamoodi kimpus olevat - ikka ja jälle käivitusid nende pisipõtkurid, et reisijaid ninulikukkumisest säästmiseks õhku tõsta.

Ka roomukitele oleksid siin põtkurid hädasti ära kulunud. Eestpoolt kostis tuulevilina kiuste võigast kriipimist ning tuul pillutas vaatevälja pika sädemetejoa.

“Ossa tatravikat!” müristas muidu nii vagur Petroskoi ühiskanalisse. “Soemunn ja saatana silguprigu! Poiss, tõmba heaga paremale, et sa mulle nüüd selga ei tule!”

“Copy,” pobises Sonora. “Öh... Sain.”

Suurtele sädemepilvedele sekundeeris väiksem prahvak palju lähemalt ja peaekraanile kuvatud jooksvad maastikuandmed muutusid katkendlikuks.

“Hei, kuhu seire kadus?” hüüti võitlejate seast.

“Andestust, maastik konsumeeris meie tehiskaaslase!” hüüdis kroonik vastu. “Probleemiga tegeletakse.”

***

Mida kauem Tikuta kõndis, ja mida loomulikumaks sai talle “sipelga” jala-astete rütm, seda enam pani ta enda ümber muid ebamugavusi tähele. Kas mäekülge raspeldavad tuuled olid tõesti kõik see aeg niimoodi üüranud? Ta lülitas välise helisisendi täielikult välja ja astus, saatjaks omaenda hingamisnohin ning kamaluga sidekanalite moonutushääli, sekka üksikud märguanded. Otse kõnduri valgusvihkude taga algas tundmatus ja Tikuta kujutles, et on üks esivanematest, kes on saabunud uut taevakeha asunduskõlbulikuks seadistama. Kas esivanematel üldse oli kõndureid? Seda ta ei teadnud, kuid võis ju kujutleda, et kõnduri asemel juhib ta laeva - laeva mis sõuab Linnuteel ja millest tähtedele jõudes saab asunike esimene kodu. Täpselt nagu nende...

“Teeme vahetust.”

“Ah, mis?”

Mõte Linnutee-radadel, jäi Tikutal märkamata, millal hõljuk nõlva kohale pidama jäi. Juba ukerdaski salgake võitlejaid sabatulede valgusvihkudes meeskonnaluugist välja; nende järel maandus kadestamisväärselt elegantse hüppega kogukas “sipelgas”. Tagalakanal krõbises taas. “Kaheksa kilosekundit on ammu möödas. Mine sa tegele järgmistega, ma jalutan vahepeal.” Karilatsi juhtis kõnduri osavalt hõljukist eemale, enne kui Tikuta vastata jõudis.

Hõljuki meeskonnaruumis ootasid juba ees roomukite abioperaatorid. Tikuta seadis kõnduri teenindusasendisse, ise jälgides et pealeronivatele võitlejatele piisavalt jalasirutuse-ruumi jääks.

“Tere tulemast,” krõbises hõljuki sisekanalist biotehniku lõbus hääl. “Ärge veel mundreid lahti tehke, kohe tuleb veel üks peatus.” Seejärel teatas ta ühiskanalisse: “Masinaoperaatorid, valmistuge vahetust tegema.”

“Vaat, nüit nakass raboota,” pomises Tuikene ja ronis teise operaatori sabas lüüsidesse.

Pärast mõningast vaikust ja manöövreid, mille hõljuki stabilisaatorid reisijatele vaevu-aimatavaks tasandasid, vajusid lüüsid taas lahti ja kaks kogu astus nurgelisel sammul sisse.

“Siseõhu kontroll - töös,” teadustas biotehnik. “Jaaaa... valmis. Võite mundrid lahti teha.”

Sonora ja Petroskoi rebisid kohemaid näokatted valla ning puhkisid kergendusest, mõlemal silmad punased, hambad rohelised ning habemed turris. Nagu käsu peale pistsid mõlemad operaatorid kinnastatud sõrmed krae vahele ja asusid mõnuga sügama.

“Ja sellepärast peabki võitleja oma nupu igast küljest sileda hoidma,” ei saanud Tikuta torkimata jätta.

“Ja sellepärast, ma’am, püsib teie ustav operaator oma liistude, tähendab roomikute juures. Põhimõtted! Kas ma olen rääkinud oma Vanamaa vaar-vaar-vaarisast?”

“Oma kakssada korda.” Tikuta vajutas jutu käigus kõnduri käsijuhtimispaneele, mis avasid

pajukisahtlid ja joogimooduli. “Armas rahvas, andke pihta. Ega ta nüüd niipea vait ei jää.”

“Andke pihta, jah,” vatras Sonora, niipea kui oli “sipelgast” oma jao kokariisikat välja võtnud. “Niisiis, vaar-vaarisa elas Vanamaal Sonora kõrbes ja mu esivanemad võtsid tema auks selle nime Linnuteele kaasa. Räägitakse, et tema ei ajanud mitte kunagi habet ja kasvatas juuksedki alati veidike pikemaks, kui sealse maleva määrused ette kirjutasid! Vaat niisugune mees oli! Ja üle kõige armastas tema kevadist kõrbe ja-”

“- ja üle kõige vihkas tema lund. Teame-teame. Lase nüüd teised ka joogile.” Tikuta nügis lobasuise kõrbepojapoja poolvägisi roomukimeeste pingile tagasi.

“Aga-”

“Kuss! Praegu oled sa reisija, nagu teisedki.”

Võitlejad, näinud et Sonorale ilma igasuguse aupaklikkuseta vastu hauguti, astusid aina julgemalt topsikuid täitma.

“Minul ka… esivanemad tõid kaasa,” poetas üks.

Tikuta sirvis kiirelt kontaktide nimekirja. “Võnnu?”

