Peatoimetaja veerg 03/22 (Laura Loolaid)

Tere, head lugejad!

Seekord ma jälle pikka juttu ei tee, sest tegutsemisvõhm ja kirjamuskel on mujale ära kulunud. Selle eest on teised kirjutajad ja toimetajad märtsis usinad olnud. Kiitkem ja tänagem! Samuti on kevadesse üle kandunud jaanuaris käima tõmmatud koostöö ajajooksikute kogukonnaga - teilegi suur tänu põneva materjali eest!

Emakeelepäeva-teemalise kaanepildi tegi valmis Gerli Carol Lehtsalu.

Varsti annan toimetajakantsiku ajutiselt Jürka ja Kalmsteni kätte, sest juba järgmine number ei ole mitte mingi niisama number, vaid kirest pakatav Erektor. Kiirustage, veel on aega kaastöid saata!

Praegu aga kutsun lugema, kutsun vaatama, kutsun kirjutama, kutsun joonistama. Ja kui mõtted on ulmeradadel puhkust saanud, aidake teisi. Seal kus saate, nii, kuidas saate.

Reaktori nimel Laura Loolaid

Ulmeühingu aastakoosolek 2022 (Veiko Belials)

Järjekordne ulmeühingu aastakoosolek toimus 12. märtsil ja kuna Reaktor palus väikest ülevaadet, siis siin see on. Ühtlasi on see hea põhjus heita pilk tagasi eelmise aasta tegemistesse.

Ulmeühingul on 88 liiget ja me oleme rahaliselt jõudnud lõpuks seisu, kus ei pea kogu aeg värisema, et kas järjekordne Estcon peetud saab. Ka suutsime eelmisel aastal teha Estconiks nii särke kui kruuse, tikanditest rääkimata.

Eelmise aasta üks olulisemaid sündmusi, mis ulmeringkonnast ka väljapoole jõudis, oli ilmselt Voronja galeriis toimunud näitus „Kolmainsus: Teadus. Kunst. Ulme“, mille valmimisele aitas ühing kaasa konsultatsioonidega, ulmeraamatute nimekirjade koostamisega, ulmetekstide hankimisega eesti autoritelt ja ulmekirjutamise töötoa korraldamisega näituse raames. Veiko Belials osales ka 2.08.2021 taskuhäälingu avalikul salvestusel „Kunst, teadus ja ulme“, mis toimus koostöös filmifestivaliga Tartuff, salvestusel „Teadus, kunst ja ulmevaktsiinid“ 25.10.2021 osales Rait Piir. Kolmas salvestus toimus HÕFFi raames, kui üles võeti vestlusring „Kas heast ulmeraamatust saab hea filmi“, kus osalesid vestlust juhtinud Veiko Belialsile lisaks Jüri kallas ja Laura Loolaid. Hea meel on märkida, et näitust kureerinud teadlased Kaija Põhako-Esko ja Tõnu Esko said näituse korraldamise eest ühe Eesti teaduse populariseerimise peaauhindadest.

Eelmine aasta oli ka traditsioonilise jutuvõistluse aasta. Koos kirjastusega Fantaasia kuulutati võitjad välja kirjandusfestivali Prima Vista raames, kuid eelüritusena mais, kuna Prima Vista lükati koroona tõttu edasi septembrisse.

13.-15.08.2021 oli Eesti Ulmeühing Haapsalu Õudusfilmide Festivali ametlikuks koostööpartneriks. Jüri Kallas osales Stanislaw Lemi 100. sünniaastapäevale pühendatud programmis ettekande ja filmide sissejuhatamistega, Eesti Ulmeühingu žürii (Veiko Belials, Joel Jans ja Jüri Kallas) andis välja parima ulmefilmi auhinna „Navigaator Pirx“.

25.09.2021 oli ühing ametlikuks koostööpartneriks Prima Vista raames toimunud Stanislaw Lemi 100. sünniaastapäevale pühendatud „Futuroloogilisele kongressile“. Jüri Kallas ja Joel Jans rääkisid Lemi loomingust, Mairi Laurik ja Triinu Meres esinesid kirjanike plokis ning Mairi Laurik ja Veiko Belials lõid kaasa ka korralduslikul poolel. „Futuroloogiline kongress“ oli nomineeritud Tartu Kultuurikandja aunimetusele aasta kultuurisündmuse kategoorias.

29.07.2021 osalesid ühingu liikmed Mann Loper ja Mairi Laurik Tartu Linnaraamatukogu kirjanduslikul kohtumisel „Mütoloogiate põimimise võimalustest, vajadustest ja eesmärkidest noorsookirjanduses“. Kindlasti toimus liikmete tasandil veel asju, millest ühingul ülevaade puudub.

Ühing aitas eelmisel aastal Väikese Hipi Fondil koostada ulmeteose väljaandmise toetuse reglemendi. Kahjuks ei esitatud aga taotlusi ja toetus jäi välja andmata.

