Peatoimetaja kriisiveerg (Laura Loolaid)

Tere, head lugejad!

Märtsinumbri kokkupanekul pidi Reaktori toimetus jagu saama kahest suuremast raskusest. (Pandeemia ja palgatöö kvalifitseeruvad nende kõrval rohkem taustamüraks.)

Kõigepealt jutuvõistlus - vähemalt pool toimetust ja lugematud kaastöö-kirjasaatjaid on kibedasti ametis tähtajast kinnipidamisega. Ka praegu, seda rida kirja pannes ei tea ma veel, kumb suur eesmärk õnnestub enne täita - kas läheb märtsinumber üles või võistlustöö teele.

Teiseks raskuseks oli peatoimetaja puudumine: Triinu varuakud said enne tühjaks, kui olime jõudnud kevadiselt karjamaalt mõne pahaaimamatu rõõsapõskse toimetaja-kandidaadi aedikusse meelitada. Aga uus kuu jõudis kätte ning masin, mis valitseb vaikselt ent vääramatult, sööb tühikuid ja kingib lõiguvahesid, nõudis toitmist. Nõnda siis olin nõus “selleks korraks” kokkupaneku vastutuse enese peale võtma - südame sunnil ja riigi huvides, nagu filmis öeldakse.

Ajakirjanik ma ei ole, eriline erudiit ka mitte; suuri plaane ei tee ja lennukaid lubadusi ei anna. Hoian punkri püsti, jälgin et toimetajatel oleks kuiv allapanu ja värske ninaesine.

Tänusõnad ja tervitused: aitäh, Ene - olgu koolitöö sulle kerge; tere tulemast, Rait - tuumaheeroldi tiitel ei hüüa tulles!

Triinule aga edastan koheva buketi vaikust ja rahu ning palawad tänusõnad toimetuselt, kaastöötajatelt, kirjasaatjatelt ja nugilistelt ning kartulitelt, mis on klemme pidi kokku pusitud.

Kaanematerjali segasin sahvripõhja-varudest ise kokku, Jana Raidma aitas ilusaks teha.

Lugege, kirjutage, joonistage meile!

Reaktori nimel

Laura Loolaid

P.S.

Kas teadsite, et 22. märtsil oli rahvusvaheline hüljeste päev?

Palju õnne, Lloyd Kaufman! (Kalver Tamm)

Ütled „Toxic Avenger“ ja mõtled Troma. Ütled „Troma“ ja mõtled „Lloyd Kaufman“. Jah, Troma Entertainmenti taga on kaks meest, Lloydile lisaks ka põhikohaga produtsent Michael Herz, aga esindusnäoks ja hääletoruks on stuudiol Lloyd.

Kaufman on sündinud 30. detsembril 1945 aastal New Yorgis ja kui oleks läinud plaanitult, oleks mehest saanud Yale'i kraadiga sotsiaaltöötaja. Sõbrad vedasid ta aga kinokunsti manu ja sellele kutsele on mees jäänud truuks senini. Huvitava kokkusattumusena siirdus Lloyd pärast kooli lõpetamist tööle Cannon Filmsi stuudiosse, seda siis seitsmekümnendate alguses, enne Golan-Globuse aega. Huvitava selles mõttes, et mulle endale paistab nende kahe stuudio (edu)lugudes teatav paralleel, aga sellest veidi hiljem.

Ühte neist Cannoni filmidest, mille juures Lloyd tegev oli (Cry Uncle, 1971)) sattus samuti Yale’i lõpetanud ja edasi New Yorki advokaadiks õppima siirdunud Herz nägema ning otsustas seepeale, et kohtute uste kulutamise asemel tahab ta hoopis Kaufmaniga koostöös filme teha. Ning nii sündiski aastal 1974 Troma Entertainment. Rahadega oli alguses kitsas käes, nii et finantsseisu parandamiseks vändati alustuseks mõned seksi-komöödiad, „Ameerika piruka“ robustsevõitu esiisad, kui veidi lähema minevikuga seos luua.

Tähelepanuväärsel 1984. aastal jõudis aga kinno Toxic Avenger ja selle peategelasest Toxiest sai staar. Filmile endale on tänaseks vändatud kolm järge, on tore koguperemultikas, teatris on olnud võimalik vaadata Toxic Avengeri muusikali ja Toxie särab Troma logol. Kaks aastat hiljem järgnes Class of Nuke 'em High ja 1988 Troma's War. Kõigi kolme juures Lloyd vähemalt kaaslavastaja ja -stsenaristi rollis. Ning siin ongi nüüd paslik tulla tagasi Cannoni juurde, mastaabid ja ambitsioonid võisid neil kahel stuudiol olla küll erinevates kaalukategooriates, aga trajektoorid on sarnased. Esialgsest edust tiivustatuna pandi kõik munad ühte korvi ja põrumine tegi tähelennule kiire lõpu. Troma puhul siis seesama Troma's War, mis läks maksma kolm miljonit (Toxic Avenger võrdlusena pool miljonit) ja tagasi ei toonud suurt midagi. Nii et Troma pidi ellujäämiseks muunduma B-kategooria filmide tootjast/levitajast Z-kategooria filmide tootjaks/levitajaks.

Tromeo and Juliet (1997), Terror Firmer (1999) ja Poultrygeist: Night of the Chicken Dead (2006), kui nimetada mõned neist hilisematest lavastustest. Nende kahe viimase (ja veel mõne teise) tegemisest on huvilistel võimalik vaadata making-of filme, vastavalt siis Farts of Darkness ja Poultry in Motion. Nende dokumentaalfilmidega peaks aga kaasa tulema hoiatus, et kui viinerid maitsevad, siis ehk ei peaks lihatööstusesse ekskursioonile minema. Lloyd, kes on jällegi nii Terror Firmeri kui ka Poultrygeisti lavastaja, jätab neis kaadritagust elu näitavates filmides küllalt ebameeldiva mehe mulje. Tõeline deviisi actors are cattle edasikandja. Parasjagu kahepalgeline viriseja, kes kõigis ebaõnnestumistes teistel süüd näeb. Või siis tõeline auteur, kes elab ja hingab ainult puhast filmikunsti. Jäägu vaatajale tõlgendamiseks.

Praeguseks võib lugejal olla tekkinud segadus, et miks üldse on põhjust sellisest stuudiost ja mehest juttu teha ja filmikunsti kaugelt äärealalt siia viisakate inimeste ette näitamiseks lohistada? Puhtalt šokeerimiseks? Lugesin muide kuskilt arvamusavaldust, et Troma filme ei olegi tegelikult vaja vaadata, piisab ainult pealkirjade lugemisest, sest need ütlevad juba niigi kõik ära. Nimetame siia siis Surf Nazis Must Die (1987), Ferocious Female Freedom Fighters (1982) või Maniac Nurses Find Ecstasy (1990). Palju paljast ihu, küündimatuid näitlejatöid ja ämbritäied jõhvikamoosi või mõnd muud vereasendajat. Kunstiliselt tasemelt ei ole ka TV6 kavast raske leida filme, mis tüüpilist Troma filmi sujuvalt ületaksid.

Troma olulisus tuleb aga ideest nende filmide taga, Troma filosoofiast. Sest kuigi eriti nende viimase aja filmide osas ma olen isegi küllalt kuri – Class of Nuke em High’ uusversioon on originaaliga võrreldes lahja lurr – , kui ei oleks selliseid stuudiod ja selliseid filme, ei saaks olla ka tippe. Ilma Z-filmideta ei saaks olla kriitikute ülistusi pälvivaid A-filme. Selleks, et asjad oleks kenasti balansis, peab skaala mõlemas otsas tegevus käima. Näiteks „South Park“ on juba ammu staatuses, kus see on muutunud üldteadmiseks. See on alati olemas olnud, sellele viidatakse (ka mina siin praegu). Sari, film, mängud, oh my god, they killed Kenny – popkultuuri ei kujuta ilma „South Parkita“ ettegi. Aga enne veel, kui „South Park“ asus muutma meie nägemust sellest, millest ja kuidas animeeritud kujul rääkida saab, tegid Trey Parker ja Matt Stone ühe filmi – Cannibal! The Musical (1993). Seda filmi levitas Troma. Enne kui James Gunn lavastas Guardians of the Galaxy vol1 ja vol2, lavastas ta oma debüüdiks toreda väikese õudusfilmi Slither (2006), milles Kaufman tegi näitlejana väikse otsa, ja veel enne seda oli Gunn kaasstsenaristiks filmidele Tromeo and Juliet ja Terror Firmer. No ja kui me siin juba Marveli filme mainisime, siis enne veel, kui jagatud universum mingiks moeasjaks muutus, oli Tromaville oma 15000 elanikuga näinud mitmes-setmes filmis sada ühte moodust, kuidas tuumajäätmed saavad argipäeva põnevust tuua ilma migite maaväliste jõudude ja latekskostüümides edvistajateta.

Troma filme on lihtne kritiseerida, need on üleliia vägivaldsed, poliitiliselt ebakorrektsed, seksistlikud. Aga parafraseerides klassikuid: „Film on vaba“. Ja Troma ongi selle vabaduse ilmutus. Need filmid ei pea meeldima, aga neid on vaja. On vaja filme, kus käivitavaks jõuks on tung teha filmi. Sõltumatult ja hoolimatult. Stuudiobosside näpunäidetest sõltumatult ja heast maitsest hoolimata. Sest ka halb maitse võib olla hea. Küsige või Peter Jacksonilt.

Nii et pikka iga, Lloyd Kaufman! Ja vaadake vähemalt „Toxic Avenger“ ära.

Galaktikaimpeeriumi annaalid: Kosmoseprintside armulugu poliitiliste intriigide keskel (Raul Sulbi)

*Everina Maxwell: Winter’s Orbit. 432 lk.

Tor Books. New York 2021.

Sissejuhatus

Galaktikaimpeeriumid on ulmekirjanduses üsna tuntud teema, mille tegi maailmakuulsaks mõistagi Isaac Asimovi «Asumi»-sari, millest sai omakorda inspiratsiooni George Lucas oma «Tähesõdade»-saaga kurja Galaktikaimpeeriumi loomiseks. Kummalisel kombel ei ole ulmekirjanduse Kuldajast (1940ndad), varasemast pulp- (1930ndad) ja protoulme (–1930) ega hilisklassika perioodist (1950–1970ndad) peale «Asumi»-lugude tegelikult kuigi palju näiteid otseselt galaktikaimpeeriumidest rääkivatest teostest, mõnedes tekstides on üle-galaktikaline tsivilisatsioon või suur riiklik moodustis küll tegevuse taustaks, aga eriti seda teemat ei lahata. «Asumi» ja «Tähesõdade» vahele jäävast perioodist (1942–1977), tõsi küll, leiab paari raamatu jagu lühijutte ja jutustusi ning mõne temaatilise antoloogiagi, mis käsitlevad galaktiliste impeeriumide teket, arengut ja hävingut. 1980–1990ndate militaarulme buumi ajast leiab juba üsna palju kosmoseoopereid – nüüd juba peamiselt romaani- või romaanisarja vormis –, milles kusagil foonil eksisteerib mõni impeerium või paar konkureerivat deržaavat, kuid ometigi pole need impeeriumid tollegi perioodi teostes kesksel kohal.

Kummalisel kombel on aga just sel sajandil ja eriti sajandi äsja lõppenud teisel kümnendil ilmunud üksteisest täiesti sõltumatult hulk kosmoseoopereid, just jällegi romaanivormis, milles galaktikaimpeerium on teose süžees üsna kesksel positsioonil, kas siis sündmuste käivitajana, tegelaskonna ühendajana või siis lausa vaat et teose peategelasena. Käesolevas arvustuste sarjas on lähima umbkaudu aasta jooksul kavas igakuiselt tutvustada olulisemaid neist teostest ka Reaktori lugejatele. Vaatlusele tulevad siiski vaid päriskirjastustes ilmunud ja toimetusliku sõela läbinud tekstid, lõppenud kümnendil tohutult moodi läinud ja pöörases mahus ilmuma hakanud (näiteks Amazoni platvormi kasutavad) isekirjastuslikud militaarsed kosmosemadinad kui amatöörkirjandus jäävad sellest valikust rõhutatult välja.

Raul Sulbi

Everina Maxwelli selle aasta veebruaris ilmunud «Talveorbiit» on huvitava sünnilooga kosmoseooper. Algselt avaldas autor selle juba olemasolevates tuntud maailmades toimuva tegevusega fanfictionile keskenduvas, kuid ka originaalse algupäraga amatöörkirjandust avaldavas veebikohas Archive of Our Own (AO3), kust see jäi silma ühele agendile, kes temaga ühendust võttis. Agendi juhendamisel kirjutas Maxwell algselt pealkirja «Au käekäik» või «Au õppetükid» (The Course of Honour) kandnud käsikirja ümber ning nüüdseks on see ilmunud ühes suurimas ja auhinnatumas ulmekirjastuses Tor Books.

Kuna üks sellise pealkirjaga romaan oli juba olemas, mõtles agent teosele uue pealkirja välja ja kuigi ma ei pea ennast mingiks diagonaalis hajalugejaks, jäi pealkirja «Talveorbiit» tähendus ja seos tekstiga mulle üsna hoomamatuks, algne pealkiri «Au õppetükid» sobib raamatule suurepäraselt. Nojah, kuna osa tegevust ja peategelaste mingid kõige emotsionaalsemalt laetumad stseenid toimuvad kuskil talvisel kõnnumaal, siis ehk läbi häda mingi «Jäisel orbiidil» isegi sobiks.

Enne raamatu sisuni jõudmist näeb heausklik lugeja Amazonis tervet müriaadi kilkeid, kui erakordse ja sädeleva ja kõrgetasemelise debüüdiga on tegu. Ning kilkajaiks ei ole kedagi vähemat kui Ann Leckie, Martha Wells ja K. B. Wagers. Ja isegi Aliette de Bodard! Kõik hinnatud kosmoseulme-naised, mõned lausa stiilimeistrid. See raamat ei saa justkui halb olla?

Teos algab sellega, et Iskati kosmoseimpeeriumi valitseva dünastia üks vähemtähtsatest printsidest, kerglase playboy eluviise harrastav ja Galaktika poliitiliste arengute vastu mitte mingisugust huvi tundev Kiem (hea lugeja, Sinu hääldusversioon sellest on sama hea kui minu oma) kutsutakse oma vanaemast keisrinna ette, kes teda tolle kerglase natuuri tõttu eriti ei salli, ning tehakse teatavaks, et kuna ta sugulane, impeeriumi laevastikus kolonelina teeninud eeskujulik prints Taam on hõljukiavariis õnnetult hukkunud, peab nüüd tema võtma üle Taami poliitilise abielu ja naituma impeeriumi vasallplaneedi Thea diplomaadi ja esindaja krahv Jainaniga, et see liiduleping Iskati ja Thea vahel ikka kestma jääks. Ja et pulmad toimuvad põhimõtteliselt järgmisel päeval ning värske noorpaar (Kiem ja Jainan on umbes 25–27-aastased noormehed) jõuab enne seda ühe napi hetke üldse omavahel kohtuda ja tuttavaks saada.

Mõnevõrra piinlikult ja kobistamisi õnnestub ajakirjanike välklampide ja telekaamerate ees läbi teha abielulepingu allkirjastamine ja tseremoniaalne suudlus (kuigi ümber aetakse allkirjastamise jaoks lauale pandud tindipott, mille sisu valgub nagu veri dokumentidele). Kobistamisi mitte seepärast, et mees peab suudlema meest, vaid pigem seepärast, et nad on võhivõõrad ja arvavad esimese põgusa kohtumise järel, et ei meeldi teineteisele. Õieti siis arvab kumbki partner, et pole teist väärt, et on tema kõrval kuidagi tühine või igav inimene. Kiem kardab lisaks, et deep-space engineeringu alal doktorikraadi omav ja mingeid Thea võitluskunste praktiseeriv Jainan ilmselt alles leinab oma nii täiuslikku abikaasat ja vajab seetõttu uue suhte tekkimiseks ruumi ja aega. Lisaks siis sellele, et ta ei oska midagi kaasa rääkida tolle eriala teemadel ega tea halligi diplomaatiast ega poliitikast, mis pidid olema Jainani ja Taami abielu ja igapäevaste tegemiste keskmes. Üsna kinnine ja kuidagi «pulk persen»-olekuga ning alati ärritamaajavalt isetu ja viisakas Jainan peab end (õigusega) jällegi täiesti puudulikuks suhtlejaks ning imetleb vastupidi Kiemi võimet olla sundimatult vaba ja kõiki võluv suhtleja, seltskondlik lobiseja, kes suudab mängleva kergusega pareerida kõik ajakirjanike vastikud küsimused ja vältida nende seatud lõkse. Lisaks ütleb Jainan igal leheküljel, kus ta on, paar-kolm korda «I’m sorry!»

Kõige selle juures avastab Kiem, et Jainan on just täpselt tema tüpaaž ja vägagi ihaldusväärne ja üsna samad tunded on ka Jainanil, aga kumbki ei julge neid välja näidata, kuna arvab just, et ei meeldi teisele üldse. See seab lugeja ühe raskema kirjandusliku katsumuse ette, mis mulle viimastest kümnenditest meenub, kus tuleb mitusada lehekülge juukseid katkuda, et «kurat võtku, lõpetage see üksteisest valesti aru saamine, signaalide möödalugemine ja võtke tuba!» Seda piina saab kogeda lausa kahekordselt, kuna Maxwell vahetab üle paari peatüki tegelaspositsiooni, kelle kaudu sündmusi on näidatud, nii et näeme vaheldumisi Kiemi ja Jainani peas ja südames toimuvat, mis on alguses lühikest aega lõbus, edasi aga juba tõeline kannatuste kolgata.

Nende vahel arenev suhe ja susisev armastus võib olla mingi piirini ka lugejale suhestutav, kui on endagi elus tulnud ette olukordi ja inimesi, kus sulle keegi väga meeldib, aga sa lihtsalt ei suuda tema olekust ja käitumisest kuidagi välja lugeda, kas see tunne on mõlemapoolne või on tegu siiski vaid sõpruse ja ei millegi enamaga. Ütleme, et minevikus millegi sellise läbi teinuna ma ju võin seda kirjaniku üsna kunstlikuna näivat konstruktsiooni uskuda ja see paneb natuke mõtlema, et «kas mul oli midagi samasugust» – ehk siis looma just selliseid isiklikke paralleele kirjanduse ja enda elus kogetu vahel, mida hea kirjandus meiega tegema peakski, pakkuma võimalusi kogemuste võrdlemiseks ja järelanalüüsiks, aga kokkuvõttes on see ikka pigem väsitav ja kurnav.

Me ei ole veel rääkinud soorollidest ja seksist. Seksi selles romaanis praktiliselt pole, mis võib olla seletatav sellega, et seda teost on püütud pakendada korraga noorteulmekana ja samas ka täiskasvanuteromaanina, nii et lugeja lõpuks ei oskagi otsustada, kas see – kunagist telereklaami mugandades – «sobib ka noortele, kuid mõeldud siiski täiskasvanutele» või siis just vastupidi. Tegelased selgelt pole teismelised, vaid noored täiskasvanud, samas on seksi, vägivalda ja teisi probleemseid teemasid (alkohol) käsitletud kuidagi ameerika noortekalike siidkinnastega.

Igatahes, kui peategelased romaani keskel lõpuks omavahelise intiimsuseni jõuavad – kitsas telgis keset lumist kõnnumaad, pärast seda, kui nende hõljuki mootorit on rikutud ja see on mägedes alla pudenenud ning Jainan on paljakäsi minema ajanud karu –, peaks see mõjuma tõelise pingelanguse ja kergendusena kõigile lugejaile sõltumata nende seksuaalsetest eelistustest. Siin ilmneb tegelikult Everina Maxwelli tugevus, sest ilma otseselt seksi kirjeldamata suudab ta ometi nende kahe tüübi füüsilist intiimsust ja romantilist lähedust vägagi mõjusalt ja intensiivselt edasi anda. Või siis, kui mõnikümmend lehekülge hiljem kordub sarnane stseen juba tagasi tsivilisatsiooni jõudnuna kitsas dušikabiinis. Kogu aeg on tegu kitsaste ja higiste situatsioonidega. Ei saa eitada, et lugejana ootasin ma neid stseene nõnda kaua, et mu juuksed läksid vahepeal halliks ja nägu kortsu, nii et kui need lõpuks kätte jõudsid, lugesin ma neid mitu korda üle, sest need olid tõesti nii meeldivad ja soojad ning pärast neid kristuslikke kannatusi olime lugejatena need hellad ja soojad romantikahetked igati ära teeninud.

Soorollidega ja üldse ühiskonna soolise pildiga on siin lood keerulised. Reklaam hõikab selle romaani välja kui queer romance space opera, aga minu meelest on see vale silt. Midagi queeri mul siin tuvastada ei õnnestunud. Selles tulevikumaailmas on sootüüpide ja seksuaalsete eelistustega, millest autor tegelikult väga vähe räägib, kuidagi hästi suvaliselt. Mingil keiserlikul vastuvõtul Maxwell veidi sellel peatub, et sõltumata sellest, kas tegu on bioloogiliselt naise või mehega, võib ta Iskati kultuuris kanda mingeid ehteid, mis ütlevad ära, kas tema huvi on mõlema soo suunas või mehena aint naiste või meeste või naisena aint meeste või naiste suunas. Ja näiteks Thea kultuuris on need märgid veidi teisiti, aga laias plaanis vist sama suvaliselt. Kuigi Kiem ja Jainan on oma eelistustelt meie ajastu mõiste mõttes kõige lähemal vist biseksuaalsusele, siis ometi ei jää muljet, et kui nad oleksid ka olnud vastassooiharad meesterahvad, oleks see neid kuidagi sellest diplomaatilisest abieluliidust ja voodijagamise kohustusest säästnud. Need asjad jäävad siin kõik üsna lahti kirjutamata ja segaseks. Ses mõttes ei ole Maxwell mingi Le Guin, ta ilmselt oma arust avastab Ameerikat ja kirjeldab seda seejuures üsna udustes terminites.

Ja kõige tobedamalt mõjub säärase asjakorralduse juures see, et järsku polegi ju enam emotsionaalselt ja esteetiliselt oluline, et mõlemad tegelased on mehed, sama hästi võiksid nad olla mees ja naine või naine ja naine. Et kuigi neil on siin füüsilis-emotsionaalses mõttes siiski ju meeshomoseksuaalne suhe, siis mingeid ajaloost ja kirjandusest loetud paralleele absoluutselt ei teki, neid ei tõttagi otsima, kuna see pole siin üldse oluline, et on mees ja mees, see ei muuda midagi. Ühiskonna enam-vähem kõigi liikmete üsna suvaseksuaalseks muutmisega kaotab kirjanik kahjuks ära igasuguse erilisuse (vahet ei ole, kas taunitud, represseeritud või privilegeeritud kujul) neist vähemussuhetest ja võimalustest, mida see kirjanduses ja konkreetselt selles süžees pakuks. Kui kõigil sobib seksida või tunda armastust kõigiga, muutub see kuidagi ehmatavalt ühesooliseks maailmaks.

Kuigi suuresti lähedussuhte kujunemise lugu, ei ole see seda siiski ainult. Maxwell on öelnud, et tema algne lugu, mis avaldati seal veebikeskkonnas, keskendus pea ainult nende kahe tegelase omavahelise keemia kujunemisele ja kogu lugu tema jaoks õieti sellest esimeste lehekülgede stseenist keisrinna juures, kus dünastia enfant terrible seatakse fakti ette abielluda mingi tema jaoks puruigava diplomaadiga, pihta hakkaski. Ning et alles agent sundis teda ümberkirjutuse käigus lisama siia kõvasti worldbuildingut. Noh, ma ei ütleks, et seda on siia nüüd silmatorkavas annuses lisatud. Veidi ju on, aga ütleme siis nõnda üleolevalt, et noorteka jaoks võib-olla sellest kogusest piisab, täiskasvanute ulmeromaani jaoks kindlasti mitte.

Igatahes areneb selle romantilise liiniga paralleelselt ja põimub sellega peagi läbi ka poliitiliste intriigide liin, vasallplaneedi Thea ja Iskati impeeriumi suhted pole sugugi nii pilvitud, mõlemas eksisteerivad fraktsioonid, mis tahaksid selle alluvusliidu lõhkuda. Peagi ilmneb, et prints Taami surm ei olnudki õnnetusjuhtum ning kahtlusaluste reas tõuseb kiiresti esikohale tema lesk, krahv Jainan isiklikult, kuna selgub, et nende kodune elu oli talle üsna vaimselt alandav ja füüsiliselt vägivaldne ning kuldne prints Taam ei olnud tegelikult kaugeltki selline päikesepoiss.

On intriige ja võimuvõitlust, mängu sekkuvad impeeriumi laevastiku militaristid – Taami endised kolleegid, üsna totalitaarsete meetoditega salapolitsei, lisaks mässumeelsed Thea tudengid ja kogu seda poliitilist korraldust kusagilt kaugelt juhtiv ja arbitreeriv üle-galaktiline režiim Resolution mille tõlkimisel mina kasutaks pigem „otsustavuse“ või „lahenduse“ asemel sõna „eraldus“ kuna need lugematud tähesüsteemid ja kohalikud impeeriumid, mida see hiiglaslik võrgustik haldab, on üksteisest ära eraldatud, nendega tegeletakse eraldi. Just selline divide et impera-režiim tundub see ülemvalitsejate deržaava olevat.

Nii et galaktikaimpeeriumi alažanri või teema mõttes saab teos julge ja rasvase linnukese kirja: siin on kindlasti üsna palju seda galaktilist riigihaldamise ja samas poliitiliste-sõjanduslike fraktsioonide liini. Aga nagu maailmaloomisegagi tundub, et seda on kuidagi vähe, et seda võiks olla palju rohkem.

Selle veidra soorollide korralduse kõrval vast kõige ulmelisem element loos ilmneb siis, kui Jainanit laevastiku vastikute militaristide poolt vangistuses töötlema hakatakse ja mingis Tau-väljas tema mälestusi muuta tahetakse, mille peale laseb Kiem end tema mälestustesse transportida (kus ta algselt veel olla ei saanud) ning seal nende tehtavate muudatuste ja Jainani ähvardavate inimesenahas koletistega võitlusse asub. Aga seda lahedust kirjeldatakse meile kõigest ühes-kahes peatükis.

Nii et ühest küljest tunduks siinse kirjelduse järgi ju olevat tegu täieliku maiuspalaga kosmoseseikluste ja armastuslugude fännidele, aga ma ei ole üldse kindel, et on. 19. sajandi romaani – nii seiklusromaani kui klassika – seltsis üles kasvanud inimesena tundub igasugune 21. sajandi romaan mu hamba all paraja saepuruna.

Ei tänapäeva noorte- ega täiskasvanute romaanides ei ole enam kirjeldusi: ei kirjeldata ümbrust, loodust, hooneid, siseruume, panoraame ehk siis tegevuspaiku ega õieti ka tegelasi. Kõik jääb pimeda teatrilava kombel umbisikulikuks, mis tuleb lugejal ise sisuga täita. Põhjus on muidugi lihtne: kirjeldused on rasked. Mitte siis lugejale (minu meelest on see müüt, et tänapäeva või üldse noored ei taha kirjeldusi lugeda), vaid autorile. Ja tegelikult see suundumus, et tänapäeva kirjandus on muutunud kirjeldustevabaks, on ühendatud sellesama lati või lävendiga, mis on vajalik romaani kirjutamiseks ja avaldamiseks, üle kirjandusläve pääsemiseks. Tänapäeval on selleks vaja märgatavalt vähemaid oskusi kui varem ja kuna kirjeldused on üsna keeruline oskus, siis on need asjast huvitatud osapoolte vaikival nõusolekul kirjandusest ära kaotatud.

Samuti on lugu tegelastega. Autor nagu tahab luua neile korralikke karaktereid ja pingutab selle nimel kõvasti ja midagi ka saavutab, aga see kõik jääb kuidagi poolele teele pidama. Tegelased jäävad veidi tubateatri-seriaalide stereotüüpide tasemele. Üldsegi on see romaan üsna mahukas, ometi jäi pärast lugemist tunne, et siin toimus üsna vähe tegevust ja kõik oli kuidagi uimaselt ning aeglaselt ja veidi tuimalt kirjeldatud. Elumehest prints oli natuke liiga ontlik ja tädilik ning kohusetunde altarile kõik ohvriks toov Jainan natuke liiga puutükk, mitte inimene. Ja kui päris romaanides (neis 19. sajandi omades) oleksid siinse arvustuse tegelaskirjeldused vaid nende pealispinna markeerimine, siis käesoleval juhul olen ma enam-vähem kõik vähegi huvitava nende kohta kirja pannud.

Everina Maxwell on tunnistanud, et kasvas üles Lois McMaster Bujoldi kosmoseooperitega. Ja eks seda «kosmilis-militaarsed seiklused imperiaalsel foonil koos romantiliste armusuhetega» kokteilsalatit siin üksjagu ongi. Või siis võiks paralleeliks tuua Catherine Asaro Skolia impeeriumi romaanid, mis on samuti eelkõige keerulised armastuslood julma kosmilise impeeriumi intriigide tõmbetuultes ja mis hakkasid samuti ilmuma 1990ndatel. Veel on ta maininud Anne McCaffrey ja Terry Pratchetti mõjusid – viimast neist ei oska ma kuidagi kommenteerida. Ja siis, et tema kodused raamaturiiulid lapsepõlves olid täis Georgette Heyeri regendiajastu armastusromaane (regency romances).

Nojah, kui Bujoldi, siis Bujoldiga. Mina kasvasin veidi eakama inimese ning Nõukogude režiimi põhjustatud viivituse tõttu üles Isaac Asimovi, Ray Bradbury, Arthur C. Clarke’i, Robert A. Heinleini, Ursula K. Le Guini ja Clifford D. Simaki raamatutega. Selles nimekirjas on nii visiooni-, stiili- kui ideemeistreid ja ideoloogegi. Isegi nende õhukesed romaanid mõjuvad oma parimates näidetes suurelt ja mastaapselt. Bujold ei ole neist keegi, ei ideoloog, visionäär ega stiilimeister. Ta on ääretult mõnusate ja meeldivate ja vähepretensioonikate romaanide meister. Ja selline kuidagi soe ja meeldiv, aga karjuvalt vähepretensioonikas on ka kõnealune raamat.

Kuigi kirjanik elab tänasel päeval vihmases ja tuulises Yorkshire’is, ei ole tema teostes eriti kuulda õdede Brontë’de dramaatilist häält, seda gootilikku ja kirglikku ja suuri emotsioone ning tugevaid tundeid ja muud romantismile iseloomulikku väljendavat autorinatuuri. Pigem aimdubki siit midagi Jane Austeni Inglismaa lõunaranniku üsna tüünete ja päikeseliste salongisuhete laadset. Või siis regendiajastu armastusromaanide kerglast ja ersatslikku dramaatikat. Aga et ma sellest nõnda pikalt kirjutada olen võtnud, näitab ilmselt, et see lugemiskogemus läks siiski korda ja raamat tundus piisavalt oluline, et seda põhjalikumalt lahata.