Võitleja noogutas

“Me ükskord käisime üle-mere-asunduses sõjamängul,” seletas teine. “Seal oli pool väikest malevat Võnnud!”

“Ja meil on jällegi Missosid kümme tükki…”

“Ja meil…”

“Kuulge,” segas Tikuta vahele. “Kõik pole veel pajukit võtnud. Sööma peate, muidu ei jaksa pärast liikuda.”

“Ei soovigi nagu praegu.”

“Jah, ja mulle üldsegi väga prussakas ei maitse…”

“Jah, bora-liha võiks ikka rohkem olla… ja mesikauna...”

“On seda mida on,” seletas Tikuta kannatlikult. “Praegu võtate kasvõi varuks. Lisakoormus ja tuulest tingitud soojakadu - need tuleb tasa teha, ütles peameedik.”

“Aga-”

“Poisid, ärge vaielge,” ütles nüüd operaatorite nurgast Sonora, tema kohta harjumatult tõsisel toonil. “Tagalaga peab hästi läbi saama.”

***

Kuus sipelgavahetust hiljem ei kippunud enam keegi esivanematest heietama ning ühiskanalist võis kuulda vaid nappe korraldusi ja kinnitusi.

Tikuta uuris murelikult “sipelga” näitusid - joogimooduli veevaru oli kolmandiku peale kahanenud ja täis jäätmekassette kogunenud rohkem kui tühje. Vähemalt toidupalasid jätkus veel tükiks ajaks; ka ei kiputud enam niiväga maitsevalikute üle protsessima.

Käesolev puhkevahetus oli just pajuki kätte saanud ja kõik närisid nohinal, kui juhiruumi luuk lahti kriuksatas. Puhkajate vahele astus geotehnik, väljalülitatud kratt kaenlas.

“Kuhu nüüd?”

Geotehnik kükitas pikkade koibade naksudes istete vahele ning asus kratti lennuks seadistama. “Me jõudsime tuisuvööndisse. Toposeire vajab jälle järeleaitamist, sest, khm, pealik Dottirit tsiteerides - nähtavus on sama hea kui pärdiku pärakas. Ja meil lendas just üks kratt puruks.”

“Mitmes see teil oli?”

“Oh ära küsi.” Geotehnik nohises nukralt ja hõikas siis hõljuki sisekanalisse: “Musi, võta hoogu maha. Eelviimane tupsu läheb välja.” Ta tõmbas näokatte paika ja astus lüüsi.

Varsti ronis geotehnik tagasi meeskonnaruumi, täistuisanud mundrilt lumepeotäisi maha rapsides.

“Kohe nii hullusti?” imestasid võitlejad.

“Vaadake ise, mis seal toimub.” Geotehnik tõstis väliterminali lisaekraani üles ja kuvas sellele krati edastatud andmevood.

Maastiku analoogvaade näitas ühtlast halli vibelust; alles siis kui lisati termovõtted ja lisakontuurid, võis vaevaliselt eristada heledamate mütakate edasirühkivat rida ja pinnavormide kulgemist. Seegi pilt vonkles ja rappus, kui kratt tuisukeeriste kiuste määratud trajektoori püüdis hoida.

“Näe, need oleme ju meie!”

Tõesti, termovaates näishõljuki liikumistee südantsoojendavalt erksa laiguna kesk külma pimedust.

Siis paiskus pildivoog pea peale, pimedus ja valgus vaheldusid iiveldavas segadikus ning korraga täitis hõljuki kodune termolaik kogu ekraani.

Samal hetkel katkestas hõljuki muidu nii sujuvat liikumist tuntav välispidine impulss. Sellele järgnesid tuntavad suunamuutused ja pehmenduseta kiirendus.

Tikuta sulges kiirustades kõik kõnduri teenindussüsteemid ja valmistus püsti hüppama.

Tagalakanal edastas poolikut staabivestlust: “Jah, üks eesmine stabilisaator on rivist väljas. Nii? Selge, sain.”

Juba lendaski juhiruumi luuk lahti ning ülem, peameedik ja kroonik kiirustasid välja.

“Mundrid kinni!” hüüdis ülem. “Lüüsid lahti, hüppame maha.” Ta seisis luukide vahele ja juhatas kõik reisijad kindlal käel välja. “Jah, sina ka,” utsitas ta kõhklema jäänud geotehnikut. “Mida vähem lisaraskust, seda kauem säilib juhitavus.” Viimasena hüppas ülem ise maha ning teadustas: “Lisakoorem on maas. Manööverda nüüd, kuidas soovid.”

“Sain,” vastas biotehnik. “Ehk veab kuidagi roomukiteni välja.”

Hõljuk kadus kiirendades silmist, sinine sädemepilv saba all tuisukeeristega maadlemas.

Ülem seisis kesk keeriseid, kuni ähmast tulukeste parv neile järele jõudis, ja teatas siis rahulikult: “Üksus, tähelepanu!”

Tulukeste edasimarss aeglustus.

“Rohkem hõljukipeatusi ei ole võimalik teha. Liigume rahulikult edasi. Staap kõnnib kõige taga - korrigeerime suunda ja jälgime, et keegi maha ei jää.”

Tuisus liikus koosseis veelgi vaevalisemalt ning mundritulukeste rida kumas vaevu-vaevu läbi lumepihu. Roomukioperaatoritelt polnud tükk aega piuksugi kuulda olnud - nad kas hoidusid kinnisesse kanalisse, olid sideulatusest välja sõitnud või…

Kaugemale ei tahtnud Tikuta mõelda.

Rusuva vaikuse katkestas teise paarisrusika pealik. “Kes meie jalameestest kõige ees on?” haugatas ta ühiskanalisse.

“Mina, Mõmm!”

“Korrektselt palun.”

“Jajah. Mina, võitleja Kubeba.”