Tartu kirjanduse majas regulaarselt kord kuus toimuvat sündmuste sarja „Õhtud Eesti ulmega“ toimunud ürituste teemad:

• 8.01.2021. Meelis Krafti jutukogu "Saared" esitlus. Vestles Mairi Laurik. Osales 22 inimest.

• 14.05.2021. Jutuvõistluse võitjate väljakuulutamine. Osales 36 inimest.

• 11.06.2021. Kurmo Konsa ettekanne ulmemaailmade loomisest “Kultuur-ulmekultuur-tehiskultuur”. Osales 41 inimest.

• 9.07.2021. Rait Piiri jutukogu „Hinged mõõgateral“ esitlus. Vestles Riho Välk. Osales 36 inimest.

• 11.09.2021. Mairi Lauriku romaani „On aeg!“ esitlus. Autoriga vestles Mann Loper. Osales 29 inimest.

• 8.10.2021. Reaktori 10. sünnipäev. Laura Loolaid vestles Joel Jansi ja Agur Karukäpaga. Osales 36 inimest.

• 12.11.2021. Veiko Belialsi jutukogu „Surnud mehe käsi“ esitlus. Autoriga vestles Mairi Laurik. Osales 31 inimest.

• 10.12.2021. Külas tõlkija Raivo Hool. Vestles Veiko Belials. Osales 20 inimest.

Muudest aastakoosolekul teemaks olnud küsimustest ehk nii palju, et pikalt arutati selle üle, mida teha Stalkeri nimekirjades olevate vene autoritega Ukraina sõja valguses. Lõpuks langetati otsus, et sõda toetanud autorid eemaldatakse, teised jäävad nimekirja.

Estcon tuleb 15.-17.07.2022 ja kuna kavas on veel ruumi, siis on kõik ettepanekud teretulnud. Kõik, kes tahavad midagi korraldada või ettekannet teha, võtke ühendust: juhatus@ulme.ee.

Kirjanikud kirjutamisest (Mairi Laurik)

Sel kuul tähistasid kõik eestlased emakeelepäeva. Sel korral ehk veidi teistsugusena kui tavaliselt. Ehk muutsid maailmasündmused meie oma keele tähistamise veidi sügavamaks? Ehk tekkis rohkem küsimusi: “mis siis kui…”? Minu jaoks muutusid need mõtted veelgi suuremaks austuseks ja alandlikkuseks. Meil on keel, milles rääkida ja laulda. Meil on keel, milles fantaasiaid kirja panna. Fantaasiaid, lugusid, laule ja jutustusi kirjutatakse eesti keeles iga päev. Mitte ainult kirjanike kaudu, vaid meie kõigi poolt.

Meil on keel, kultuur ja kirjandus, kuid ega seda, kuidas üht lugu paremini kirjutada, just kuigi sageli õppida saa. Seega kutsusin kirjanikke üles mõtisklema, mis on nende meelest see kõige olulisem, mida kirjutamise või kirjanikutöö juures meeles pidada. Et ülesannet veidi keerulisemaks muuta, sai seatud ka mahupiirid. Päris mitmes vestluses selgus, et need kõige olulisemad punktid on paljude jaoks ajas muutunud. Iga loo lugemise või kirjutamisega, oled jälle kübeke targem, mõtled veidi teistsuguste probleemide peale, leiad uusi vajadusi oma enesearenguplaani.

Ma küsisin neid punkte rohkematelt autoritelt kui siin näha saab, kuid paraku on elu selline, et parima tahtmisegi juures ei jõua iial kõike teha ning ilmselt siis kõike ei peagi. Kokku sain kaheksa kirjaniku mõtted. Igaüks sai kirja panna vaid viis - need, mis tundusid kõige olulisemad või siis need, mis tollel päeval esimesena pähe kargasid. Kui aga vaadata neid kõiki koos, joonistub siit välja mustreid, jätmata samas varju ainult korra mainitud mõtte. Ka too on oluline!

Annan ka sulle, hea lugeja, lugemisele kaasa väikese ülesande: püüa leida neist punktidest see üks, mis sind kõige enam kõnetab, ning mõelda, miks just see heliseb. Ja püüa leida ka see, mis iseendale neist kõige mõttetum tundub. Mõtle läbi ning saa iseendast teadlikumaks.

Veiko Belials

Alustada tuleb ilmselt sellest, et järgnev käib mu proosaloomingu kohta. Luuletustega on lood hoopis teisiti – need on minu jaoks pigem mäng sõnadega, mille puhul ma tihti ei teagi, milleni see viib. Proosas on lood teised.