Päeva materjal Wikipedias, veebruaris 2021 (Taivo Rist)

ESIMENE ULMEFILM:  „Lõputu küünlapäev" (2. veebruar, küünlapäev)

Filmi, mille peategelane jääb kinni 2. veebruari ning peab seda jälle ja jälle läbi elama, olete loodetavasti näinud, mina ei ole ja mul on sellest kahju. Lugege, kuidas kahekümne viie tuhande elanikuga Woodstock pandi 86 päevaks kinni, mis kohas mingeid stseene filmiti ja et kohvik Tip Top, mis rajati otse filmi tarbeks ja oli mõeldud ajutisena, pidigi suure nõudluse tõttu edasi tegutsema. Kas olete mõelnud, kui kaua peategelane pidi ajasilmuses kinni istuma? Siit saate teada. Metsümiseja pole küll kiskja, aga hammustas peaosatäitjat Bill Murrayt kaks korda läbi kinnaste. Murray läks vana sõbra režissöör Harold Ramisega nii tülli, et nad ei rääkinud teineteisega kakskümmend aastat. Samas kujunes see film Murray jaoks pöördepunktiks – enne oli ta tavaline koomik, nüüd sai temast tippnäitleja, kellele pakuti ka tõsiseid rolle, ja see tipnes 2004. aasta parima näitleja Oscariga. „Lõputu küünlapäev" ei saanud Oscari nominatsioone (tänapäeval tundub see pentsikuna), kuid sai BAFTA auhinna (stsenaarium) ja Saturni (näitlejatar Andie McDowell), kandideeris ka Hugole, kuid jäi seal alla „Juura pargile".

https://en.wikipedia.org/wiki/Groundhog_Day_(film)

KUU ASTRONOOMIA: Apollo 14 (9. veebruar, tagasituleku 50. aastapäev)

Juba 50 aastat möödus Alan Shepardi, Stuart Roosa ja Edgar Mitchelli Kuu-reisist. Kõigile neile jäi see viimaseks kosmoselennuks. Shepard oli tollal 47-aastane ja vanim astronaut – see rekord on ammu põhjalikult löödud. Ta kandis esimesena Kuu peal punaste triipudega komandöriülikonda – see võeti kasutusele kriitika tõttu, et mõlemad astronaudid näevad välja ühesugused ja neil on raske vahet teha. Kõige rohkem on see reis tänapäeval tuntud selle poolest, et Shepard mängis Kuu peal golfi. Tema sõnul lennanud golfipall miile ja miile ja miile. Seejärel harrastas Mitchell odaviset. Pärastpoole leiti oda ja golfipall üles, need asusid üsna lähestikku ja Mitchell oli oda pisut kaugemale visanud kui Shepard golfipalli löönud (umbes 40 meetrit). Kuu pealt toodi kaasa 43 kg kive. Neist kõige raskemat (9 kg) nimetatakse Suureks Berthaks ja see liigitati meteoriidiks, mis oli Kuule lennanud Maa pealt. Suur Bertha on 4 miljardit aastat vana ja sellisena kõige vanem Maa kivi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_14

KUU ULMEAJAKIRI:  Saturn (13. veebruar)

Saturn ilmus 1957–65, kokku 27 numbrit. Läbimüük oli algusest peale vilets ning ajakiri muutis kolm korda nime ja žanri: teised nimed olid järjekorras Saturn Web Detective Story Magazine, Web Detective Stories ja Web Terror Stories. Lõpus ulmet enam õieti polnud, žanriks oli weird menace ja jutud käsitlesid seda, kuidas naisi võimalikult erinevatel viisidel piinata. Alguses oli autorkond siiski nimekas: Robert Heinlein, Harlan Ellison, Cordwainer Smith, Clark Ashton Smith, Marion Zimmer Bradley, Damon Knight, Jack Vance ja Lovecraft. Esimesse numbrisse leiti Jules Verne'i inglise keeles seniavaldamata lugu „Igavene Aadam". Ajakirja toimetas Donald Wollheim ja lehekülgi oli 112-160. Väikese eelarve tõttu polnud jutud kuigi head, isegi tuntud autorite omad. Kurioosumiks võib nimetada artiklit „Punane lipp Kuu peal", mis kirjeldab, milline õudus oleks see, kui NSV Liit esimesena Kuu peale jõuaks ja sinna punalipu heiskaks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Saturn_(magazine)

KUU FRANTSIIS: „Ahvide planeet" (17. veebruar)

Pierre Boulle'i 1963. aasta romaan „Ahvide planeet" on ulmefännidel loodetavasti peas: sellega algas ju Mirabilia sari. Tänapäevaks on sellest saanud meediafrantsiis 9 filmiga, millele lisandusid tele- ja animaseriaal. Frantsiis on saanud viis Oscari nominatsiooni: 3 x visuaalefektid, lisaks kostüümid ja isegi muusika. Näete ka romaani esimese Ameerika väljaande kaanepilti – eestlaste oma on mäekõrguselt parem. 1983 valmis arvutimäng „Ahvide kättemaks", mida aga ei antud välja, sest videomängude turg kukkus kokku ja seda peeti aastaid kadunuks, kuni see 2002 taasavastati ja 2003 retromänguna välja anti. Mängud on ilmunud veel 2001 ja 2017. Koomikseid tehti palju, sealhulgas „Star Trek Ahvide planeedil", „Tarzan Ahvide planeedil" ja „Roheline Latern Ahvide planeedil", lisaks USA-le ja Jaapanile veel Suurbritannias, Argentiinas ja Ungaris, Filipiinidel valmis paroodia. Enamik Ahvide planeedi filme on romaniseeritud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Planet_of_the_Apes

TEINE ULMEFILM: „Keha" (27. veebruar, esilinastuse 20. aastapäev)

„Vampiiritapja Buffy" 5. hooaja 16. episood. Buffy puutub sisuliselt igas episoodis kokku surmaga, aga nüüd avastab ta oma ema surnukeha, kutsub kiirabi, ent see ei suuda ema päästa. Ema suri valutult ajuverejooksu tagajärjel ja see oli sarjas esimene loomulik surm. Episood tegeleb sellega, kuidas Buffy ja tema sõbrad surmaga toime tulevad, näiteks kättemaksudeemon Anya ei saagi aru, misasi see surm on. Pärastpoole esineb ema kahe aasta jooksul veel 5 episoodis kas Buffy hallutsinatsiooni või unenäona. Ühtlasi on see sarja esimene lesbisuudluse episood (suudlevad Willow ja Tara). Warner Brothers tahtis selle stseeni ära keelata, aga režissöör Joss Wheldon ähvardas sarjast lahkuda – see oli ainus kord, kui ta sellise ähvardusega esines. Lesbinduse ajaloos oli see stseen enneolematu selle poolest, et suudlusega ei kaasnenud suuri kõnesid ega suurt avastust. Kriitikud on seda episoodi nimetanud üheks parimatest televisiooni ajaloos. Siiski ei saanud see Emmy nominatsioone, küll aga stsenaariumiga Nebula nominatsiooni.

https://en.wikipedia.org/wiki/The_Body_(Buffy_the_Vampire_Slayer

KOLMAS ULMEFILM: Ratna Mutu Manikam (5. veebruar)

Kõik enne aastat 1950 valminud Indoneesia filmid on hävinud, mõni maailmasõjaaegne Jaapani propagandafilm maha arvatud. Sellest 1941. aasta filmist on säilinud üksikud kaadrid ja poster. Taevas elavad kolm õde-jumalannat ning vaatavad head ja õiglast sultanit. Üks neist (pealkirjas mainitud Ratna) organiseerib end tema naiseks, üks on aga kade ning saadab deemoni, kes kukutab sultani ja muudab ta lambaks. Sultanile sündis aga jumalannaga poeg. Ustav minister põgeneb pojaga ja kasvatab selle vaesuses üles. Kolmas jumalanna annab printsile armee, millega too riigi tagasi võidab, tema isa moondatakse taas sultaniks ja ennistatakse troonile. Mina oleksin küll väga skeptiline sultani suhtes, kes on 17 aastat lammas olnud. Oleks veel kotkas või elevant. Wikipedia päeva pildiks oli poster, aga mina lingin selle asemel artikli.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ratna_Moetoe_Manikam

KUU MÜTOLOOGIAPILT: „Jupiter ja Io" (14. veebruar)

Jupiteril (Zeusil) oli palju armukesi ja Antonio da Correggio joonistas neist suure osa üles: tal on maalid „Kotkas ja Ganymedes", „Leda ja luik" ning „Danae". Sellel maalil on Correggio midagi õigesti tabanud ja see on vist tema parim maal. Io oli vanakreeka jõejumala ja Argose esimese kuninga Inachose tütar, kelle suhtes Jupiter hakkas kiima tundma, ehkki Io oli tema naise Juno (Hera) preestritar. Jupiter mähkis end tumeda pilve sisse, aga ikkagi sattus Juno neile peale. Jupiter muutis Io valgeks õhvaks, ent Juno nägi selle läbi ja palus ta endale kingiks – Jupiter pidi selle soovi täitma. Seejärel pani Juno sajasilmalise koletise Iot valvama, saatis veiseparmu teda piinama ja üldse pidi Io jõledaid piinu läbi elama enne, kui inimeseks tagasi sai ning talle Egiptuses poja ja tütre sünnitas. Wikipedia päeva pildiks oli maal, aga mina lingin selle asemel artikli maalist.

https://en.wikipedia.org/wiki/Jupiter_and_Io

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU LOOMAPILT: Nazca kaljujoonis „Ahv" (2. veebruar)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:L%C3%ADneas_de_Nazca,_Nazca,_Per%C3%BA,_2015-07-29,_DD_49.JPG

KUU FÜÜSIKA: dikroidne prisma (3. veebruar)

Dikroidne prisma on selline prisma, mis murrab valgust kaheks eri lainepikkusega (eri värvi) kiireks. Neid kasutatakse paljudes optilistes instrumentides. Selleks kasutatakse dikroidseid filtreid, mis kas lasevad valgust läbi või peegeldavad seda, olenevalt lainepikkusest. On nii selliseid filtreid, mis peegeldavad lühema ja lasevad läbi pikema lainepikkusega valgust, kui ka vastupidiseid: lasevad läbi lühema ja peegeldavad pikema lainepikkusega valgust. Valmistatud on ka trikroidne prisma, mis murrab valgust kolmeks kiireks, tavaliselt punaseks, siniseks ja roheliseks. Teiste värvuste eraldamise meetoditega võrreldes neeldub valgus dikroidses prismas väga vähe, värvid eralduvad paremini ja lainepikkuse vahemikke on lihtne muuta. Sellel pildil tuleb valge valgus altpoolt sisse ja murtakse paljudeks eri värvi kiirteks.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Dichroitisches_Prisma_--_2020_--_5123.jpg

KUU SÜRREALISM: tulnukkoletis ründab? (27. veebruar)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Army_Athletics_Long_Jumper_at_The_Inter_Corps_Athletics_Competition_at_Tidworth,_Wiltshire_MOD_45152793_(cropped).jpg

ESIMENE VANAFILM: „Kuldne võimalus" (4. veebruar, 73 minutit)

Peaaegu igal kuul lasen siit rubriigist läbi mõne tuhkatriinuloo ja seegi kuu pole erand. Inimestele lihtsalt meeldib vaadata, kuidas kellelgi hästi läheb. Kuid juba lapsena hakkas mind huvitama, kust Tuhkatriinu teadis õukonna kombeid ja tantse, et printsile meeldida. Ja Walter Scotti „Ivanhoed" lugedes tekkis minus küsimus: kui keegi on abiellunud valesti, kas see tähendab, et nüüdsest on tema jaoks õnn keelatud? Sest Scott vastab: kui abiellusid valesti, ükskõik kas omal tahtel või sunniviisil, pole sul üle jäänud muud, kui oma surmaga teistelt inimestelt pisaraid välja kiskuda, aga teed õnnele sinu jaoks pole. Selles filmis ongi Tuhkatriinu abielus kõlvatu mehega, ei mingit võõrasema ega kasuõde. Ja siis läheb ta ballile, kus kohtub printsiga. Kui 1915. aastal oleks jagatud Oscareid, oleks siin kandidaate palju: parim film, režissöör (Cecil deMille), stsenaarium (Jeanie Macpherson), naispeaosa (22-aastane Cleo Ridgely), meeskõrvalosa (40-aastane Horace Carpenter tema abikaasana), minule meeldis ka 52-aastane Edythe Chapman.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Golden_Chance_(1915).webm

KUU BIOLOOGIAVIDEO: Kuidas leht töötab? (8. veebruar, pikkus 3 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Travel_Deep_Inside_a_Leaf_-_Annotated_Version_-_California_Academy_of_Sciences.webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: marsikulguri Perseverance maandumine (18. veebruar, sündmuse toimumise päev, pikkus 3 minutit)

Perseverance on ameeriklaste marsikulgur, mõõtmetelt sõiduautosuurune: 2,9 m pikk, 2,7 m lai ja 2,2 m kõrge. Mass oli alguses 1025 kg ja jõuallika (päikesepatareidel töötava mootori) võimsus on 110 W. Ta saadeti Floridast välja 30. juulil 2020 ja maandus Marsile (marsindus?) 18. veebruaril 2021. 3 minuti pikkune NASA video sellest, kuidas sündmus peaks välja nägema, oligi maandumispäeval Commonsi esilehel. Maandumine õnnestus, vist siis käiski sedasi. Maandumispaik asub 49 km läbimõõduga Jezero kraatris ja nimetati ameerika ulmekirjaniku Octavia Butleri järgi – Butler võitis Hugo, Nebula, Locuse, Tiptree auhinna, Clarke'i auhinna ja palju teisi auhindu. Jezero kraater valiti sellepärast, et miljardite aastate eest arvatakse see olevat olnud järv (sellest kraatri nimigi) ja seal võis olla elu. Marsikulguril on ka 1,8 kg raskune luurekopter Ingenuity, mille kõrgus on 5 dm ja labade läbimõõt 12 dm ja mis töötab 350 W peal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:NASA%27s_Mars_2020_Perseverance_Rover_Landing_Animations-rzmd7RouGrM.webm

TEINE VANAFILM: „Esmakursuslane" (20. veebruar)

Harold Lloydi 76 minuti pikkune komöödia 1925. aastast. Ta mängib esmakursuslast, kes tahab pääseda kolledži Ameerika jalgpalli meeskonda, aga võetakse üksnes veepoisiks. Ameeriklased on sellest filmist vaimustuses, seda loetakse Lloydi parimate filmide hulka. Mina nii ei arva, võib-olla sellepärast, et ei tunne Ameerika jalgpalli. 1990 valiti see film siiski Ameerika kultuuripärandi filmide sekka ja seda säilitatakse Kongressi raamatukogus. Aprillis 1929 kaebas humorist Harry Witwer Lloydi kohtusse, väites, et stsenaarium on virutatud tema 1915. aasta lühijutu pealt, ja nõudis 2,3 miljonit dollarit (kassatulu oli 2,6 miljonit, eelarve 0,3 miljonit). Sama aasta augustis Witwer suri ja kohtuvõitlust jätkas tema lesk. Novembris 1930 kohus rahuldas nõude, kuid Lloyd kaebas edasi ja ülemkohus keeras otsuse vastupidiseks, nii et Witwer ei saanud midagi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Freshman.webm

Tolmunud topeltettur: Edgar Allan Poe ja malemasin (Rauno Pärnits)

1769. aastal esitles Ungari leiutaja Johann Wolfgang Ritter von Kempelen de Pázmánd Habsburgide õukonnas oma imetabast leiutist – malet mängivad masinat. Masin kujutas endast laua taga istuvat elusuurust türklaserõivais nukku, kes suutis käega laual malenuppe liigutada. Leidur demonstreeris lahkelt nii enne kui pärast mängu ka masina sisemust, kus paistis ainult hammasrattaid ja muid vidinaid. Tegelikult peitus masina sees inimene, aga ta oli oskuslikult peeglite süsteemi ja vaheseinte taha ära peidetud. Türklaseks ristitud ja vastaseid hõlpsalt võitev malemasin tegi leiutaja hoobilt kuulsaks üle Euroopa. Kempeleni Türklane tiirutas aastaid suure menuga Euroopas nii kroonitud peade õukondades kui ka vähema rahva seas.

Kempelen suri 1804. aastal. Türklane läks ettevõtliku Austria-Saksa leiduri Johann Nepomuk Mälzeli (kes maades, kus täpitähti ei kasutata, on tuntud Maelzeli nimekuju all) valdusse, kes andis show’le täiesti uue hingamise. 1825. aastal viis Maelzel Türklase üle ookeani ja hakkas tiirutama Ameerika mandril. 1835/36. aastavahetuse paiku esines Türklane Richmondis; linnas, kus elas toona Edgar Allan Poe. Õigupoolest ei ole senimaani teada, millal täpselt Poe Türklasega kohtus. Eesti maleajakirjanik Valter Heuer oma raamatus „Male lugu“ kirjutab lausa, et „etendusel viibis korduvalt Edgar Allan Poe“, aga ühtki raudkindlat tõendit pole kasvõi ühegi külastuse kohta leidnud ei kirjandusloolased ega ka malefännid, ammugi siis veel korduva külastuse kohta. Ise pani Poe kirja väga umbmäärase määratluse „mõne aja eest Richmondis“. Tõsiasi on, et Poe pidi isiklikult olema Türklase mängu näinud ja see, mis ta nägi, talle ei meeldinud. Võiks öelda, et lausa ärritas, sest nähtu pani ta kirja pika paljastava esseena „Maelzeli malemängija“ (Maelzel’s Chess Player), mille avaldas 1836. aasta aprillis kohalikus väljaandes nimega Southern Literary Messenger. Essee sisaldas Türklase vaatluse kirjeldusi ja seitseteist punkti järeldusi, mis kõik üritasid tõestada, et malemasin on võltsing ja teda juhib inimene. Poe polnud kaugeltki esimene paljastaja ja tegelikult olid aastajagu varem Prantsusmaal ilmunud ka ühe malemasinas higistanud mängija memuaarid, ent toonase info leviku kiiruse juures polnud Poe ilmselgelt tollest kirjutisest teadlik. Ehkki oma järeldustes pani Poe paljuga siiski mööda, andis kirjutis Türklase niigi mitte kõige paremale reputatsioonile ränga hoobi. Mälzel ise suri mõni aasta hiljem ja huvitava kokkusattumusena oli just Poe ihuarst see, kes Türklase vanarauaks minemisest päästis ja ta Philadelphia Hiina muuseumile annetas, kus see 1854. aastal tulekahjus hävis.

Ja kuidas kõik eelnev ulmega seostub?

Otseselt mitte kuidagi, ehkki mõnikord harva on esseed iseloomustatud epiteediga pseudo-SF. Aga... Poe essee on kirjanduslooliselt ülioluline, sest seal kirjeldatud kriitilist vaatlusmeetodit on hinnatud selleks taimelavaks, mis valmistas ette kasvupinna nii krimi- kui ulmekirjandusele tänapäeva mõistes. Igatahes alles pärast essee ilmumist hakkas Poe sulest pärinema seda materjali, mis ta mõlemale žanrile alusepanijana tuntuks tegi. Peale selle kannab üks Poe viimastest avaldatud juttudest – ja see on kahtlemata ulmežanris! – pealkirja „Von Kempelen ja tema avastus“ (Von Kempelen and His Discovery), kus leiavad äramainimist ka nii Maelzel kui Türklane, ehkki malest jutus ei räägita. Ja lõpuks on Ameerika õuduskirjanik F. Gwynplaine MacIntyre kirjutanud jutu „Kellavärgiga õudus“ (The Clockwork Horror), mis räägibki ainult Poe kohtumisest Türklasega.

Pole ju paha tulemus ühe täiesti reaalse kohtumise kohta?

Raamatuarvustus: Svjatoslav Loginov „Eikeegi ja ilma nimeta” (Elar Haljas)

Viimastele kuudele kombekohaselt sattus mu lugemislauale jällegi just lühijuttude kogumik, seekord siis vene autori Svjatoslav Loginovi „Eikeegi ja ilma nimeta”, kus lisaks nimiloole veel üheksa erinevat vähem ja rohkem teadusulmet sisaldavat teksti läbi kirjaniku loomeelu. Lood on mõtlemapanevad ja ärgitavad lugejat rohkelt sisu analüüsima ning on kohati isegi liiga moraliseerivad – seega väga kerget meelelahutust antud raamatust otsida ei tasu. Kogumikus leidub ka lihtsamakoelisi tempokaid seiklusi, aga ka neid lugedes võib eneselegi ootamatult sattuda hoopis sügavamale sisekaemuse teele.

Esimesed paar vinjetti – „Rahalugu” ja „Kuidas hukkus Atlantis” – on pigem sellised väikesed suupisted ning edasiseks sissejuhatuseks täitsa omal kohal. Kolmas lugu „Habemeajaja” aga võtab tuurid juba täiesti korralikult ülesse ning viib lugeja kaema paarisaja aasta tagust arstiteadust koos kogu oma võikuse ja barbaarsusega. Ilmselgelt on antud juhul üks võtmetegelane saanud oma teadmisi rohkem arenenud ühiskonnast ning proovib siis endast parimat anda, et ravilolevate patsientide ellujäämisvõimalusi suurendada. Mõningaid paralleele tunneb lugeja ära siin nii kodumaise autori Indrek Hargla „Baiita needusega” kui ka Diana Gabaldoni „Võõramaalase” romantilise ajarännu-seeriaga. Autor on suutnud väga elavalt välja tuua ja lugejale edasi anda just peategelaste emotsioone, kui tema soovitusi kuulda ei võeta. Inimestel on ikka raske aktsepteerida, et kellelgi teisel on rohkem teadmisi ja et nende töövõtted annavad tunduvalt paremaid tulemusi.

Järgnev lugu „Mašake” suudab vene muinasjuttudest pärit tegevusliinid siduda igapäevaste olmeprobleemid, sest nagu paljudes riikides, nii ka Venemaal on mureks vananev rahvastik ning rahvapärimuse unustusehõlma vajumine. Autor ehitab neile kahele probleemile toetudes mitmeid põlvkondi läbiva fantaasiaküllase loo, näidates lugejale, et just kastist väljaspool tegutsemine toob tulemusi, ning samas lugedes nooremale põlvkonnale moraali karjääri eelistamisest peresuhetele.

Järelkasvust räägib ka järgmine novell „Loojang planeedil Maa”, kus lugeja viiakse kaugesse Maa minevikku ja etendatakse kurbmängu ammukadunud tsivilisatsioonist. Lisaks väga detailsele olustiku- ja ühiskonnakorralduse kirjeldusele näitab autor, et kohati negatiivina näivas maailmas on siiski väga sarnased probleemid meie tänapäevaga, kus tulevaste põlvede ja tehnoloogiliste edusammude nimel saetakse oksa, millel me ise istume. Jutustusse põimitud teemade hulgast võiks märksõnadena välja tuua nii teadusinvesteeringuid, viljatust, keskkonnasaastet kui ka kliimaprobleeme. Sarnast teemakäsitlust kõigusoojaste iidsest tsivilisatsioonist võib leida ka Harry Harrisoni Edeni sarjast.

Tempokamat seiklust pakub kogumikus kahe erineva ühiskonna põrkumisest rääkiv lühilugu „Tavalise päeva ime”, kus korraga pakutakse lugejale kompotti alternatiivajaloost ja ajarännust. Loo suurimaks tugevuseks on kindlasti jälle väga elavad karakterid, kes kõik omal eripärasel moel jutule kaasa elama panevad. Teisalt on tegelasi aga kohati isegi liiga palju ja tegevusliinid hajuvad loo keskel ülemäära. Mulle kui seiklusromaanidel üleskasvanud ulmelugejale jättis antud lugu väga hea mulje ning veidi detaile lisades oleks siin olnud materjali terveks romaaniks.

Ka järgnev lugu, „Põllumees”, on täis seiklusi ning viib lugeja võõrale planeedile, kus lokkab nii bürokraatia kui ka võõras vereimejatest ülekoormatud elukeskkond. Minus tekitas peategelane palju vastakaid tundeid, käitudes ühelt poolt kohati ebaeetiliselt, teisalt aga olles väga sümpaatne – tõeline kelm. Jutustuse sisu ja pikkus ühtisid antud juhul ideaalselt ning ka lõpupuänt oli antud kogumikule ja kirjanikule kohaselt väga tugeva tagamõttega: igaühel on oma piiratud vaatenurk, millest lähtuvalt käitutakse, ning väga harva suudetakse ennast teiste olukorda panna või siis süsteemist lahti rebida, et näha „suuremat” pilti.

Moraalijutlust jätkas ka lühilugu „Sponsor”, kus peamisteks teemadeks olid bürokraatia ja inimesi mitteteenivad valitsemissüsteemid. Lugu oli ühelt poolt väga tehniline ja suurepärane teadusulme, aga lisaks suutis autor sinna lisada nii värvikaid tegelasi kui ka tagamõtte, et nii mõnigi ennatlik otsus võib tulevikus omandada väga suure mõju. Kõige tipuks keeras autor vinti veelgi juurde ja jutustuse lõpp tõi väga häid süžeepöördeid.

„Majake külas” pakub veidi lihtsama, aga täiesti võimaliku tulevikuvisiooni pensionäri igapäevaelust. On üldteada, et igale jõule mõjub vastasjõud, nii on ka ühiskonda ja üldist arengut edasiviivatele muutustele vastuseis tavaliselt küllaltki suur. Mida vanemaks inimesed saavad, seda raskem on kohaneda uuenduste ja elukorralduse muutustega: kes ikka tahab mugavustsoonist väljuda ning muutuste hulk ja kiirus kasvab iga aastaga, samas kui inimaju võime uusi seoseid luua ja kohaneda on pöördvõrdeline vanusega.

Kogumiku viimaseks palaks on jäetud nimilugu „Eikeegi ja ilma nimeta”, mis lisaks väga düstoopilisele ühiskonnakorraldusele pakub lugejale ühe väljatõugatud lapse loo. Kogu maailma ülesehitus oli kurb ja rõhuv ning olenemata tehnoloogilistest edusammudest meenutas Nõukogude Liidu aegset elukorraldust, kus tihti jagati ressursside piiratusest tulenevalt suuremad korterid erinevate perede vahel ära, antud loos aga mindi veel sammuke edasi ning jagati ära hingekodu, inimkeha. Kuna peategelaseks oli ikkagi alaealine, siis kohati oli lugu väga rõlge, aga samas oli see autori poolt ka väga taotluslik, et jällegi tänapäeva ühiskonna kitsaskohtadele tähelepanu juhtida. Suurt rõhku oli jällegi pandud elukorralduse kirjeldusele ja detailide esitlemine oli tõeliselt meisterlik. Kuigi lühiromaani tempo oli pigem aeglane, siis loo tegevuses see õnneks ei väljendunud, küll aga oli jutu fookus kohati veidi laialivalguv.

Raamatuarvustus: „Läbi valu ja vaeva” (Riho Välk)

Eks tegemist ole ühe trükisega, mis suutis kuulsust koguda ja kirgesid kütta juba enne ilmumist. Põhjus väga lihtne – hõigati raamat välja juba aastaid tagasi ning see, kui valuline ja vaevaline on selle ilmumine olnud, on omamoodi märgiline. Kas see venimine on ka raamatu nime põhjuseks ja esialgu oli sellel mõni teine nimi, on minusuguse kuldkalamäluga indiviidi jaoks siiski teadmata. Siiski ütleb Jüri Kallas ehk Ulmeguru kohe sissejuhatuses ära, et vaeva oli rohkem kui valu ning lõpuks on ka asja saanud. Üldjoontes mulle kogumik meeldis, aga kuna autorid, teemad ja ajastud olid julgelt läbisegi, siis midagi kokkuvõtvat on raske öelda. Seega, otse juttude juurde. Arvustused on kirjutatud väikese seedimisajaga pärast lugemist ning meeldejäänud emotsioonide, mitte niivõrd peentäpsuse pealt.

Maniakkide Tänav: „Läbi valu ja vaeva”

Klassikaline ManT – on miski ebasurnu, koolja, kääpajalg, seekord siis tarehaldjad, kes pärast surma talul silma peal hoiavad. Lühikese looga saab kõik ära öeldud, paar käänakut ja vimkat sisse, ning norida nagu polegi millegagi. Avaloona täiesti hea.

Kir Bulõtšov: „Päästke Galja”

Kui muidu olen ma illiteraatne tümikas, siis vähemalt „Stalkeri“ film on nähtud ja selle aluseks olnud „Väljasõit rohelisse” on loetud ja mõlemad väga meeldisid, tõsi küll, erinevatel põhjustel. See siin on, nagu Ulmeguru ütleb, ühtepidi paroodia, teiselt poolt satiir. Selles on kõik hea ulmejutu elemendid olemas, nii et seda oleks ka iseseisvalt põnev lugeda, kuid mõnuga on sisse pikitud satiiri ja pilkamist. Kohtuvad nõukogude ajastu vaim ning juba midagi modernse optimeerimise sarnast. Tsoonis on palju tuttavaid veidraid objekte ning veelgi rohkem uusi ja veel veidramaid. Kirsiks tordil on muidugi nende seletamatute anomaaliate lahtiseletamine eriti kuiva bürokraatiaga. Et kui homme maanduks Vabaduse väljakule tulnukate laev, ilmuks varsti kohale mõni MuPonaut, kes väänaks kulmu kergitamata parkimistrahvi.

Krafinna: „Kuidas lõhnab kohv”

Kogumiku esimene jutt, millega minul tekkis raskusi. Esimese asjana aga: sõnaseadmise koha pealt on tegu raamatu parima teosega. Lugesin ja kohe nautisin sõnakunsti. Siiski aga jäi minu jaoks natuke segaseks, mis täpselt toimus. Mitte karjuvalt, vaid pigem unelevalt. Ega kõik ei peagi olema puust ja punaselt selgeks tehtud. Kuna jutus on pagulasi mainitud, dateeriks selle 2015-2016 kirjutiseks.

Robert Reed: „Suvekuru draakonid”

Vahelduseks üks vestern alternatiivmaailmas. Suure osa jutust saaks olmestada, kui asendada draakoniluud kullakamakatega, et leiab mees maa seest hunniku, siis tahab teine mees seda endale ja läheb madinaks. Isegi kui autor otsustas mõne suvalise vesterni alusraamiks võtta, siis ei kuma see tegelikult läbi. Rõhk on pigem tegelastel ja ulmelistel draakonitel, kelle kohta saame aina rohkem põnevat infot. Kui loo alguses võis arvata, et tegu oli lihtsalt saurusekontidega, siis loo arenedes tuleb ajajoon aina lähemale ning muutub aina huvitavamaks, sest draakonite uurimisest on saanud põhjalik teadusharu, milles liiguvad suured rahad. Rohkem ei tahaks isegi ette rutata ning jätta lugejale avastamisrõõmu.

Miikael Jekimov: „Viimane vahitorn”

Julgen riskida ning pakun, et see jutt on üsna vana. Esimese asjana tahaksin kiita postapo maailma ning selles elamisega kaasnevate hädade võikalt detailset kirjeldust. See ei lähe räigeks, vaid poeb sisse ning paneb lugeja liikmed peategelasega kaasa valutama. Võrreldes eelnevate lugudega on see üsna tugevalt kontsentreeritud, on ainult kaks tegelast, kes enamuse jutust ühes toas teineteisega räägivad. Siiski mahub kogu põnevus sinna ühte tuppa ära, on piisavalt valu ja vaeva, lootusi ja pettumusi. Miks mulle tundub, et Jekimov kirjutaks selle jutu praegu teisiti, ei oska ma öelda.

Szymun Wroczek „Hüpoteek”

Kui keegi kardab sellist asja nagu „slaavi ulme”, siis lugege talle seda ette. Laest rippuva hädise hõõgpirni kumas, vakstuga kaetud köögilaua tagant ja kähedal häälel, natuke liiga ebamugavalt lähedalt. Minu jaoks mõjub see jutt sarnaselt, nagu kirjeldaks keegi eesti kirjandusklassikat sõnadega „häda, viletsus, aganane leib ja kraavi kaevamine”. See on sõge, see on ebareaalne (siin on õrn vahe ulmelisega), see on sünge ja tume nagu läbi öise vihma sõitev vana diiselveoauto. On vampiiridesarnased maaklerid, kes võtavad võla katteks paar kilo su pehmet liha...

Mart Raudsaar: „BR-2m”

Subjektiivse arvamusena: kogumiku parim jutt. Põlistartlasena olen Raadil küll käinud, tean, kui sopiline ja segane saab olla üks sirge betoontriip linna ääres. Konkreetse „kõik rahaks, mis Vene vägedest maha jäi”-turumajanduse jaoks olen küll liiga noor, kuid vanakraamilaatadel käinud ja müügijuttu kuulnud olen minagi.

Jutuvestmisoskuse kohta saaks öelda ainult „suurepärane”. Kohe esimestest ridadest hakatakse klassikaliste nippidega tähelepanu kruvima, siis lastakse veidi rahuneda, hoitakse pinget üleval väiksemate olmeliste seiklustega, ning raamatut on raske käest panna. Kui kritiseerida, siis oli autor sassi ajanud mängud „DOOM” ja „Wolfenstein 3D”, aga pole sellest hullu.

Stanley G. Weinbaum: „Muutuvad mered”

Eessõnas on kohe öeldud, et geograafiline ulme on haruldane, ning eks ta seda olegi. Weinbaum on üldse üks huvitav autor – raske oleks pakkuda, et tema tekstid on kirjutatud enne 1935. aastat. Julgelt võiks arvata, et tegu on tänapäeva kirjanikuga, kellele meeldib tegevust 30ndatesse aastatesse tõsta. Antud teoses saaks tõmmata paralleele ükskõik millise võimaliku kliimakatastroofiga: me võime ju kõik elada naiivses usus, et me oleme oma loo peategelased ning halvad asjad juhtuvad ainult teistega. Lausa hõrk on lugeda, kui kiiresti heidetakse nii sõprus- ja vaenusuhted kui kõiksugused moraalid üle parda, kui terved maailmajaod seisavad hävinguga silmitsi.

Joel Jans: „Parun ja Virma”

Kui Jekimovi puhul tegin julge oletuse, siis antud juhul sai autorilt üle küsitud, ning tegu on tõesti vana jutuga. Selline klassikaline noor Metsavana – sirgjooneline madistamine ühest stseenist teise, kohustuslik viga, kohustuslik keerdkäik ja natuke rõvedust. Ega see siis otseselt halb ei ole, aga kes on Metsavana varasemaid jutte lugenud, siit midagi uut ja sütitavat ei leia.

Ondrej Neff: „Valge jalutuskepp”

Kogumiku teine selline „ehtslaavipärase ulme“ jutt. Võrreldes Wroczekiga siiski palju selgem ja arusaadavam ka lääne meediast läbiimbunud ning kirjutisest loogilist käsitlust otsivale lugejale. Paratamatult tuli meelde Cixin Liu „Pime mets”, mille sõnumiks on: „Kui sa ei taha, et kurjad tulnukad sind igaks juhuks ei hävitaks, hoia madalat profiili.” Pärast tolle triloogia lugemist on mul endalgi selline ulmemure, et mis juhtuks, kui vaenulik tsivilisatsioon leiaks mõne Pioneeri või Voyageri, ning otsustaks, et meid tuleks siit universuminurgast eemaldada nagu umbrohtu? Mis täpsemalt siin jutus toimub, jätaks mainimata, kuna tekst rõhub paljuski keerdkäikudele ja üllatusmomentidele. Aga et arvamus ei jääks avaldamata, siis üks kogumiku parematest juttudest.

Helju Rebane: „Ootamatu edu”

Liiga lühike. Olin suutnud selle juba täies ulatuses unustada ning arvustuse jaoks uuesti läbi sirvides ei tahtnud hammasrattad kuidagi haakuda. Käib arutelu selle ümber, kas robot peaks olema inimesest rumalam või peaks inimest õigele teele juhtima. Kokkuvõttev mulje on minu jaoks „naiivne lööktöö”.

Bruce Bethke: „Küberpunk”

Esimese hooga tahaks ju teksti kritiseerida, et tehnika ei tööta sedasi, häkkimine ka mitte, kuid kui võtta korraks lahti, millised olid arvutid 1983. aastal ning mida nendega teha sai, siis tuleks, vastupidi, kiita võimet tulevikku ette näha. Isegi kui see jutt valada üle retro-futu neoontuledega ja panna taustaks mängima synthwave’i, ei ole võimalik enam rohkem 80ndate küberpunkiks minna. Häkkeritel on ainult päikeseprillid puudu, mida igas stseenis viis korda eest võtta ja ninale lükata.

(:)Kivisildnik „Õilis pedofiil sisepaguluses”

Psüühiliste häiretega mees ajab sõgedat jampsi ja näeb seinal tonte. Siis kirjutas ta sellest jutu ja saatis siin kogumikus avaldamiseks.