“Mida sa näed?”

“Mitte sittagi!”

Dottir köhatas.

“Mitte heledat sittagi, proua pealik!”

Kanalit täitsid järgemööda turtsatused.

Siis nägi Tikuta, kuidas tulukesed üksteise järel pidama jäid. Keegi ei kõnelnud, ning üldine vaikus paistis nakatavat ka välist helisisendit. Võitlejatega samale joonele jõudes uuris Tikuta ümbrust - nii analoogvaates kui läbi filtrite vaadates valitses ümberringi ikka sama hämu.

“Kuulake,” kõmistas võitleja Kubeba.

Tikuta kontrollis kõnduri näitusid. Väline mikrofon oli keskmisele tasemele seatud, kuid ometi ei eristanud ta ühtki selget heli.

“Kuulame mida?” päris keegi ebalevalt. “Ma ei kuule midagi.”

“Justnimelt! Vaadake!“

“Ei näe ju ka midagi, see tuisk…”

“Vaata maha,” õpetas Kubeba. “Ja siis selja taha.”

Tikuta tegi nagu juhatatud. Esivaade näitas õhulist lumekirmet, kuklakaamera aga kuvas selge pildi kõrvu jooksvatest tumedatest jäljeridadest. “Kuulge, see pole tuisk, see on hoopis udu!” hüüatas ta.

“Ja jalgealune ei uju enam ära,” lisas keegi.

“Hei, mis see on?”

Eestpoolt liikus üksusele rõõmsalt unnates vastu väike lendmütakas.

“Tulge aga,” kõlas ühiskanalist. “Natuke on veel jäänud. Tupsu näitab teed.”

“Hee, värske seire!”

Tulukeste rodu võttis paigalt ja hüples aina kiiremini ja kindlamalt edasi.

“Tupsu järel, edasi!”

Hõrenevast udumassist selginesid tasapisi kaks tumedat kogu, mille ees helendasid piimjad valguslaigud. Veel veidi ja nähtavaks said ka kolm inimkogu, kes saabujatele valguslaikudest lehvitasid.

Vilkuvad mundritulukesed kogunesid parvedesse ja ühiskanal rõkkas juubeldustest; mõned võitlejad viskasid end pikali ja rullisid lõkerdades nõlvast alla.

Kui mundritulukeste parv oli roomukivarjude ümber koondunud, teatas ülem: “Üksus, seis! Pealikud, kandke ette.”

“Esimene paarisrusikas - kõik kohal.”

“Teine - kõik kohal.”

“Tagala, meditsiin, transport, seire - kõik kohal ja terved,” vastas kroonik spetsialistide nimel.

“Sain,” vastas ülem. “Jõudsime kindlale pinnale. Kõigil minna tagasi roomukitesse. Unerahu kuusteist kilosekundit. Ma jään ise valvesse. Spetsialistid, pealikud - pärast puhkust koguneme staabis.”

Ülem viivitas hetke ning teatas siis, varjamatu uhkusenoot hääles: “Häire lõpp.“

4. Tuhatjala-supp

Pärast laskumisjärgset puhkeaega täitis võitlejate roomukit elevil sumin. Tagalatehnik Tikuta ulatas pajukikastid magalate vahel sehkendavate võitlejate kätte ja ronis paarisrusika-pealikute sabas läbi vahekäikude masina etteotsa staabiruumi. Laopealik Karilatsi oli juba kohal ning ladus “sipelgate” tühjakslaadimisest järele jäänud pajukivalikut külakostiks välja, sellal kui spetsialistid kohalikku kuumajoogi-automaati lüpsid.

“Milline suurepärane kissell!” õhkas kroonik ja tegi kummarduse saatel järgmisele januseleruumi.

“Parim kaljamarja-lörr kogu kolonnis,” irvitas Tikuta. “Kui muidugi tagala kontor välja arvata.”

Ülem istus staabilaua taga ning jälgis oma tavapärasel, sundimatult heatahtlik-äraoleval ilmel personali sekeldusi. Ainult tumedad varjud ta silmade all ja halli harjasesse kasvav lõug reetsid selja taha jäänud pikka vahetust. Aegamisi oma välitoobist rüübates ootas ta, kuni teised olid end mugavasti sisse seadnud ja jutuvada rauges.

“Kõigepealt - tänan teid. Ilma- Ma… kõigi…“

Silmanurgast nägi Tikuta, kuidas peameedik Okano tegevusvalmilt pingule tõmbus. Kui ülem end hetke pärast kogus, naaldus ka ka meedik rahunedes seljatoele.

“Niisiis…” Ülem köhis kõri puhtaks. “Läheneme poole-tee piirile. Teeme siin pikema peatuse - kakssada kilosekundit… Vähemalt. Päevakorral on masinate diagnostika, varustuse hooldus, üksuse plaaniline hügieen. Kasutame võimalust järgnevat teelõiku ette kaardistada, täiendame veevarusid. Kuulan kommentaare. Transport?”

Masinaoperaatorid põrnitsesid nohisedes eneste ette.

Viimaks katkestas abioperaator Tuikene pahuralt vaikuse. “Suure massina tulleva kõgõst sitast väl’lä. A vat, tillikesega on nüit kutupiilu.”

“Aga sa said ta ju enamvähem pehmelt maha?” päris Tikuta lootusrikkalt.

“Enamvähem.” Biotehnik vangutas pead. “Aga kui ühe tuksis stabilisaatoriga edasi sõita, koormab teised üle. Niigi rasked tingimused ja…” Ta hoidus operaatorite poole vaatamast.

“Edasisõit toimus minu korraldusel.” Ülem tõstis lepitavalt käed. “Arutame hõljuki küsimust hiljem väiksemas ringis põhjalikumalt. Seniks lähme päevakavaga edasi. Tagala?”