Punkt 1. Ilmselt kõige olulisem, vähemalt selleks, et üldse kirjutama hakata, on lugu, idee. Ma ei suuda hakata tootma proosateksti, teadmata, kuhu see välja jõuab (kuigi tuleb tunnistada, et mõnikord tekib üllatusi ja kirjutamise käigus ilmub lõppu mu endagi jaoks ootamatu lisavint või –käänak). Jah, ma võin kirjutada mingeid lõike, kirjeldusi, isegi dialoogikatkeid, aga need jäävad siis seisma ja oma aega ootama, kuniks leidub midagi, kuhu need sobituvad, või kuni ma selle loo nende ümber kasvatan.

Punkt 2. Stiil. See hoomamatu miski, mis teeb reastatud lausetest teose. Sõnakasutus, lauseehitus, kirjeldused, teatud rütm ja harmoonia. Ei saa öelda, et ma valiksin stiili teadlikult, enamasti tuleb see kuidagi automaatselt, et üks lugu tuleb kirjutada nii, teine naa.

Punkt 3. Emotsioon. Lugedes võiks saada elamuse, vähemalt ma ise lugejana ootan seda. Nimetame seda siis kuidas iganes: sensawunda, katarsis, hingemattev idee, puänt vms. Kirjutaja ja lugeja eeldused elamusele võivad olla erinevad, seda juhtub, aga tekst, mis üldse mingil tasandil emotsioone ei puuduta – milleks selline?

Punkt 4. Korrektne tekst. Olen seda ennegi öelnud, et minu meelest on kahte tüüpi kirjutajaid. Ühed panevad parinal paberile kõik, mis torust tuleb, ja hakkavad seda siis töötlema. Teised töötlevad mõttes ja panevad siis kirja, mis valmis sai. Mina kuulun teise kategooriasse. Ma ei suuda ka musta tekstina panna kirja midagi, mis on grammatiliselt ja stiililiselt loetamatu. Ma tavaliselt töötlen seda kirjutamise ajal juba nii palju, et tulemus oleks enam-vähem selline, millega ma võiksin rahul olla.

Punkt 5. Tegelased. Ilmselgelt mu enda jaoks kõige nõrgem koht.

Manfred Kalmsten

1. Lõpeta kirjutamise teemaline onamine ja hakka kurat kirjutama!

2. Lõpeta kirjutamise teemaline onamine ja hakka kurat kirjutama!

3. Lõpeta kirjutamise teemaline onamine ja hakka kurat kirjutama!

4. Lõpeta kirjutamise teemaline onamine ja hakka kurat kirjutama!

5. Lõpeta kirjutamise teemaline onamine ja hakka kurat kirjutama!

See on minu arust põhiline ja ega mul seetõttu midagi lisada ei ole.

Meelis Kraft

*Otsi ideed, kus oleks võimalikult palju kütust. Piisavalt avara idee puhul on sul hiljem bensiini, mida kirjutamisel põletada.

*Tabuteemasid ei ole sinu jaoks olemas. Kasuta loo rääkimiseks kõiki võtteid, mida suudad välja mõelda.

*Kirjutamine on malemäng lugejaga, kusjuures kirjanikul on mustad malendid. See tähendab, et kirjanik on mängu alguses ühe käigu võrra maas, aga ta peab lõpuks partii võitma.

*Otsi lisakäiku. Lisakäik on loost läbi põimitud süžeearendus, mis muudab mängu pärast seda kui lugu on ära räägitud.

*Otsi täpseid detaile ja maali nendega maailm. Kirjelda nii vähe kui võimalik.

*Kõik keerleb loo ümber. Maailm, tegelaskujud, ajastu, tegevusliinid, süžee, detailid jms. on ainult ja ainult loo rääkimiseks.

Mairi Laurik

1. Kirjuta! Kirjuta soovitatavalt iga päev, sest kirjutamine on kirjaniku jaoks arengu alus. Ühtlasi on see ka ainus asi, mis aitab “kirjutamisblokist” (mida mina nimetan mõttelaiskuseks või motivatsiooni puudumiseks) üle saada.

2. Halva teksti kirjutamine on ok. Kui seda iga päev kirjutamise reeglit rakendada, on üsna paratamatu, et mõni päev jookseb jutt paremini kui mõnel teisel päeval. Ja see on ok! Iga teksti, mis kirja saab, ei pea ju sellisel kujul kohe avaldama, kuid ka halva teksti kirjutamine ja analüüsimine on olulised.

3. Loe selles keeles, milles kirjutad. Ulmevaldkondades tundub see kohati lootusetu mõttena, sest seda alamžanri, millesse kirjutada tahaks, ei pruugi meil kuigi palju omakeelsena olemas olla, kuid teises keeles lugemine muudab teksti lonkavaks, lause valeks ja isegi tegelaste mõtteraamistiku keelega kokkusobimatuks. Ma ise püüan ⅔ reeglit hoida ehk vähemalt kaks kolmandikku mu lugemisvarast on eesti keeles.