J.-J. Rosny-Vanem: „Xipheuzid”

Kui Weinbaumi puhul andis imestada, et autor ei olegi meie kaasaegne, siis on pea võimatu uskuda, et antud tekst ilmus esimest korda 1887. Jah, sellest leiab veidike puiseid elemente, millest on aru saada, et autoril puudus laiem ulmelugemus, mille pealt spikerdada, kuidas mõnda üldtuntud detaili edasi anda. Aga kuidas oleks autor saanudki selliseid asju teada, mis meie jaoks nii standardseks on muutunud? Konteksti mõttes: Karl Benz patenteeris „mootorkaariku” aasta enne teksti ilmumist, seega pole kindel, kas jutu autor oli selleks hetkeks isegi automobiilist teadlik. Lillenthali laugurini oli jäänud 4 aastat, Wrightide lennukini 7 aastat.

Ja jutt ise ei ole isegi „läheb-mõõgaga-mees-ja-raiub peletisi”-stiilis proto. Ei, see viib meid kaugele-kaugele ajaloos tagasi, toimub maailmas, mida oleks ka tänapäeval raske lahti kirjutada, ning võtab mõõtmeid, milleni jõudmiseks paljud tänapäevased autorid kas ei küündi või ei vaevu pingutama. Sama võiks öelda ka mastaapide kohta – mängus on kogu inimkonna tulevik. Kui vahvad tolleaegsed hõimud ei oleks end kümnete tuhandete kaupa ohverdanud, ei oleks sündinud ühtegi inimeste tsivilisatsiooni. Põnev jutt ja kogumiku Grand Finale.

Koostajatele kriitikaks, et kordagi ei tulnud välja, mida see „Vanem” seal tähendab, ning ma ise arvasin kogu aeg, et juhuslikult on keegi samanimeline 60ndatel ulmet kirjutanud ning see täiend on sinna pandud seetõttu.

Jüri Kallas: „Ulmest põgusalt ja linnulennul”

Tunnistan ausalt, lugesin diagonaalis. Eks ulmeajaloo artikleid ole ennegi nähtud ning üldjuhul koosnevad need kahest osast: üldtuntud suursaavutused ning subjektiivsed arvamused. Ehk keskmine selline artikkel, ka siinne, algab „Frankensteiniga” ning jõuab välja subjektiivse arvamuseni, kes ja mis on õige ulme ära rikkunud.

Kokkuvõtvalt: hea kogumik. Natuke jääb tunne, et juttusid on sisse pandud veidi juhuslikult ning ka mitte just ühe koosolekuga, vaid asi on ajas muteerunud ja kosunud. Kas just heeringas vahukoorega, aga kerge konflikt lugude stiili vahel nagu oleks. Siiski, loodan, et tuleb selles sarjas veel lugemismaterjali, mille otsa ma muidu tõenäoliselt kunagi ei satuks.

8/10

Raamatuarvustus: „Fändomi sünd” (Reidar Andreson)

Ulmekogukond sai möödunud aastal tähistada 25 aasta möödumist Eesti Ulmeühingu asutamisest. Pean tunnistama, et ma ise olen ühingu tegemistega seotud ehk liige olnud vähem kui kümmekond aastat ja tõsisem ulmekirjanduse huvigi jääb pigem 15-20 aasta sisse. Jah, nooruspõlves sai kogu maakeeles pakutud ulmeriismed läbi töötatud, aga võtsin neid ette kui põnevaid lugusid teiste seiklus- ja krimijuttude seas, mitte teadlikust ulmehuvist. Seetõttu olin keskmiselt elevil, kui mulle pakuti koostajate poolt lugeda mahukat (520 lk) artiklikogumikku „Fändomi sünd”, sest soovisin teada, kuidas on teised ulmefännid sirgunud ja millised olid tingimused siis ja on praegu.

Kogumiku alapealkiri „Artikleid ulmekirjandusest” paneb põhimõtteliselt raamid lugeja jaoks paika. Mõistan koostajate soovi panna ühtekokku artikleid võimalikult laia spektriga nii teemade kui autorite osas. Tegemist on valikuga peaasjalikult Eesti ajakirjanduses (kaasa arvatud veebiajakirjades) ilmunud artiklitest 17 erineva autori poolt. Üldises plaanis on artiklid jaotatud kaheks: esimene ja mahukam osa räägib ulmekirjandusest ja terminitest laiemas plaanis, teine on rohkem isiklikum ja keskendub pigem Eesti ulmefännide tegemistele. Põhimõtteliselt on raamatu abil kaardistatud viimase paari aastakümne jooksul kirjutatud olulisemad artiklid.

Minu jaoks oli äärmiselt huvitav lugeda kunagist „kirjasõda” Jaak Urmeti ja Mario Kivistiku vahel. Peamiselt ulmefännidega kirjanduse teemadel mõtteid vahetades kipume tihti unustama, kuidas me väljaspoolt paistame – kinnine huvirühm, kes ise loeb, kirjutab, arvustab ja annab endile auhindu välja. Ma ei kiida heaks lahmimist žanrikirjanduse teemal ja ulmikutele ära panemist, kuid mõne pisitera võib leida igas kriitikas. Eks mitmed artiklid, avalikud üritused ja artiklikogumikud nagu „Fändomi sünd” või näiteks Raul Sulbi „Terra Fantastica kartograafid” (447 lk) üritavad ulmet laiemale üldsusele mõistetavamaks või aktsepteeritavamaks teha. Tänuväärt ettevõtmised igatahes!

Eraldi tahaksin peatuda ulmeterminoloogiat ja -kirjandust analüüsivatel artiklitel, mis moodustavad pea poole kogumiku mahust. Kui kirjanikud või ulmesõpradest autorid nagu Sulbi, Sander, Kallas või Laurik kirjutasid tavalugejale arusaadavas keeles, siis Orgi teadustööl põhinevad artiklid (eriti varasemad) olid talumatult keerulise tekstiga. Kohati ülitihkelt anglitsisme ja värdväljendeid täis lauseid oli lausa piinav lugeda. Mõistan väga hästi, et teaduskeel on midagi muud kirjanduslikust eneseväljendusest, ja puutudes ise igapäevaselt kokku loodusteaduslike artiklitega, kohtan sarnast probleemi mujalgi. Sellest johtuvalt oleks oodanud, et näiteks kogumiku jaoks on kirjutatud populaarteaduslikuks lugemiseks erineva keele ja kergema keerukusastmega tekst, tehtud toimetamist või mingeid kärpeid.

Eelnevast kriitikast hoolimata oli huvitav kogeda, kuidas püütakse noovumeid ulmes lahti seletada (Org, Sander), kirjeldada näiteks ulme- ja „peavoolu” kirjanduse suhetest (Tomberg), ulme mudellugejast (Belials) või eraldi peatükkidena õuduskirjanduse sisust ja näidetest Eestis (Hargla, Org). Eriti paeluvad olid minu jaoks ulmefändomi sünni ja arenguga seotud artiklid kogumiku teises pooles. Kahjuks oli nende maht napp ja oleks oodanud ehk rohkem 90-ndate teisest poolest Eesti ulmekogukonna tegemisega seotud isikute mälestusi ja arvamusi nii tollest perioodist kui ka tänapäevast. Alternatiivina võinuks kirjutada koostajate poolt spetsiaalselt antud kogumiku tarbeks artikkel, milles nii-öelda intervjueeritakse erinevaid värvikaid tegelasi, kellest mitmed ei pruugi praegusel hetkel üldse olla ulmeringkonnas aktiivsed.

Leian, et Eesti Ulmeühingu poolt on välja antud mastaapne ja väärikas artiklikogumik, millest võiks meelepärast lugemist leida nii kirjandusteadlased kui ka tavalugejad. Ulmekogukond Eestis ei pea midagi häbenema ning tundub, et praegusel hetkel ollakse väga tegusad. Kopeeriksin eelöeldu iseloomustamiseks ja oma arvustuse lõpetuseks lõigu Jüri Kallase artiklist „Eesti ulmest – lühidalt ja põhjalikult”: „Kui nõukogude ajal oli Läti ja eriti Leedu ulmekirjandus teoste hulga ja ka taseme poolest meist üle, siis praeguseks oleme lõunanaabrid kaugele selja taha jätnud. Isegi Skandinaavia fännid vaatavad meid kadedalt – nii palju autoreid, ilmub nii palju ja nii profilt! See statistika leiba lauale ei too, aga uhke tunde tekitab küll.”

Raamatuarvustus: „The Hidden Girl and Other Stories” (Rait Piir)

“I had once thought the singularity would solve all our problems. Turns out it’s just a simple hack for a complicated problem.“ – Ken Liu, Seven Birthdays.

Ken Liu on saanud Läänes tuntuks eelkõige Hiina ulmeautori Liu Cixini menuromaani „Kolme keha probleem“ hiina keelest inglise keelde tõlkijana. Hiinas sündinud, kuid USA-s üles kasvanud Liu kohta võib öelda, et tal on sisuliselt ainuisikuliselt õnnestunud oma tõlgetega tuua Hiina ulme laiema maailma avalikkuse ette ning läbi tema tõlgete on löönud maailmas läbi mitmed Hiina autorid, näiteks Hao Jingfang, Chen Qiufan ja Xia Jia.

Võib-olla natukene vähem teatakse aga seda, et Ken Liu on ka ise väga viljakas autor, seda eriti lühijuttude ja lühiromaanide valdkonnas. Mõned anglo-ameerika kriitikud on julgenud teda nimetada isegi meie aja üheks suurimaks lühijutumeistriks ning jutud on toonud talle ka hulganisti auhindu. Õigupoolest sai tema lühijutust The Paper Menagerie esimene lugu üldse, mis võitis nii Hugo, Nebula kui ka World Fantasy auhinna. Liu jutt Good Hunting animeeriti Netflixi sarjas Love, Death & Robots.

Liu võttis ühtlasi esimesena kasutusele fantasy alamžanri nimega „siidipunk“, mida ta ise kirjeldab kui klassikalise ajastu Ida-Aasia esteetikal ja inseneritraditsioonidel põhineva tehnoloogia kujutamist ulmes. Taolisse žanri kuulub näiteks tema eepiliste fantaasiaromaanide sari The Dandelion Dynasty. Sarja esimene raamat võitis 2016. aastal Locuse auhinna esikromaani kategoorias.

Liu esimene jutukogumik The Paper Menagerie and Other Stories ilmus 2016. aastal ning aasta hiljem võitis see Locuse auhinna parima kogumiku kategoorias. 2020. aasta veebruaris ilmus tema teine jutukogumik The Hidden Girl and Other Stories, mida vaatlen lähemalt käesolevas arvustuses. Kogumikus on 17 juttu, mis on kirjutatud viimase viie aasta jooksul, ning väljavõte The Dandelion Dynasty kolmandast raamatust The Veiled Throne, mis ilmub millalgi lähitulevikus.

Alustuseks võiks ilmselt öelda, et ülemäära optimistliku ulmet ei tasuks kogumikust otsima minna ning Internetist arvustusi lugedes torkavad sageli silma võrdlused telesarjaga Black Mirror. Kogumikus on nii fantasy- kui ka teadusliku fantastika lugusid, kuid just viimased on hoiatavamat laadi ning pakuvad lugejale mõtteainet praegustest tehnoloogia arenguga seotud trendidest.

Kui vaadata kogumikus esinevaid teadusliku fantastika lugusid, siis võib märgata, et need on üksteisega märksa sarnasemad kui fantasy-lood ja seepärast on nende põhjal lihtsam teha ka üldistusi. Õigupoolest on üpris selgelt aru saada, et suur enamik, kui mitte kõik tuleviku-juttudest leiavad aset samal ajajoonel ja on lausa üksteise järjed. Nende juttude fookuses on tehnoloogiline singulaarsus ja autor vaatleb, mida see endaga kaasa võib tuua.

Teadusliku fantastika juttude juures torkas mulle kõige enam silma, et vaatamata „kõvale ulmele“ keskenduvad lood hoopis sageli inimeste tunnetele ja nendevahelistele suhetele. Liu suudab kuidagi muuta oma jutud äärmiselt tegelase- ja tunnetekeskseks nii, et „ulme“ ei muutu lihtsalt taustakaunistuseks. Vastupidi – emotsionaalsete (aga mitte melodramaatiliste!), melanhoolsete ja inimlike lugude seas sain ma ka tohutu doosi erakordselt rahuldavat tehnoulmet. Tegu pole siiski tehnoulmega, kus võimsad raketid mürisevad, kosmoselaevad põristavad relsskahureid või mingi action pidevalt käib.

Pigem on tegu aeglaste, sissepoole vaatavate ja sügavamõtteliste lugudega, kus tegelasteks on pea alati lihtinimesed, kes sattuvad ajalooliselt murranguliste sündmuste keskele. Liud huvitab kiire tempo ja möllu asemel see, kuidas juba praegu tekkivad tehnoloogiad muudavad inimelusid tundmatuseni. Võrdlused Black Mirroriga on siinkohal vägagi sobilikud.

Enamike (tehno)lugude keskmes paistab olevat mõistuse üleslaadimine ja sellise tehnoloogia tekkega kaasnevad tagajärjed inimkonnale. Erinevad lood käsitlevad nii taolise tehnoloogia sündi (esimesed katsetused üleslaadimisega) kui ka seda, kui kaugele võib niimoodi minna (tähti ümbritsevad matrjoška-ajud).

Liu küsib, mida tähendab parandamatult haige lähedase surm, kui tema hävinud ajust on koopia? Kuidas leinata lahkunut, kui ta võib mingil teisel kujul veel elus olla? Kas tegu on üldse sama inimesega või on see lihtsalt mingi masin? Kas „teisele poole“ läinud kallim, laps või sugulane on see inimene, keda sa varem tundsid? Kuidas tulla toime massilise üleslaadimisega? Mida peavad tegema need, kes jäävad maha – need, kes ei taha saada virtuaalseteks „surnuteks“?

Ühes loos on lapsevanemate suurmaks mureks, et „surnud“ üritavad läbi nutiseadmete nende lasteni jõuda ja keelitada ennast üles laadima. Nad lubavad palju maailmas, kus elamine tähendab pidevat pingutust, sest tsivilisatsioon on majanduslike tagajärgede tõttu juba sisuliselt kokku kukkunud. Mida tähendab lapse kaotamine, kui ta otsustab ennast bioloogiliselt tappa, et liituda paradiisiga „teispoolsuses?“ Tegu ei ole kindlasti emotsionaalselt kerge lugemisega.

Liu singulaarsuse lugudes muutub maailm erinevate juttude käigus tundmatuseni ning selles elavad inimesed peavad kuidagi kohanema. Ta üritab ette kujutada, milline võiks elu välja näha üleni digitaalses reaalsuses, kui inimkond on uuesti loodusega kattuvale maakerale maha jätnud ainult tohutud metropoliste varemed ning maakera poolustel paiknevad andmekeskused, mis hoiustavad kogu inimkonna virtuaalseid mõistuseid ja nende loodud isiklikke maailmu.

Selle käigus vastab ta võib-olla ka Fermi paradoksi küsimusele: milleks avastada väljaspoole, kui lõputu digitaalne reaalsus võib motiveerida hoopis vaatama sissepoole? Milleks pürgida tähtede poole, kui sa võid oma üha keerukamaks muutuva fantaasiaga lõputult luua huvitavaid maailmu nagu jumal? Kuidas üldse üritaks üleni virtuaalne tsivilisatsioon toimida? Kuidas sünniks selle käigus uued ilmakodanikud?

Mitte kõik lood ei vaatle siiski singulaarsust. Näitena võib tuua loo, mis leiab aset suhteliselt lähitulevikus ning üritab ette kujutada hoopis krüptovaluutade arengut. Ken Liu taust IT- ja finantssektoris võimaldab tal vaadelda selliseid teemasid hoopis põhjalikumalt kui mõnevõrra tavalisema karjääritaustaga ulmekirjanikel. Üks teine lugu räägib aga sellest, mida võib kaasa tuua üha tõsisemaks muutuv internetitrollimise probleem, kui üha rohkem seadmeid maailmas on internetiga ühendatud. Just seda lugu võib pidada ka kogumiku üheks kõige süngemaks, mis näitab, kuidas anonüümsed inimesed oma ekraanide taga suudavad täielikult hävitada inimeste elusid.

Kogumiku fantasy-lugusid on palju raskem arvustada, sest neil pole stiililt ja temaatiliselt nii palju ühist kui (tehno)ulmel. Kogumiku nimilugu The Hidden Girl kujutab hoopis keskaegse Hiina-stiilis fantaasiamaailma, kus üleloomulike võimetega budistlikud preester-salamõrtsukad töötavad omavahel rivaalitsevate sõjapealike heaks. Kõige suuremateks kannatajateks on loomulikult lihtinimesed. Just sellistest lugudest võib leida ka rohkem actionit ning suures kogustes Hiinale omaseid gravitatsiooni eiravaid võitlusstseene, mis ilmselgelt taotlevat esteetilist sarnasust tuntud Hiina filmidega nagu „Tiiger ja Draakon“.

Kogumiku kohta tasub mainida veel seda, et enamik Ken Liu loomingust on sügavalt poliitiliselt kriitiline ning seda nii kapitalistliku maailma kui ka Hiina kommunistliku režiimi suhtes. Ameeriklasena ei karda ta saatmast kriitikanooli ei kompartei ega USA üha kasvava sotsiaalse ebavõrdsuse suunas. Üks kogumiku lugudest justkui polegi üldse ulmeline ja räägib hiina päritolu sisserändaja kogemustest rassismiga Ameerikas – kohas, mis peaks hiinlaste silmis olema „maailma kõige vabam maa.“ Võib kahtlustada, et nimetatud loo peategelane on autor ise.

Kui ma peaks valima kogumist oma lemmiku, siis oleks selleks ilmselt Maxwell’s Demon. Loo nimi on tegelikult mõtteline eksperiment, mille käis 1867. aastal välja Šoti füüsik James Clerk Maxwell ja mis uurib teoreetilist võimalust, kuidas rikkuda termodünaamika teist seadust. Ma ei taha selle loo kohta kuigi palju öelda, kuid see sisaldab Teist maailmasõda, Jaapani keiserlikku armeed ja nekromantiat.

Kokkuvõtvalt võib öelda, et soovitaksin kogumikku neile lugejatele, kes kannatavad natukene aeglasemat ja rahulikumat lugemist, kuid kellele meeldib ulmeliste ideedega väga sügavuti minna. Actioni-austajatele seal palju meelehead just ei leidu, küll aga on väga palju toitu ajukäärudele seedimiseks. Tegu pole ilmselt raamatuga, mida võib õhtul väsinult lõõgastuseks peale tööd lugeda, pigem tasuks seda teha nädalavahetusel puhanud peaga. Ulmefännid, kes otsivad kõrgelennulisi ideid või viise, kuidas muuta ulme draama- ja tegelastekesksemaks ilma kaotamata ulmet ennast, võiks seda kindlasti lugeda.

Arvustus: „Robotite muinasjutud maakeeles” (Jüri Kallas)

Alustama peaks vast kõige tähtsamast: eesti keeles ilmus Stanisław Lemi viimane raamat 2005. aastal ja seegi oli kordustrükk. Nüüd siis uus ja värske Lemi tõlge. Tõtt-öelda tuli pauk n-ö luuavarrest, sest seni suuresti lasteraamatute kirjastajana tuntud Päike ja Pilv polnud küll kirjastus, kellelt oleks Lemi avaldamist oodanud. Ilmselt sai projekti algtõukeks Stanisław Lemi juubeliaasta, sest möödub ju 12. septembril sada aastat kuulsa poolaka sünnist.

Eesti keeles tänavu trükivalgust näinud „Robotite muinasjutud“ (Bajki robotów) ilmus originaalis esmakordselt 1964. aastal. Tegu on kirjaniku ühe kuulsaima sarjaga, õigemini küll osaga sellest, sest kogumiku lõpuosa kolmes jutus tegutsevad Trurl ja Klapaucius on tegevad ka kogumikus „Küberiaad“ (Cyberiada; 1965).

Mainitud fakt on tekitanud ka mõningast segadust – kas pidada neid jutte üheks sarjaks, või kaheks eraldi, aga haakuvaks sarjaks. Isegi Poolas pole sel teemal ühtset seisukohta: kõiki neid jutte on peetud sarjaks „Robotite muinasjutud“, kõiki neid jutte on peetud sarjaks „Küberiaad“ ning on defineeritud ka nii, et Trurl ja Klapauciususe lood on sari „Küberiaad“ ja ülejäänud lood sari „Robotite muinasjutud“. Seda kolmandat suunda on hoidnud ka poolakeelsed Lemi teostekogud, kus need sarjad on eraldi, isegi kui need samas köites koos. Ja väärib ka märkimist, et mainitud kolm juttu kogumikust „Robotite muinasjutud“ on hiljem liidetud hoopis kogumikku „Küberiaad“.

Kogumiku „Robotite muinasjutud“ maailmas inimtegelasi pole ja Maast ka ei räägita. See on maailm, kus on ainult robotid. Kuna aga miski inimlik pole neile võõras, kui tsiteerida ühe teise ulmekirjaniku teose pealkirja, siis on neil kõik nagu inimestel, ka muinasjutud.

Pean tunnistama, et isiklikult minul on suhtumine selle kogumiku lugudesse kuidagi vastuokslik. Jah, võimas idee ja korralikult teostatud, aga teatav absurdsus neis lugudes ei lase mul täielikult rahuldavat elamust saada. Möönan, et pigem on tegu minu isikliku vajakajäämisega, aga on nagu on. Mõistusega saad aru ja naudid, aga tunnete ja emotsioonide asjus jääb justkui midagi vajaka. Kahtlemata on Stanisław Lem geenius ja meist lihtsurelikest mitu pead üle ning Lemile on ka oluline teatud intellektuaalne külmus ja kirjanduslik kargus, kus ülevoolavaid emotsioone pigem oodata ei tasu. Ja kui Lem kirjeldab hullust, siis on ka see range mõttetöö ja -selguse väljendus, mitte seosetult rittaaetud sõnad.

Kogumiku lugemine tõi mul taaskord pähe mõtted, miks mõni ulmekas omal ajal maakeeles ilmus ja miks mõni mitte. „Robotite muinasjutud“ eriti kahtlusi ei tekita, sest tegu on jutukoguga ning jutuulmes olid vene ajal lüngad kõige suuremad. Robotite muinasjuttudega oli ka see probleem, et nõukogude tsensuur ei lubanud mingeid tekste avaldada jne. Ma umbes võin mõista, mida nad seal leidsid, sest kes otsib, see ikka leiab.

Kuid siiski teeb mind natuke nõutuks, et aastaid oli ainus robomuinaslugude tekst maakeeles 1967. aastal ajakirja „Nõukogude Naine“ mainumbris Aleksander Kurtna tõlgitud «Muinasjutt lohega võitlevast arvutusmasinast». Ja siis järgmisena ja mõningase kurioosumina 1993. aastal ajakirja «Põhjanael» aprillinumbris Urmas Alase tõlkes «Muinasjutt arvutusmasinast, mis võitles draakoniga». Tänavu ilmunud raamatus on selle jutu kolmas ilmumiskord – pealkirjaga «Muinasjutt raalist, kes võitles lohega» ja tõlkijaks Hendrik Lindepuu. Et päris jabur olukord, kus kogu aeg tõlgiti ja taastõlgiti sama juttu ja ühtki teist.

Seda enam tuleb rõõmustada, et nüüd lõpuks on kogumik „Robotite muinasjutud“ tervikuna eesti keeles ilmunud. Võiks lisada, et väga uhkelt on ilmunud – uhke köide, ilus paber ja rohkelt värviillustratsioone. Ilmumist on toetanud illustratsioonide näitus ja siin-seal on raamatust ka juba juttu olnud.

Isiklikult minu jaoks on pisut kummastav, et Lemi kogumikku kaubastatakse lasteraamatuna. Alguses ma mõtlesin, et tegu on taas kohalike raamatupoodide eripäraga, kus enamjaolt lastekirjandust avaldanud kirjastuste teosed kõik lasteriiulitele pannakse. Aga kui raamatu lahti lööd ning lõpust laste- ja noortekirjanduse uurija Krista Kumbergi saatesõna leiad, siis tundub, et ka kirjastus ise näeb köidet samuti lastekirjandusena.

Aususe huvides tuleks märkida, et kirjaniku kodumaal Poolas on (või vähemasti oli) kogumik „Robotite muinasjutud“ kuuenda klassi koolikirjanduse kohustuslik lugemine. Seega pole lastekirjanduslikkus sugugi siinmaine väljamõeldis. Tänase Poola üks olulisemaid ulmekirjanikke Jacek Dukaj ütles tribuutantoloogia „Lemi hääl“ (Głos Lema; 2011) eessõnas, et Lem kooli kohustusliku kirjandusena pigem pärsib Lemi menu tänapäeval, sest kõigil tuleb meelde, kuidas nad koolis sellega vaevlesid. Ja sellega jääb vaid nõustuda.

Miks „Robotite muinasjutud“ lastekirjandusena minus tõrget tekitab? Tunnistan ausalt, ma ei kujuta hästi ette, kuidas võiks raamatust saada elamuse tänapäeva (teaduskauged) lapsed, sest kogumiku juttude temaatika on selline, mis võtab (tänapäeval) isegi täiskasvanud lugejal ajud suitsema. Ma ei pea silmas lugusid endid, sest toimuv on suuresti suhteliselt lihtne ja sirgjooneline muinasjutt. Pean silmas taustal tuksuvaid mõtteid, mille pärast need jutud kirjutati – kaos, entroopia, posthumanism, võim ja selle avaldumisvormid jne. Võimalik, et ma olen liialt pessimistlik ja järsku on kusagil need targad lapsed, kes taolist lugedes saavad elamust, et vähe pole..?

Samas, eks ole ju hea kirjanduse tunnuseks, et seda võib lugeda nii ja naa, et lihtne hing saab sealt selge loo, arukam lugeja aga filosoofia ja probleemide puntra, mida (h)arutada. Ja kindlasti on „Robotite muinasjutud“ hea kirjandus, hoolimata kõigest sellest, mida ma eespool olen kirjutanud.

Kuna „Reaktor“ on siiski ulme-, mitte lasteajakiri, siis meid tegelikult ei tohiks raamatu adresseerimine lastele huvitada. Seda enam, et Lemi kogumik pole kindlasti mingi primitiivne kaasaegne tundlev noorsooulme. Jah, ma tean, et nüüd nii mõnigi Laste- ja noorteulme austaja tahaks mulle turja hakata, et asjad pole üldse nii koledad. Võib-olla ei olegi, aga mina tahtsin öelda pigem seda, et kes pelgab või ei salli laste- ja noorteulmet, et see inimene ei peaks Lemi kogumikku kartma – see on teistsugune.

Ja kui lugemine isegi pettumust valmistab, või pole elamus ootuspärane, siis võib pilte vaadata, sest need on ägedad. Ja raamat ise on selline kena ja korralik toode, mida on enam kui meeldiv koduses riiulis omada.

Müts maha kirjastuse ees, kes olulise raamatu maakeeles välja andis ja tegi seda uhkelt. Ja kindlasti langetan ma pea tõlkija Hendrik Lindepuu tehtu ees, sest kindlasti polnud see tõlketöö kõige kergem.

Stanisław Lem

Robotite muinasjutud

Päike ja Pilv

2021

272 lk

Tõlkija Hendrik Lindepuu

Ulmkonnakroonika 3/21

Ulmestaar Virge Ilves

Kes ma olen? Ma pole täna see, kes ma olin eile, kui tsiteerida klassikuid.

Olen neljakümne kuuendal ringil ümber Päikese ja pool oma elust kujundanud igapäevatööna kõike, mida saab trükkida. Kõige rohkem ilmselt raamatuid ja ajakirju.

Olen veider, uudishimulik, püsimatu ja sotsiaalselt kohmakas. Viimast püüan varjata huumoriga. Tihtipeale kujuneb see kohmakusest isegi piinlikumaks. Ilma kohvita hommikul käima ei lähe. Ja kui nalja ei saa, siis mina ei mängi.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Hetkel loen vaheldumisi (vastavalt meeleolule) inglise koomiku Stephen Fry „Kreeka kangelasi“ ja Lemi „Robotite muinasjutte“. Esimeses on lühidalt ja humoorikalt kirja pandud Vana-Kreeka müütiliste kangelaste lood. Ulmet ja õudust on seal nagu putru, kui minu käest küsida. Väga tore viis teada saada või meelde tuletada, kust pärinevad näiteks paljud tänapäeval kasutusel olevad terminid. Erinevate meediumite kunstnikud on Vana-Kreeka mütoloogiast kõvasti ainest ammutatud, nii et selle tundmine lisab nii mõnelegi teosele nüansse, mida muidu võib-olla ei märkaks.

„Robotite muinasjutud“ on nii vormilt kui sisult üleni nunnu, ent mitte lapsik. Lem vestab meisterlikult teaduslikke ulmelugusid muinasjutu vormis. Raamat on illustreeritud ja kena kujundusega, soovitan muidugi.

Mängida meeldib mulle väga. Ka arvutimänge. Aga võimalust seda teha oli viimati mitu-mitu aastat tagasi. Siis olin täiesti sissevõetud Skyrimist. Ootan, et tekiks piisavalt aega seda ka virtuaalreaalsuse prillidega mängida. No ja kui saaks veel kunagi näpud tahaKAT Walk VR seadmele ... Mul on tunne, et selline võiks olla tuleviku trenažöör. Witcherittahaksin mängida, olen selle kohta ainult kiidusõnu kuulnud.Seriaali vaatasin ära. Meeldis.

Viimasel ajal vaadatud seriaalidest on näiteks The Haunting of Hill House jaThe Haunting of Bly Manor üle pika aja täitsa õnnestunud klassikalised kummitava maja lood, kus on suudetud pealtnäha äraleierdatud teemale vinti peale keerata ja uue nurga alt läheneda.Raised by Wolves on päris mitmetahuline postapokalüptiline düstoopia, kus androidid kasvatavad salapärasel planeedil inimlapsi. Mängitakse inimeseks olemise ja usu teemadega, muidugi mitte ainult. Kui mitte muud, siis visuaalselt kenasti teostatud lugu.Love, Death & Robots on mõnus lihtne vaatamine, eraldiseisvatest animatsioonidest koosnev sari. Kindel tujutõstja on paroodiasariNorsemen, sobib eriti hästi järjeks üldse mitte humoorikatele, aga väga headele (alternatiiv)ajaloolisteleVikingsile jaLast Kingdomile. Süsimusta huumorit ja norrakate ajaloolist eneseirooniat täis.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Raamatu puhul haarab hea stiil ja leidlik keelekasutus, uue vaatenurga pakkumine. Nagu öeldud, törts huumorit on alati kasuks. Mida mustem, seda parem.

Eemale peletab liige läbinähtavus, klišeed, ebaloogiline sündmustik. Teadusulme puhul ei meeldi, kui keskendutakse peamiselt vidinate kirjeldamisele, mis kõik muu varju jätab.

Lõpuks on kõige aluseks ikkagi inimene ja tema suhestumine iseenda ja ümbritsevaga, olgu tegevuspaik või -aeg millised tahes. Ka tulnukrasse kujutatakse tahes-tahtmata läbi inimlike omaduste, kui autor või lugeja on ikka inimene ;)

Ja noh, erakordne hulk soolikaid ei tähenda õudust, see on lihtsalt vastik.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... )ulmes?

Žanritest kipun eelistama õudust ja fantaasiat.

Et mitte lõputult loetlema jääda, siis toon lemmikutest välja järgmised kolm. Rangelt ebaõiglaselt teiste lemmikute suhtes ning ilma eelistusjärjekorrata.

Üks. Autor. Ütleme siis Bradbury. Kuna tal on eriline oskus minimalistlike vahenditega naha vahele pugeda, luua mängleva kergusega mingi eriline õhustik, mis on veel aastaid hiljem erilise kõhutundena meeles, ja tabab sind mingis päriselu situatsioonis dežavüüna, kuigi loo sisu enam ehk ei mäletagi. Ta valdab täiuslikult sõna ja ulmeliselt inimlikkust.

Kaks. Lugu. Näiteks Robert Sheckley „Tont Nr 5. Selles on kõik vajalikud elemendid – õudus, (teadus)ulme, huumor ning inimeseks olemise hädisus ja õnnistus.

Kolm. Film. Olgu selleks „Prometheus“. Arvan, et olen seda vaadanud rohkem kui ühtki teist filmi. Alienid meeldisid mulle kõik, mõni rohkem, mõni vähem, nii et „Prometheust“ ootasin suure huviga. Kui esialgu olin natuke nagu pettunud – xenomorphi oli ikka hirmus vähe, eks – siis õnneks oli köitvaid elemente minu jaoks piisavalt, et seda uuesti vaadata. Muusika, mõned eriti ägedad visuaalid, Inseneride teema. Mulle meeldib selle filmi „tunne” ja et see pakub rohkesti arutlemisainet. Iga kord uuesti vaadates leiad midagi, mida enne tähele panna ei osanud. Meeldib kunstnikutöö – eriti, kuidasGiegeri teema on Inseneridega kokku sobitatud.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni

Arvatavasti on see teekond minuvanustel ulmeaustajatel üsna sarnane.

Koolieelikuna köitis mind tohutult vanema venna astronoomiaõpik. Jutust ma suurt aru ei saanud, aga pildid olid maailma kõige põnevamad, ma võisin neid päev otsa vahtida. Öösel vaatasin tähti ja püüdsin ette kujutada, millised need lähedalt võiksid välja näha.

Tolkieni „Kääbik“ oli kindlasti üks mõjutaja. Eriti üks lõik, kuidas Gluglunk sõudis tintmustal koopajärvel oma pikkade koibadega paati ja tema kalbed silmad helendasid pimeduses. Seda lugesime õega mitu korda teineteisele kordamööda ette. Maret Kernumehe illustratsioon aitas judinatele kenasti kaasa. Palun väga – naljakas ja samal ajal õudne.

Oma osa on kindlasti ka multifilmil „Kolmanda planeedi saladus“ ning mängufilmidel „Hukkunud alpinisti hotell“ ja „Navigaator Pirx“.