Tikuta surus kähku haigutuse maha. “Mundrite seisukorda saame kõige paremini kontrollida muidugi saunaringi ajal. Samas, hügieeniga pole mõtet enne algust teha, kui oleme vett juurde kogunud. Ja selleks on vaja maastikuseiret teha. Nii et, taibud, teie etteaste.”

“Töövalmis krattidega on ka, kuidas nüüd öeldagi - kutupiilu.” Geotehnik noogutas roomukioperaatoritele rõõmsalt. “Peab uusi koostama.”

“Juppe teil ikka jätkub?”

“Praegu veel jätkub. Iseasi-”

“Üks hetk,” katkestas neid ülem. “Loodan et te ei pane pahaks - valvekorra ajal tegin ise väikestviisi sanitaarluuret ja võimalik, et leidsin midagi. Ahja, kuva detailid.”

Kroonik toksis oma terminali ning staabilaua pinnale ilmus suurelt ümbritseva maastiku kujutis ja selle taustale ülema tehtud salvestused. Järgemööda lisas ta pildile rõhutused, abijooned, märkused ja võrdlusandmed.

“Kuule Tagala, võta oma toop ära, aur segab vaadet.”

Tikuta tegi Sonora poole lõusta ja krahmas joogitopsi laualt.

“Oodake.” Geotehnik kummardus lähemale. “Ikka aurab! Võtke see koht suuremalt.”

Suurendatud vaade liikus jääkühmulisele mäeküljele.

Geo- ja biotehnik keerutasid pilti üht- ja teistpidi ning nende näod venisid naerule.“Seal härmatisekuhja taga on õõnsus.”

“Arvate, et seal võiks värsket vett leiduda?”

“Äärmiselt tõenäoline!”Nad vedasid sõrmega pildil järge. “Vaadake neid jäämustreid - siin on regulaarsed voolujäljed.”

“Nii et seda nurka tasub edasi uurida?”

“Kahtlemata!” Hüüatusega ühinesid ka peameedik ja seni vaikinud laopealik Karilatsi.

“Järgmine küsimus on niisiis - kuidas?”

Jääd peab vähemaks saama. Siis pääseb kaardistama.”

Paarisrusikate pealikud tonksisid üksteist, pistsid ninad kokku ning sosistasid midagi laua varjus. Siis ajas pealik Dottir end sirgu ja teadustas: “Meil on ettepanek. Korraldame võitlejatele laskeharjutuse. Sihime seda jääd. Saab rahvas rõõmu ja töö ka tehtud. Kui kiidate heaks, teavitan kohe meie omasid.”

Laua ümbert pomiseti nõusoleku märgiks.

“Suurepärane initsiatiiv,” noogutas ülem. “Teavitage.”

Dottir tonksas laialt irvitades sideliidest. “Kõik võitlejad kuuldele. Poisid-plikad mul on teile tore uudis. Saame selle rännakul koguni torud kuumaks. Sööte lõpuni, siis mundrid selga.

Viie kilosekundi pärast koguneme relvalao ees. Dottir lõpetas.”

“Suurepärane,” kordas ülem. “Tegevuse üksikasjad kooskõlastate seire ja meedikutega. Teised on vabad, kui… et kui rohkem ettepanekuid ei ole.”

“Ettepanekuid ei ole!” vastas peameedik kähku ja puksis rahva leebelt, kuid kindla käega staabist minema.

Uduhämarane maastik mõjus tegelikkuses hoopis teistsugune, kui staabilaualt vaadates.

Eemal seisid mõlemad roomukid poolküljetsi nõlva all; sealsamas puhkas ka hõljuk - ühes tükis, kuid selle saba taga lund ehtivad liujäljed näitasid, et masina jõud oli enne sihile jõudmist raugenud.

“Kas nad juba alustasid? Ma tahan koobast näha!” Tikuta sörkis lume krudisedes ajutisse seirepunkti, mis mäeaheliku embuses kaarduvale astangule oli üles seatud.

Kroonik ja biotehnik seisid seal vastakuti, kummalgi üks värskelt kokkupandud kratt käevarrel pistrikuna kõõlumas, ning sisestasid üksteise võidu andmeid, aegajalt teineteisele kinnituseks noogutades. Geotehnik jalutas eemal, luges mõlema andmevoogusid sisse ja esitas üha keerukamaid kombinatsioone, millega “tupsude” töövalmidust testida.

“Alles valmistuvad. Sealpool.” Geotehnik osutas ebamääraselt pimedusse.

Lähemale minnes paistsid kõigepealt silma abimeedikute vankumatud siluetid. Mõlemad vilgutasid tervituseks tulesid.

“Ega palju lähemale ei saagi,” teatas abimeedik Uigurski tagalakanalisse. “Ohuala.”

“Sain, sain.”

Nüüd paistsid kätte ka ülesrivistatud võitlejad ja nende vahel toimetavad pealikud.

Tikuta lülitas vastuvõtu ühiskanalile ja kuulas pealt.

“...impulsitugevus - null-koma-kolm. Sagedus - kaks impulssi sekundis.”

“Miks nii mökult? Põrutame kohe kümnega!”

“Meil on vaja jääd sulatada, mitte mäge maha võtta,” manitses pealik Dottir. “Savukoski, räägi edasi.”

“Niisiis. Igaüks saab oma kindla sihtimispunkti. Eesmärk on ühiselt vaat see ala ära katta.” Esimese paarisrusika pealik toksis midagi oma käiseterminali. “Saite punktide koordinaadid. Alustage sihtimist. Relva väljundipunkt ja sihtimispunkt peavad kattuma. Kõik näevad visiiril kahte risti? Need tuleb kohakuti ajada. Kui moodustub tärn, lukustate mundri asendi. Tegutseb.”