4. Püüa žanre! Igale žanrile on omased veidi erinevad võtted ja võimalused. Mida laiem on autori pagas, seda tõenäolisemalt suudab ta ise tummisema teksti luua. Võrdlus meie füüsiliste meeltega - suur emotsioon tuleb siis, kui haaratud on nägemine, kuulmine, haistmine, maitsmine ja kompamine. Samamoodi toimib vaimne maailm - õrnust, põnevust, uudsust, seiklust, mõtisklust ja palju muud on vaja kokku viia, et lugemisest elamus saaks. Loe terviseks ja katseta erinevaid žanre kirjutada (kas või jupikesi).

5. Aatomi planetaarne mudel. Loo pingekaart on kõik näinud - pinget kruvitakse, siis see kulmineerub, saabub katarsis ja seejärel suunatakse lugeja pingevabalt loost välja. Näitekirjanduse koolituselt jäi kõrvu mõte, mis laienes mu peas, ehk tegelikult peaks sarnane kaar kulgema läbi iga peatüki, kuid need väiksemad kaared koos moodustavad suure kaare. Ja väikese kaare sees on omad kaared, mis sunnivad lugejat iga lõiku neelama, miks mitte iga lausetki. Kui ma kunagi selle paremini selgeks saan, võidavad lugejad kindlasti.

Laura Loolaid

Alustuseks pean ära nimetama, et minu jaoks on kirjutamine üks ränk ja vaevaline protsess. Mitte et ma ei tahaks kirjutada, muidugi ikka tahan, lihtsalt et tekst tuleb väga raskelt kätte. Seepärast koosneb minu tekstiloome-arsenal peaasjalikult enese ülekavaldamise võtetest, et midagi tehtud saaks. noh, et üleüldse kunagi üleüldse midagi tehtud saaks.

1) kõigepealt pean kirjatöö enda jaoks ära määratlema - mahud, tähtajad, eesmärgid, vältimatu vajaduse tunnetus. Ebamäärane tähtajata asi, mille tegemata jätmine suuremat häda kaela ei too, on mu aju jaoks nähtamatu, niisiis üritan ma endale korraldada välispidised sunnimeetmed ja kohustusi kokkulepitud ajal kokkulepitud tükke ette näidata.

2) teiseks pean teadvustama, et tung töötada tekib töö käigus (nagu diiselmootor), niisiis pean end panema olukorda, kus kirjutamisest ei pääse. Tartu ulmekirjutamise töötoa neljapäevad täidavad seda eesmärki.

3) tööprotsessi käivitava kiirendina töötab mõnikord ka mõttevahetus või nuputamine, mis mõtted käesoleva teksti osas üles ärritab. Niisiis loen-kuulan regulaarselt mitmesuguseid kirjutamisalaseid nõuandeid (mõtteid käivitavad eriti hästi need nõuanded, millega ma nõus ei ole); samuti arutan teistega pooleliolevate tööde teemadel.

4) Sarjast “loometöö on nagu pasandamine” - selleks, et sinu seest saaks midagi välja tulla, peab kõigepealt midagi sinu sisse minema. Enda sisse tuleb kogemusi koguda - lugedes, mängides, liikuvaid pilte vaadates, looduses liikudes, inimesi ja olukordi jälgides … Seejuures on kasulik mõtted tühikäigule jätta, aga kui midagi juhuslikku pähe torkab, igaks juhuks märkmena kirja panna.

5) Viies võte ei ole aga üldse enda ülekavaldamise vallast, vaid puudutab konkreetselt teksti viimistlemist. Lausete lihvimisel kasutan spikriks lihtsa keele / selge keele reegleid (loe siit). Eriti püüan eelistada kindlat kõneviisi, toimetamisel kaksan pikemad laused pooleks ja jälgin, et sisu poolest seotud sõnad oleksid lauses rohkem lähestikku.

Mann Loper

1. Pigem eesmärk kui põhimõte, aga – esitada endale iga tekstiga mingi väljakutse, teha midagi uudselt, teistmoodi, loodetavasti ka paremini. Sellest ka erinevate žanride vahel kobamine, mida natuke harrastada olen üritanud.

2. Kirjutamiseks tuleb aega jõuvõtetega võtta, maas see va aeg niikuinii ei vedele. Vahel, ah, tihtipeale tegelikult tuleb selleks mugavustsoonist välja ronida, trükkida mõni rida telefonis näiteks (praegu ka tipin telefonis). Ohjah see on samuti eesmärk ju – et ikka võtta seda aega.

3. Kirjutades peab huvitav olema. Eriti tore, kui maailmaloome nõuab millegi välja uurimist või natuke õppimist. Nagu uurimistööga – kui teema ikka käima ei tõmba, siis ei ole ka mõtet ponnistada, ei tule miskit välja.