Edasi tulid juba avastused Seiklusjutte maalt ja merelt, Mirabilia ning Põneviku sarjadest. Toreda leiuna on meelde jäänud ka Mireri „Kus on rändurite kodu?“

Kui jätta kõrvale Buñueli „Andaluusia koer“, siis kõige esimene klassikaline jube-film oli vist ühe laulupeo ajal Tallinna kirjasõpra külastades Soome televisioonist nähtud mustvalge „Dracula“ Bela Lugosiga peaosas. Pärnumaal, kus mina kasvasin, Soome televisiooni ei näinud.

Mõned aastad hiljem, kui levis satelliittelevisiooni piraatlus, sattusin juhuslikult ühel hilisõhtul nägema Pet Semataryt. Sealtpeale sokutasin ennast alati lootusrikkalt südaöösel teleka ette (mingit telekava tollal võtta ei olnud) ja ootasin õudukaid nagu lotovõitu. Minu õnneks neid üsna tihti näidatigi. Shining, Hellraiser, Halloween, Freddy Kruegeri filmid jne.

Siis hakkas ilmuma ajakiri Mardus. Arvan, et sealt lugesingi esimesi Lovecrafti tõlkeid, kes on samuti üks mu lemmikuid. Öölase sari ja Kingi tõlked, Douglas Adamsi „Pöidlaküüdi reisijuht galaktikas“ jne. Puhas klassika.

Ma loen siiani raamatuid ainult eesti keeles. Arvan lihtsalt, et mu inglise keele oskus ei ole piisav, et võõrkeeles ulmelisi nüansse ablada. Kardan, et midagi olulist läheb kaotsi. Kuigi tõlgituna läheb raamatust nagunii midagi kaotsi, sestap on hea tõlge juba omaette nauding.

5. On sul lemmikloomi?

Mul ei ole kodus lemmiklooma, aga ma pean ütlema, et kõik loomad on mu lemmikud!

Lapsepõlves on mul olnud mitu kassi ja ilmselt oleks praegugi maja kasse täis tuubitud, kui peres poleks kassiallergiat.

Mõned aastad tagasi olid meil deegud. Vahvad, väga uudishimulikud ja sotsiaalsed tegelased. Aga puurilooma ma rohkem ei võtaks. Loomad ei peaks puuris elama. Ka ketis mitte.

Koera on juba pikemat aega plaanis võtta. Lihtsalt liiga vähe tundub tema jaoks aega olevat, seetõttu kõhkleme ja muudkui lükkame tegutsemist edasi kaugemale tulevikku.

Ent kompensatsiooniks silkab tänu metsa lähedusele ümber hoovi kõiksuguseid loomi. Üks lemmikum kui teine. Kolmel kevadel järjest on leidnud nugis võimaluse oma pesakond saunakatuse voodri vahel üles kasvatada. Ükskord õnnestus mul filmida, kuidas nugisemamma oma pesakonna metsakõlbulikuks tunnistas ja nad saunakatuselt metsaradadele kamandashttps://youtu.be/F4Os4ZR3gZ4

Sisalikud peesitavad ümber maja, tiigis on vesilikud. Nahkhiired pesitsevad kusagil läheduses. Siin saime ühelt armsalt tegelaselt natuke sõimu, kuna talle ei sobinud, et puuriit tuli teise kohta paigutada. Ämblikke on ilmatu hulk. Olen maal elades lahti saanud oma ämblikekartusest ja hakanud neid koguni üsna nunnudeks pidama. Kevadeti ilmub välja üks tore triibuline hüpiklane ja patrullib hilissügiseni mu töötoa aknalaual. Teda võiks lausa lemmikloomaks nimetada.

Pisut klassikalist õuduslugu meenutades krabistavad talviti pöönigul ja seintes hiired (vt Lovecrafti Rats in the Wallls).

Eelmisel suvel proovisid paar nastikut ja üks rästikutitt ennast otsustavalt vundamendi serva sisse seada. Rästiku transportisime kaugemale metsa ja nastikud on arvatavasti kusagil läheduses lauavirna all talvitumas. Eks suvehakul paistab, kes neist jälle välja ilmub.

Tervitan looga New Worlds Front Line Assemblylt

HÕFFi teadaanded

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival lükkub koroonaviiruse laia leviku tõttu juunikuusse.

30. aprillist 2. maini toimuma pidanud festivali uued kuupäevad on 4.–6. juuni.

„Kui me enne olime Haapsalus kevadekuulutajad, siis nüüd suvekuulutajad,” ütles HÕFFi juht Helmut Jänes. Tema sõnul annab festivali nihutamine viie nädala võrra rohkem mänguruumi, sealhulgas ürituste korraldamiseks vabas õhus. „Tõenäoliselt avame ka välikino, mis laiendab piirangute ajal võimalusi festivalist osa saada.”

Tänavuse festivali avab Kanada režissööri Steven Kostanski õuduskomöödia „Psycho Goreman”. Kogu kava kuulutab HÕFF välja 6. mail, kui algab ka piletimüük. Soodushinnaga passid on piiratud koguses juba saadaval.

Lisaks teeb sõna „robot” sajanda sünnipäeva puhul Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival kummarduse legendaarsetele lapsrobotitele Ropsile ja Elektroonikule.

25. jaanuaril 1921. aastal esietendunud Karel Čapeki näitemängus „RUR. Rossum’s Universal Robots“ esimest korda kasutatud sõna juubelit tähistatakse legendaarse telelavastusega „Rops” ja mitte vähem legendaarse telemängufilmiga „Elektrooniku seiklused”.

„Kui mina olen Rops, oled sina ka Rops. Oleme ju ühtemoodi”, „Ma ei hakka pasundama, mul pole pasunat”, „Mutt ei pannudki jõurama” – selliseid lendlauseid puistas 1983. aastal ETV ekraanile jõudnud telelavastus „Rops” nagu varrukast, tekitades toonastes lastes vastupandamatut soovi omada teisikust robotit, kelle võiks enda asemel kooli saata.

Jaan Tombi nimelise Rahvateatri lavastus põhineb Boris Kaburi samanimelisel küberneetilisel lastenäidendil, mis käsitleb tavalise koolipoisi ja tema robotist teisiku vahekorra kaudu südametunnistuse ja hea ning halva suhtelisuse probleeme. Teose alltekstiks on nõukogude ühiskonda iseloomustanud robotlikult skemaatilise mõtlemise absurdsus.

„See on ju satiir selle peale, et retsepti järgi ei saa inimest kujundada,” on Kabur ise ühes 1994. aastast pärit raadiointervjuus ütelnud.

Näidendi võidukäik algas 1964. aastal, kui selle tõi esimest korda lavale TRA Draamateater Salme Reegiga nimiosas. Tükki hakati mängima üle terve Nõukogude Liidu, aga ka teiste sotsialistlike riikide teatrites. Fenomenaalse populaarsuse saavutas näidend Soomes, kus see oli paljude teatrite kavas ja sealne rahvustelevisioon Yle tegi sellest 1968. aastal ka neljaosalise telelavastuse. Kui suri viimase peaosatäitja Maija-Liisa Majanlahti, kirjutas Iltalehti: „Robot Rops on surnud.” Kirjanikule endale ei antud tema vastalise mineviku pärast võimalust Soomes mängitavaid lavastusi näha.

1987. aastal pakkus Kabur välja, et „Ropsi” ja selle järge „Rops aitab kõiki” on kõige tagasihoidlikuma arvestuse järgi näinud veidi üle miljoni inimese.

Jaan Tombi nimelise Rahvateatri lavastuse peaosades on vennad Vahur ja Valmor Leisalu, kõrvalosades Piret Viisimaa, Liina Tennosaar ja Anne Reemann – kolm viimast on teatrikunstiga seotud siiani. Näidendi lavastas Ellu Puudist.

Telelavastuse Haapsalu linastus tuleb eriline, sest „Ropsi” fenomenist ja selle kohast oma elus on rääkima oodata mitut asjaosalist.

Tähelepanuväärne on, et 1964. aastal valmis Nõukogude Liidus veel teinegi tavalise koolipoisi ja temaga äravahetamiseni sarnase roboti lugu, Jevgeni Veltistovi jutustus „Elektroonik – poiss kohvrist”, mille ainetel tegi režissöör Konstantin Bromberg 1979. aastal kolmeosalise muusikalise telemängufilmi „Elektrooniku seiklused”.

Kui see aasta hiljem teleekraanidele jõudis, sai vene „Ropsist” hoobilt miljonite televaatajate lemmik ja kaksikvendadest Juri ja Vladimir Torsujevist superstaarid, kelle vanematel tuli pealetükkivate austajate pärast pidevalt kodust telefoninumbrit vahetada. Filmi olulist rolli vene uuemas kultuuriloos märgib ka soliidne väitekirjade hulk, mis selle kohta on kirjutatud.

„Kaasahaaravate popmeloodiatega vürtsitatud ajastutruu äravahetamiste komöödia on ajaproovile kenasti vastu pidanud ja osake ka siinsest kultuurimälust,” ütles HÕFFi juht Helmut Jänes.

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival toimub tänavu 4.–6. juunini. Osa Baltimaade suurima žanrifilmide festivali programmist jõuab ka veebikino ekraanile, millele saab kaasa elada üle teve Eesti. Soodushinnaga passid on piiratud koguses juba müügil. Kogu kava avalikustab HÕFF 6. mail, kui algab ka piletimüük.

"Rops", Jüri (Valmor Leisalu) üritab Ropsile (Vahur Leisalu) selgeks teha, et too ei ole normaalne. Foto: kaader telelavastusest

"Elektrooniku seiklused", Sergei Sõroješkin (Juri Torsujev, vasakul) ei usu, et Elektroonik (Vladimir Torsujev) on robot. Foto: kaader filmist

Festivali sissejuhatusena saab aga juba praegu PÖFFi veebikinos vaadata varasemate HÕFFide löökfilme. Iga nädal kuni festivali alguseni jõuab vaatajate ette üks linateos, milleks sel nädalal on 2020. aasta HÕFFi publiku lemmikfilm „Surnukuuri lood”. Eelmüügist HÕFFi passi ostnud inimesed saavad kõiki filme vaadata tasuta.

Samuti saab kaasa lüüa ka HÕFFI maskikonkursil. Olgu need bränditud lõuamähised, kirurgide "suukorvid" või plastikust näokilbid Maxima kassapidajatel — maskid on tulnud, et jääda. HÕFFile omaselt tahame seekordsel üleriigilisel konkursil näha, milliseid pööraseid, hirmsaid ja fantaasiarikkaid maske suudate välja mõelda teie.

Võtame vastu nii kavandeid kui füüsiliselt valmistatud ja üles pildistatud taieseid. Lisapunktid selle eest, kui mask suudab kinni pidada aevastusi, paremhaake ja lamemaalaseid. Võitjale anname välja kaks HÕFFi passi.

Osa võtta võivad kõik, oluline vaid, et tegijail oleks lõbus. Kavand või foto enda tehtud maskist saada 25. aprilliks aadressile info@poff.ee. Täpsemalt saab ürituse lugeda aadressilt

https://www.facebook.com/hoffestival/photos/a.433269237456/10159180389967457/?

Baltimaade suurimale õudus- ja fantaasiafilmide festivalile saab taas kaasa elada üle terve Eesti, sest osa programmist jõuab festivali ajal ka veebikino ekraanile. Veebikino pilet maksab neli eurot. Lisaks saavad eelmüügist HÕFFi passi ostnud inimesed vaadata kõiki filme tasuta. Juba müüdud passi ostab festival ostja soovi korral tagasi.

Osta HÕFFi pass siit: https://hoff.ee/artikkel/piletid/.

PÖFFi veebikino: https://kino.poff.ee/.

HÕFFi kodulehekülg: https://hoff.ee/.

Esimene pilk koomiksi-rehepapile

Pärast „hukkunud Alpinisti Hotelli” koomiksi nautimist elame õhinaga kaasa Veiko Tammjärve Rehepapi-projektile.

https://www.facebook.com/veiko.tammjarv/posts/10220318422045690

Tumedad tunnid + ekstra

Tumedad Tunnid viib kuulaja seekord sõjast haaratud Tartusse – kõlab Mann Loperi jutt "See linn on meile kalliks maksma läinud".

Patreoni-toetajatele jagatud ekstra-episood ehk TuTuX sisaldab seekord aga põuda ja konnasöömist – kõlab Juhan Jaigi „Vihmatark”.

Loomingu proosaülevaadete täienduseks

Johanna Ross tegi Loomingus mahuka ülevaate Eesti autorite 2020. aastal ilmunud lühiproosast kus mainis, et tema arvates Eesti ulmel aga väga viljakas aasta ei paista olevat. Reaktor julgeks sellele vastu vaielda. Algupäraseid eesti jutte sisaldavaid antoloogiaid - kogumikke ilmus 2020 aastal kokku 10. Kokku avaldati 26 lühiromaani või jutustust, neist 6 reaktoris ja 96 juttu, millest 56 Reaktoris

Uudiskirjandus 03/21

Õige valik

Helju Rebane

Helju Rebane (18.07.1948) on sündinud Tallinnas, koolis käinud Tartus; lõpetanud TRÜ matemaatikateaduskonna, olnud samas ülikoolis loogika õppejõud; lõpetanud Moskvas aspirantuuri ja töötanud seal arvutuskeskuses. Aastast 1985 on ta vabakutseline kirjanik.

Helju Rebase lühijutud on põneva intriigi ja ootamatu lõpuga. Luubi all on inimese psühholoogia keerdkäigud, altruism, egoism ja vastavate tegude tagajärjed. Tegelaste iseloomu avamisel on sageli abiks ulmelised olukorrad.

Lühiromaanis „Altrus“ on lustakalt, ent ka iroonia ja sarkasmiga kirjeldatud inimese olukorda ühiskonnas, kus leidub totalitaristlikke jooni.

Helju Rebase loomingut on avaldatud Venemaal, Belgias, Hollandis, Iisraelis, Kanadas; mitmetes antoloogiates (ka koos vendade Strugatskite, V. Pelevini ja M. Velleri loominguga); netis (veebiajakiri Reaktor); äsja ilmunud Jüri Kallase koostatud antoloogias «Läbi valu ja vaeva» (2020). Uude jutukogusse on koondatud autori lugude paremik.

Kirjastus Fantaasia

182 lk

Tsentrifugaalkatastroof

Bobbie Peers

„Tsentrifugaalkatastroof“ on menuka William Wentoni seiklussarja kuues ehk viimane raamat.

Hoogne lugu maailma parimast koodimurdjast jätkub suure lahinguga Williami ja Abraham Talley vahel. Seekord tuleb Williamil lahendada maakera enda kood ja langetada keerulisi valikuid.

Kas Williamil õnnestub päästa Maa lüriidiumi käest? Ja mis saab lüriidiumist tema sees?

Helios Kirjastus

Tõlkinud Annika Kupits

184 lk

Suits ja peeglid

Neil Gaiman

Neil Gaiman on inglise ulmekirjanik, Hugo, Nebula ja World Fantasy Awardi võitja. Jutukogu „Suits ja peeglid“ sisaldab paljusid õudussugemetega jutte, poeeme, lugusid rahvajuttude ainetel. Mõjutajateks Michael Moorcock, H. P. Lovecraft, Oscar Wilde jt. Juttude sisust. Raudteesilla all kaupleb ehmunud poiss oma elu pärast ühe äärmiselt visa trolliga. Vanem lesknaine leiab komisjonipoest vana kasuka alt Püha Graali. Hulkurkass võitleb igal ööl kujuteldamatu kurjusega, et kaitsta end päästnud perekonda. Noorpaar saab pulmakingi, mis paljastab nende abielu jubeda alternatiivse variandi. Suits ja peeglid on maagiliste illusioonide klassikaline loomisvõte, mis tekitab mulje, et mingi ese hõljub tühjas ruumis.

Seda tehakse peeglitega.

Mustkunstnikud on kasutanud tavaliselt 45-kraadise nurga alla seatud peegleid sellest ajast saadik, kui korralikke selgeid peegleid viktoriaanlikul ajal massiliselt tootma hakati, kõvasti üle saja aasta tagasi.

Peegel on imeline asi. Tundub, et see räägib tõtt, peegeldab meile reaalsust, aga paiguta see vaid õigesti ja ta valetab sulle nii veenvalt, et sa usud, et miski võib lihtsalt õhku haihtuda, et tuvisid, lippe ja ämblikke täis kast on tegelikult tühi, et kardina taha või auku peidetud inimesed hõljuvad kummitustena lava kohal.

Suits ähmastab asjade piirjooni.

Lood on väga mitmes mõttes peeglid...

Tõlkinud Sash Uusjärv, Tatjana Peetersoo, Triin Loide, Eva Luts.

Toimetanud Eva Luts ja Leiger Luts

Kaanepilt Meelis Krošetskin

Varga tagasitulek

Megan Whalen Turner

Kuues ja viimane osa sarjast „Kuninganna Varas“. Vana-Kreekast inspireeritud fantaasiamaailma ähvardab sõda, millest pääsemiseks on kolm väikest kuningriiki sõlminud liidu – kuigi ka see ei pruugi neid võimsa vastase vastu aidata. Liidu ülemkuningaks on kunagine varas Eugenides, kelle võim kõigi kolme väikekuningriigi üle on pehmelt öeldes ebakindel. Samas aga on vastane juba ukse ees ja tugevam kui kunagi varem.

Megan Whalen Turneri lummavad ja auhindu võitnud „Kuninganna Varga“ romaanid elustavad eeposte maailma ja tutvustavad karismaatilist ja parandamatut tegelast – varast ja kuningat Eugenidest. Need lood on täis poliitilisi mahhinatsioone ja intriige, võidetud ja kaotatud lahinguid, ohtlikke reise, võimu, kirge, kättemaksu ja reetmist. Sarja teoseid hindavad kirjanikud, kriitikud ja lugejad, need on saanud paljusid auhindu, nende hulgas Los Angeles Times Book Prize, Newbery Honor, Mythopoeic Fantasy Award.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Weinberg arvab – Reaktori juttudest 02/2021 (Heinrich Weinberg)

Manfred Kalmsten – „Lohe neelas alla päikse…“

Autoril on mingi teema lohedega. Selline on esimene mõte.

Lugemise käigus selgub, et pealkiri on üksjagu eksitav. Tekib natuke sihuke ebamugav analoog ajakirjanduslike pealkirjadega, millel moodsal ajal näikse olevat esmajoones kliki kättesaamise funktsioon, mitte järgneva kohta sisulise info andmine. Olgu, jutu läbimise järgselt arvan, et saan pealkirja tähendusest paremini aru ja see omandab nö uuel ringil märksa sisukama meki.

Seesinane on üks täitsa elus lugu mu meelest. Tasapisi tekib avastamisrõõmu ja puudub infotambina lugeja ninapidi sisse toppimine „sellesse, mis oli ja mis tingis meie kõigi ühise siiakohta jõudmise, kus nüüd oleme.“ Ei taha päriselt sisu reeta, sest mu meelest on see jupikaupa lugemise käigus avastamise rõõm väärtus omaette. Õnneks ei jäta Kalmsten lugejat hätta (pimedusse kobama), vaid annab parajatel hetkedel järgmisel juhtlõngad ilusasti kätte. Õudselt tüütu oleks lugeda juttu, mille iseloomustuseks peaks lõpuks tõdema, et mõhkugi ei saanud aru.

Käesolevat arvustus kribades on loo lugemisest omajagu aega möödas ja üldjoontes on see mul isegi meeles püsinud – jällegi – tugevus!

Peategelase eluvõitlused, kohtumine ähvardava ohuga, kriis, teatav lõpplahendus. Olgu siis sisust niipalju, et see on postapo maailm oma iseloomuliku trööstituse ja rõlgusega.

Mis puudu jääb… Mulle tundub, et see jutt jääb justkui pooleli. Ma pole rahul lõpplahendusega. Midagi oleks veel vaja. Lõplikku lahendust või õnnelikult käsikäes loojangusse kalpsamist või… Ma ei teagi. Midagigi? Hetkel nagu läks lõpus kiireks ja lasti sündmustest lihtsalt õhk välja ja lugu lõigati läbi, mitte ei lõppenud kuhugi minu jaoks loogilisse kohta.

Maarja Kruusmets – „Ninakas ajamasin“

Mulle hirmsasti meeldib selle loo algus – kuidas peategelane Mathias kodus pakib lahti äsja hangitud ajamasina, mis pole suurem ega pealtnäha erilisem kui tüüpiline nutikell.

Autori jaoks võib olla muidugi õudselt ebameeldiv, kui teda hakatakse kohe võrdlema žanri suurmeistrite või vähe obskuursemate tegelastega, aga mis parata – kuna ulmelugejast võib eeldada, et ta on keskmisest žanriteadlikum ja et Eesti ulme on kirbumustasuurune täpes kogu selles kompotis, mida täna lugejal on võimalik ulme sildi all lugeda, vaadata, mängida, siis tuleb sellised võrdlused ära kannatada.

Ehk siis ajarännujutt. Valik on autoril langenud selle kasuks, et ei hakata lahkama teemat miski eksperimendi, teadlaste, salajaste laborite, militaarkatsetuste, tulnukate või teisest ajast pärit tegelaste rünnakutena. Ei mingit draamat sissejuhatuseks. On lihtsalt üks „suvaline“ tüüp elutoas pakkimas lahti ajamasinat. Minu jaoks tekkis koheselt paralleel (mis muidugi on ainult ääriveeri pädev) McDevitti romaaniga „Ajarändurid ei sure eal“, milles McDevitt talle omase detailsusega maalib ka lihtsa inimese silma läbi olustikukirjeldusi ning kus ajarännuseadeldis meenutab kangesti tahvelarvutit või suuremat nutitelefoni.

Edasi on autor valinud (ja ma ütlen seda parema analoogia puudumisel) õrnas eas inimesehakatise vaatepunkti, kus huvitav peaks olema justkui teema, millise häälega räägib seadme tehismõistus. Ma ei tea – võib-olla on täna tõesti veel inimesi, kelle jaoks on põnev ja naljakas valida GPS-i jutustaja häält ja aktsenti – mees või naine, inglise keeles on veel võimalik valida mitmeid erinevaid tämbreid, tänitab, ei tänita jne. Võib-olla on tõesti lõbus nöökida Sirit või Cortanat või Alexat tobedate küsimuste ja ettepanekutega, aga paraku pole see ulme. Peategelane peaks justkui olema täiskasvanud inimene, kuid käitub nagu viieteistaastane. (Kas siit kumab läbi autori enda vähene elukogemus…?) Ma muidugi ei välista, et siin ongi püütud kujutleda mingit sorti sotsiaalse puudega tegelast, kuid sel juhul jäi see mul tekstis märkamata...

Asjaolu, et revolutsioonilist tehnoloogiat minnaksegi kasutama omakasupüüdlikel eesmärkidel ja püütakse lahendada enese elus minevikus untsu läinud asju, on täiesti inimlik valik. Sootuks omaette teema on, mis on need valikud, mida üritatakse korrigeerida ja milliseid muudatusi (olgu positiivseid või tagasilööke) sellest johtub. Jutu suurimaks puuduseks ongi mu meelest võimaluse kasutamata jätmine arutleda niivõrd igavikulistel teemal nagu „ükskord elatud elu“ ja „kasutatud aega ei saa tagasi“ ja „valikutel on tagajärjed“ ja „kuidas minevikuga mässamine võib anda suuremaid või vähemaid üllatusi“. Selle asemel on, nagu pealkirjast tagantjärgi võib välja lugeda, oluliseks hoopis see, missuguse häälega ja mida nimelt ajamasin räägib.

Üllatusi on selles jutus sissejuhatuse järel kahetsusväärselt vähe.

* * *

Kokkuvõte siis … Kaks algusest lõpuni vormistatud juttu. Ei olnud vaevaline lugemine, läks täitsa hästi. Minu isiklik veendumus on, et mõlemad jutud saanuks olla põhjalikumalt välja kirjutatuna paremad. Ei ole ilmtingimata vaja mahtu kokku suruda ja karta, et lugu läheb ajakirja jaoks (ja netist lugemiseks) liialt pikaks. Ma muidugi olengi pika jutu inimene. Mis teha.

Reaktor märtsikuu jutud (Tõnis Hallaste)

Kas teate, mis eriline sündmus oli 31. märtsil? Jutuvõistluse tähtaeg! Nii palju ängi, lootust ja lootusetust, mis kõik kontsentreerusid ühesse kalendripäeva. Kui ma oleks mingi tunde- või energiavampiir või tume jumal, kes toituks teiste inimeste kirgedest, ihadest ja lootustest, oh, oleks mul siis alles… oleks mul siis alles... oh, ei. See juhtus jälle. Ma tundsin seda taas. Ma tundsin seda ka eelmisel kuul. Ma hakkasin kirjutama, aga see, mida ma kirjutasin, polnud see, mida ma tegelikkuses kuulen ja tegelikkuses tajun. See polnud mina. Tähendab, muidugi kirjutasid minu sõrmed, oli ka minu enda mõtteist läbi tulvav sõnade vool. Kuid see polnud… päris.

Näed, jälle. Kolmikpunktid, mida ei kõnele mitte mina, ei kõnele mu enese olemus, vaid mingi automaat, halva harjumuse kuiv enesekordus. Minus pääseb võidule tuim robot. See võib näida jaburana, aga… mul on tunne, et ma olen filosoofiline zombi.

Tähendab, ma ju ise ka saan aru, et see... einoh, et see on pealtnäha võimatu. Ma ju tajun, et minu sees toimuvad mingised protsessid ja et ma olen pealtnäha tõeline. Ja ometi… Ometi tundun ma endale otsekui millegi koopia. A copy of a copy of a copy. (See oli muide “Fight Clubist”.)

Ülikoolis käimise ajal tutvusin filosoofilise zombi mõistega. Arusaamaga, et inimesed ei ole päris - et nad on vaid õõnes olendid. Et neil pole sisemuses mitte midagi. Ja mind on alati häirinud mõte, et seda on esitatud nagu mingit teoreetilist hüpoteesi. Nagu mingit mõtteeksperimenti või mingit võimatust. Selmet näha selles olemise kirjeldust.

Ah, mis ma siin ikka omaette heietan ja monoloogitsen. Mõtlen selle parem dialoogiks. Kirjutame selle ümber dialoogiks. Või noh, ei, ütleme, et oligi mingi vestlus kohvikus. Teile pole tähtis, kas tegelt oligi sellist vestlust või mitte, aga esitan dialoogina, sest muidu on ju info dump ja see olevat halb. Ma ei taju seda intuitiivselt, ma olen hoopis lugenud selle kohta.

Ütleme, et keegi tuli ja… ei, tähendab, mu vestluskaaslane ütles: “Tead sa, mis ma lugesin? Ma lugesin teooriat, et sinul üksi on hing ja et kellelgi teisel pole. Et kõik vaid käituvad, nagu neil oleks hing, aga tegelt on nad vaid võltsingud.”

Mispeale ma ütlesin: “Minul on hing?” Mida ta võttis niimoodi, nagu ma oleks tema lauset, et “sinul üksi on hing”, võtnud kuidagi isiklikult, mistõttu ta ütles: “Ei, lollakas, ma mõtlen, et noh, minul üksi on hing. Ja mitte kellelgi teisel. Et kõik teised ainult teevad, nagu neil oleks hing. Räägivad, nagu neil oleks hing. Aga neil tegelikult pole.”

Ja kui ta rääkis seda, tabasin ennast mõttelt - ma polegi kunagi arvanud, et mul on hing.

Mul on keha, mul on isudest ja kihkudest ja instinktidest johtuvad sisemised protsessid. Mul on mingi hulk raamatuid, mida ma loen, ja hulk filme, mida vaatan, ja loomulikult muusika - need annavad mulle vahendid, millega käituda, nagu mul oleks hing. Ma isegi tajun naudingut – mulle ju tegelikult meeldib neid asju tarbida, aga see on vaid emotsioon, see pole ju märk kõrgemast teadvuslikust tegevusest. Olen selline filosoofilise zombi, mille keha tajub valu ja aju tajub naudingut, mingil puhtfüüsilisel ja pinnapealsel kujul, aga neid sügavamaid asju… Mul neid süvakihte… lihtsalt ei ole. Ma võin ju teha päris teravaid tähelepanekuid, kuni saan toetuda oma mujalt kokku korjatud teadmistele, aga midagi tõelist omapoolselt luua, midagi tõeliselt enesele omast maailmasse suunata, seda ma... ei, olen pigem peegel kui sügava põhjaga vaga vesi. Jah, minus ilmselt puudub hing.

Aga kuna ma peegeldades tunnen, et olen kuidagi tõelisem - lõppeb korrakski tuim ja robotlik harjumuspärasus… kas ma laenan teistelt nende hinge, kui ma nende juttudest kirjutan? -, siis liigume korraks esimese Reaktori-teksti juurde.

Maarja Kruusmetsa tekst “Ninakas ajamasin”.

See jutustab loo Mathiasest, kes sai ajamasina prototüübi ja otsustab oma elu halvima(d) otsuse(d) ümber teha. Lähenen loole jupphaaval, muljetades jooksvalt...

Algul läheb ta kaugesse lapsepõlve, kus püüab endale auku pähe rääkida, et kuule, poiss, ära mingi hinna eest mine sinna uude kooli (kus sind hakatakse narrima ja kiusama). Ent see läheb vett vedama – ja kuskilt ajukäärdude vahelt tulevad pinnale mälestuskillud mingist kesköisest kohtumisest veidra võõraga. Seega näib ajamasin sulavat oma muutusi olemasolevasse tegelikkusesse (a la “juhuslik püssilask lapsepõlves, mida ma ära hoidma läksin, tuli mu enda kaasavõetud püstolist” vms – vt „12 ahvi” või „Harry Potter ja Hermione ajamasin, mida hiljem enam ei kasutata”).

Siis läheb ta noorpõlve, kus otsib kaubanduskeskusest üles oma teismelise mina ja ütleb, et lõpetagu muusikaõpingud ja keskendugu kvantfüüsikale (milline multitalent, et ta võib vabalt valida sedavõrd kaugele hargnevate karjääriväljavaadete vahel!). Teismeline “mina” saadab ta seenele, ta tuleb olevikku tagasi ja näeb, et krt, ikka veel isa toetuse abil toime tulev elukutseline muusik.

Kolmas katse - minna õhtusse, kus ta Viktoriaga kihlus, ja öelda talle, et see naine tuleb viivitamatult maha jätta, sest sellest suhtest ei saa asja. Noh, sellestki plaanist ei saa lõpuks asja. Kõigele tipuks põrkab ta kokku ettekandjaga nõnda, et too ei kohtu oma elu armastusega, et kord sünnitada Eesti tulevase presidenti. Noh, mis siis ikka - praeguse seisuga on tekst nii sundimatu ja hooletu, et möödaminnes põhjustatud geopoliitilised šokid mõjuvad lihtsalt totaka ääremärkusena.

Tagasi jõudnud, ütleb aparaat talle, et nagu ikka, kasutusjuhend jäi lugemata - Mathias polekski saanud ühtki muutust sooritada, sest see… eh, aga seda loete te juba tekstist endast! Ma ei spoili ridagi!

Aparaadi tehisintellekt ja katsed esitada mitut erinevat dialoogikaaslast (sest seadetes sai valida nelja variandi vahel - vana kooli ülemteener, parim semu, hoolitsev poiss-sõber ja näägutav naine - ja peategelane vahetas sätteid pärast iga retke) aitas ehk autorit selle osas, et dialoog oleks mitmekesisem ja endal huvitavam kirjutada, aga vägisi tuleb peale tunne, et need seaded võinuks olla kolme-nelja skaalana, millel eri parameetrid - tehisintellekti kujuteldav sugu, kujuteldav vanus, kujuteldav ärrituvus, abivalmidus, empaatiavõime jne. Peategelane saanuks tüdinult kruttida neid seadeid ja nentida, et nüüd keeras omale näägutava naise vms. Samas... mine tea, võib-olla on paar-kolm selget iseloomutüüpi kasutajasõbralikumad.

Ma ei tea, mulle ei meeldinud see tekst kuigivõrd. Ajamasinalood nõuavad päris peent kalkuleerimist ja komponeerimist, et need võiks ka ehtsaina mõjuda. See ilmutas aga käsitöö märke. Klišeelisust. Mingis mõttes jutustamine kulges ju kenasti, ses mõttes et autor ei komistanud info edastamisel erilistesse väljenduslikesse kohmakustesse (olen ikka päris palju kehvemini voolavat teksti lugenud ja tahtsin öelda, et see on vähemalt ühe jutiga äraloetav). Ehk siis - ma ei anna sellele lootusetut hinnangut. Lihtsalt oli üsna tüütu jutt. Autorit ei huvitanud see tekst rohkem kui näpuharjutuse võrra, miks peaks see huvitama mind lugejana?

Filosoofilisest zombindusest - ma nägin mingeid märke sellest eelmisel kuul, kui ma kirjutasin sellest, kuidas mu naine tuli kööki ja ütles mulle midagi. Kui farfadet käis, mäletate. Ma ei kirjutanud sõna-sõnalt ümber meie vestlust - kirjutasin oma aimust me vestlusest, oma üldist muljet. Ja kirjutades tundus elu loogiline (kas on sellist sõna? Kõlab õigesti… mitte siis “eluloogikast” rääkides, vaid lihtsalt, oli elu loogiline), et ta ütlekski kööki tulles: “Tere, kallis!”

“Tere, kallis!”

Kirjutasingi nii ja see kõlas õigesti minu sõrmede all. Nii öeldakse ju. Mu automaat luges selle kohe aktsepteeritavaks, isegi veateadet ei andnud (teate küll, sisemist toimetajalikku veateadet). Alles pärast taipasin, et tegelikus elus ei ütle ma kunagi: “Kallis.” Mitte kunagi. Ma ütlen: “Hei, sina.” Või: “Tšau.” Mis see oli minus, mis ütles, et “Tere, kallis,” võiks olla otsekui päris? See oli automaatkäik. Midagi robotlikku minus. Mingi programmeeritus. Mis minu arust otsapidi ka viitab tegeliku hinge puudumisele, kõigile teistele olemusliku tegeliku hinge olematusele. Otsekui oleksingi midagi roboti taolist.