Varsti kandsid võitlejad järgemööda valmisolekust ette.

“Võitlejad - tuld.”

Õhku täitis vaevukuuldav laetud osakeste sirin, mida ilmestasid perioodilised aurusussakad. Tikuta keris välishelid põhja, aga üksikutest erksamatest särtsatustest midagi valjemat ei õnnestunud tabada. Ta küünitas kaela ja suurendas vaadet - aga ka paljutõotatud koobast ei paistnud kuskil, ainult jäämustritesse sigines tasapisi peeneid urkeid juurde ja aegajalt värvis koloreeritud valguskiir mõne udupilve roosaks.

Siis sai seeria läbi. Võitlejad vahetasid laenguid; sihtimispunkte nihutati ja kõik jätkus samas vaimus.

Tikuta lonkis seirepunkti tagasi. Seal olid seadistustööd valmis saanud ja üks kratt saadetud vabakäigul lähiümbrust uudistama.

“Neil läheb seal ikka aega. Mis teie vahepeal leidnud olete?”

“Oo, meil on väga põnev! Tule ma näitan.”

Biotehnik vedas teda pooljoostes astangut pidi edasi, kuni jõuti madalama perveni, mis alla tasandikule viis. Ees avanes tükike taevast täis virmaliste tantsu, nendega võidu aga helendasid lume all tontlikult rohekad viirud

“Võeh, kui kaunis! Mingid veekogud?”

“Täpsemalt selgub siis, kui meil rohkem andmeid on korjatud. Aga niisama peale vaadates ma oletaksin, et soolajärved.”

“Aga miks nad helendavad?”

“Eks seal elu kihab sees. Helendav plankton ja bakterid, võib-olla koguni midagi suuremat... Kui mäe seest värsket vett ei saa, siis siin oleks kohe järgmine variant."

Tikuta noogutas. "Ainult natuke rohkem töötlemist - kui on soolavesi. Kas läheme uurime kohe lähemalt?”

"Ehh, ma nüüd kohe... ee... Ei," sai biotehnik kusatusest võitu. "Teostame ühe uuringu ära ja siis planeerime järgmise. Meil on edaspidiseks korrektseid andmeid vaja. Oot-" Ta peatus ja kõneles midagi teise kanalisse. "Näed siis. Laskjad said jäässe augu sisse. Meie omad uurivad praegu täpsemalt, aga mingi koobas on seal tõesti.

Varsti tulid mööda nende jäljerida kambakesi jõlkudes võitlejad, kõigil relvad puhkeasendisse kinnitatud.

"Ja kuhu teie nüüd niimoodi?"

"Meile anti kaks kilosekundit pausi," vastas teiste eest võitleja-tedretähn. "Tulime ümbrusega tutvuma ja-"

“Kuulge!”

Võitlejate rivist eraldus üks kogu, kes käbedasti pervelt alla ronis.

“Mis see veel on?”

Tikuta tundis nüüd eksimatult ära Kunda ninahääle. Nähtavasti oli noorvõitleja vahepeal mundrijuhtimise süsteemidega sina peale saanud, sest ta liikus osavalt üle lume ja jõudis esimese helendava laiguni, enne kui keegi teda keelata jõudis.

Üle tasandiku kajas kume raksatus ja noorvõitleja Kunda vajus jõnksuga põlvest saadik jäässe, helendavat aurupilve taeva poole saates.

“Oih!”

"Mis oih?"

Kunda ukerdas jääsupis ringi, iga liigutusega lõbusaid aurupilvekesi lendu saates. “Kõik on korras,” teatas ta. “Kuulge, siin on soe!” Kunda lehvitas ja hüples koha peal, saates pervele uudistama kogunenud võitlejate rõõmuks aina uusi aurupahvakuid üles.

Nüüd jõudsid ka abimeedikud hoogsa kapakuga kohale, ühel pealik Dottir reisijana turjal.

“Ükskord see jumbu mind hauda ajab,” nohises Uigurski tagalakanalisse.

“Mis teil seal sünnib?” päris geotehnik.

“Poiss ronis jalgupidi lompi, noh!”

“Lompi?”

“Nojah, soolajärve või, noh, mis nad seal ongi. Ütleb, et on soe.”

"Soe?" Geotehnik vakatas. “Siin on midagi korrast ära. Saatke täpsed näidud, ruttu. Temperatuuriks ütleb mul natuke pealt kahesaja neljakümne Kelvini. Aga selleks, et sooja lahtist vett leida...”

Juba jõudis maastikul uidanud kratt tasandikule ja jäi Kunda ümber tiirutama, biotehnik aga tippis kiirkorras terminali käsklusi.

“Kuule sina!” hüüdis geotehnik ühiskanalisse, hääles vaevu varjatud ärevus. “Seisa tasa! Näete neid triipe? Need on jukuumaveeallikad. Terve see lagendik on laavalõhesid täis.”

“Kuulsite? Sealt saab sooja!” hõikas keegi võitlejatest.

"Oi, lõpuks ometi!"

Ühiskanalis puhkes üldine lärm.

“No mis sul asja sinna tükkida oli?”

“Mõelge kus saaks praegu supelda!”

“Lämmitatud munne saaks!”

“Lähme vaatame ka!”

Mõned võitlejad hakkasid juba allapoole ronima, kui pealikusignaal mokalaada katkestas.

“Jätta!” käratas Dottir nii et ühiskanal huugas. “Möla maha.”

Võitlejad tardusid paigale.

“Ja kui ongi allikas ja soe,” poetas Kunda. “Mis tast karta?”

“Oh taevad, andke mulle kannatust,” oigas Uigurski vaikselt, ise kõndurit tasandikule tüürides. “Me ei tea veel, noh, mis seal all on. Ja kui sa juba mundri sees ära tunned et, soe on - noh, siis peab see vesi õige kuum olema.”