4. Alati ei pea lihtne olema. See kõlab tobedalt, aga mõni päev on kirjutada hea lihtne, mõte jookseb, lause ka. Teine kord istud kinni ja proovid edeneda üht külge ees ajades ja siis teist. Ja ei lähe paremaks, kohe üldse. Lõpuks tuleb võib-olla üldse selg ees liikuma hakata, et tekstist midagi saaks. Aga selle ekslemiseta ei ole võimalik üldse enda jaoks keerulisema tekstiga maha saada.

5. Ideaalses maailmas võiks asjad elus olla tasakaalus. Ma ei ela kohe üldse ideaalselt tasakaalus elu ja maailm annab kah viimasel ajal soovida. Seega juhtub kirjutades ja mujalgi seda, mida tahaks vältida – ilget rabelemist ja hoogtööd, et midagi valmis saaks. Ma tahaks öelda, et põhimõtteks on ka „lubasid, siis tee,“ aga selle vastu olen juba eksinud. Küllap on siis vigade paranduse koht edaspidiseks eluks.

Maniakkide Tänav

Kuidas Mandi arvates kirjutada (seikluslugu).

1. Kirjuta seda, mis sulle endale meeldib.

• Kui sa ise ei ole oma looga rahul või ei taha seda üle lugeda, siis vaevalt sa looga lõpuni jõuad. Isegi kui jõuad lõpuni, siis vaevalt, et teisedki viitsivad lugeda seda, mis sulle endalegi ei meeldi.

2. Alusta kirjutamist konfliktist.

• Esiteks on nii lugejale huvitavam, teiseks saad ise ka aru, millest su lugu siis õigupoolest räägib.

3. Kui oled juba alustanud, siis kirjuta lugu alati lõpuni.

• Ainus viis õppida kirjutama alguse, keskpaiga ja lõpuga lugusid ja üldse õppida kirjutama lugusid lõpuni, on kirjutada need alati lõpuni.

4. Ära hakka liialt heietama, räägi asjast lühidalt ja selgelt.

• Kui sa oma loos pikalt ja laialt hakkad seletama ilma, et see tegevust või ideed mingiski huvitavas suunas edasi arendaks, siis paneb see minusuguse lugeja diagonaalis lugema.

5. Proovi järgmine lugu kirjutada alati veidi ägedam kui eelmine lugu.

• On endal huvitavam ja lugejal samuti.

Berit Sootak

Lugu alustades peab olema valmis sellesse universumisse täielikult sukelduma, olenemata kui võigas või vale või hoopiski lilleline see ei ole, sest on võimatu kirjutada head lugu, kui kirjanik ei ole sajaprotsendiliselt oma loodud maailma keskpunktis, kes kõike näeb ja kuuleb ja tunneb.

Kirjutamisel tuleb jääda iseendaks, kuid alati kompida oma võimekuse piire. Teiste kirjutamisstiili matkimine võib olla hea harjutus, kuid kirjanik peab leidma üles oma enda hääle ja jutustamisviisi.

Sealjuures ei tohi ennast ära unustada. Kui lugu ei taha edeneda, tähtajad kukuvad ja kursor virvendab valgel lehel, ent ühtegi mõtet ei tule, siis ei ole sina mitte halb kirjanik, vaid see lugu pole mõeldud sinu jutustada. Head lood võivad tulla ühe suure lainena, võib kuude haaval tilkuda, kuid ennast kirjutama sundides varastad sa endilt kõige olulisema – kirjutamisest mõnu tundmise.

Samuti on see mõistetav, et kohati võib olla keeruline suunata lugu ainult ühele teatud lugejaskonnale – lapsed, noored, naised vanuses 35-60, vanemad härrasmehed jne. Kirjutades hakkab lugu oma elu elama ja seda ei saa sundida millekski muuks, seetõttu peab lahti laskma oma ettekujutusest, kes seda kunagi lugema hakkavad, ja laskma lool endale ise lugejaskonda kasvatada.

Ning alati peab meeles pidama, et mitte kunagi ei ole liiga vara ega hilja alustada, (loov)kirjutamisel tuleb abiks kogu elu vältel õpitu ja meelde jäänud hetked. Ka teadusartiklid, reisikirjad, postkaardid, luuletuse kujul õnnesoovid või motivatsioonikiri on kirjutamine. Ei pea alustama suurelt, ei pea alustama väikselt, oluline on vaid see, et kui sinus peitub kirjutamispisik, vajab see väljapääsu.

Siim Veskimees

Esimesed 2 ei ole minu väljamõeldis, aga ma tõesti ei mäleta, millisele kuulsale kirjanikule neid omistatakse:

1. Istu laua taha ja kirjuta, mis pähe tuleb.

2. Sellega, mis pähe tuleb, on keerulisemad lood...

Siia võiks veel lisada, et kui midagi pähe ei tule, mine tee midagi muud, näiteks aiatööd, heegelda või sõida jalgrattaga. Mõnest võib väga hea aednik või jalgrattasportlane saada ja mõned lausa teenivad elatist heegeldamisega...