Ei, ma ei koosne poltidest ega mutritest. Aga kas teadsite, et ka Capeki “RURi” robotid polnud mehaanilised? Nad olid teistmoodi aretatud inimolendid - mitteimetajalikud inimesed. Ja neil oli hing. Capeki eesmärk oli näidata, et hing võib tärgata või tekkida või õide puhkeda ka väljaspool tavapäraseid eluloomeprotsesse. Ent mul on tunne, et võib juhtuda ka vastupidine - tavapärase eluloomeprotsessi tulemusena võib ilmale tulla täiesti hingetu, instinktidepõhine entiteet. Selline, kes pealtnäha tegeleb vaimutoimingutega, ent on tegelikult ilma hingeta.

Peegeldame jälle… Otsime hingekandjaid, otsime neid jumaliku allika suudmeid, kuhu on valatud oma kõrgemat hinge. Peegeldame neid - tunneme, et oleme korrakski olemas. Laenan Su hinge, Mannu…

Manfred Kalmsten “Lohe neelas päikese”

Helk on üksi - pärast tema vanemate näljasurma pole jäänud teisi inimseid (loodan, et ma ta sõna õigesti käänasin), tal on vaid tema kirves, hütilobudik, madal kiviaed… Ta hakkas oma jahikäikudel aina enam Susiuru poole minema, ehkki ta isa oli lugenud sõnad peale, et nende “hiidkõrgete auguliste kivisammaste” juurde pole neil asja - seal ootab ainult surm. Ent Helk otsustab sinna siiski minna… Ühesõnaga, ood maskuliinsele kangelasearmastusele, mida võiski autorist oodata.

Kui aga välja jätta maskuliinne kangelasearmastus (mis on kindlasti ta lemmik sõnapaar... aga miks ei peakski olema, kõlab ju hästi - maskuliinne kangelasearmastus, maskuliinne kangelasearmastus… Nagu elutahet teritav värsirida, terve elusaatus kahes sõnas!), siis seda teksti on kirjutatud hoolega. On olukorra maalimise ambitsiooni, on kirjeldamistalenti, toimivad laused toimivate lausete järel, samas pole kusagil edevat katset iluleda. Kui ma kirjutaks BAASi, piirdukski lihtsalt nelja punktiga viiest ja lakoonilise arvustusega: “Ei, kirjutada Kalmsten oskab,” ja ei midagi enamat.

Jätkan ent sellega, miks neli ja mitte viis (sest minu praegune viietärnilisus pole vaid “ükski tekst pole täiuslik”-hoiak ega “ma hoian viit tärni oma lemmiktekstile!”-lähenemine, vaid johtub mu omapoolsetest nurinatest).

Mõjub suht-koht koopaelaniku loona - lugedes mõjus tekst loona viimase neandertaallase seiklustest. Baasinstinktidele taandumine, lootusetus, kannibalid ja vägistajad. Miskipärast on postapo-oludes nii tugevalt sees totaalne lootusetus. Tegutsevad viimased väljasurevad ellujääjad, kes otsustavad muuta eksistentsi põrguks. Ainult et lootus või lootusetus võiks ju olla individuaalne - progressiusk ei tarvitse olla sotsiaal-ajalooline kokkulepe või kommunistlik idee vms, mis sellele toetuva ühiskonna hääbudes samuti kokku variseb. Progressiusk või midagi selletaolist on ju pigem iga inimese enese sisemine impulss, mis aitab elu edasi viia. Tung oma elujärge parandada, noh. Post-apokalüpsised võiks olla tiined utoopilisest potentsiaalist – ainus järelejäänud tee on ju paremuse poole. Aga see on žanrile omane emotsionaalne hoiak, mida ma ei heida ette Kalmstenile - õieti ei tarvitse selles näha kriitikat tema tekstile. Või kui, siis ainult selle võrra, et sellist postapot, mis oma eetiliste hoiakute poolest taasesitab madmaxilikku maailma, pole mul endal tore lugeda. (Võeh, ilmselt on “tore” jumala vale sõna selle kirjeldamiseks, mida lugeja võiks üldse tahta saada sellisest kirjandusest…)

Jätkan kriitilisemaga - häälikumuutused on veits ebaloomulikud. Peategelane räägib kohati veidralt, kasutab ootamatuid sõnu, mis tähendab, et maailma muutus on tabanud ka keelekasutust. Murrete jäljendamine või ka lihtsalt jälgimine keeleloogikat silmas pidades võib tunduda laisk, aga selles on keele loomulikkus ehedaimal moel sees. “Inimest” asendada sõnaga “inimsit”, “ahju” asemel “aahi”, teised näited pole käepärast - need pole ju päris loomulikud keelemoonutused. Ja samas - nende moonutuste olemasolu on teretulnud. Nende tõttu ma ei tea, kas khõkhõhvatid on uus liik või päris tundmatuseni muutunud tuttav sõna. Autor võinuks ehk julgemgi olla keelemuutuste määra suhtes - praegu on ca 3-4 korduvat sõna terve teksti peale, peaaegu et mõjub näpuka või toimetaja apsuna (eriti kui kuskil teksti lõpu poole on “methall” ka ilma h-ta).

Natuke teksti lõpust või sisust kah ehk siit algavad spoilerid (muidu on mul spoileritest suht savi, aga te, FB-raiped, sõimasite kõige kiiremini reageerivaid Reaktori muljetajaid nurjatud spoilijateks, nii et tundus sündsam ikkagi hoiatada) - mulle jäi lõpu päikesetõus veidi ebaselgeks. Üldse see lohe päikeseneelamine. Kas sain õigesti aru, et see tähendas tuumatalve? Millele viitas siis lõpus olnud päikesetõus? Muidu oli ju tegemist väikese looga mehest, kes juhuse tahtel satub üht naist päästma kannibalide käest (mõjudes ausalt öeldes conanlikult - siinse muljetuse alguse poole püüdsin küll irriteerida „maskuliinse kangelaskultuse” sõnapaariga, aga Helk ikka nottis neid iseloomutuid halle pahalasi ridamisi), kuidas päike seepeale kerkima peaks?

Spoilerid jätkuvad: välja arvatud muidugi juhul, kui päikesetõusu-lõpp oli mõeldud üksnes viimase meeleoluna, suhteliselt metafoorse lõpuvirvendusena loos, mille peaaegu-et-jutustajategelane on pealegi suremas. Mispuhul on tegemist üksnes minupoolse väärade ootuste ja asjassepuutumatute eelduste kujundamise veaga.

Issand, te ei saa aru, kuidas iga mu kirjutatud sõna on võitlus automatiseerumise vastu. Isegi eelmise lause esimene sõna, see “issand” - ma ei räägi ju nii, ma ei ütle niimoodi kunagi, see on mingi libahääl, mis tuleb mu kõrvu ja kaotab tegelikkust. See ongi viimane märk sellest, et pole hinge, mis tõeliselt orienteeriks mind kirjutama tegelikkuse järgi - on vaid mingi seniloetu ja senikirjutatu põhjal tekkinud kõla- või mõttemustrid, mis ei peegelda tegelikkust. Iga siin kirjutatud sõna on pingutatud katse kajastada tegelikkust, ent ainus, mis jääb, on mingi kahvatu vari. A copy of a copy of a copy.

Ei, siin ei ole pääsu – peab ikka minema perearsti juurde.

Kui sinna jõudsin, ohkas ta ja küsis, mis siis nüüd mureks. Ta ütles seda nii, nagu ma oleks seal varem käinud.

Ma küsisin, millest ta räägib.

“Te ju käisite septembris mingi liblikamurega.”

Aa, oli tõesti midagi sellist. Einoh, las ta olla.

Kurtsin talle muret. Et mida aeg edasi, seda vähem on mul tunnet, et mul on midagi… noh, et mul puudub sisemine impulss ja et mul on vaid välised tõmbajad ja tõukajad ning et ainsad sisemised sundijad on nälg, janu ja mõned teised kehalised instinktid.

“Aa, nii et te arvate, et olete filosoofiline zombi?”

Olin nõus.

“Kas teie peres on ka teisi olnud, kes on ilmutanud hingetust?”

Mis tegelikult ei pannud kuigivõrd nõustuma. Vahel on peresiseselt juttu olnud sellest, et äkki on mingi tubli annus autismispektrit meis kõigis, isapoolset liini pidi on ka südamehaigust, aga filosoofilisi zombisid ma ei tea, et mu peres oleks.

Arst korraks ohkas ja tahtis parandada mu ütlust. “Autism ei puutu küll asjasse, nende seas on filosoofiliste zombide protsent enam-vähem sama suur kui kogurahvastikus, nii et seal mingit seost ei ole. Olgu, peale vaadates näen ka, et mingeid esialgseid märke te ju ilmutate, aga kindlalt ei saa midagi öelda, kuni me pole teinud testi.”

Ta võttis sahtlist, kusagilt altpoolt (ilmselt vähem avatav sahtel - aga siiski mitte ka ruumi kõige tagumine sahtel). Ta ulatas mulle väikese vaakumpakendatud katseklaasi, mis oli pooleldi täidetud mingi vedelikuga ja viipas käega mu selja taha, öeldes: “Nii, WC ja pornograafilised ajakirjad on sealpool. Kui valmis saate, sulgege katseklaas koheselt, ärge hakake klaasi või korki enne puhtaks pühkima - nii võib tekkida kontaminatsioon ja siis peate uuesti katsetama, teine katse võtaks väga palju aega.”

Ma natuke üllatusin - kas ma tõesti pidin…

Ta kehitas õlgu: “Kõik patsiendid vaatavad seepeale imeliku pilguga, aga mis ma teha saan - mina ei ole seda testi välja mõelnud, mina ei ole seda tehnoloogiat välja töötanud. Kui te siiski kahtlete, siis võite ka tagasi anda.”

Ma olin korraks kahevahel – aga läksin siiski WC-sse. Ise jõudsin veel mõelda, et äkki see kõik on rumal minust… Tjah, võib-olla ma lasen tõesti enda tegutsemist või mõtlemist nii-öelda automaatseks, aga seda teevad ju teisedki. Äkki see polegi märk filosoofiliseks zombiks olemisest - äkki mul on lihtsalt mõttelaiskus või muud säärast… Ja iseenesest, mis seal niiväga vahet olekski? Ei pea ju diagnoosiga saama märki külge...

Sellegipoolest, ma lõpetasin oma… toimingud… ja tõin katseklaasi perearstile. Ta heitis pilgu klaasi peale, siis vaatas minu poole ja raputas pead pettunult. “Nagu näed, klaasis olnud vedelik tõmbus siniseks.”

Mida see siis tähendas?

“Sa tõepoolest oled filosoofiline zombi.”

Läbi lekib maskuliinne kangelasearmastus.

Ma võin ju teha päris teravaid tähelepanekuid, kuni mul on parasjagu piisavalt palju “aktiivseid” teemasid. Umbes nagu… kui mulle on antud helistik, oskaks ma tuttavat laulu laulda, nõnda ka sellega, et kuni minusse on laetud mingi hulk teemasid, oskan nende piires mingeid seoseid leida. Ent sealt välja ei suuda ma minna. Kuhugile sügavamale. Mul neid süvakihte… lihtsalt ei ole. Olen pigem peegel kui sügava põhjaga vaga vesi.

Jutt: Onyx ajab asjad korda (Maarja Kruusmets)

“Oh, lõpuks ometi üks mõistlik naisterahvas!” Carolina oli ajamasinat peos hoidnud vaid viis minutit, enne kui too esimest korda oma hääle kuuldavale tõi, valides üllatavalt just selle lause.

Naine keerutas eset mõtlikult oma peos, otsides kõlarit, kust hääl kostnud oli. Varsti leidiski ta selle nutikella meenutava seadme ülemiselt äärelt.

“Mis sa sellega mõtled, et “lõpuks ometi,” uuris ta. “Kas tänapäeval tervitusest ei alustatagi?”

Masin lasi kuuldavale pisut tüdinud ohke. “Ja-jah. Tere, mina olen Onyx 2.0, sinu uue ajamasina TI. Kas nii kõlbab või?”

Carolina noogutas automaatselt, enne kui mõistis, et suhtluspartner teda ei näe. “See on tõesti palju parem. Nii et mida sa siis oma avalausega silmas pidasid?”

Seadme hääl kostus keskealise naisterahva omana ning tundus pärast pisukest harjumist üsnagi meeldiv. “Vabandust, ma olen lihtsalt juba üsna mitme põmmpeaga kokku puutunud - ajarännureegleid nad ei loe, vaid tormavad kohe mööda ajajoont oma unistusi ellu viima, pärast imestavad, miks kõik nihu läheb. Sina olid esimene, kes korralikult kasutusjuhendit luges.”

“Aga ma ju ostsin su uhiuuena, kuidas oled sa saanud teistega rändamas käia?”

“Pole tarvis seda pisiasja tähele panna,” selgitas Onyx, “seadmena jah olen täiesti uus, kuid operatsioonisüsteem on meil üks ning kõik me hoiame omavahel ühendust. Hetk peale sisse lülitamist sain ma info kõikide juba tehtud ajareiside ning nende tulemuste kohta. Kuidas muidu saaksime järge pidada, mis maailmas tänu meile sünnib?”

Carolina vaikis hetke mõtlikult ja küsis siis: “Sa ütlesid, et teiste reisid on vussi läinud. Kas nad on korda saatnud midagi niisugust, mis meid kõiki mõjutama hakkab?”

“No mingit otsest silmapiiril ähvardavat katastroofi just tulemas ei ole, kui sa seda mõtled. Pole see ajas rändamine muidu nii hull midagi, et üks inimene väga suurt pahandust korda jõuaks saata, tead ju isegi seda liblika tiivalööki ja muud jura.” TI hääles oli kosta teatud annust põlgust. “Aga ühel tohmanil õnnestus Eesti roosiline tulevik küll pisut kaugemasse tulevikku lükata, kui tema iseka käitumise tulemusena tulevase presidendi vanemad omavahel kokku ei saanud.”

“Oh jah,” oskas Carolina vaid selle peale kosta. “Ma ise plaanisin sind ostes ka üht-teist, aga ajarännureeglites oli kirjas, et ma ei saagi omaenda minevikku muuta. Nüüd ei tea ma üldse, mida sinuga peale hakata. Mõni teine ehk läheks vaataks homsed lotonumbrid ära ja kiirustaks piletit ostma, aga mul pole pettusteks isu.”

“Tubli tüdruk!” kiitis Onyx. “Kui sa tõesti ei tea, mida sa peale hakata tahaksid, siis mul on sinu jaoks paar mõtet. Mis oleks, kui töötaksime üheskoos ja püüaksime kogu selle sündimata jäänud presidendi loo korda ajada? Tegelikult oligi minu loojate unistus see, et inimesed hakkavad ajas rännates teiste elu paremaks muutma, kuid ilmselgelt olid nad liiga sinisilmsed, sest oma nahk on ihule ikka lähemal.”

“Kas sa mõtled, et me oleksime natuke nagu ajapolitsei?” Carolina sattus õhinasse. “See kõlab täiega ägedalt.”

“No kui sa sellest niimoodi mõelda tahad, siis miks ka mitte.” Onyxi hääl muutus naise elevust märgates reipamaks.

“Aga räägi mulle täpsemalt, mis juhtus, siis saame ehk koos välja mõelda, kuidas asja parandada,” palus Carolina.

TI köhatas hääle puhtaks. “No ega seal midagi keerulist polnudki. Kui mina oleksin asja juhtinud, poleks seda kunagi juhtunudki, aga too ajarändur arvas, et minu teised režiimid on toredamad kaaslased kui see praegune. No eks need nunnutasid teda jah, selmet otse põrutada, et hull mees, mis sa nende asjadega jändad. Ja asi pööras täiega rappa siis, kui ta läks 2072. aasta vana-aastaõhtusse Olümpia hotelli restorani. Seal töötas üks kena tütarlaps ettekandjana. Tema vahetus oli just lõppemas ning ta pidi kiirustama bussi peale, kus ta pidi kohtuma oma elu armastuse ja Eesti tulevase presidendi isaga. Aga siis, saad aru, ajas see meie ajarändurist jobukakk neiu särgile kohvi ja kooki peale ja nii pidi tüdruk enne bussile jooksmist veel uue särgi otsima ning jäi bussist maha. Ja põmm - Eesti tulevik oligi mokas!”

“Kas sa tead ka, kellega ta kohtuma pidi?”

“Muidugi.” Onyxi hääl oli rahulolev. “Ära sa mõtlegi, et minu eest midagi varjule jääks!”

Carolina hakkas tasapisi mõistma, mis võis äpardunud noormehe panna kohe alguses oma seadmele teist režiimi valima. Võib-olla poleks paha mõte samuti Onyxi ülejäänud iseloomudega tutvuda.

“On sul mõni hea mõte, kuidas seda jama korda ajada?” päris ta, olles juba kindel, et teisel on plaan ammu valmis sepitsetud.

“Ma mõtlesin, et sa ei küsigi!” kostis TI ning jätkas tuntava õhinaga. “Ma ei usu, et peaksime minema hotelli asju veelgi segasemaks ajama. Ma arvan, et võiksime minna hoopis tolle noormehe juurde ja põhjustada olukorra, et ka tema bussist maha jääb ning järgmisega läheb. Talle ei juhtu sellest suurt tüli.”

“No minugi poolest, tundub mõistlik,” vastas Carolina ettevaatlikult. “Kuule, ma tutvuksin hea meelega ka sinu teiste režiimidega, et näha, kas kõik on sama huvitavad kui sina.”

“Nalja teed või? Ükski neist pole nii hea kui mina. Sa ei suuda ettegi kujutada, kui ülimalt nõme on pidevalt sellise lõhestunud isiksusena ringi käia, aga mis ma enam teha saan!” Onyxi toonist kostis üheaegselt nii nördimust, pettumust kui kibedust oma loojate suhtes. “No ega ma sind keelata saa, eks proovi siis järele. Küll sa juba aru saad, et mina olen parim.” Ta jäi solvunult vait ning ignoreeris naise hüvastijättu.

Carolina soris pisut ajamasina menüüs, kuni leidiski valikud: vanakooli ülemteener, parim semu, hoolitsev poiss-sõber, näägutav naine. Talle oli ilmselge, kes temaga enne vestelnud oli. Pisut mõelnud, valis ta poiss-sõbra režiimi. Ta polnud ammu kellegagi püsisuhtes olnud ning arvas, et pisut hoolitsevat tähelepanu kuluks ära küll.

“Oh, tere kaunitar!” kõlas hetke pärast toas mahe mehehääl. “Kedagi nii hunnitut pole ma oma elus veel näinudki!”

Naise nägu tõmbus kergelt roosakaks. “Ah, ära lora, sul pole ju silmi, sa ei saagi midagi näha!”

“Aga ma vaatan oma südamega!” õhkas Onyx. See oli veel jaburam väide kui eelmine, aga Carolina otsustas sellele mitte reageerida. Paratamatult oli selliseid sõnu hea kuulda. Ometi tahtis ta asja juurde asuda.

“Sa ikka mäletad, et me otsustasime ennist, et läheme klaarime kogu selle jama sündimata jäänud presidendiga ära?” uuris naine end juba toolilt püsti ajades.

“Muidugi mäletan,” lausus Onyx aeglaselt ning muutis siis tooni meelitavaks, “aga mis oleks, kui käiksime enne veel korra magamistoas? Meil pole ju tegelikult mitte kuhugi kiiret…”

“Miks magamistoas, mu riidekapp on ju esikus?” vastas Carolina imestunult. “Sa ütlesid, et läheme vana-aastaõhtusse, eks?” Ta hakkas oma talveriiete hulgas tuhlama, kuni leidis villase kleidi, paksud sukkpüksid, kõrge säärega talvesaapad ja sulemantli. Ta tõmbas need kiiruga selga, surus pähe hiiglasliku tutiga mütsi, tõmbas kätte käpikud ja ütles riiulilt käekotti haarates reipalt: “Läksime! Teeme ruttu, enne kui mul higi voolama hakkab.”

“No läksime, läksime,” sõnas Onyx, solvumisnoot hääles. “Ma hoiatan aga, et see võib pisut ebameeldiv olla.”

“Mismoodi ebam…” Carolina hääl vaibus, kui ta tundis kummalist sikutamist. Ta pani korraks silmad kinni ning kui ta need uuesti avas, puhus talle näkku lõikavkülm tuul, mis tõi endaga kaasa üksikuid lumehelbeid. Enda kõrval märkas ta bussipeatuse katusealust ning astus kiiresti selle varju, püüdes ise alla suruda äkitselt rünnanud iiveldust. Mõne hetke pärast hakkas südamepööritus vaibuma ning Carolina vaatas huvitatult ringi.

Ta leidis end Estonia teatri vastast bussipeatusest. Mõned asjad jäävad vist alati samaks, mõtles ta pimedas kaunilt valgustatud hoonet silmitsedes. Tänaval sibas palju inimesi, mõnel uljal noorel hõlmad eest lahti, enamikel aga soojad mantlid üll ning talvemütsid peas. Peatuses oli üpris vähe rahvast, nii oli ta piisavalt julge, et käsi suu juurde tõsta ja sosistada:

“Mida me nüüd teeme?”

“Ootame,” sosistas Onyx vastu. “Paar minutit on aega, siis peaks Robert välja ilmuma. Hoia silmad lahti. Ta kannab tumesinist Helly Hanseni jopet, musti teksasid ja vanamoodsat läkiläkit, vanaisa pärandust.”

“Kust sa tead?” imestas Carolina.

“Ma olen nende esimese kohtumise lugu kuulnud algses ajajoones,” vastas TI nagu oleks see enesestmõistetav.

Naine pidas hoolega tänava mõlemat poolt silmas, külm tasapisi ka tema paksudest riietest läbi imbumas. Õige varsti nägi ta lähenemas Onyxi kirjeldusele vastavat noormeest.

“Ta on ju täitsa kenake,” pobises ta rohkem iseendale, kuid seadme tundlik mikker püüdis need sõnad kinni ning selles peituv hoolitsev poiss-sõber läks ähmi täis.

“Mis kenake? Halloo, ma olen ju siinsamas! Pealegi,” lisas ta väikese põlgusega, “on tal sissekasvanud varbaküüned!”

“Ja kust sina seda nii täpselt tead?” uuris naine pilguga noormeest jälgides. Robert oli Carolinast sellel hetkel veel vaid mõne meetri kaugusel. Alles siis taipas naine, et polnud edaspidises plaanis TI-ga kokku leppinud.

„Ah, unusta ära! Ta on kohe siin,” sosistas ta meeleheitlikult. „Mida ma nüüd teen?”

„Nüüd pole enam aega jutustada,” vuristas TI. “Improviseeri!”

Polnud sest tobedast peikast tõesti kasu midagi, oleks ikka pidanud selle arukama naisterahvaga leppima, käis Carolina peast läbi, kui ta palavikuliselt mingitki ideed kinni püüda üritas. Lambike läks põlema just sel hetkel, kui Robert tema kõrvale varjualusesse astus, nii et koos sisimas tõusva kergendustundega kerkis naise näole ka naeratus. Ta piidles ettevaatlikult enda kõrval seisvat noormeest. Läkiläki oli vanamoodne ning tundus pisut kohatu, kuid selle alt piilusid välja tumedad, kuklalt lokki tõmbuvad kiharad. Ninajoon oli sirge, lõug just parajalt etteulatuv, et näidata kindlat iseloomu.

Mees oleks justkui tundnud, et naine teda jälgib, ning vilksas korra tema poole vaadata. Carolina kõhust käis tuline jutt läbi - tema pilk kohtas paari kõige kauneimad sügavsiniseid silmi, mida ta elus näinud oli. Ta naeratas kohmetult ja keeras pea kiiresti kõrvale, märgates veel noormehe ühte suunurka kergitavat muiet ning lõbustatud tulukest tema silmis.

Carolina hingas sügavalt, et rahustada oma pekslevat südant. Pidi see Robert nii kohutavalt kena välja nägema! Keskendu, ega sa enam mõni teismeline plikatirts pole! hurjutas ta end. Mõne hetke pärast suutiski ta juba rahulikumalt hingata. Ta oli tulnud siia tööd tegema ning oma eesmärgi soovis ta ka saavutada.

Kuigi naine enam noormehe poole otsest pilku heita ei julgenud, oli ta teadlik igast tema liigutusest. Üks-kaks bussi tuli ja läks, kuid Robert seisis paigal. Lõpuks paistis eemalt buss number 23 ning mees astus katuse alt välja sõidutee poole. Nüüd oli Carolina hetk! Tema süda lisas jälle tempot, kui temagi sammu tegi, sihtides täpselt jäätunud laiku kõnniteel.

Teekond maani oli lühike. Õnneks leevendas pehme sulemantel pisut kokkupõrget. Sellest hoolimata lasi naine kuuldavale täiesti ehtsa valuhüüatuse. Tema poole seljaga olnud Robert vaatas tagasi. Nähes Carolinat õnnetult maas istuvat, vilksas üle tema näo kõhklusevari. Siiski jätkas ta oma teekonda ja astus bussi. Uksed sulgusid tema järel.

Carolina konutas maas nagu hunnik õnnetust. Tema silmadesse tõusid pettumuspisarad. Kuidas sai tema imehea plaan niimoodi vett vedama minna? Mida ta siis nüüd peale peaks hakkama? Ta tõstis oma pilgu peatusest liikuma hakkavale bussile. Sealt jälgis teda kaks mõtlikku sinisilma. Hetk hiljem Robert pöördus, koputas vastu juhikabiini ning kiirendama sättinud bussijuht võttis hoopis hoo maha ning avas esiukse, et noormees saaks välja astuda.

Paari sammuga oli ta Carolina kõrval. “Kas te vajate abi?” küsis ta. Tema hääl oli üllatavalt madal ja pehme.

Naine raputas pead ja üritas tõusta, kuid järgmisel hetkel käis üle tema näo valugrimass. “Ma vist väänasin hüppeliigese välja,” ütles ta, kui uuesti lahkuma hakkava bussi uksed sulgusid.

“Lubage, ma aitan teid siia istuma ja kutsun teile abi.” Ta haaras õrnalt Carolina käe alt kinni, aitas ta püsti ning talutas ta varjualuse pingile istuma.

“Ei-ei, küll ma saan hakkama,” sõnas naine, “ega see mul esimene kord ole. Ma kipungi aeg-ajalt pisut kohmakas olema. Ma kutsun endale ise auto järele. Minu pärast jäite nüüd oma bussist maha.”

“Ah, pole sest midagi, ega mul otsest kiiret kuhugi ole,” ütles noormees ja istus ka ise Carolina kõrvale. “Äkki peaksite erakorralisse minema? Teevad röntgeni ja vaatavad, ega midagi katki pole.”

Roberti hoolitsus soojendas naise südant, nii et külma pitsitust enam tundagi polnud. Tema südant täitis kogu selle etenduse pärast süütunne, hoolimata teadmisest, et kõik see oli väga olulise eesmärgi nimel.

“Pole vaja, lähen lihtsalt koju ja panen külma peale. Kui hommikuks parem pole, siis lähen arstile. Täna öösel on neil aastavahetuse tõttu nagunii käed-jalad tööd täis.” Ta avas käekoti, et sealt telefon võtta. Siis taipas ta, kui uudne ja erinev tema seade siin paarkümmend aastat tagasi paistaks. Soovimata liigsetele küsimustele vastata, tegi ta, nagu otsiks ta oma ridikülist midagi põhjalikult. Siis lasi ta kuuldavale rahulolematu ohke.

“Ma olen vist oma telefoni koju jätnud!” ütles ta teeseldud kahjutundega.

“Ärge muretsege, kohe korraldan teile ise auto! Ma ei saaks teid niimoodi siia jättes kunagi rahu.”

Carolina naeratas Robertile tänulikult. “See on teist kohutavalt kena. Suur aitäh!”

Ta andis mehele oma koduse aadressi, mis siis, et selles ajas oli ta hoopis teises linnas elanud, ja Robert toksis selle taksoäppi. Paari minuti pärast oligi isesõitev auto platsis. Noormees aitas naisel tõusta ning sõidukini kõndida. Masina uks avanes nende lähenemisel automaatselt ning Carolina sättis end mugavalt sisse. Silmanurgast märkas ta lähenevat bussi.

“Teie buss on ka kohal. Aitäh veel kord abi eest!” Tema naeratus oli siiras ja tuli südamepõhjast.

“Mul on hea meel, et sain teid aidata. Kaunist aastavahetust teile!” vastas Robert ja sulges pehmelt autoukse. Ta heitis Carolina poole veel viimase pika pilgu, enne kui oma bussi peale kiirustas.

Naine lasi autol end igaks juhuks sihtkohta kohale sõidutada. Ta ei tahtnud, et takso hakkaks saatma kuhugi mingeid ärevaid teateid keset sõitu haihtunud reisija kohta. Hoolimata korda läinud ettevõtmisest, oli Carolina rahutu. Tema mõtteid kummitasid ühed erakordsed sinised silmad.

Takso jõudis nimetatud aadressile ning naine astus autost välja. Tema sammus polnud jälgegi varasemast lonkamisest. Tema kodumaja polnud. Selle asemel laiutas raagus kastanipuude taga üks väike büroohoone. Carolina heitis veel viimase pilgu ümberringi ning sõnas siis:

“Lähme koju, Onyx!”

Tagasi kodus olles kooris naine seljast paksu kihi talveriideid ja pani need hoolsalt ära. Kogu üritus oli aega võtnud maksimaalselt pool tundi, kuigi seinakell näitas ikka veel sama aega, kui nende lahkudes. Ajarännu eripärad, mõtles Carolina.

“Kuidas on, kas meil õnnestus noored armastajad jälle kokku viia ja Eesti tulevik tagasi õigele rajale suunata?” uuris ta Onyxilt.

“Jah, mu kallis, me saime sellega hakkama!” hüüdis too õnnelikult. “Sa oled mul ikka üks kullatükikene! Kas nüüd lähme magamistuppa?”

“Ei, ma pole veel üldse väsinud, on ju alles lõunaaeg,” sõnas naine, kummalisest ettepanekust pisut hämmastunud. “Lähme hoopis kööki kohvi jooma. Siis saad mulle rääkida, mis neist edasi on saanud.”

“Mis neist ikka on saanud. Said kokku, sündis laps, läksid jälle lahku,” torises Onyx.

“Läksid lahku? Ma mõtlesin, et nad on üksteise elu armastus või midagi,” imestas Carolina üle kohviubade jahvatamise põrina.

“No pididki olema, aga ma ei saa täpselt aru, mis vahepeal juhtus. Igal juhul vuhib meie tulevane president praegu õnnelikult ülikoolis õppida ja maandub lõpuks kenasti talle ettenähtud kohal. Mure murtud.”

Naine segas mõtlikult suhkrut kohvi sees. “Ega sa ei juhtu teadvat, kus Robert täna õhtul olla võiks?”

“Miks sul seda infot vaja on?” uuris Onyx kahtlustavalt.

“Niisama huvi pärast küsin. Põnev oleks teada, mis temast saanud on.” Carolina üritas lootusrikka elevuse oma häälest välja lülitada.

“No ta peaks täna Estonia teatris olema. Ta töötab seal dirigendina,” vastas TI. “Aga see on ka kõik, mida sa minult tema kohta kuuled. Aitab sellest jutust juba küll.”

Õhtul pani Carolina ilusa kleidi selga, sättis juuksed soengusse ning ehtis end oma lemmikkeega.

Kui ta juba kingi jalga libistas, küsis Onyx uudishimulikult: “Kuhu me täna siis nii üleslöödult läheme kah?”

“Meie,” rõhutas naine, “ei lähe kuhugi. Sina jääd koju.” Ta võttis ajamasina randmelt ning asetas selle öökapile. Siis haaras ta oma käekoti ning sammus kingakontsade klõbinal uksest välja, Onyxi igatsevad hõiked teda saatmas.

Jutt: Zombi otsustab surra (Iti Tõnisson)

“Kappi tagasi! Kohe!” käsutas võlur. Ta ei vaevunud üle õla vaatama, talle piisas õlitamata hingede kääksatusest ja lohisevatest sammudest, et taibata, kellega tegu. Zombi jäi seisma, aga kappi tagasi ei läinud.

“Möö-öörr…”

Võlur viskas klaaskuulile rätiku peale ja pöördus vaatama. Zombi põrnitses põrandat ja kõigutas ripakil käsi. Siis kõndis ta toast välja. See oli ennekuulmatu! Käsi puusas, tippis võlur talle järele. Zombi oli selle aja peale juba välisukse juures.

“Tule tagasi! Koht!” hõikas võlur ja lisas sammu, sest sõnakuulmatu alluv raputas lukus ukse hingedelt, asetas selle kenasti vastu seina ja taarus õue. Kuu paistis, ööritsikad siristasid. Varsti kostus kaevu poolt plartsatus. Võlur niuksatas haledalt ja kiirustas oma kõigi asjade kirstu juurde vajalikku riista ehk pika nööriga varustatud laibakonksu hankima ning suundus seejärel kaevule õngitsema. Zombi väljatõmbamine oli tükk rasket tööd, seda enam, et elav laip ei tahtnud välja tulla. Kergelt ülekaaluline võlur oli lõpuks omadega üsna otsas, habe sassis, astmahoog peale tulemas. Tilkuv zombi vaatas seda haledat kuju, võttis ta sülle ja tassis tuppa sängi. Ukse pani ette tagasi, aga kappi ei läinud. Seisis voodi ees ja mörises vaikselt.

“Väljendu täpsemalt!” käsutas võlur.

Zombi tõmbas käelabaga üle kõri, tegi krigisevat häält ja koputas siis rusikaga rinnale.

“Niiviisi ei saa,” kommenteeris võlur, kes oli asjale pihta saanud. Zombi heitis igatseva pilgu üles laetala poole.

“Kah ei saa,” oli võluri vastus. “Sa võid ju proovida varestega. Võta aias hernehirmutis maha ja seisa ise asemele. Proovi, kas hakkavad nokkima.”