“Mis te... ma tulen siis ära.” Kunda asus jalgu jääsupist välja kangutama, kui üle tasase välja kostis taas kurjakuulutav ragin, mida saatsid seekord juba suuremad aurupilved. Abitult siputades vajus noorvõitleja aina kiiremini ja kiiremini helendavasse vette.

Korraga eraldus võitlejate summast veel üks kogu. Värviliste embleemide välkudes tormas võitleja-tedretähn astanguservale, põrkles paari osava hüppega alla, viskus jooksu pealt kõhuli ja, hooga edasi libisedes, sukeldus poolest kerest lompi, kuhu Kunda peanupp äsja kadunud oli.

“Kätte sain,” ähkis ta ning surus saapaninad sügavale jääpudru sisse.

Selle aja peale jõudis ka teine abimeedik pervest alla ning vahetas Uigurskiga kiirkorras mõned teistele arusaamatud märguanded.

Uigurski lausus leebel poolsosinal: “Võitleja Nyota?”

“Mina,” pressis Tedretähn läbi hammaste.

“Hoia nüüd kõvasti kinni. Ja ära oimugi liiguta. Me toome teid välja.”

“Tehke ruttu,” palus Kunda härdalt. “Siin supi sees on päris palav.”

“Ja sina, pesamuna, ära rabele. Kui põhja vajud, hakkab sul veel palavam.”

"Gorillade" põtkurid käivitusid ja kaks kolakat liuglesid tasase surinaga järvetriibu kohale, lennul haaratseid välja sirutades.

"Tehke… rutem..." Tedretähni kannad nõksatasid, kui tükk ta kõhualust püdelaks massiks pudines.

Kuid juba jõudsidki abimeedikud jäämulguga kohale ja haaratsid klõpsasid Tedretähni säärte ümber kinni.

"Hakkame tasakesi tõstma. Hoiad ikka?"

"Hoian, hoian."

Üks "gorilla" kerkis püstloodis, Tedretähn jalgupidi kõhu all tolknemas; teine varitses auguserval. Kui Kunda visiiriots mulksuvast veest välja hakkas piiluma, lükkas teine abimeedik haaratsid otsustavalt vette.

"Käes!"

jalgade ja põtkurite pundar kerkis nüüd kiiremini ja võttis suuna astangule.

"Võitleja Nyota?"

Vastuseks kostis nutu-naerusegune häälitsus.

"Sa võid nüüd lahti lasta."

Tilkuvad kogud kindlas haardes, sõitsid mõlemad abimeedikud põtkurite vilinal roomukite poole.

Nüüd tegi ka Kunda jälle suu lahti. "Minu relv," piuksatas ta. "Põhja vajus."

"Sinuga tegeleme hiljem," pomises pealik Dottir. Ta seisism käed puusas, astanguserval, kuni hädalised olid peameedikule üle antud ja "gorillad" tagasi jõudsid. Siis teatas ta häirimatult: “Paus on läbi. Jätkame harjutust.”

[jätkub järgmises Reaktoris]

Raamatukatkend: „Draakon” (Steven Burst)

Kolm katkendit Steven Brusti raamatust „Draakon“, mis räägivad palgamõrvar Vlad Taltose seiklustest. Allasurutud rahva, idalaste hulka kuuluv Vlad on otsustanud oma vallutajaviha suunata oma ametisse, kuid ootamatult on ta vallutajate hulgast mõned eriti mõjuvõimsad sõbrad leidnud. Need varustavad teda ka selliste vaenlastega, kellest jagusaamiseks on ta sunnitud sõjakäigule minema. Kaaslaseks on tal lohesarnane sõber Loiosh, kellega ta mõtteis vestelda suudab ja kellel on alati mingi ninatark arvamus, kuid kelle peale ta alati loota saab.

„Noh, Loiosh, kuidas sulle siiani sõjaväeelu tundub?“

„Toit on hea.“

„Heh.“

„Ja seda on palju.“

„Ma ei näinud, et palju.“

„Sellepärast, et keegi pole sulle palakesi söötnud.“

„Kõik toidavad sind?“

„Absoluutselt, boss. Nad arvavad, et toon head õnne.“

„Sul veab, et nad sind ei tunne.“

„Heh.“

Vestlus mu ümber jätkus ja ma esitasin kaassõduritele aeg-ajalt küsimusi, nagu kuidas trummisignaale eristada, millele vastati sellise kannatlikkusega, mida võiksin üles näidata võimaliku kliendi puhul, kes tahab aru saada laenuintressist, mida ta võtta soovib. Trummi, muide, nimetati sõjatrummiks, ja selle erilist heli tekitasid teraskuulid, mis põrisesid terasraami sees, kui seda löödi.

Hiljem hakati rääkima sellest, mida keegi pärast sõjaretke teeb. Kui nad teevad, mida nad lubasid, siis näen kõigi oma lõbumajade käibe suurenemist. Nad jätkasid vaimukate anekdootidega, millest enamikku olin kuulnud ja millest ükski pole kordamist väärt, kuigi mõned neist olid eriti sõjaväelised, mis oli huvitav – need rääkisid erilistest vigastustest, lahingust plehkupanemistest või piinlikest asjadest, mis ohvitseridega juhtuda võisid (kuid mitte kunagi seersantidega, mingil põhjusel). Loiosh pidas mõningaid neist naljakaiks, kuid talle oli meeldinud ka toit, eks ole.

***

„Odad teele!“ hüüdis keegi kusagilt ja kõik peale minu heitsid odasid.

Vaenlane oli jõudnud palju lähemale, umbes saja jardi kaugusele, ja kui meie odad lendu tõusid, hakkasid nad jooksma. Lendavad odad jätsid mulje, nagu oleksime võtnud kõik koos musta metallitüki ja ühe mehena selle vaenlase poole teele saatnud...