3. Tee tööd! Esiteks vasta küsimusele, miks keegi peaks lugema seda jura, mida sa paberile või arvutisse ajad? Teiseks, kuhu see asetub inimkonna viimase 3000 aasta loo jutustamise kogemuse kontekstis? Kolmandaks, mida sa sellega öelda tahad? Täpsemalt, mida sa sellega lisad mainitud 3000-aastasesse „lugudepaketti”? Seda kõike on vaja esmajoones sinule endale, aga kui sa oma lugejat kröömikegi austad, oled sa selle kõik läbi mõelnud.

4. Ära vägista teksti! Kui ei tule, ei tule (vt 2. punkti lisa!) Kui sa ei saa lugu kokku ühel meetodil, näiteks täiskirjutamisega, proovi teist, näiteks lugude miksimist või midagi sinnakanti või midagi hoopis kolmandat. Kui ikka ei tule kokku midagi, mis 3. punkti valguses looks kvalifitseerub, vt uuesti punkti 2 lisa. Kustuta, kirjuta ümber, kirjuta teist ja kuuendat korda läbi, tõsta ümber, kirjuta juurde. Kui ei viitsi ei taha ei jõua ei oska, siis loomulikult vaata taas p 2 lisa...

5. Kui sa ei kirjuta sahtlisse, ole valmis maailma ebaõigluseks! Kõigile on võimatu meeldida – ja sinu otsus, kas sa saadad nad mõttes karutagumikku ja jätkad või otsustad edaspidi oma aega paremini kasutada. Tee endale selgeks, kas sa jätkad kirjutamist nendele, kellele su kirjutatu meeldib, ja kas sa tahad või soovid muutuda, et neid oleks rohkem või oleks see hoopis teine seltskond. Aga ära hala – alati leidub veel üks loll, kes teab sinust paremini, mida ja kuidas sa peaksid kirjutama.

1950ndad – küpse(va) ulmekirjanduse kuldaeg (Jüri Kallas)

Kõik ju teavad, et ulmekirjanduse kuldaeg oli 1930ndate lõpust kuni 1940ndate lõpuni... kui mitte kõik, siis paljud küll... et on taoline kokkulepe. Aga on ka autoreid, uurijaid, kes väidavad, et ulmekirjanduse tõeline kuldaeg oli hoopis XX sajandi 50ndail. Mõningane alus taoliseks mõttekäiguks ju on...

1.

1950ndail sai hoo sisse ulmeraamatute kirjastamine. Alguses küll fännide loodud väikekirjastused, mis taasavaldasid ajakirjades ilmunud romaane ja jutte korralike kõvakaaneliste köidetena. Hiljem hakkasid suurkirjastused neist pehmekaanelisi tegema ning üldse ulmet üha rohkem ja rohkem avaldama. Hakkas ka ilmuma originaalraamatuid ehk siis tekste, mida varasemalt ajakirjades polnudki ilmunud.

2.

Sel kümnendil domineerisid USA ajakirjaulmeturul kaks uut tulijat – „Galaxy Science Fiction” ja „The Magazine of Fantasy & Science Fiction”. Esimene pani rõhku nn pehmetele teadustele ja ühiskonnakriitikale, teine aga eelkõige tekstide üldkirjanduslikule tasemele. Esimene avaldas lisaks ka romaanisarja, või oleks õigem öelda, et lisaks põhiajakirjale oli veel ka paralleelajakiri „Galaxy Novels”. Teine aga tegi üle maailma hulga tehinguid, mille tulemusena hakkasid paljudes keeltes ilmuma ajakirja sõsarväljaanded, kus tõlgetena ilmusid emaajakirjas ilmunud tekstid. Eks taolisi võõrkeelseid tütarväljaandeid oli paljudel USA ulmeajakirjadel, aga kõige aktiivsem oli siiski „The Magazine of Fantasy & Science Fiction”. Üsna sageli juhtus nii, et USA ulmeajakirja rahvuskeelne versioon sai kohaliku ulme katalüsaatoriks, kus lisaks tõlkelugudele hakkas ilmuma kohalike autorite looming, mis teinekord moodustas ajakirja sisust pea poole. Neid sõsarväljaandeid ilmus Argentiinast Rootsini, aga kõige edukam oli prantsuskeelne „Fiction”, mis ilmus järjepanu pea nelikümmend aastat ning mille mõju prantsuskeelse ulme arengule on ilmvõimatu üle hinnata.

3.

Sel kümnendil toimus ka rahvusulme tõus. Eks väljaspool inglise keelt on kogu aeg ulmet kirjutatud, kuid angloulme tõlgete ja kohaliku kirjanduse mõjude segunemisel kerkis sageli esile autoreid, kes ei jäänud milleski alla anglostaaridele, olles samas omanäolised. Eelkõige muidugi poolakas Stanisław Lem, aga ka austerlane Herbert W Franke, prantslased Francis Carsac, Stefan Wul ja Charles (ja Nathalie) Henneberg – kui nimetada vaid kõige tuntumad.