Zombi võttis asja ette ja nädalaks oli rahu majas. Ta seisis aias, herned ja muud taimed said kasvada, sest ükski suur või väike lind aeda ei tulnud. Takkapihta põgenesid kartulimardikad, teod ja muud kahjurid. Vihmaussid jäid kohale ja moodustasid vihmasema ilmaga uue hernehirmutise ümber auavalduseks kunstipäraseid kujundpuntraid. Kui zombi hakkas uuesti kaevu poole löntsima, pani võlur ette sipelgapesa kasutada. Sipelgad kolisid minema. Juba võluri vanaisa oli zombile tuleriituse korraldanud, nii et tuli ja välk teda kah ei võtnud.

Senise elukorraldusega hüvastijätmise paratamatust tunnetades lõi võlur viimaste äritehingute tulu laiaks: ostis zombile ekstreemse kanuumatka, ise käis Saladuste mere kruiisil, veetis nädalavahetuse võluva sireeni seltsis, tuuseldas läbi oma asukohariigi kõige lahedamad õllesaalid ja jõi kihlveo korras Kuu peal kannutäie porterit. Mõlemad olid paar kuud kadunud. Ilge pohmell kukil, väikeste kuradikeste puhkpilliorkester saateks törtsutamas, taarus võlur lõpuks koduaia väravast sisse. Mõni päev temast varem tagasi jõudnud zombil oli ette näidata saak – kaks kolmeliitrilist veepurki. Ühes ujus väike näkk, teises tiirutas veedraakoni maim. Võlur müüs need maha. Matk oli zombit lõbustanud ja veidi aega püsis ta kapis. Siis hakkas jälle mörisema ja suitsidaalselt kondama.

Võluril ei jäänud nüüd muud üle, kui korrata sama trikki, mida olid kasutanud tema esivanemad alates tollest vaarvanaisast, kes zombi hauast tõstis. Ainsana polnud zombi rahustamisega toime tulnud võluri onu, isa vanem vend, kellest ei saanudki asja, nii et pereamet tuli vanuselt järgmisele vennale üle anda. Onu oli päevad läbi noorte õpipoistega ringi töllerdanud ning zombi käitumist ei pannud ta millekski.

Võlur lasi end oma kauaaegse kallimaga kiiremas korras paari panna. Zombil olid nüüd käed-jalad tööd täis: käis maja renoveerimine, mööbliliigutamine, tuli selgeks õppida uute käskude ja korralduste täitmine. Normaalaja möödudes löntsis zombi, kaksikute hällid kaenlas, heinamaale ja jorises rahulolevalt: “Alle-aarh! Alle-aarh!”

Tõlkejutt: Hääl raadiost (H. K. Reyes)

Tõlkinud Priit Öövel

Avasin kingituse. Mis jamps see veel oli? „Oo, vau, aitäh vanaisa!“ Ta kohendas prille ja ütles: „See on HAM-raadio, amatöörraadio, poja. Mul endal oli nooruses samasugune. Sellel on sajamiiline tööraadius, nii et saad rääkida inimestega kõikjal Fairviews. Päriselt rääkida, mitte sõnumeid või e-maile saata, nagu te tänapäeval teete. Sa võid isegi mu vana litsentsi ja kutsungit kasutada.“

Jah, nagu ma seda kunagi teeksingi. „Tundub lahe, vanaisa!“

„Paneme selle koos üles.“

„ah, okei, lahe!“

Kahe tunni jooksul, mil ta aparaati üles seadis, õpetas ta mind sellega ümber käima ja rääkis lugusid teiste HAM-ide kohta, keda oli aastate jooksul kohanud. Ta lülitas raadio sisse ja sai ühenduse mingi pahurahäälse Fairview tüübiga. Nad vestlesid elavalt tükk aega sellest, kuidas Riiklik Sidekomisjon nende põhiseaduslikke õigusi alla surub.

Vaatasime Jeremyga filmi, saime Pannkoogimajast mõned tasuta pannkoogid ja pugesin varakult voodisse. Keskpärane sünnipäev, nagu tavaliselt. Mul on halb harjumus enne magamaminekut limonaadi juua ja nagu ikka, leidsin end varsti unetuna lage põrnitsemas. Brausisin Redditit, aga mingil hetkel hakkasid kõik kassipildid sarnastena tunduma...

Lülitasin HAM-raadio sisse ja mängisin häälestusnupuga. Peale politseiside, lennujuhtimistorni ja ühe tüübi, kes riigireservist jahvatas, valitses vaikus. Ohkasin, heitsin voodisse tagasi ja hakkasin poolunne vajuma.

Siis ma seda kuulsingi.

Algul arvasin, et kujutasin seda ette. Ma olin poolunes-poolärkvel ja sellises olekus kipub mõistus trikke tegema. Arvasin, et äkki hakkasin nägema und juba enne seda, kui olin päriselt magama jäänud ja olin seda häält endale ette kujutanud.

Nagu kutsuv hääl läbi sahina

Kuulatasin hetke. Ei midagi. Lihtsalt unenägu. Keerasin külge ja sulgesin silmad.

Ärkasin võpatusega. Jälle, ja nüüd olin selles kindel. Hääl hüüdis nagu kusagilt kaugelt eemalt.

See tuli raadiost.

Keerasin volüümi põhja, aga kuulsin seda siiski vaid vaevu, nagu hüüaks keegi kaevu põhjast. Reguleerisin häälestusnuppu, kuid see ei aidanud. Võtsin mikrofoni ja ütlesin „Halloo“?

Hääl vaikis. Paus oli päris pikk. Siis hüüdis hääl uuesti ja seekord selgemalt: „Halloo? Halloo?“

„Halloo, kas te kuulete mind?“ Tundsin end järsku tobedalt. See oli tõenäoliselt mingi järjekordne vandenõuteoreetikust ellujääja, kes elas metsas ja tahtis rääkida elektromagnetimpulssidest ja kulla hinnast või millestki sellisest. Siiski oli tema hääles midagi. Mingi kannatamatus, pakilisus, mida oli raske mitte tähele panna.

Raginas toimus kerge muutus ja hääl kostis uuesti. „Halloo?“ Ta ütles veel midagi. Midagi, mis tundus olevat saksa keeles.

„Vabandage, ma ei saa teist aru, ma räägin ainult inglise keelt“

Ta hakkas uuesti rääkima ja ma kuulsin, kui tugev aktsent tal oli. „Vabandage, ma küsin teilt, millal te olete?“

„Kus ma olen? Ma olen Chesteris, umbes 40 miili Fairviews väljas.“

„Ei, ei“ Ragin hakkas jälle häält üle võtma „Millal te olete?“

„Kuidas palun?“

„Mis aeg? Mis aasta?“

Ma jõllitasin raadiot. See oli siis üks neist HAMi friikidest, kellest vanaisa oli rääkinud. Raputasin pead ja itsitasin veidi. „Praegu on 2013, mees“

Kostis saksakeelset erutatud vatramist, mis muutus meeleheitlikuks, kui staatika hakkas tema häält matma. „Palun, ma pean teilt küsima... Palun oodake...“

Siis vaikus.

Panin mikrofoni käest. Tore. Järjekordne koht veidrikele, kus oma veidrusi rääkida. Ongi selliseid veel vähe. Lülitasin raadio välja ja läksin magama.

..................................................

„Mis kurat see veel on?“ küsis Jeremy.

Pööritasin silmi. „HAM-raadio. Vanaisa kinkis sünnipäevaks.“

„Täitsa perses, töötab ka või?“

„Jah, sajamiiline raadius. Aga suht mõttetu. Politseisagedus on vähe huvitavam, aga ülejäänud on mingid ellujääjad ja vandenõuteoreetikud.“

„Lahe. Me võiks teeselda, et oleme zombide piiramisrõngas. Teha sellega nagu seda „Maailmade sõja“ kuuldemänguvärki.“

Naersin. „Ma ei tea, mees. Seal on igasugu veidrikke. Ükspäev ma kuulasin seda ja mingi tüüp hakkas...“

Jeremy lülitas raadio sisse ja otsekohe kuulsin pöörast häält hüüdmas: „Halloo? Halloo?“

„See tüüp,“ ütlesin „see tüüp on üks kuradi psühho.“

„Lahe, mees. Mulle meeldib psühhodega rääkida.“ Jeremy võttis mikrofoni. „Halloo?“

„Halloo.“ Hääl kõlas ülirõõmsalt. „Palun ärge minge ära! Ma palju parandasin masinat. Ülekanne on nüüd palju parem.“

Jeremy itsitas: „Kuule mees, sul on siin raadios mingi kuradi Brüno,“ ta rääkis mikrofoni, „Ja, das is gut. Hea heli. Braavo.”

“Sprechen Sie Deutsch?”

„Paar semestrit olen õppinud jah.“

Nad vestlesid veidi saksa keeles. „Millest te räägite?“ küsisin.

Jeremy naaldus tagasi tooli seljatoele ja raputas pead. „See on ikka omamoodi vend. Küsisin kus ta on ja ta ütles, et „kaua aega tagasi, palju aastaid teie minevikus.“

„Kui mina temaga rääkisin, tahtis ta teada, mis aasta praegu on.“

„Ta teeb pulli. Tõenäoliselt käib ta siin, mängib, et on mingi ajarändur, lollitab ülejäänud veidrikke ja siis paneb salvestused Youtube´i. Päris hea mõte tegelikult, minu meelest.“

„Küsi kuidas ta minevikust meiega ühendust saab.“

Jeremy rääkis mikrofoni ja vastuseks kõlas erutatud saksakeelne vadin.

„Mis ta ütleb?“ küsisin.

„Pole aimugi.“

„Ma mõtlesin, et sa räägid saksa keelt?“

„Mitte sellisel tasemel. Kui ta kirjeldaks loomi, keda ta safaril näeb, siis suudaksin võib-olla järge pidada. Aga ta räägib asjadest nagu „osakeste vood“ ja „kaootilised kaksiklained“ või midagi taolist. Ma vist ei mõistaks teda ka siis, kui ma oleksin sündinud sakslane.“

Hääl raadios ohkas ja vaikis siis pikalt. Siis jätkas ta rusutud toonil: „Palun. Rääkige oma maailmast.“

Ma muigasin. „Me peaksime selle välja lülitama.“

Jeremy näis šokeerituna: „Miks?“

„Ta ilmselgelt mõnitab meid.“

„Ja siis? Tal tuleb see päris hästi välja. Ära ole peorikkuja. Mul pole tükk aega nii huvitavat vestlust olnud. Persse, mängime ajarändureid.“

Me rääkisime talle oma „tuleviku“ maailmast. Kirjeldasime lennukeid, isesõitvaid autosid, kosmosejaamu, mikrokiipe. Püüdsime kirjeldada nutitelefoni, aga see oli võõra kehva inglise- ja Jeremy kehva saksa keele oskuse tõttu väga keeruline. Ta oli hämmastuses internetist, pahviks löödud kuulkäigust ja kõvasti lõbustatud, kui lasime talle Daft Punki, kui näidet tuleviku kultuurist. Jeremy rääkis temaga minu meelest liiga kaua Vitamixi blenderist.

Ja kõige selle jooksul korrutas hääl: „Ilus. Kui ilus...“

„Hea küll, aitab nüüd meist, mein herr,“ ütles lõpuks Jeremy. „Sinu kord, räägi meile oma maailmast.“

Ta vaikis pikalt. „Minu maailm,“ ütles hääl, „on väga sünge. Halvad asjad juhtuvad. Ma ei tea... kuidas me neist varjudest pääseme.“

„See tüüp improviseerib päris hästi,“ arvas Jeremy.

„Palun, mu sõbrad. Mul on küsimus. See on väga tähtis. Ma pean küsima.“

Jeremy naeratas. „Aga muidugi. Lase aga käia.“

Hääl küsis midagi saksa keeles. Jeremy kulm tõmbus kortsu.

Äkki kostnuks raadiost nagu puruneva klaasi heli. Hääl ahmis õhku. „Nein. Nein.“

Siis olid seal teised hääled, vihased hääled, karjumine. Kostis, nagu täidaks tuba hullunud ja laamendav rahvamass. Kostsid kõvad paugud ja kolin, nagu oleks mööblit ümber lükatud. Hääled muutusid järjest valjemaks ja valjemaks. Kostis kõrvulukustav mürtsatus.

Siis valitses vaikus.

Vaatasin Jeremy poole. „Mis kurat just praegu juhtus?“

Ta raputas pead. „Ma ei tea. Seal olid teised inimesed. Nad ütlesid „koer“, „vääritu koer“, ikka ja jälle... kõlas nagu nad oleksid selle koha segi peksnud.

Keerasin häälestusnuppu, kuid häälest polnud enam jälgegi. Istusime Jeremyga mõnda aega vaikides.

„Tema küsimus,“ meenus mulle. „Mida ta sinult küsis?“

Jeremy vahtis raadiot ja vastas: „Ta küsis, kas neid on võimalik peatada?“

---------------------------------------

Jälle liiga palju limonaadi. Järgmine unetu öö. Lugesin kokku praod laes, uuesti ja uuesti... Lõpuks hakkasid mu laud raskeks muutuma.

Äkiline ragin raadiost pani mu südame puperdama. Tõusin võpatusega voodisse istukile. Staatika hääbus ja asemele tuli hääl. See rääkis saksa keeles, pehmelt. Ma sain vihaseks. Mul oli sellest kõrini. Kõrini temast ja ta lollidest tempudest. Ma oleksin tahtnud raadio puruks lüüa.

Haarasin mikrofoni ja karjusin: „Jumala pärast, jäta mind rahule! Mind ei huvita su lollakas, persekukkunud ajaränduri mängimine. Jäta mind ükskord rahule!“

Aga ta jätkas rääkimist nagu ei kuulekski mind. Tema hääl oli värisev ja vaikne. Ma ei saanud aru, millest ta kõneles, kuid ma tundsin ta hääles otsatut kurbust.

Haarasin telefoni ja panin selle lindistama. Istusin seal. Kuulasin ja salvestasin, kuni ta lõpetas. Istusin vaikuses veel mõned minutid ja kui olin kindel, et see oli kõik, lülitasin raadio välja.

Ma saatsin helifaili Jeremyle koos selgitusega, mis oli just juhtunud. Palusin tal see ära tõlkida. Järgmisel päeval koolis andis ta mulle lõunavahetunni ajal paberilehe. Ta ei öelnud midagi, lihtsalt ulatas selle mulle ja kõndis minema.

Sellel seisis:

Mu sõbrad, ma ei tea, kas te kuulete mind. Ma ei tea, kas te üldse mind kunagi kuulsite või kujutasin ma meie kohtumist ainult ette. Aga ma loodan, et te olete seal.

Masin on pöördumatult kahjustatud. Võib-olla saaks seda suure tööga parandada, aga mul pole selliseks ülesandeks kahjuks ei aega ega vahendeid. Ma olen väga kurb, et me ei saa enam vestelda. On nii palju küsimusi, mida ma soovisin küsida. Nii palju, mida tahtsin teie maailma kohta õppida. Kuid teadke, et ka selle põgusa ajaga andsite te mulle, väsinud mehele, põhjuse edasi elada.

Ma tean nüüd, et minu maad haaranud hullust ei saa peatada. Ma ütlen oma pojale, et ta peab olema tugev. Ütlen talle, et meie inimesed on vastu pidanud tuhandeid aastaid. Ma ütlen talle, et kui me olime piisavalt tugevad ehitamaks püramiide, oleme me ka piisavalt tugevad, et astuda vastu mõnele haukuvale säärsaabastes ahvile. Aga ta teab, et ka mina kardan. Me oleme marssimas luupainajasse, mis nõuab meilt tohutut lõivu. Ma ei tea millal see lõppeb. Ainus, mida ma tean, on see, et kuidagiviisi jõuab meie maailm teie omani.

Kui mõtlen teie maailmale, tunnen midagi, mida pole juba aastaid tundnud. Tunnet, mis on minu kaasaegsetele pea et tundmatu. Ma tunnen lootust. Sest sellises maailmas nagu teie oma, maailmas täis imelisi leiutisi ja progressi, ei ole sõjaks enam põhjust. Pole põhjuseid näljaks ja ebaõigluseks. Oma südames ma tean, et te olete seljatanud probleemid, mis meie liiki on mürgitanud ja loonud rahuarmastava ja ühtse maailma.

Ma ei suuda kujutleda, kuidas selline maailm suutis võrsuda sellest pimedusest, mis praegu meie maailmajagu katab. Aga ma loodan, et tulevik on täpselt nii ilus, nagu te mulle kirjeldasite. Ma loodan, et teie ehitasite maailma, millist meie ei suutnud. Ma loodan, et teie õppisite meie vigadest. Ma loodan, et teie kohtlete üksteist austuse ja lugupidamisega, mis on kogu inimkonna sünniõigus. Ma loodan, et te olete unustanud sõna „vihkamine“. Ma loodan, et asjad on teisiti.

Hüvasti, mu sõbrad, varjudest.

Dr. Albert Bachman. Frankfurt, Saksamaa. 12. novembril 1938.

Nali. See oli ju kõigest nali. Ma ei tea, miks ma sellest üldse kirjutan. Pole mingit võimalust, et see oleks olnud mingi päris... ulme... sci-fi värk. See oli lihtsalt keegi, kel oli palju aega, et meid niimoodi lollitada. Tõenäoliselt ta praegu kuulab oma salvestusi ja naerab meie üle.

Lihtsalt nali.

Aga...

Ma hoian ikkagi raadiot öösiti töös. Ma lülitan selle sisse, kui heidan voodisse. Ja mõnikord kui just hakkan unne vajuma, arvan et kuulen kauget häält, mis pimedusest kutsub. Häält varjudest. Nõrka ja jõuetut, kuid siiski lootusrikast. Ma tõusen voodis istukile ja kuulatan. Püüan kuulda helisid, sõnu, midagigi. Aga ma ei kuule kunagi rohkem midagi. See on ainult meelepete. Ma ei maga enam eriti. Tõenäoliselt sellepärast, et ma joon liiga palju limonaadi, eks?

Eks?

Kuuldemänguna saavad seda juttu kuulata Tumedad Tunnid Podcasti toetajad lehel patreon.com/tumedadtunnid

Jutt: Seitse surmapattu (Meelis Looveer)

Uhkus

Isa Augustus võttis kannu pliidilt ja valas kuuma vee kruusi. Õues möllas raju, kuid toas, küünlavalgel, sooja pliidi ääres, oli hubane ja soe. Ta toetas tassikese väikesele lauale, solgutas mõtlikult seal väikest teepakikest ning vajus siis aeglaselt tugitooli. Leib ja tee, see oli tema ainuke mokatäis täna õhtul. Vähenõudlik nagu ta oli, põgenenud ilmaelu eest siia mahajäetud saarele, nautis ta täiega vaikust ja üksindust.

"Mjäuuu." Must kass tuli tuppa, jooksis saba püsti peremehe juurde, hüppas talle sülle ja hakkas nurruma.

"No kõtt-kõtt, Kuradike!" tõrjus püha isa leebelt kassi sülest. "Mine-mine vaata - kitsepiima panin sulle!"

Kass läks sooja pliidi äärse nuuskima. Sinna, kus oli tema toidukauss.

Kuradisaar oli vaid viieteistkümnehektariline laiuke, mandrist kolme miili kaugusel. Isa Augustus oli selle ainuke püsielanik ja ta elas vanas päevinäinud puukirikus, mille oli omaenda kätega taastanud. Laiu keskmine osa oli metsane, kaldad enamuses roostikku kasvanud ning varjasid linnupesitsusaegadel loendamatul hulgal mune ja eri liiki lindude tibusid. Vaid saarekese kirikupoolsel küljel oli pisike sadamakoht, kuhu püha isa tuttav George, mitte tihedamini, kui üks kord nädalas, kõike vajalikku saareelanikule kätte toimetas: toidukraami, tööriistu, raamatuid ja muudki elutähtsat. Vanasti oli saarel olnud ka küla, parimatel aegadel kuni 4 talu ja suisa kõrtski, metsavahel ka väike surnuaed, kuid sõjajärgselt oli kogu saar tühjaks ning ajahambale jalgu jäänud. Kui preester siia jõudis, oli kirikuhoone päris hirmsas seisukorras. Isa Augustus, oma kuldsete kätega, võttis ette ja kõpitses, kuni see samm-sammult hakkas meenutama oma endist välimust. Kiriku juurde kuulusid veel kuurid, väike saunahoone, ait ning puu- ja juurviljaaed, kus mehele meeldis näppe mulda pista ning pisike laut, kus oli tema teine lemmikloom - kodukits. Päevad möödusidki tööd tehes ja toimetades, raamatuid lugedes ja kirjutades ning palvetades.

Sellist raju polnud Kuradisaare ümbrus veel möllamas näinud. Lained peksid üle sadamakai ja kangemad ulatusid pritsmetena isegi isa Augustuse paadini, mis ometi väga kaugel külili lamas. Oleks mees oma tavalist hilisõhtust ringkäiku kiriku ümber teinud, oleks ta merel, mitte sugugi kaugel, näinud ühte kaatrit, mis lainete meelevallas ühele ja teisele poole peksles, vaevalt veepeale jäädes. Kuid sellise koerailmaga jättis ta oma jalutuskäigu vahele. Rahulikult istus ta oma mugavas toolis, silitas sülesistuvat kassi, luges piiblit ning lürpis vahete-vahel suurte lonksudega teed. Kaater jõudis meeter-meetri haaval saarele lähemale.

Ahnus

Isa Augustus avas silmad ja haigutas. Torm oli vaikinud. Selle asemel kostis väljast midagi, mis meenutas inimkeelt. Krapsti oli ta püsti, riietus kiirelt ja läks uurima, milles asi. Georg pidi ju alles viie päeva pärast tulema?

Uksel jäi ta aga soolasambana seisma. Sadamakaisse oli sisse sõitnud väike kaater. Räsitud ja kriimuline. Kiriku poole tuli aga kamp tegelasi, kes samuti seisatasid ja hämmeldunult saareelanikku jõllitama jäid.

"Sa ütlesid ju, et see saar on inimtühi!" kraaksus pikk ja kiilakas militaarvälimusega kolge oma lühemalt, aga jässakamalt kaaslaselt.

"Seda ma kuulsin jah! Kes kurat Sa veel oled? Kas mingi ärakaranud vang?" küsis see jässakam tüüp nüüd Augustuse käest.

"Isa Augustus," tutvustas see ennast alandlikult. "Ma elan siin juba kuuendat kuud. Aga tulge sisse!"

Ta sai aru, et need inimesed nalja ei mõista, kuid midagi ta silmis lasi arvata, et olukord oli tal kontrolli all.

See ohtlik kamp sisenes nüüd tema kirikusse. Neli meest ja üks naine. See pikk ja kiilaks oli tõenäoliselt nende pealik, nii teda ka omakeskis hüüti. Kaks jässakamat tüüpi lohistasid kirikusse laevaõnnetuses vigastada saanud meest. Viimasena sisenes nende järel pikkade punaste juustega naisterahvas, kes Augustusele pikalt otsa vaatas. Isa lõi silmad maha ja juhatas grupi tagaruumi poole.

"Mul on mõned madratsid ka, saate pehmema küljealuse."

Lühike ja jässakas mees, keda kaaslased olid kutsunud Ihukaitsjaks, jalutas aeglaselt Augustuseni, vaatas teda irvitades ja küsis: "Aga kus siis peremees ise magab? Äkki pakuks külalistele veel mugavama aseme, kui me siin viie-tärni saarel oleme sunnitud puhkama?". Ihukaitsja oli jõudnud Isa Augustusele ähvardavalt lähedale ja vaatas talle läbitungiva pilguga otsa.

"Jah, loomulikult! Minu voodi on seal toas," näitas too veidi väriseva häälega, osutades kõrvalruumi.

"Ole võõrustaja vastu viisakas!" ütles punapäine kaunitar, hüüdnimega Beib, nõudlikult ja pöördus siis püha isa poole: "Kas saaksite palun kausitäis puhast vett ja midagi sidumiseks tuua?" Ta oli kummardunud haavatu kohale ja kontrollis haavade seisukorda. Too oigas.

"Nii! Ihukaitsja ja Autojuht, minge tooge kaatri juurest pagas ära! Me seame siia ruumi oma staabi üles!" ütles Pealik nõudliku tooniga ja kui nood kirikust väljusid, tegi saareelanikule lühidalt olukorra selgeks: "Tänu eileõhtusele tormile jääme me määramata ajaks siia saarele ja kasutame teie külalislahkust! Kuidas siin söögiga lood on? Kas välisilmaga ühendust on võimalik saada? mobiililevi siin vähemalt pole," uuris Pealik oma telefoni ja jätkas siis pettunult, "kaatri raadiosaatja on samuti otsad andnud."

Augustus mõtles, et kas tasub Georgi mainida, kes teab, milleks nad võimelised on. Sestap vastas ta, et saarel puudub igasugune side välisilmaga, ta kasvatab endale ise toitu ja vaid vahest harva käib mandril toiduvarusid täiendamas.

"See on halb!" vastas Pealik, kes tuhnis parajasti tagaruumi kappides. Järsku ta karjatas ja sõna otseses mõttes lendas kapist mitu meetrit eemale. Kapist kostis sisinat ning sealt ronis välja kass.

"See on kõigest mu kass, Kurat!" ütles Augustus ja võttis looma endale sülle. "Rahulikult, kiisuke, need on meie külalised."

Mehed jõudsid kaatri juurest tagasi, käed kotte täis ning viskasid need nurka. Kotid vajusid külili ning põrandale kukkus ka hunnik rahapakke. Preester vaatas uudishimulikult Pealikut.

"Pangarööv!" sõnas too uhkelt. "Tahtsime üle lahe karata, paraku paiskas torm meie plaanid uppi. Siin kavatsesime ühe öö olla."

"Saame rahulikult ära jagada, küll tekib ka võimalus siit jalga lasta," mainis Autojuht.

"Millal saad kaatri käsile võtta?" küsis Ihukaitsja Mehaanikult, kes ikka veel oigas.

"Päev kulub vähemalt taastumisele," arvas Beib.

Ihukaitsja hakkas rahas sobrama. "Kuule papp! Oled sa niipalju pappi ennem näinud?" irvitas ta.

Pealik vaatas etteheitvalt Ihukaitsjat ja küsis võõrustajalt: "Kuidas toiduga oleks? Meil on üht-teist endalgi, aga kuna olukord on kesine, kasutame paraku teie moona!"

"Vaatan, mida teile leian," vastas Augustus lühidalt ja läks kööki.

Aplus

Kui preester tagaruumist lahkus, uuris Ihukaitsja sosinal Pealikult: "Mida sa tollest vagatsejast arvad? Kas ta on meile ohtlik?"

Autojuht oli ülbe nagu alati: "Mida see könn meile teha saaks?"

"Näpata meie raha? Kutsuda kuidagi võmmid? Mida iganes!"

"Tundub ohutu! Aga hoiame tal silma peal!" Pealik oli rahulik. "Teeme tema elamisele, samuti kogu saarele tiiru peale! Otsime relvi, paate, mida iganes, millest kasu võiks olla!"

Mehaanik, kes oli vahepeal magama jäänud, ägas läbi une. Beib võttis Pealikult ümbert kinni, surus end ta vastu ja nurrus: "Jäta muretsemine! Hea, et me põhja ei läinud. Mõned päevad puhkust ja värsket õhku kuluvad meile ära! Lähme teeme enne sööki ühe jalutuskäigu!"

Pealikule paistis see mõte meeldivat. Kirglikult suudles ta oma seksikat kaaslannat, andis meestele mõned juhtnöörid ja need lahkusid. Autojuht ja Ihukaitsja jäid hetkeks vaidlema, kes preestri majapidamist uurima läheb ja kes peab rahasid ning haiget Mehaanikut valvama, kuid jõudsid siiski kokkuleppele ning tugevam Ihukaitsja lahkus samuti ruumist.

Isa Augustusel oli lihtne toit valmistatud: pannil praetud kaalika- ja porgandiviilud, kõrvale tassitäis kitsepiima. Autojuht tuli toidulõhnade peale kööki, samuti jõudsid metsast tagasi õhetavate nägudega Pealik ja Beib.

"Kaugel siis ka ära käisite," küsis Autojuht irooniliselt. Beib tegi kavala näo ja lausus: "Tahad teada jah? Ma võin pärast näidata."

Nad tõstsid endale toitu taldrikule ja istusid sellega puidust laua taha.

"Kuidas Mehaanikul on? Saab ta ka süüa," küsis Beib Autojuhilt.

"Las puhkab välja," oli see lakooniline.

"Aga kus Ihukaitsja on?" Seda küsis Pealik.

"Pole veel tagasi jõudnud. Sööme kõhud täis ja lähme uurimisretkele. Võtame preestri endaga kaasa."

See seisis alandlikult kirikuuksel ning kuulas-vaatas külalisi.

"Teed meile ühe saaretuuri, jah? Ega sul ometi selle vastu midagi pole?"

"Ei! Loomulikult mitte! Kuidas teile toit maitseb?"

"Pole viga! Olen viletsamateski kohtades ööbinud ja sitematki laket helpinud," naeris Autojuht.

Pealik vastas aga sõbralikult ja lühidalt: "Väga maitsev on!"

Seltskond lahkus söögilauast saart uurima. Nad kõndisid ümber kiriku, preester kõige ees, rääkides neile saare ajalugu ja enda restaureerimisnippe kiriku ülesehitamisest. Pealik ja Beib kuulasid huviga, Autojuhti preestri jutt eriti ei huvitanud, tema nuuskis silmadega maast jälgi, lootes midagi leida, suitsukoni või taolist, mida Ihukaitsja maha võiks olla visanud. Talle tundus kahtlane, et see juba nii kaua kadunud on.

"Ja see on mu ait," jätkas preester ringkäiku, kui nad jõudsid pika madala maakivist hooneni. "Legend räägib, et seda kasutasid sakslased sõja ajal piinakambrina."

Kõik piilusid sinna uudishimulikult sisse. Nende pettumuseks oli aidamaja seest ohutu ja igav. Ühes nurgas oli kitsele heinavaru, teises tööriistad.

Longiti edasi. Järgmisena jõuti laudani. Preestri must kass sammus praokil laudauksest välja ja limpsas keelt.

"Kõtt!" lõi Autojuht jalaga vastu maad ja naeris. Tema naer aga vaibus, kui ta ukse lahti tõmbas. Kurat kräunus haledalt ja tegi kiiresti sündmuspaigast vehkat.

Teised järgnesid Autojuhile ja olid tunnistajateks hirmsale vaatepildile. Ihukaitsja rippus seinal, käed lae all kinni seotud, jäme teivas läbi kõhu torgatud. Äkki ta tõstis aeglaselt pea ja vaatas Pealikule oma klaasistunud silmadega otsa ning ägises midagi arusaamatut. Suunurgast nirises veidi verd, kui ta pea jälle elutult alla lasi.

Kui lauda pimedamas pooles hein sahises ja kahtlast möginat kostis, olid külalistel närvid nii krussis, et kõik haarasid enda relva järele. See ei olnud deemon. Augustuse kits tuli pimedusest välja ja sammus preestri juurde.

"Ei ole sulle midagi praegu, pärast poole toon maiust," silitas see kitse pead.

See oli Autojuhile liiast. Ta kargas preestri poole, võttis tollel hõlmadest kinni ja virutas vastu ust, nii et see kääksudes eest ära tuli ning mehed laudast välja veeresid.

"Kuradi värdjas, mis siin toimub?"

Pealik ja Beib tulid samuti välja ja kummardusid ähvardavalt selili preestri kohale.

"Kas sina tapsid ta?", "Kas siin faking saarel elab veel keegi?", "Mis kuradit siin toimub?", küsisid kõik läbisegi ja raputasid vaest preestrit nagu märga kaltsu.

Kadedus

"Si-si-siin on kummitanud küll, need piinatute hinged," kogeles püha isa, aga jätkas siis kindlameelsema hääletooniga, "aga miks te üldse arvate, et minul või saarel sellega midagi pistmist on? Vähem inimesi - vähem raha jagamist! Saate aru, mida ma mõtlen?"

Kõik jäid vakka. Pealik ja Beib vaatasid kahtlustavalt Autojuhi poole, see põrnitses omakorda Pealikku.

"Selles jutus on point!" ütles Pealik temale omase rahulikkusega.

"Mis te mind vaatate? Kas arvate tõesti, et ma võiksin meie kambajõmmi tappa?" küsis Autojuht ja jätkas, "keda te usute, seda pederasti siin või mind?" Ta taganes igaks-juhuks paar sammu ja tõmbas käed rusikasse. Pealik lähenes talle.

"Kõik võib olla, kõik võib olla! Meie läksime sadama poole," puudutas Pealik käega Beibe kätt.

"Mina tegin köögis süüa," piiksus preester.

Pealik jätkas: "Sina jäid Ihukaitsjaga kahekesi, kui Mehaanikut mitte arvestada."

"Mehaanik?" küsis selle peale Beib. "Kas võib olla, et ta on hoopis kogu selle aja teeselnud?"

Saare külalistele lõi nüüd elu sisse ja nad lippasid kirikusse vaatama, mis olukord seal on. Kirikuuksel kokku põrgates, ent edasi komberdades jõudsid nad tagaruumi.

Mehaanikut ei olnudki seal. Rahakotid olid lahti ja raha vedeles siin-seal põrandal. Mitmes kohas põrandal oli suur vereplekk ja jäljed viisid magamistuppa. Kostis sahinat ja Mehaanik tuligi jalga järel liibates sealt välja, kätel ja paremal põsel hüübinud veri.

"Hei kutid! Mis toimub?" küsis ta lõbusalt. "Kas me oleme pääsenud?"

Autojuht vaatas hambad ristis Mehaaniku veriseid käsi ja tormas talle tigedalt urhates kallale. Paremsirge lõi Mehaaniku jalust maha uimaseks, enne kui Pealik vahele jõudis.

"Oot nüüd! Mida sa peksad kõike, mis liigub!? Rahune maha!"

"See sitapea teeskles siis kõikseaeg, et rohkem raha saada!?" Autojuht värises vihast. "Ma löön tema ka mättasse, siis on veelgi vähem, kelle vahel raha jagada!"