„Odad teele!“

...ja vaenlane käitus nii, nagu poleks seda märganudki, kui mina enda oma teele saatsin ja otsekohe selle silmist kaotasin, ja siis mulle meenus, et ma pidin sihtima madalale, kuid sihtimise mõte oli minu jaoks liig, kui võtsin oma teise oda, valmistusin heiteks ja...

„Odad teele!“

...saatsin selle teele ja kes teab, kuhu see läks, sest nad olid nüüd kohutavalt lähedal, kui ma võtsin oma kolmanda...

„Valmis lähivõitluseks!“

...ja viisin selle vasakusse kätte, haarates paremaga mõõga, kui nad suundusid kraavi ja ületasid selle ja üle valli ronisid, ja kõik karjusid, kaasa arvatud mina, ja vihastav puukilp tuli minu poole, nii et ma lõin oma oda selle sisse ja ma kasutasin seda kangina, et kilpi minema lükata, ja siis lõin kellelegi näkku ja püüdsin edasi liikuda, kuid mu ees oli see neetud mullahunnik ja ma lõin uuesti, tabasin kellegi kilpi, siis langesin põlvili ja lõin küljelt kellegi jalgu, ja siis tõmbas Virt mind tagasi, hüüdes: „Vlad! Vlad! See on möödas! Kas sa trummi ei kuulnud?“

Seisin seal hetke lõõtsutades, siis, kas kurnatusest või vastikusest, heitsin maha, pöörasin selili ja lebasin taevasse vahtides ning hingeldades.

Kummalisel kombel sain alles siis teadlikuks mind ümbritsevatest karjetest ja hüüetest erinevate jumalate poole. Kusagilt lähedalt kostis ka vaiksemaid oigeid, kuid ma ei pööranud vaatamiseks pead. Ma kujutasin ette, mis seal olla võis: surnud ja haavatud siin-seal, mõnel jäsemed kadunud. Hääled andsid sellest juba niigi aimu.

„Kas oled haavatud?“

„Ei,“ kuulsin end ütlemas ja tahtsin naerda, sest küsimus oli naljakas. Kõigist asjadest, mida ma oleks võinud ütelda – haigetsaanud, häiritud, hävitatud, purustatud, ruineeritud – küsis ta ühe küsimuse, millele ma võisin vastata „ei“.

Napperi nägu ilmus äkki minu kohale. Ma ei saanud ta ilmest aru, sest ta nägu oli tagurpidi. Ta oli üleni vereplekke täis ja see paistis loomulikuna. Ta ütles:

„Sa sobid küll, idalane.“

Kui ma oleksin liikuda suutnud, arvan, et oleksin ta tapnud.

Veetsin umbes viis või kümme minutit seal lebades, kuni keegi, keda ma ei tundnud, põlvitas minu kõrvale.

„Me peame su jaki maha võtma,“ ütles ta.

„Kuidas, palun?“

„Jakk tuleb maha võtta.“

„Kas me ei peaks enne teineteist tundma õppima?“

Ta naeratus tuli ja läks, nagu ta oleks sellist asja varemgi kuulnud, keegi mu selja taga haaras mul õlgadest ja lükkas mind üles ning hakkas mu jakki seljast sikutama.

„Jäta järele,“ ütlesin.

„Sa pigem veritseksid surnuks?“

„Ma...“ Vaatasin alla ja nägin lõhet oma jakis ja sellest voolas palju verd. Neetud. Ma olin haavatud. Noh, see andis mulle õigustuse lebada selili, taevasse vahtides.

Naljakas oli see, et ma ei tundnud ikka veel mitte midagi. Kuid jah, mul oli õnnestunud haavata saada. Ma ei vaadanud lähemalt, kuid see oli paari tolli kaugusel samast paigast, kuhu olin paar päeva tagasi haava saanud. Mu vanaisa oleks mulle ütelnud, et mu neljanda asendi kaitse on üles liikunud. Mu vanaisal oleks kahtlemata õigus olnud. Oleksin pidanud...

„Jakk?“ küsis ravija.

„Lase käia,“ vastasin.

Ta tõmbas mul jaki seljast, pillates maha neli nuga, paar visketähte ja kolm pistoda. Ta heitis mulle pilgu.

„Mida?“ küsisin.

Ta raputas pead. „Heida pikali.“

„Olgu pealegi.“

Ta valas midagi mu külje peale; see tundus külmana, kuid ikka veel polnud valus.

***

Ja siis nad viskasid oma odad meie poole.

Kui meie neid viskasime, siis tundus, nagu oleksime heitnud üheainsa laia metallitüki vastase suunas. Nüüd olin teisel pool ja tundus, et see visati meile kaela. Siis olin imestanud, kuidas vastane jätkas meie poole liikumist. Nüüd, kui see oli möödas, imestasin, kuidas me edasi läksime.

Kuid seda me tegime.

Siis viibutas Crown oma mõõka, ja lipud tormasid ette, ja kuulsin kusagilt vasakult Rascha häält: „Rünnakule!“ Ma ei suutnud enam kiiremini minna, aga kõik mu ümber suutsid, seepärast tegin sedasama, ja ma tõesti ei jõudnud seetõttu märgata, kas odad olid meile üldse mingisugust kahju tekitanud. Siis nad viskasid teist korda, ja seekord märkasin: Virt komistas ja kukkus, ja ma mäletan end soovimas, et oleks võimalik peatuda ja teda aidata, ja ma ikka veel ei tea, miks polnud, kuid ma jätkasin jooksu. Kostis kohutav kisa ja märkasin, et röökisin ka ise.