4.

Kosmoseajastu algusest ei saa samuti mööda, sest Sputnik ning venelaste Ivan Jefremovi ja vendade Strugatskite teedrajavad tekstid andsid korraliku arengutõuke nii vene nõukogude, kui ka sotsialistlike satelliitriikide ulmele.

5.

1950ndates on ka angloulme uue laine algus, täpsemalt Brian Aldiss ja J. G. Ballard, kes debüteerisid ulmes vastavalt siis 1955. ja 1956. aastal. Loomulikult oleks lihtsustus kogu uue laine algus vaid neile kahele taandada, aga nemad alustasid esimestena ja kohe sellega, kuhu teised samm-haaval jõudsid.

*

Loetletud viie punkti põhjal võib ju küpsest kuldajast rääkida küll. Iseküsimus, kas peaks? On ju öeldud, et ulmekirjanduse kuldaeg on siis, kui lugeja on teismeline ning need autorid, kes tahavad kuldaega 1950ndatesse paigutada, on just sellised, kelle teismeiga sinna kümnesse jäi...

Kui aga vaadata alljärgnevat nimekirja siis võib ju täitsa mõista neid, kes tahavad kuldaja just sellesse aastakümnesse tõsta...

Aastail 1950–1959 ilmunud ja eesti keelde tõlgitud ulme

Kōbō Abe - Härra S. Karma kuritöö (1951) lühiromaan

Kōbō Abe - Neljas jääaeg (1958–59)

Aapeli -Vinski-1- Üle linna Vinski (1954) lühiromaan

Aapeli -Vinski-2- Vinski ja Vinsentti (1956, kog «Vinski lood») lühiromaan

Isaac Asimov - Mina, robot (1950) kogumik

Isaac Asimov -Asum-1-1- Asum (1951)

Isaac Asimov -Asum-1-2- Asum ja Impeerium (1952)

Isaac Asimov -Asum-1-3- Teine Asum (1953)

Isaac Asimov -Impeerium-1- Kosmosehoovused (1952)

Isaac Asimov -Impeerium-2- Kivike taevas (1950)

Isaac Asimov -Impeerium-3- Tähed kui tolmukübemed (1951)

Isaac Asimov -Robokrimi-1- Teraskoopad (1954)

Isaac Asimov -Robokrimi-2- Alasti päike (1957)

Isaac Asimov - Igaviku lõpp (1955)

Isaac Asimov - Üheksa homset (1959) kogumik

Ray Bradbury - Marsi kroonikad (1950) kogumik

Ray Bradbury - 451° Fahrenheiti (1953)

Italo Calvino - Olematu rüütel (1959) lühiromaan

Francis Carsac - Tulnukad eikusagilt (1954)

Arthur C. Clarke - Lapsepõlve lõpp (1953)

Arthur C. Clarke - Linn ja tähed (1956)

Philip K. Dick - Vilistaja metsas (1953) kogumik

Philip K. Dick - Poodud võõras (kogumik)

William Golding - Kärbeste jumal (1954)

Robert A. Heinlein - Nukkude isandad (1951)

Robert A. Heinlein - Topeltstaar (1956)

Robert A. Heinlein - Uks suvesse (1956)

Robert A. Heinlein - Galaktika kodanik (1957)

Robert A. Heinlein - Tähesõdalased (1959)

August Jakobson - Šaakalid (1951) näidend

Ivan Jefremov - Andromeeda udukogu (1957)

Ivan Jefremov - Cor Serpentis (1959) lühiromaan

Fjodor Kandõba - Kuum maa (1950)

Bernard Kangro - Taeva võtmed (1956)

Aleksandr Kazantsev - Polaarunistus (1956)

Lazar Lagin - Vanake Hottabõtš (1952)

Stanisław Lem - Ijon Tichy kosmoserändude päevikud (1957) kogumik

Stanisław Lem - Eeden (1958)

C. S. Lewis -1- Imetegija õepoeg (1955)

C. S. Lewis -2- Lõvi, nõid ja riidekapp (1950)

C. S. Lewis -3- Hobune ja tema poiss (1954)

C. S. Lewis -4- Prints Caspian (1951)

C. S. Lewis -5- Koiduränduri teekond (1952)

C. S. Lewis -6- Hõbetool (1953)

C. S. Lewis -7- Viimane lahing (1956)

Nikolai Lukin - Leiutise saatus (1951)

Georgi Martõnov - 220 päeva tähelaevas (1955)

Nikolai Nossov - Totu ja ta sõprade seiklused (1954)

Nikolai Nossov - Totu Päikeselinnas (1958)

Vadim Ohhotnikov - Teed sügavusse (1950)