"Me ei tea veel, kuidas see kõik juhtus! Siin on midagi mäda!" Pealik vaatas ringi ja küsis siis kahtlustavalt: "Kus preester läks?"

"Ma lähen vaatan," ütles Autojuht ja läks teda otsima.

Kuni Pealik ja Beib Mehaaniku tagaruumi lohistasid, käis Autojuht mööda kirikut. Preestri leidis ta kirikusaalis altari ees põlvitamas ja palvetamas. Autojuht läks isa Augustuse ette ja surus julmalt ta näo enda kubemesse.

"Ime lahti, usumees!"

Kuna vastupanu ei osutatud, lasi Autojuht preestri pea lahti ja lükkas mehe põrandale pikali.

Mehaanikule tuli tasapisi eluvaim sisse. Ta avas silmad, oigas ja katsus oma vasakut silmaalust.

"Kus ma olen?" ägises ta tasakesi.

"Mida sa viimasena mäletad?" küsis Beib ja puhastas märja lapiga Mehaaniku pead.

"Ee-et röövisime panka ja sõitsime sadamasse?" Mehaanik vaatas kaaslastele otsa, mõtles veidi ja jätkas: "Kaater sõitis hunnikusse?" Ta tõusis istukile ja vaatas ringi. Märgates rahakotte ja ümberringi vedelevaid rahatähti küsis ta: "Aga kus me nüüd oleme? Saime hakkama?"

Nagu vastuseks kostis kiriku teisest otsast läbitungiv karjatus. Pealik ja Beib ruttasid vaatama. Mehaanik küll proovis, aga ei suutnud lõpuni tõusta ja vajus nagu jahukott rahahunnikute vahele.

Kirikusaalis avanev vaatepilt oli sama õudne kui laudas. Pealiku ja Beibe jalge vahelt jooksis jällegi preestri must kass minema, saba järel vonklemas.

Altari ees lamas pikali värisev preester, hoides käes väikest krutsifiksi. Altaril lamas Autojuht. Kõri poolenisti läbi lõigatud. Verd purskas ja voolas mööda altarit allapoole.

Pealik kummardus ta kohale.

"Kõrrat," kähises verine mees vaevaliselt oma viimset hingetõmmet ja osutas uksele, kust ta kaaslased olid just tulnud. Kirik nägi välja, nagu oleks seal just mingi saatanlik rituaal toimunud.

Pealik küsis: "Mida-mida? Kurat?"

"Kurat on preestri kassi nimi," ütles Beib ärritunult. "Igalt poolt on too saatanasigitis minema jooksnud."

Pealik astus preestri poole ja toetas talle saapa kõrile: "Kas see kass on tapja?" Preester, ikka veel värisedes, noogutas vaevumärgatavalt.

"Me tapame selle roju!" oli Pealik resoluutne.

Iha

Ööseks lukustasid pangaröövlid isa Augustuse tema magamistuppa kinni. Enne magamaminekut jõid nad öölambivalgel veel viskit, lugesid rahasid ja ladusid kolme erinevasse hunnikusse - eks nad mõningal määral olid tekkinud olukorraga ka rahul, kuid hirm tuleviku ees kummitas neid kõiki. Mida kuradit siin saarel toimub? Kuidas nad oma laeva terveks teevad ja kuidas nad siit ära pääsevad? Pealikule tundus preester väga kahtlane, hoolimata tema haledast kujust. Beib oli umbusklik ja arvas, et kass on süüdi. Rohkem see oma nägu kirikusse ei näidanud ja ka Augustus ei osanud öelda, kus ta võiks hulkuda. Tema sõnul oli Kurat ka ennegi öösiti väljas olnud. Saar ju hiiri täis.

Pealik ja Beib ootasid kannatlikult ära, kuni Mehaanik norskama hakkas ning hakkasid siis armatsema. Nad kiskusid üksteist alasti ja nahistasid hiirvaikselt, kuni mõlemad lõpuni jõudsid. Rahuldatuna jäid nad mõlemad magama, päevamured unustatud.

Suure kolina peale avas Pealik hommikul silmad, tõusis ruttu istuli ja krabas madratsi kõrvalt oma püstoli. Vastik kassirajakas, kes oli meeste seljakottide juurest klaasi ümber ajanud ja tõenäoliselt ka ise selle peale ehmatanud, pani putku. Pealik tõusis vaarudes, vandus kõva häälega, nii et ka Mehaanik silmad lahti lõi ja uniselt ringi vaatas.

"Raisk, kes mu viski ümber ajas?"

Pealik vaatas kõrvale, kus magas Beib oma magamiskoti all ümbritsevast välja tegemata.

"Ahoi! Maast lahti! See kuradi kõuts käis jälle siin," raputas Pealik kaaslannat. "Tuleb ta üles otsida!"

Magamiskoti all tundus olevat elutu pamp. Pealik tõmbas selle pealt.

Naise elutud silmad olid lahti ja klaasistunud. Surnud! Ta käte alt, mis olid rinnal risti, paistis midagi. Pealik kangutas need lahti ja luges terariistaga kõhule kraabitud sõna: "Patt".

Mees tõusis ja vaarus magamistoa poole. Preestri uks oli lukus. Ta avas selle. Isa Augustus oli juba riietunud.

"Tere hommikust!" tervitas ta viisakalt.

Pealik ei vastanud. Ta vaatas toas ringi, et leida midagi kahtlast, verepritset, -plekki, jälge. Ta kiskus kirikuisa voodi laiali, vaatas toa ainsa tooli alla ja katsus põrandalauad läbi. Mitte midagi. Absoluutselt mitte midagi.

Kui ta naases, polnud Mehaanik veel oma magamiskotistki välja roninud, vaid valas endale viskit. Preester hoidis kahe käega peast kinni ja halas: "Oh kõigevägevam, anna meile andeks meie patud!"

Pealik aga võttis püssi ja läks Kuradit otsima.

Laiskus

Mehaanik oli täis nagu tarakan. Enamasti lamas oma madratsil, pomises midagi arusaamatult, vahepeal tuigerdas mööda ruumi, koperdades madratsite ja kottide otsa. Valas endale pidevalt viskit juurde. Preester askeldas köögis ja valmistas hommikusööki. Seekord kolmele inimesele. Potis kees juurviljaleem. Vahepeal käis tagaruumis vaatamas, mida Mehaanik teeb.

"Mul on jummmala savi kõigest," lalises too. "Ma ei viitsi mide sittagi enam teha, hõk!". Ta vaatas preestrit ja lausus: "Tulgu see faking kassirajakas siia, hõk, ma ei karda teda! Kägistan ta nende kätega ära!" näitas ta preestrile oma käsi, seejärel koperdas ta aga enda madratsi otsa ja kukkus pikali, ajades viskipudeli ümber. Paraku polnud sellel korki, nii et enamus alkoholist voolas põrandale.

"Persse raisk ma ütlen!" Mehaanik tõstis pudeli püsti ja hoidis seda väriseva käega silme ees.

"No natuke veel on," ütles mees ja kulistas viimase lonksu otse pudelist.

Preester läks tagasi kööki. Mehaanik mõtles just minna välja oma põit kergendama, kui kiriku tagaruumi uksest tuli aeglaselt sisse preestri must kass. Piilus arglikult Mehaanikut ja suundus nõtkelt põrandal oleva viskilaigu poole.

"Tere, Kurrat," kraaksus Mehaanik ja kompas madratsi alt oma püstolit, leidis selle üles, proovis kassi sihikule saada ja lasi.

Pealik komberdas mööda saare metsatukka. Seal kasvasid kuused ja männid, sekka ka mõned üksikud lehtpuud. Pinnas oli pehme ja samblane. Mätastel kasvasid üksikud pohlad. Vahepeal jäi ta seisma ja kuulatas, aga Kuradist polnud haisugi. Mees jõudis metsast välja roostikuni. Pealik mõtles juba ümber metsatuka teist kaudu kirikuni minna, kui kuulis lasku, mis üle saare kaikus.

"Fakk! Mis nüüd juhtus?" Ta võttis püstoli kindlamalt kätte ja hakkas kiire sammuga tuldud teed tagasi astuma.

"Mehaanik lasi preestri maha või?" pomises ta omaette.

Juba kaugelt hakkas ta kuulma õudusvärinaid tekitavaid kriiskeid. Ta proovis liikuda hääle suunas ja surnuaia juurde jõudes nägigi ta Mehaanikut vastu tulemas. See tulek oli küll suhteliselt vaevaline, tuigerdamise ja komberdamise vahepealne liikumine. Käed olid tal ette sirutatud, nagu pimedal. Lähemale jõudes nägigi Pealik, et Mehaaniku silmad oli vereklompis.

"Mis juhtus?" hüüdis Pealik. Mehaanik kuulatas, kust hääl tuleb ja kähistas ebainimlikult: "Ta kriipis mu silmad välja!" Seejärel komistas ta mätta otsa ja kukkus Pealiku ette, peaga otse vastu üht hauakivi. Tema selga oli kinni löödud krutsifiks. Pealik hakkas üle kogu kere värisema, ta pillas püstoli maha ja jooksis hullumeelselt kiriku poole. Preester oli köögis ja võttis just potti tulelt, kui ainus ellujäänud külaline kööki sisenes ja preestri ette maha põlvitas.

"Anna mulle andeks! Ma olen patustanud ja paha olnud, ma tahan elada!" Pealik nuttis ja hoidis preestri ümber kinni. "Mis siin toimub? Kas jumal on pannud mind proovile? Kas ta karistab mind mu pattude eest? Kas sa saad mu eest talle kosta? Palun!"

Preester toetas käed aeglaselt Pealiku kõrvadele. Kostis vali "krõks", kui Preester ta pea kahekorra keeras.

Viha

Kaater randus turvaliselt sadamas. Päike paistis ning oli soe ja ilus sügisilm. Koos Georgiga, kes hakkas kohe kompse kaatrist maale tõstma, tulid saarele veel kaks kaabudega härrasmeest. Preester läks neile vastu.

"Tere Frank!" Preester tervitas ühte härrasmeestest rõõmsalt nagu vana tuttavat.

"Tervitus!" mees, keda kutsuti Frankiks, surus soojalt isa Augustuse kätt ja tutvustas paarimeest: "Inspektor Connely."

Mehed tassisid kraami kirikusse.

"See katkine kaater seal?" osutas Frank kai ääres olevale pangaröövlite purunenud kaatrile.

"Tühi nagu saar! Tormisel ööl oli vastu kaid põrutanud. Sidusin kai külge kinni." Frank uuris tähelepanelikult preestri rahulikku nägu.

"Mis sellega siis on? Kas teate kellele see kuulub?"

"Ohtlik kurjategijate grupp. Me ajame nende jälgi juba 3 aastat," Frank võttis hõlma alt väikese kausta, otsis midagi ja näitas preestrile juba tuttavaid nägusid. Preester vaatas fotosid huviga. Politseiinspektor jätkas: "Eelmine nädal röövisid nad Standfordi pangast 3 miljonit. Jäljed juhatasid sadamasse, kus neil oli kaater bronnitud."

"Aga tormine meri rikkus nende kaunid plaanid ja nad ei jõudnud ei palmisaarele, rääkimata sellest üksikust laiust siin." lõpetas preester irooniliselt Franki jutu.

"Ega Sa kaatrilt raha ei leidnud? Me oleme kõik seerianumbreid üles märkinud."

"Mitte sentigi!"

"Me vaataks siin saarel veidi ringi ja võtame kaatrilt mõned proovid!? Georg viib meid pärast tagasi!"

"Olge lahked! Ma lobisen temaga niikaua! Teed soovite?"

"Tänan ei!"

Inspektorid toimetasid tükk aega kaatri juures, käisid kirikuhooned läbi ja vaatasid korra ka ümbritsevasse metsatukkagi. Kurat tuli nurrudes kiriku juures Franki säärt silitama. Frank kummardas ja silitas preestri kassi sõbralikult ning nägi siis kiriku vundamendi juures punakat kortsus paberilipakat. Ta võttis selle ja avastas, et see on viiekümne-eurone. Silmanurgast kaasagenti kõõritades pistis ta selle tagumise käega tagataskusse. Isa Augustus ja Georg astusid kirikust välja.

"Me oleme nüüd lõpetanud!" Mehed sättisid end minekule, jättes preestriga hüvasti.

"Ka misantroobina on nii tore vahepeal inimesi näha," ütles Augustus kai pealt laevaseltskonnale lehvitades, kuni see piisavalt kaugele oli jõudnud.

"Kust sa teda tunned?" küsis Connely kõrvalistuvalt Frankilt, kui nad mootoripõrina saatel merd mööda lendlesid.

"Pikk stoori!" vastas too ja jätkas: "ta oli meie linnas lugupeetud kirikuisa, kuni jäi oma tegevusega kohaliku maffiabossi hambusse." Frank võttis lonksu vett. "Nii tema naine kui ka poeg ja tütar tapeti julmalt."

"Ja mis nad siis temaga tegid?"

"Selgus, et maffioosod olid jännanud vale mehega. Ta elas mõnda aega politsei kaitse all, kuni ühel päeval kadus."

Connely ootas kannatlikult kuni kolleeg jätkas.

"Ta nuhkis iga kui viimase maffia-liikme välja, jooksupoisist bossini ja maksis neile kätte. See oli jõhker kättemaks. Kõrid olid läbi lõigatud, naelad läbi keha löödud." Frank ohkas. "Ferdinand istus pikalt vanglas, kuid lasti hea käitumise eest enne tähtaega vabaks ja ta kolis pool aastat tagasi siia saarele elama, inimeste juurest eemale."

"Ja kuidas sina teda tunned?"

"Mina uurisingi tema juhtumit!" Frank vaatas mõtlikult sadamat, kuhu nad kohe jõudmas olid ja lisas: "Ta tegi linnale suure teene. Elu oli kohe hulka parem, kui kurjus oli linnas hävitatud."

Inspektorid astusid sadamakaile. Märkamatult võttis Frank taskust kortsus rahatähe ja poetas selle merre.

Ilustreeris Kärt Mikli

Raamatukatkend: Plekkkatusega maja (Kertu Meerits)

„Kuhu edasi?” Oliver teeb samuti enda ümber paar tiiru ning jääb minu ja Kokaiina vahel seistes meiega pilke vahetama, sügavad pruunid silmad täis vaid nõutust.

„Põhimõtteliselt,” sõnab Kokaiina peale vaid mõne minuti jooksul kaardi silmitsemist, „raudtee kõrvalt edasi, sealt tuleb tunnel ja sealt saabki.”

Ma võtan tänavalt koti üles ja me kõnnime tagasi raudtee äärde. Rong on ikka veel seal, kuid uksed on kinni ja tuled ei põle. Kaugemal on betoontunneli valgustuse kuma ja kõrge tara, kuid silm sellest edasi ei seleta.

„Lähme siis.” Oliveri ninaots ja põsed on punased. Ta hakkab ees rutakalt marssima, meil ei jää muud üle, kui talle järgneda.

„Vaata, see mees oli rongis.” Meist natuke eespool, hästi tee ääres jalutab rahulikult vanamees nahkmantli ja soniga, rullikeeratud ajaleht käes. Kokaiina viipab entusiastlikult tema poole.

Ma ei ütle midagi – Oliver me ees tõstab tublilt tempolt, peame Kokaiinaga pooleldi jooksma, et temaga järge pidada. Tunneli algus pole enam kaugel, selle kriiskavalt külmvalged lambid hakkavad juba silmadele. Selle ees on betoonist kuju autode takistamiseks, mitte, et siinsed inimesed kunagi üldse autosid näeks. Ma vaatan tagasi, rongimehe poole, kuid teda pole. Ehk ta mõtles ümber ja ei soovi välismaa õudustega kakelda või ehk ta lihtsalt hajus nõnda graatsiliselt oma musta mantliga pimedasse öökülma.

Jooksen järgi Kokaiinale ja Oliverile, kelle kiirest kõnnakust on saanud ärevil hiilimine. Vihma trummeldamine me kohal on kõva. Tunneli lõpus on sein suure ukse ja valvuriputkaga, milles on klaasi taga noor, tumedate silmaalustega vormis poiss. Ma jooksen ta ette ja koputan klaasile. Poiss võpatab ning raputab pead.

„Tere, tahaks teisele poole seina.” Üritan kõlada rahulikult, enesekindlalt, kuid mu süda puperdab nii, et terve tunnel kajab. „Minu nimi on Nartsissa…“

Poiss vaid noogutab ning uks on juba avanenud. Ehk tunnen end segaduses, kuid praegu pole aega end segaduses tunda – tänan teda vaikselt ja lähen läbi ukse.

Teisel pool ust on samuti betoonist tunnel, külmalt ja eredalt valgustatud. Uks meie taga sulgub, Kokaiina ja Oliver seisavad minu taga, käes kotid. Oliveri ei tundu enam huvitavat see, et tal külm on – praegu on kõik liiga põnev, et külm oleks.

Külm tuul puhub vastu aina intensiivsemalt, maailm me ees avaneb mitte nii palju, kui ma oleks oodanud. Taevas on pea täiesti pime, olenemata sellest, et kell on kõigest pool viis. Meie ees laiuvad suured, ilmetud, hallid kortermajad.

„Miks me siin jälle oleme?” Oliver küsib valjult, kohendab seljakotti ning astub kiirel sammul majade vahele tuulevarju.

„Tasa!” klähvan ja järgnen talle joostes, Kokaiina samuti. „Sa ei tea, millised inimesed siin elavad. Kui üldse inimesed.”

„Tundub nagu kenam osa Pirnmäest.” Kokaiina kehitab õlgu ja vaatab ükskõikselt ringi, jälgides kustuvaid ja süttivaid aknaid, tühjasid tänavaid. Kuskilt kõlab lärmi, muusikat, raske öelda kust suunast.

Pirnmägi ehk enamiku vihmapilvede elukoht kodulinnas on veider – ilusamasse alasse kuuluvad hallid ja igavad, kõrged kortermajad, ning koledamad osad koosnevad lääbakil puitmajadest ning kui mu isa öeldu tõene on, siis sõdivad nende puitmajade keldrites narkokartellid. Talle meeldib muidugi nalja teha.

„Siin on nii... tühi.” Oliver seisatab hetkeks, me oleme taas jõudnud ristmikule. Kõik on samasugune nagu tavaliselt, nagu oleksimegi Lasnamäe kenamas osas – valgusfoorid näitavad kasutult rohelist tuld, nende kuma sillerdab märgadel asfaltteedel, mis on natuke auklikumad kui ideaalselt.  Ma võtan vaikselt välja fotoaparaadi ning teen kiire klõpsu ümbritsevast.

„Kuhu edasi?”

„Ma arvan, et oleks tark minna lärmi suunas.” Kokaiina ohkab. „Kuulatage.”

„Ma arvan, et me peaks taksoga mõne magamispaiga leidma. Kus te ööbida kavatsesite?” Oliver võtab seljakoti kõhule ja toob lagedale uhkete tikanditega rahast paksu ridiküli. „Kuigi, te pole vist kunagi reisil käinud, seda on vähe palju oodata, et te seda korraldada oskaks.”

Oliver jõuab vaevu oma lause lõpetada, kui ta rahakott pole mitte enam tema käes, vaid ühe eriti välejalgse noormehe, kes hetkel mööda tänavat meist eemale jookseb.

Oliver maigutab korraks suud ja tardub ning siis süstib talle järele, pori enda pükstele üles keerutades. Ma vaatan Kokaiinale otsa ning jooksen järele Oliverile, mis sest, et on ebatõenäoline, et ma temaga sammu pidada suudaks.

Varas ja Oliver kihutasid vasakule, ma pööran ka vasakule. Vihmavari on mu käes eriti lõdvalt, enamik vihmast sajab mulle peale. Aeglustan sammu ning tõmban vihmavarju kokku, mind orjastavale vihmale täpselt mu pea kohal järele andes.

Konarlikust kõnniteest saab sileda plaatteega mäest alla laskumine, näotutest kortermajadest saavad eredate siltidega kõrged klaasist hooned ning uhked, vanast ajast pärit kortermajad. Mägi, millest alla jookseme, on järsk, ning aeglustan sammu, Kokaiina paneb vastu enda tahtmist minust otse mööda. Ta käes pole enam ei avatud ega suletud vihmavarju. Üritan tagasi vaadata, et see leida, kuid nii pimedas musta vihmavarju leida on tänamatu töö, seega sööstan talle järgi.

Pöörame veelkorra vasakule, meie ette ilmuvad Oliver ja välejalgne noormees, üks teisel tihedalt kannul. Muusika ja lärm, mida ennem kuulsime, muutub valjemaks, mu ümber hakkab rohkem jalapaare tekkima kuid, pühin vee silmist ja söandan viimaks pea tõsta, nähes, kuidas varas kaob meie esisesse rahvamassi.

Meie ees on rahvamass, tantsimas, rääkimas, naermas. Tulede ja uhkete majadega on ümbritsetud plats, selle keskel lava muusikaartistidega. Kõige hullem pole see talumatu lärm või see, et mu juuksed ja jope täiesti läbimärjad on, või see, et mina ja Kokaiina vaevu hingata suudame, või see, et me mõlemad oma vihmavarjud oleme kaotanud, vaid see, et meie ees on suur rahvamass inimesi, kellest ühelgi pole pilve. Mitte ühtki muret, keegi ei pea oma vihmavarjuga teisi nügima.

Oliver astub mõned sammud tagasi ning põrkub vastu mu õlga, tunnetan Kokaiinat kusagil lähedal.

„Mis see on?” sosistan. On üldse ime, et ma millelegi mõelda suudan.

Mingi mees meie juures, suurt kasvu, tihkete hallide vuntside ja kiilaneva pealaega, käes kohvitops, piilub meid hetkeks ning pöörab siis jahmatanult täiesti ümber, ta kohvitops kukub maha, suu vajub ammuli. Sama teevad ta naine ja lapsed. Üritan kätega pilve katsuda – tunnen jahedat õhku ja rõskust – see on ikka veel seal, ikka veel sajab.

Oliver võtab mul randmest kinni ja lükkab mind hooga enda ette, utsitades mind jooksma. Ma jään selle asemel kui ankruna maa külge kinni, pööran kanna peal ümber ja jõllitan iga inimest, kes mind jõllitab – mitte vihast või kättemaksust, vaid huvist, siirast huvist.

Keegi ei ütle midagi, rõõmsa tooniga muusika veel kestab, kuid aina rohkem ja rohkem inimesi pöördub meie poole, suu ammuli vaadates.

„Sissa, tee pilti!” kähistab Iina mulle, ilmaasjata. Tal endal on juba käes minu masin.

„Kas vihma sajab?” Keegi proua sosistab, käe pea kohale tõstes. Keegi mees me tagant astub Oliveri poole ning üritab enda kätt esmalt Oliveri ja ta pilve vahelt läbi viibutada – see õnnestub. Siis hingab ta sügavalt sisse ning üritab oma kätt Oliveri pilvest läbi panna – see samuti õnnestub.

Kokaiina tõstab fotoaparaadi juhmi näoga vaatavate inimeste poole ning valju klõpsatuse ja välguga algab nõiajaht.

Nüüd haarab Oliver mul kõvasti käest ning sikutab mind kaasa, mul ei jää üle muud,  kui talle järele koperdada. Jõuan napilt Kokaiina kaasa haarata. Oliver põikleb läbi meie ümber ringi moodustunud inimeste vahelt, kes tunduvad veel üllatuses olevat. Meie selja taga on aga grupp lapsi ja keskealisi, hoides üllatavat tempot.

Mulle pole kunagi jooksmine eriti meeldinud – sellest on küllap tingitud minu võhma puudumine, kuid see probleem on pea igal vihmapilvel – on ammugi teada, et minusugustel pole aega tegeleda sellise tiluliluga nagu on sport, meile on ettenähtud vaid lõputu töö. Lõppude lõpuks orjame me vaid iseennast.

Kuid peale selle, et mul võhma pole, on siiski rõve joosta läbimärjana, väsinuna, raske kotiga vastu tuult. Mu jalad ja kopsud ei jõua enam sammu pidada Oliveriga, kellele tundub praegune tegevus mõnus puhkamine, ning üritan oma kätt priiks sakutada, kuid ta pigistab seda vaid kõvemini, lisades kiirust. Ma haaran Kokaiinast veel kõvemini.

„Pean mainima, olenemata sellest, et kõik siin veidrikud on, on majad siin üpriski sarnased.” Oliver tundub vaid kergelt hingeldavat, kammides tagasi kergelt niiskunud juukseid.

Ma peaksin midagi vastu ütlema, kuid jaksame Kokaiinaga vaid hingeldada. Iina juuksed on vee raskusest pulksirged ning tunduvad mustemad kui öö, mantel mu ümber on läbimärg. Oleme jõudnud kuhugi bussipeatust meenutavasse varjualusesse, ainult, et siin pole mitte ühtegi ajakava või midagi sellele viitavat.

„Ära lobise, vatt.” Kokaiina tõmbab jalad pingi peale, läbimärja mantli sisse. „Mis edasi saab?”

„Lähme palun koju.” Olen kasvõi nutmiseks liiga väsinud, mässin mantli veel kõvemini enda ümber. Oliver, kes on siiani meie ees edasi-tagasi tallanud, istub mu kõrvale maha, toetab käed põlvedele, pea kätele ning ohkab raskelt. „Sai piisavalt nalja tehtud.”

„Kuhu poole jääb kodu?”

Meie peale ilmub vari, peaaegu viisnurkse kujuga. Tõstame kui sünkroonis pead – meie ees seisab meist ehk mõne aasta noorem poiss, tõsiselt vanamoodsate riietega. Kuid mis kõige tähtsam – ta pea kohal hõljub pisike pilv.

„Tättarimaalt?” Poisi nägu tundub vanem kui ta hääl, pilk silmis asjalik, seljas vaesemale rahvale omased kuub ja kummikud.

„Jah?” Ma üritan naeratada ning kissitan silmi, saamaks aru poisi näost, kuid ilmaasjata – tänavalambid heidavad ta näole just sellise helgi, et ma teda päikesevalguses ka ära ei tunneks. Oliver suskab mulle küünarnukkidega ribidesse.

„Ma ka.” Poiss naeratab ja astub samuti bussipeatuse alla, võtab peast soni ja väänab selle põrandale kuivaks. „Teil on ikka nii suured pilved, olete juhuslikult läänest?”

„Ei.” Raputan umbusklikult pead ja vaatan ringi – tänaval meie ümber pole mitte ühtki hinge, olenemata sest rahvamassist, kes meid ennem taga ajas. Isegi aknad kortermajades ei hõõgu kollaselt, ükski auto ei mahi valju mürinaga mööda sõita.

„Poiss, kuule, miks neil inimestel pilvi pole?” Kokaiina naaldub samuti ettepoole ning küsitleb poissi sosinal.

Nooruk vaid kehitab õlgu. „Lähme, minu juures on veel pilvelisi.” Poiss viipab käega, paneb märja mütsi märgade juuste peale tagasi ning astub tõtakal sammul bussipeatuse alt välja. Mina ja Kokaiina, löödult, vihmavarjutult ning nüüd taas lootust, tuttavlikkust tundes tõuseme samuti pingilt kiiremas korras püsti ning teeme esimesed sammud poisi suunas.

„Kuhu on minek?” hüüatab Oliver, me pöördume kõik tema suunas. Noormees tõuseb samuti pingilt püsti ning sammub aeglaselt minu ja Iina poole. „Te ei saa ju ometi tõsiselt temaga kaasa minna?”

„Miks mitte?”

„Te just kohtusite temaga, nägite teda esimest korda. Me oleme võõral maal, eksinud ja te kavatsete minna järgi mingile võõrale kutile, et veel rohkem ära eksida? Niimoodi inimröövid juhtuvadki, kas teate?”

„Oliver,” ohkan, mõtlen – ehk on Oliveril õigus, mitte, et tal alati õigus poleks, „kuid mida meil enam kaotada on?” Teen pausi, räägin vaiksemalt kui ennem. „Pealegi on sel poisiklutil nii süütu nägu, ta ei suudaks iial midagi halba tahta.”

Oliver irvitab, vinnab oma koti õlale ja noogutab. „Olgu nii. Sinu järel.”

Poiss alustab taas üllatavalt krapsakat kõndi oma lühikeste jalgade kohta, me järgneme talle.

„On see kaugel?” Kokaiina kaldub küljele ja räägib valjult poisiga. Poiss jääb maja nurgal seisma ja piilub tänavale enne noogutamist ja edasikõndimist.

„Mis on kaugel?” Ta pöörab meelega avaralt, valgustatult teelt kitsasse, pimedasse koridori kahe kõrge maja vahel.

„See, kuhu me lähme.”

„Ei, kui linnast läbi saame, on lihtne.” Poisike vaatab iga hetk närviliselt ringi, ta kiirest kõnnist saab sörk.

Poiss peatub järsult (uuesti, see on vist tal mingisugune harjumus) ja me koperdame talle seetõttu juba kümnendat korda otsa. Meie ees on suur tee, täis autosid, valgust, elu, inimesi. Inimesi ilma pilvedeta.

„Vaadake, inimesed.”

„On tõesti inimesed. Tulge siit.” Poiss juhatab meid tühja, madalalaelisse Aasia restorani läbi selle tagaukse, sealt kiiresti juba suletud riidebutiiki, mille võtmed tal taskus on, ja sealt kümne minuti pärast suletavasse kaubanduskeskusesse, millel on kaks poolt ühel ja teisel pool teed ning neid ühendab läbi õhu minev tunnel.

Meile tulevad vastu vaid hästiriietatud isikud maalitud nägude ja tähtsate ilmetega, neid ümbritsemas kallis, aevastama ajav aroom, käed täis poekotte. Tunnen end ebasobivalt ja üritan märgi juukseid mantli sisse sokutada, kuid sellest pole abi – mu kleit tilgub ikkagi veest. Isegi Oliver, kes näeb tavaliselt nii šikk ja elegantne välja, ei sulandu sellisesse massi.

Ülejäänud tee peatänavast eemale on võrdlemisi lihtne – läbi kaubanduskeskuse teises pooles oleva pitsakioski tagauksest välja ning siis jooksuga läbi võrdlemisi tühja, kuid mitte piisavalt tühja promenaadi.

„Poiss, naga.” Oliver astub minust ja Kokaiinast ettepoole ja koputab vapralt edasimarssiva poisi õlale. Oleme möödunud sildist, mis näitab linna lõppu, ja longime nüüd mööda maanteed. Kell on vähemalt üheksa – tähti pole siin pea üldse näha, isegi horisondil. Autosid sõidab loomulikult veidralt palju vastu. „Kuhu meil minek?”

„Minu nimi on Arden,” poiss trambib saabastega vastu maad, käed vihaselt taskus. „Ja me lähme minu koju.”

„Lähme palun kiiremini, külm on.” Kokaiina lõdiseb mu kõrval – oleme üksteisele võimalikult lähedale kõndinud, et sooja saada. Sellistel hetkedel mõistan, et oleksin nõus kuulama, kuidas vihmapilved mind mõnitavad, oleks vaid, et ma poleks praegu läbimärg pea nullkraadise ilma ja tuulega.

„Varsti oleme kohal.” Poiss võtab peast soni ja väänab selle veest veelkorra tühjaks. Me pöördume metsavahelisele teele – jõudsin üllatuda ja mõelda, miks puud veel lehes on, enne kui aru sain, et tegu on okaspuudega.

Jätkame mööda porist rada üpriski pikalt enne, kui see otsa lõppeb ja me lihtsalt puude vahel keset metsa jalutamist jätkame.

„Mis ma ütlesin? Kui see laps mu siin praegu maha laseb, süüdistan ma sind.” Oliver ristab rinnal käed, näol kahtlev ilme. Mu lõug väriseb liialt, et talle vastata.

Lõpuks tundub kaugelt paistvat soe, erk kuma. Puud lõppevad otsa ja meie ette on sattunud lagendik,  mitmete madalate puitmajadega, nende vahel nöörid kuivava pesuga, keskel katel. Meie juurde kiirustab vana naine lähimast majast pika, vanamoodsa kleidi ja põllega, pea kohal samuti väike vihmapilv. Mitte midagi siin ei tundu kaasaegne – ei majad, ei inimesed, ei eluviis. Leian fotoaparaadi, et pilti teha.

„Pane see tagasi.” Poiss käsib karmilt, kiirustavalt. „Need inimesed siin peale mõne üksiku pole maailma näinud mitmeid aastaid, on parem, kui nad ei tea, milliseks see saanud on.”

„Issake, ma ju ütlesin, et sa vihmavarju võtaks, pea ja õlad puhta vettinud.” Vanaeit pahandab poisiga enne meie silmamist.

„Ma leidsin nad linnast, eksinult.” Poiss kostab aralt. „Ütlesid, et on Tättarist.”

„Tohoh.” Naise hingamine on ahastavalt raske, ta vaatab pikisilmi mind ja Kokaiinat kahekesi läbimärjalt värisemas. „Nii suured pilved, tulge sisse.”

Ka seest on maja vanamoodne – ühes nurgas väike voodi, teises nurgas väheke suurem voodi, toa keskel suur ahi koos pliidiga, teises toas tundub olevat veel üks voodi ja küllaga raamatuid.

„Ma panen vee keema, ega teil vahetusriideid pole?” Naine askeldab ringi, hääl vali, kärisev ja käskiva tooniga. Hakkasime juba Kokaiinaga ühele voodile maha istuma.

Vahetan kena kleidi ja mantli villase kampsuni ja pikkade fliispükste vastu. Kleidist on kahju, selle alumine äär on täiesti porine ning mantli varrukad on kitsaste koridoride seintest kulunud, sain selle alles sünnipäevaks.

Tulen teisest magamistoast välja keskmisesse tuppa, Kokaiina läheb riideid vahetama. Maja, kuigi pime, on õdus – tuli ahjus levitab sooja, kodust valgust, põrandatel on armsasti punutud vaibad, voodipesu on uhke ja pitsiline, mis sest, et natuke kulunud. Aknad tunduvad küll õhukused ja viletsad, kuid nunnude roosade kardinatega. Vana naine oma roosa satsilise põlle ning juukselehviga sobib siia hästi.