Odasid visati kolmandat korda, ja neil oli tulemusi, otsustades karjete järgi mu ümber, ja siis neljandat, mille jooksul üks vilinal mu kõrvast möödus ja Loiosh psüühiliselt klähvatas, ja siis kohtusime vaenlasega.

Esimesest hetkest meenub mulle peamiselt lärm, karjuv, oigav mürin, mis täitis mu pea ja muutus millekski enamaks kui kisa, tulles läbi mu valutavate kõrvade. See ümbritses lahingut nagu loor, ja kõik, mis juhtus, oli kõminast moondunud ja tuhmistunud – polnud võimalik taibata, mis mingit häält põhjustas; see oli vaid üks lõppematu möire. Ja ma püüdsin läbi selle edasi minna ega suutnud.

Ma tõesti arvan, et olen igale mõõgamehele enam kui võrdväärne vastane. Esiteks olen mõõgaga hea, kuid veel tähtsam, ma võitlen viisil, nagu nad pole harjunud: meil, idalastel, on oma võitlusviis, milles saan kasutada eelist, et olen väiksem ja kiirem kui nemad. See tähendab peamiselt seda, et hoian eemale neist koletult suurtest mõõkadest, mida nad kasutavad, andmata neile head märklauda, ja mitte kunagi seades end olukorda, kus mu jõud jääb otse nende jõu vastu.

Nüüd kui olen selle välja öelnud, te võib-olla juba näete probleemi. Ma ei võidelnud ühe mõõgamehe vastu eesmärgiga teda tappa või võitlusest välja viia; ma püüdsin jõuda teatud punkti koos mõne tuhande teisega, ja mitte ühelgi hetkel polnud mul võimalust positsioon sisse võtta ja tegelikult kellegagi võidelda. Põiklesin eest ja koperdasin edasi-tagasi, ja aeg-ajalt tegin hädise torke ühe kaitsja suunas, kuid ma ei saanud oma eeliseid kuidagi kasutada ja kõik mu puudused mitmekordistusid. Oli lihtsalt ime, et mind ei tapetud esimese kahekümne sekundi jooksul, kui nendega kokku põrkasime. Otsekohe lõi keegi suure vana mõõgaga mu pea suunas ja ma ikka veel ei tea, kuidas ma eest ära sain. Ta oleks mu kindlasti tapnud, kui esimesele löögile oleks järgnenud teine, kuid arvan, et ta tähelepanu juhiti kõrvale. Mis põhjusel see ka polnud, ma ajasin end püsti (ei, ma ei mäleta kukkumist ega libisemist või mida iganes) ja ründasin jälle, ja keegi tuli sisikonna väljavõtmise kavatsusega minu poole. Ma ei mäleta, et oleksin õhku ahminud, kuid tõenäoliselt tegin seda. Ma mäletan lihtsalt, kuidas mõtlesin kummaliselt eemalolevalt: see on teine, kolmas tõenäoliselt tapab mu.

Siis ütles Loiosh minu mõtteis: „Vasakule, boss!“, mis saavutas kaht asja. Esimene ja tähtsam, et see pani mind vasakule vaatama, kui keegi tuli suure hooga minu suunas, mõõka pea kohal viibutades. Teine oli, et kuidagi muutis see mind sõdurist selleks, kes ma olin. Või teiste sõnadega, see tuletas mulle meelde, et mul on rohkem relvi kui mõõk – kuigi ka see pole päris täpne, sest ma ei teinud mingeid teadlikke otsuseid, aga järgmise asjana olin saatnud kolm visketähte talle rindu, mis aeglustas teda pisut, ja kuni ta püüdis otsustada, kui raskelt ta haavatud on, keegi – minu arust Aelburr – lõikas tal jalad alt.

Kui kaua meie rünnak kestis? Nägin hiljem kirjapandult, et see kestis neli minutit. Mulle tundus see pikem ja lühem. Pikem, sest tol ajal tundus see üha kestvat; mõtlesin, et miski peab murduma, kuid ei murdunud. Lühem, sest ma ei mäleta enamikku sellest. Mäletan, et nägin oma lippe ja ütlesin endale: hästi, me ei võitnud neid, kuid me ei murdunud. Ma ei teadnud, et lipnik oli surnud ja ta asetäitja samuti, kuid ma arvan, et see ei lugenud eriti; luges vaid see, et me taganesime rivikorras ja paistsime küllalt hirmutavad seda tehes, nii et meie vastase kompanii ülem otsustas mitte vastu rünnata.

Steven Brust, Draakon

Copyright © Steven K. Z. Brust, 1998

Tõlkinud © Eva Luts, 2019

Kirjastus Fantaasia

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 03/19 (Triin Loide)

Palju õnne, David Paul Cronenberg (Kalver Tamm)

Repliik: Elitaristlik klassiviha ulmekriitikas (Kristjan Rätsep)

Intervjuu: Joel Jans Lummuri kirjastusest (Triin Loide)

HÕFF 2019 programmist

Päeva materjal Wikipedias, veebruaris 2019 (Taivo Rist)

Raamatuarvustus: Uno Veismanni „Peenemündest Baikonurini” (Joel Jans)

Segavereline koomiksimaailm: Power Nap (Laura Loolaid)

Raamatuarvustus: Tuuli Tolmovi romaan „Neetud taevakivi” (Agur Tänav)

Raamatuarvustus: „Takerdunud maa“ - Paolo Bacigalupi ja Tobias S. Buckelli lühiromaanide kogumik (Ander Skarp)

Ulmkonnakroonika 03/19

Uudiskirjandus 03/19

Reaktori juttudest 03/12 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 03/19 (Jüri Kallas)

Jutt: Avispea taga metsas (Raivo Tammus)

Jutt: Tähed täis surma (Maniakkide Tänav)

Järjejutt: Tagalas on alati soe, teine osa (Laura Loolaid)

Raamatukatkend: „Draakon” (Steven Burst)