Välisuks avaneb, sisse astuvad Arden ja Oliver. Oliveri näolt ei paista veidral kombel naeratust, väljendamaks õnne, et väike poiss meid keset metsa maha ei lasknud, vaid üllatus, põlastus. Ta juhtub mulle silma vaatama, ma naeratan põgusalt.

„Tulge, istuge maha.” Eit tõmbab laualiniku sirgeks ning toob laua juurde taburette juurde, enne tassikeste asetamist lauale koos meepotiga. „Olge siin, ma toon Sangaste perelt teelehti.”

„Kuhu meil ikka minna oleks?” Oliver naerab endamisi peale eide väljaminekut ja istub mu kõrvale maha, naeran talle kaasa. Vaid Arden jääb vihaselt põrnitsema.

Kokaiina ilmub tagatoast, seljas lukuga kampsun ja dressipüksid erkroosade nööridega.

„Kas sul midagi... vanamoelisemat pole?” Arden pärib.

Kokaiina julgeb vaevu pead raputada, eit on juba naabrite juurest tagasi, käes kimp piparmündilehti. Ta poetab igasse auravasse tassi ühe ning istub siis viimaks laua otsa maha. Oleks ebatõene väita, et ma tunneks  end pinges – pärast kõike juua kuuvalgel teed võõras majas võõras riigis võõrastega tundub ahvatlev, kas mitte?

Jõuan vaevu lonksu tassist juua, kui vana naine juba askeldab ning ilmub lagedale kolme kausiga, igaühes mingisugust liha ja juurvilja segu. Selle lõhn oli kaheldav, kuid ma ei lasknud sel ennast häirida.

„Ma olen Hiiu.” Naine räägib viimaks üle pika aja. Vaatamata kitsale näole ja kortsudele tunduvad ta põsed prisked, ümarad ning õhetavad, pilk silmis on nooruslik. Isegi see, kuidas ta end hoiab, näitab vaid enesekindlust.

„Kokaiina.” Ta räägib, suu veel toitu täis.

„Oliver.” Oliver neelas rutakalt, et rääkida.

„Nartsissa.” Naeratan. „Kena tutvuda.”

„Veidrad nimed teil, plikad.” Naine tõstab raske käega endale tee sisse mett. „Kuidas te siia sattusite?”

Ma maigutan suud – kuidas me siia sattusime? „Läbi õnne.”

Oliver ja Iina muhelevad.

„Mis õnn see elu siin ikka on?” Naine kumiseb naerda ja tõstab ühe põlve üle teise. „Eks mina ikka aru saa, et te uuematest aegadest ole.”

„Vanaema?” Arden kortsutab kulmu ja sosistab vaikselt, kõrge hääl täis ärevust.

„Maailm on juba ammu edasi liikunud, ma tean, aga mida meie ikka teha saame? Me ei saa ometigi kümneid aastaid tulevikku hüpata?” Naise hääl pole nukker, pigem nostalgiline. „Aga ma usun, et me oleme praeguse eluviisiga ka üpriski õnnelikud – muidu oleks ehk meil ka sellised suured pilved nagu teil. Eks see ahnus neid suuremaks teeb.”

Joon tee lõpuni, kõrvetan selle juures keele ja tõusen, et aidata eidel nõusid pesta – ta ei võta mu abi vastu. Mõne hetke jooksul tõusevad laua tagant ka teised.

„Tulge, ma näitan teile teisi peresid.” Arden võtab nagist mantli peale, mul ja Kokaiinal jääb üle vaid teine kampsun peale tõmmata. Olgu mis on, aga välismaal on kodust palju külmem, või ehk on selle saladus hoopiski südames?

Majad on enamjaolt ringis, kuid eemal asetsevad ka viletsemad hurtsikud. Majade uste ees põlevad laternad, katuste räästad on pikad, neist niriseb vaikselt vett alla. Räästaste all ripub kimpudes erinevaid kuivatatud taimi.

„Arden, ega teil ometigi siin kusagil telefoni pole?” küsin ma, üpriski mõttetult.

„Nad on tänapäevast, nagu, viiskümmend, kuuskümmend aastat maha jäänud, miks neil telefoni olema peaks?”  Kokaiina ironiseerib ja vahetab rasket, riidest tehtud vihmavarju, mille memm talle andis, hoidvat kätt.

Arden noogutab Kokaiinale kaasa ja lükkab lehesodi majade keskele tehtud lõkkesse.

„Loota ju võib.” Kehitan häbis õlgu.

„Igatahes, igas majas elab enamasti üks pere, siin elavad Skurnaninid, seal Tammed ja seal Tammikud.” Poisinaga räägib sujuvalt ja kiiresti, näidates vastavatele majade, kui neid üldse nii nimetada saab, näpuga. „Seal tagapool elab mingi vanamees, ma pole tema nimest siiani aru saanud, ta vist ei mõista meie keelt ja meie tema oma. Aga tal on igavesti vinge, selline pisike vihmapilv.”

Arden räägib veel vähemalt viiest perest, kuid ma ei suuda enam keskenduda. Peale selle, et mu riidest vihmavarjust, mis ilmselgelt pole mõeldud nii suurtele ja intensiivsetele pilvedele nagu on minul või Kokaiinal, tilgub vett läbi, valutab mu pea niisama.

„Poisinaga, Arden,” Oliver lõpetab paigaltiirutamise ja jääb tuimalt kartulikoorekarva juuste ja siniste silmadega poisikesele otsa vaatama „kus see koht õige kaardil on?”

Arden kehitab nõutult õlgu ja lobiseb mingisugusest peredevahelisest tülist edasi. Vahetame Oliveri ja Kokaiinaga pilke – mida arvata, ma öelda ei oska, kuid nad on sama segaduses kui mina, lihtsalt mitte nii hirmunud.

Ühest majast ilmub välja suuremat kasvu meesterahvas toreda habeme ja karvase kasukaga, käes lehmakell, võtab lõkke äärest veel süttimata oksa ja peksab sellega kella, enne oksa lõkkesse viskamist.

Arden pöörab vasakut kätt. „On tõesti juba aeg.”

„Aeg milleks?” Kokaiina jälgib vaatepilti, me kõik jälgime vaatepilti – majadest voolavad pered – nii vanainimesed, lapsed kui noored vanemad oma sülelastega välja, jõudnud vaevu mantlid selga ja mütsid pähe tõmmata, ning võtavad ringi ümber lõkke.

„Kaitserituaal, kuuldavasti vana traditsioon,” hüüatab Arden ning võtab ka ringi. Ta vaatab meile veelkorra otsa ja viipab meid enda juurde.

Tõlkejutt: Shoggothi Vana Pentsik (Neil Gaiman)

Lugu pärineb Kirjastus Fantaasia poolt avaldatud jutukogust „Suits ja peeglid“

Collection copyright © 1998 by Neil Gaiman

Tõlkija Sash Uusjärv, © 2021

Benjamin Lassiter oli vältimatult jõudmas järeldusele, et naisterahvas, kes oli kirjutanud raamatu tema seljakotis ‒ „Jalgsimatkad Briti rannikul“ –, polnud kunagi käinud ühelgi jalgsimatkal ja poleks Briti rannikut ära tundnud isegi siis, kui see oleks tema magamistuppa sisse tantsinud, paraadorkester sabas, ja laulnud valju selge häälega: „Ma olen Briti rannik,“ ise end kazoo’l saates.

Benjamin oli tema nõuannetest juhindunud nüüd juba viis päeva ja kui rakkus jalad ja peavalu välja arvata, polnud tal suurt midagi ette näidata. „Kõikidest Briti mereäärsetest suvituslinnadest leiab hulgaliselt ööbimiskohti, mis on suurima heameelega valmis teid vastu võtma ka väljaspool hooaega,“ oli üks neist nõuannetest. Ben oli selle maha kriipsutanud ja kirjutanud kõrvale: „Kõikidest Briti mereäärsetest suvituslinnadest leiab mõningaid üksikuid ööbimiskohti, ja nende omanikud keeravad uksed septembrikuu viimasel päeval enda järel lukku ja sõidavad ära Hispaaniasse või Provance’i või kuhu iganes.“

Ta oli lisanud veel terve hulga ääremärkusi. Näiteks nagu „Ära mitte kunagi mitte mingil tingimusel enam üheski teeäärses kohvikus praetud mune telli!“ ja „Mis värk selle kala ja krõbekartulitega on?“ ja „Ei, see pole nii.“ See viimane oli kirjutatud lõigu kõrvale, milles väideti, et kui on midagi, mida nähes Briti maaliliste rannakülade elanikud rõõmustavad, siis on selleks noor jalgsimatkal Ameerika turist.

Viis põrgulikku päeva oli Ben kõndinud külast külla, oli joonud sööklates ja kohvikutes magusat teed ja lahustuvat kohvi ning põrnitsenud halle kiviseid maastikke ja kiltkivikarva merd, värisedes ise, kaks kampsunit seljas, saanud läbimärjaks, ega näinud ühtki lubatud vaatamisväärsust.

Istudes bussipeatuse varjualuses, mille pingil ta oli oma magamiskoti lahti rullinud, oli ta hakanud ühel õhtul raamatu omadussõnu tõlkima. „Võluv“, otsustas Ben, tähendas „ilmetu“, „maaliline“ tähendas „kole, aga vaatel pole viga, kui vihm ükskord järele jääks“, ning „kütkestav“ paistis tähendavat, et „me pole siin kunagi käinud ega tunne kedagi, kes oleks“. Lisaks jõudis ta järeldusele, et mida eksootilisem on küla nimi, seda igavam see koht on.

Nõnda siis jõudis Ben Lassiter viiendal päeval kusagil Bootle’ist põhja pool Innsmouthi külakesse, mida polnud tema raamatus peetud ei „võluva“, „maalilise“ ega ka „kütkestava“ vääriliseks. Polnud kirjeldusi ei roostetavast sadamakaist ega mädanevate homaaripüüniste hunnikutest kivisel rannal.

Mere ääres oli kolm B&B-d üksteise kõrval: Merevaade, Mon Repos ja Shub Niggurath, kõigil neoonkirjas sildid VABAD KOHAD välja lülitatud ja kõigil ustel silt HOOAJAKS SULETUD.

Rannas polnud ka ühtegi avatud kohvikut. Üksildasel kala-krõbekartulikohal oli silt SULETUD. Ben ootas väljas selle avamist, kuni hall pärastlõunane valgus hämardus. Lõpuks lähenes mööda tänavat väike veidi konnanäoline naine ja keeras ukse lukust lahti. Ben küsis tema käest, millal nad avavad, naine vaatas teda hämmeldunult ja vastas: „Täna on esmaspäev, kullake. Me oleme esmaspäeviti alati kinni.“ Siis läks ta sisse ja pani ukse enda järel lukku, jättes näljase Beni ukselävele maha.

Ben oli kasvanud kuivas Põhja-Texase linnas: vett leidus seal vaid tagahoovide basseinides ja ainus liikumisvõimalus oli konditsioneeriga pikap. Nii oli mõte jalgsimatkast mööda mererannikut riigis, kus räägiti enam-vähem inglise keelt, tundunud talle ahvatlev. Beni kodulinn oli veel topeltkuiv: seal oldi väga uhked selle üle, et nemad olid alkoholi ära keelanud juba kolmkümmend aastat enne seda, kui kogu ülejäänud Ameerika keeluaja rongi peale kargas, ning nemad polnud sellelt kunagi maha astunud, seega ei teadnud Ben pubidest muud kui vaid seda, et need on patupesad, samamoodi nagu baarid, ainult nunnumate nimedega. Sellegipoolest soovitas „Jalgsimatkad Briti rannikul“ autor, et need on head kohad värvikate kohalike ja informatsiooni leidmiseks, et seal tuleks alati „üks ring välja teha“ ja et mõnes neist anti ka süüa.

Innsmouthi pubi nimi oli Surnud Nimede Raamat ja silt ukse kohal teavitas Beni, et omanik on keegi A. Al-Hazred, kellel on veini ja kange alkoholi müügi luba. Ben pidas aru, kas see võib tähendada, et nad pakuvad India toitu, mida ta oli söönud Bootle’isse jõudes ja lausa nautinud. Ta peatus siltide juures, millest üks ütles „Public“ ja teine „Saloon“, ning kaalus, kas esimene on tegelikult ka kõigi jaoks, või hoopis privaatne, nagu olid Briti koolid, aga läks lõpuks – sest see kõlas rohkem nagu miski vesternist – Salooni.

Ruum oli peaaegu tühi. Seal lehkas eelmise nädala mahaloksunud õlle ja päevavanuse sigaretisuitsu järele. Leti taga seisis trullakas blondeeritud naine. Ühes nurgas istusid kaks pikkades hallides vihmamantlitest härrasmeest, sallid kaelas. Nad mängisid doominot ja rüüpasid krobelistest klaaskannudest tumedat õlletaolist jooki, mida kattis pruun vaht.

Ben kõndis leti juurde. „Kas te süüa ka pakute?“

Baaridaam kratsis korraks nina ja möönis siis vastutahtsi, et küllap ta võiks talle teha ühe künnimehe oma.

Benl polnud vähimatki aimu, mida see tähendab, ja avastas end saja viiekümnendat korda soovimas, et „Jalgsimatkad Briti rannikul“ sisaldaks ühtlasi ka Ameerika‒Inglise sõnaraamatut. „On see mingi söök?“ küsis ta.

Naine noogutas.

„Hästi. Ma võtan ühe selle.“

„Ja juua?“

„Coca-Cola, palun.“

„Meil ei ole Coca-Colat.“

„Siis Pepsi.“

„Ka Pepsit pole.“

„Aga mis teil siis on? Sprite? 7UP? Gatorade?“

Naise pilk oli sama tühi kui varem. Siis ütles ta: „Ma arvan, et taga on vist pudel või paar Cherryade’i.“

„See sobib.“

„See teeb kokku viis naela kakskümmend penni. Ma toon künnimehe lauda, kui see on valmis.“

Istudes maha väikese kergelt kleepuva laua äärde ja juues midagi, mis kihises ja maitses ning nägi välja ühtviisi keemiliselt erkpunane, jõudis Ben otsusele, et küllap on künnimees mingit sorti lihalõik. Ta teadis, et jõudis selle järelduseni ärgitatuna soovmõtlemisest, kujutluspildist, kuidas künnimees kõnnib paari trullaka härja järel värskelt küntud põllu loojangu poole, aga ka sellepärast, et selleks hetkeks oleks ta suutnud täie rahu ja vaid minimaalse kõrvalise abiga terve härja nahka pista.

„Ja siit tuleb künnimehe oma,“ ütles baaridaam ja asetas tema ette taldriku.

Künnimehe oma osutus kandiliseks vängemaitseliseks juustulõiguks, salatileheks, alamõõduliseks tomatiks, millel oli peal pöidlajälg, millegi märja ja pruuni hunnikuks, mis maitses nagu hapu moos, ja väikeseks kõvaks rulliks, ning valmistas Benile kurva pettumuse. Ta oli hakanud aru saama, et brittide jaoks oli toit nagu mingit sorti karistus. Ta näris juustu ja salatilehte ja vandus maapõhja kõik Inglismaa künnimehed, kes olid otsustanud säärast pahna süüa.

Nurgas istunud hallides vihmamantlites härrasmehed lõpetasid oma doominopartii, võtsid oma joogid ja tulid istusid Beni juurde. „Mis sa jood?“ küsis üks neist uudishimulikult.

„See on Cherryade,“ ütles Ben. „Maitseb nagu keemiatehasest.“

„Huvitav, et sa nõnda ütled,“ märkis kahest mehest lühem. „Huvitav, et sa nõnda ütled. Sest mul oli üks sõber, kes töötas keemiatehases, ja tema ei joonud mitte kunagi Cherryade’i.“ Mees tegi teatraalse pausi ja rüüpas lonksu oma pruuni jooki. Ben ootas, et ta jätkaks, aga paistis, et sellega on lugu lõppenud, vestlus jäi soiku.

Ben, püüdes viisakas olla, küsis siis omakorda vastu: „Ja mida teie joote?“

Pikem kahest võõrast, kes oli tundunud kurblik, ergastus. „Oh, sa oled liiga lahke! Mulle pint Shoggothi Vana Pentsikut, palun.“

„Mulle sama,“ lisas ta sõber. „Ma võiks Shoggoti nimel tappa. Eh, vaat kus sellest saaks alles hea reklaamlause. „Võiksin Shoggoti nimel tappa!“ Peaks neile kirjutama ja selle välja käima. Vean kihla, et neil oleks väga hea meel.“

Ben läks leti äärde mõttega tellida kaks pinti Shoggothi Vana Pentsikut ja endale klaas vett, aga avastas, et naine oli kolm klaasi tumedat õlut juba välja valanud. Hea küll, mõtles Ben, läks trumm, mingu ka pulgad. Ta oli kindel, et Cherryade’ist hullem see õlu ikka olla ei saa. Ta võttis lonksu. Ta kahtlustas, et õllel oli sedasorti maitse, mida reklaamitaks kui täidlast, aga kui peale käia, siis peaksid nad tunnistama, et see on täidlane kits.

Ta maksis ja manööverdas end tagasi oma uute sõprade juurde.

„Seda et. Mis sa Innsmouthis teed?“ küsis pikem kahest. „Küllap oled üks neist meie Ameerika nõbudest, tulid kõiksekuulsamaid Inglise külasid vaatama?“

„Ameerikas pandi ka ühele selle järgi nimi, tead,“ lisas lühem.

„Kas Ühendriikides on ka Innsmouth?“ küsis Ben.

„Mu teada küll,“ vastas lühem mees. „Ta kirjutas sellest kõik see aeg. Tema, kelle nime me ei nimeta.“

„Vabandust?“ ütles Ben.

Väiksem mees heitis pilgu üle õla ja sisistas siis väga valjusti: „H. P. Lovecraft!“

„Ma ju keelasin sul seda nime öelda,“ ütles ta sõber ja rüüpas tumepruuni õlut. „H. P. Lovecraft. H. P. kuramuse Lovecraft. H kuramuse P kuramuse Love kuramuse Craft.“ Ta jäi vait, et hinge tõmmata. „Mida tema ka teadis? Eh? Ma tahan öelda, et mida kuradit tema ka teadis?“

Ben jõi lonksu õlut. Nimi oli ähmaselt tuttav, ta mäletas seda tollest ajast, kui kord isa garaaži taganurgas hunnikut vanu vinüülplaate lappas. „Kas see polnud mingi vana rokkbänd?“

„Ma’i rääkinud mingist rokkbändist. Ma mõtlen kirjanikku.“

Ben kehitas õlgu. „Pole kunagi kuulnud,“ tunnistas ta. „Ma lugesin peamiselt vesterne. Ja tehnilisi manuaale.“

Väiksem mees nügis oma naabrit. „Kuuled. Wilf. Kuuled seda? Ta pole temast kunagi kuulnud.“

„Nojah. Ega selles pole miskit halba. Mina lugesin enne Zane Grayd,“ vastas pikem.

„Nojah. Hea küll. See pole asi, millega uhkustada. See kutt … mis sa ütlesid, et su nimi on?“

„Ben. Ben Lassiter. Ja teie olete …?“

Lühem mees naeratas – ta näeb ikka hullupööra suure konna moodi välja, mõtles Ben. „Mina olen Seth,“ ütles mees. „Ja minu sõpra siin kutsutakse Wilfiks.“

„Väga meeldiv,“ ütles Wilf.

„Hei,“ ütles Ben.

„Kui aus olla,“ ütles väike mees, „siis ma nõustun sinuga.“

„Nõustud?“ küsis Ben hämmeldunult.

Väike mees noogutas. „Neh. H. P. Lovecraft. Mina kah ei mõista seda vaimustust. Ta ei osanud kuramuse kirjutadagi.“ Mees luristas oma õlut ja lakkus siis pika nõtke keelega vahu huultelt. „Ma tahan öelda, vaata kas või sõnu, mida ta kasutas. Mootsik. Kas sa tead, mida mootsik tähendab?“

Ben raputas pead. Näis, et ta istub kahe võõraga Inglise pubis, joob õlut ja räägib kirjandusest. Ja kahtles korraks, kas temast on saanud äkki keegi teine, kui ta parajasti tähele ei pannud. Õlu maitses aina vähem halb, mida sügavamale ta klaasis jõudis, ning Cherryade’i visalt püsiv järelmaitse hakkas kustuma.

„Mootsik. See tähendab kummaline. Pentsik. Kuramuse kentsakas. Vaat seda see tähendab. Ma vaatasin järele. Sõnaraamatust. Ja luip?“

Ben raputas jälle pead.

„Luipkuu tähendab, et kuu oli peaaegu täis. Ja siis veel see sõna, kuidas ta meid kogu aeg nimetas, mis? See asi. Mistan’d oligi. Algab k-ga. Keeleotsa peal …“

„Kohtlased?“ pakkus Wilf.

„Äkää. See asi. Tead küll. Kahepaiksed. Just. See tähendab, et me näeme välja nagu konnad.“

„Oota nüüd,“ ütles Wilf. „Ma mõtlesin, et need on nagu mingisugused kaamelid.“

Seth raputas tarmukalt pead. „Raudselt konnad. Mitte kaamelid. Konnad.”

Wilf luristas oma Shoggothit. Ben võttis ettevaatlikult lonksu enda oma, seda sugugi nautimata.

„Seda et,“ alustas Ben.

„Neil on kaks küüru,“ segas vahele Wilf, see pikem.

„Konnadel?“ küsis Ben.

„Nääh. Kaamelitel, kahepaiksetel kaamelitel. Samal ajal kui tavalistel keskmistel ühepaiksetel kaamelitel on ainult üks. See on neil pikkadeks rännakuteks läbi kõrbe. Nad söövad neid.“

„Konni?“ küsis Ben.

„Kaamelite küürusid.“ Wilf puuris Beni pilguga ühest oma kollasest pungis silmast. „Kuula nüüd mind, noorsand. Kui oled kolm-neli nädalat mööda rajatut kõrbe rännanud, tundub taldrikutäis küpsetatud kaameliküüru ikka juba väga isuäratav.“

Seth näis põlglik. „Sa pole kunagi kaameliküüru söönud.“

„Vabalt võin olla,“ vastas Wilf.

„Jah, aga ei ole. Sa pole kunagi isegi kõrbes käinud.“

„Noh, oletame, et kui oleksin läinud palverännakule Nyarlathotepi hauakambrisse …“

„Iidsete musta kuninga juurde, kes saabub öösel idast ja sa ei tunne teda − tema juurde, sa pead silmas?“

„Loomulikult pean ma teda silmas.“

„Lihtsalt küsisin.“

„Loll küsimus, kui sa minult küsiksid.“

„Sa võisid mõelda kedagi teist samanimelist.“

„Kuule, nagu see oleks mingi tavaline nimi, või mis? Nyarlathotep. Nagu neid saaks kunagi kaks olla, mis? „Terekest, minu nimi on Nyarlathotep, milline kokkusattumus, et me kohtusime, naljakas, et meid on kaks.“ Ega ikka ei ole küll. Igatahes, ma rühin seal läbi nende ääretute rajatute kõnnumaade, mõeldes endamisi, et võiksin kaameliküüru nimel tappa …“

„Aga sa ju ei teinud seda? Sa pole kunagi käinud Innsmouthi sadamast kaugemal.“

„No seda et … ei.“

„Eks ole.“ Seth heitis Benile võidurõõmsa pilgu. Siis naaldus ta lähemale ja sosistas talle kõrva: „Ta läheb selliseks, kui mõned joogid juba sees, ma kardan.“

„Ma kuulsin seda,“ ütles Wilf.

„Tore,“ vastas Seth. „Aga igatahes. H. P. Lovecraft. Ta kirjutas ühe kuramuse sellise lause. Köhhö. „Luipkuu rippus madalal taevas soimja Dulwitchi kentsakate kahepaiklike elanike kohal.“ Mida see tähendab, ah? Mida see tähendab? Ma küsin sinult, mida see kuradima tähendab? See tähendab kuradima seda, et kuu oli peaaegu täis ja kõik Dulwichi elanikud olid mingid kuradima pentsikud konnad. Vaat seda see tähendab.“

„Aga see teine asi, mida sa ütlesid?“ küsis Wilf.

„Mis asi?“

„Soimjas. Mis see tähendab?“

Seth kehitas õlgu. „Pole aimugi,“ tunnistas ta. „Aga ta kasutas seda jube sageli.“

Jälle valitses vaikus.

„Ma olen üliõpilane,“ ütles Ben. „Minust saab metallurg.“ Kuidagimoodi oli tal õnnestunud ära juua tema esimene pint Shoggothi Vana Pentsikut, mis oli, nagu ta rõõmsa jahmatusega taipas, esimene kord, kui ta alkoholi jõi. „Millega teie, kutid, tegelete?“

„Meie,“ ütles Wilf, „oleme jüngrid.“

„Suure Cthulhu jüngrid,“ lisas Seth uhkelt.

„Jah?“ ütles Ben. „Mida see endast kujutab?“

„Minu kord,“ ütles Wilf. „Oota nõks.“ Wilf läks baarileti juurde ja tuli tagasi veel kolme pindi õllega. „Vaata,“ ütles ta siis, „tehniliselt võttes ei kujuta see endast praegu eriti midagi. Jüngerdamist ei saa ka kõige parema tahtmise juures isegi selle kõige tegusamal ajal nimetada vaevanõudvaks tööks. Seda siis muidugi sellepärast, et ta magab. Või noh, mitte päris, et magab. Rohkem nagu, kui päris täpselt väljenduda, on surnud.“

„„Oma majas Uppunud R’lyeh’is Cthulhu näeb und,““ segas Seth vahele. „Või, nagu kirjutas poeet: „Surnud pole see, mis igavesti püsida võib …““

„„…aga veidratel eoonidel …““ leelutas Wilf.

„… ja veidrate all peab ta silmas kuradima pentsikuid …“

„Just. Me ei räägi siin mingitest tavalistest eoonidest.“

„„… aga veidratel eoonidel surmgi surra võib.““

Ben oli veidi üllatunud, et ta paistis joovat juba teist pinti täidlast Shoggothi Vana Pentsikut. Vänge kitsemaitse ei olnud enam üldse nii pealetükkiv. Lisaks märkas ta rõõmuga, et ta pole enam näljane, et rakkus jalad ei valuta enam ja et ta kaaslased on võluvad, intelligentsed mehed, kelle nimedel oli raske vahet teha. Kui ta oleks olnud alkoholiga rohkem kogemusi, oleks ta teadnud, et see on üks sümptomitest, mis annab märku, et oled parajasti teise pindi Shoggothi Vana Pentsiku kallal.

„Nii et hetkel,“ ütles Seth – või oli see Wilf ‒ „polegi suuremat tegemist. Enamjaolt lihtsalt ootame.“

„Ja palvetame,“ lisas Wilf, kui see polnud just Seth.

„Ja palvetame. Aga juba üsna varsti see kõik muutub.“

„Jah?“ küsis Ben. „Kuidas nii?“

„Vaata,“ pihtis pikem mees. „Nüüd kohe, kas või juba hommepäev ärkab Suur Cthulhu (kes on momendil ebalõplikult lahkunud), meie boss, oma ookeanipõhja nii-öelda elupaigas üles.“

„Ja siis,“ jätkas lühem, „ta sirutab end, haigutab ja paneb riidesse …“

„Küllap käib ka vetsus, mind ei üllataks.“

„Võib-olla loeb ajalehti.“

„Ja olles selle kõigega ühel pool, tuleb ta ookeanisügavusest välja ja neelab maailma täielikult.“

Beni arvates oli see ettekujuteldamatult naljakas. „Nagu künnimehe oma,“ ütles ta.

„Täpselt. Täpselt. Väga hästi öeldud, noorsand Ameerikast. Suur Cthulhu kugistab maailma alla nagu künnimehe eine, nii et taldrikule jääb alles vaid natuke Branstoni marineeritud kurki.“

„See oli see pruun värk?“ küsis Ben. Nad kinnitasid talle, et seda see oli, ja ta läks baarileti juurde ning tõi neile kõigile veel ühe pindi Shoggothi Vana Pentsikut.

Järgnevast jutuajamisest ei mäletanud Ben enam eriti midagi. Ta mäletas, et lõpetas oma õlle ja et tema uued sõbrad kutsusid ta jalutuskäigule läbi küla, ning näitasid talle erinevaid vaatamisväärsusi nagu „sealt me laenutame videokassette, ja see hoone seal kõrval on Kirjeldamatute Jumalate Nimetu tempel, ja pühapäevahommikuti on seal krüptis kirbukas …“

Tema rääkis neile oma teooriast matkaraamatu kohta ja selgitas ‒ väga emotsionaalselt ‒, et Innsmouth on ühtaegu nii maaliline kui ka võluv. Ta ütles neile, et nad on parimad sõbrad, kes tal on kunagi olnud, ja et Innsmouth on kütkestav.

Kuu oli peaaegu täis ja selle kahvatus valguses tundusid tema uues sõbrad silmatorkavalt suurte konnade moodi. Või siis kaamelite.

Nad kõndisid kolmekesi roostetanud kai lõppu ning Seth ja/või Wilf näitasid Benile Uppunud R’lyeh’i varemeid, mis merepõhjas kuuvalguses paistsid, ja Beni haaras miski, mida ta seletas kui äkilist ja ettenägematut merehaigushoogu ning ta oksendas ägedalt ja lõputult kaua üle metallist käsipuu mustavasse merre …

Pärast seda läks kõik veidi pentsikuks.

Ben Lassiter ärkas künkanõlval, pea lõhkumas ja paha maitse suus. Ta pea toetus seljakotile. Mõlemal pool teda laius kivine nõmmepind, ei ühtki märki teest ega külast, olgu see siis võluv, maaliline, kütkestav või lausa koloriitne.

Ta liipas ja komberdas terve miili, enne kui jõudis lähima teeni ning mööda seda bensiinijaama.

Talle öeldi, et sealkandis pole mitte kusagil küla nimega Innsmouth. Pole küla, kus oleks kõrts nimega Surnud Nimede Raamat. Tema rääkis neile kahest mehest, Sethist ja Wilfist ning nende sõbrast nimega Vader Eoon, kes magas sügavalt kusagil merepõhjas, kui ta just surnud polnud. Nemad ütlesid talle, et neile ei meeldi just eriti Ameerika hipid, kes narkouimas mööda maakohti ringi kondavad, ning et pärast tassikest teed ja tuuni-kurgivõileiba tunneb ta end tõenäoliselt juba palju paremini, aga kui ta just tingimata tahab narkouimas mööda maakohti ringi konnata, siis müüb noor Ernie, kes töötab õhtuses vahetuses, talle suurima heameelega kena väikese kotikese kanepit, kui ta pärast lõunat tööle tuleb.

Ben tõmbas kotist välja „Jalgsimatkad Briti rannikul“ ja püüdis sealt Innsmouthi üles leida, et neile tõestada, et ta seda unes ei näinud, aga ei suutnud enam õiget lehekülge leida – kui see oli seal üldse kunagi olnud. Aga suurem osa ühest leheküljest umbes raamatu keskpaigas oli igatahes hooletult välja rebitud.

Siis kutsus Ben endale takso, mis viis ta Bootle’i raudteejaama, kus ta läks rongi peale, mis viis ta Manchesteri, kust ta istus lennukisse, mis viis ta Chicagosse, kus ta istus teise lennuki peale, mis lendas Dallasesse, kus ta jätkas kolmanda põhja poole suunduva lennuga, rentis auto ja jõudis lõpuks koju.

Teadmine, et ta asub ookeanist rohkem kui kuuesaja miili kaugusel, osutus tema jaoks äärmiselt rahustavaks, kuigi veidi hiljem oma elus kolis ta Nebraskasse, et seda kaugust veelgi suurendada. Ta oli tookord näinud – või arvas, et oli näinud – selle vana kai all midagi, mida ta enam mitte kunagi oma peast välja ei saanud. Hallide vihmamantlite all luurisid asjad, mida keegi poleks tohtinud teada. Soimjas. Tal polnud vaja seda sõnastikust vaadata. Ta teadis. Nad olid soimjad.

Paar nädalat pärast kojujõudmist pani Ben oma „Jalgsimatkad Briti rannikul“ kommenteeritud eksemplari autori nimele kirjastuse aadressil posti koos pika ja põhjaliku kirjaga, milles oli hulk kasulikke soovitusi järgmiste trükkide tarbeks. Lisaks oli seal palve, et autor saadaks talle koopia leheküljest, mis oli tema raamatust välja rebitud, et ta süda saaks lõpuks rahu. Kuid kui päevadest said kuud, kuudest aastad ja seejärel aastakümned, tundis Ben sisimas kergendust, et vastus kunagi ei saabunud.

Table of Contents

Peatoimetaja kriisiveerg (Laura Loolaid)

Palju õnne, Lloyd Kaufman! (Kalver Tamm)

Galaktikaimpeeriumi annaalid: Kosmoseprintside armulugu poliitiliste intriigide keskel (Raul Sulbi)

Päeva materjal Wikipedias, veebruaris 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur: Edgar Allan Poe ja malemasin (Rauno Pärnits)

Raamatuarvustus: Svjatoslav Loginov „Eikeegi ja ilma nimeta” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: „Läbi valu ja vaeva” (Riho Välk)

Raamatuarvustus: „Fändomi sünd” (Reidar Andreson)

Raamatuarvustus: „The Hidden Girl and Other Stories” (Rait Piir)

Arvustus: „Robotite muinasjutud maakeeles” (Jüri Kallas)

Ulmkonnakroonika 3/21

Uudiskirjandus 03/21

Weinberg arvab – Reaktori juttudest 02/2021 (Heinrich Weinberg)

Reaktor märtsikuu jutud (Tõnis Hallaste)

Jutt: Onyx ajab asjad korda (Maarja Kruusmets)

Jutt: Zombi otsustab surra (Iti Tõnisson)

Tõlkejutt: Hääl raadiost (H. K. Reyes)

Jutt: Seitse surmapattu (Meelis Looveer)

Raamatukatkend: Plekkkatusega maja (Kertu Meerits)

Tõlkejutt: Shoggothi Vana Pentsik (Neil Gaiman)