Vadim Ohhotnikov - Esimesed sammud (1953)

Vjatšeslav Palman - Eršoti kraater (1957)

Juan Rulfo - Pedro Páramo (1955) lühiromaan

Viktor Saparin - Uus planeet (1950) kogumik

Clifford D. Simak - Mängud ajas (1950)

Clifford D. Simak - Linn (1952)

Arkadi Strugatski - Boriss Strugatski - Purpurpunaste pilvede maa (1959)

Vassili Zahhartšenko - Teekond homsesse (1952) essee

Ilmar Talve - Maja lumes (1952)

J. R. R. Tolkien -Sõrmuste-isand-1- Sõrmuse vennaskond (1954)

J. R. R. Tolkien -Sõrmuste-isand-2- Kaks kantsi (1954)

J. R. R. Tolkien -Sõrmuste-isand-3- Kuninga tagasitulek (1955)

Vercors - Ebaloomad (1952)

Kurt Vonnegut - Isemängiv klaver (1952)

Kurt Vonnegut - Titaani sireenid (1959)

John Wyndham - Trifiidide päev (1951)

John Wyndham - Kraken ärkab (1953)

John Wyndham - Krüüsalised (1955)

John Wyndham - Midwichi käod (1957)

Tolmunud topeltettur 15: Linn kui malelaud (Rauno Pärnits)

Alguses oli malepartii.

Kuidagi jõudis see partii kirjanikuni.

Kirjanikul tuli idee.

1965. aastal avaldas inglise ulmekirjanik John Brunner romaani Squares of the City, mis nomineeriti ka Hugole. Romaan on päris ainulaadne, kuna sisuliselt on tegu malepartiile sõna otseses mõttes liha luudele peale kasvatamisega. See tähendab, et igale malendile vastab üks tegelane raamatus ning sündmustik järgib täpselt malendite käike eelmainitud partiis (nii hästi-halvasti kui see on võimalik). Eriti hästi on vastavus jälgitav nuppude löömisel, kui raamatutegelane kaob. Enamasti lüüakse ta maha, aga mõni satub ka vanglasse.

Tegevus toimub väljamõeldud Lõuna-Ameerika riigi Aguazuli vastrajatud pealinnas Ciudad de Vadoses. Loo peategelane on Austraalia transpordispetsialist Boyd Haklyut, kes on kutsutud tuttuue – vaid 20 aastat vana ja täiesti tühja koha peale nullist üles ehitatud – ja ühtse projekti järgi rajatud linna transpordi kitsaskohti üles leidma ja neid parandama. Mees aga avastab, et linna ilusa fassaadi taga peituvad nii rassilised kui sotsiaalsed probleemid, mis osutuvad romaani lõpuks lahendamatuteks. Oma osa saabuvasse kaosesse annab ka tõsiasi, et linnapea, kes on ühtlasi ka riigi president, ja riigi peaminister lõbustavad end nö elavmalega – sundides reaalseid inimesi käituma nendevahelise malepartii nuppude suhetes. Ainult Haklyut jõuab sellele jälile. Olukorda iseloomustab täielikult dialoog tegelaste viimasest arveteklaarimisest:

„Kas te arvate, et ma olen ettur teie mängus?“

„Miks ettur? Te olete ju ratsu!“

Raamat tegelikult kubiseb malevihjetest. Lisaks raampartiile mängivad tegelasedki omavahel korduvalt malet, raamatu esmatrükile on eessõna kirjutanud maletaja Edward Lasker, kes, tõsi küll, pole mitte esimese suurusjärgu täht ja kelle maleline kõrgaeg oli selleks ajaks ammu möödas, aga kes siiski on arvatud USA Male Kuulsuste Halli. Raamat on varustatud ka autoripoolse järelsõnaga, mis toob ära ka tabeli nuppude ja tegelaste seostega.

Kahjuks pole järelsõnas aga mainitud ei autori suhet malega, tema mängutugevust ega ka mitte seda, miks autor just selle konkreetse partii välja valis. Tegu ei ole kaugeltki kõige tuntuma ega silmapaistvama mänguga ja seda isegi mitte nende kahe maletaja vahelistes partiides. Siiski peab nentima, et Brunner ilmselgelt valdas malemängu ja mitte päris algaja tasemel. Pealegi ei olnud interneti-eelsel ajastul konkreetselt selle partii käikude ülesleidmine kindlasti mitte kõige lihtsam ülesanne, sest siinkirjutaja näiteks ei suutnud põgusal otsimisel leida mitte ühtegi maleraamatut, kus see partii sees oleks.

Ju läheks selleks vaja konkreetset matšipartiide kogumikku, sest partii, millest kõik algas, on mängitud male maailmameistrimatšis 1892. aastal tollase malemaailmameistri Wilhelm Steinitzi ja ühe XIX sajandi lõpu parima nuputõstja venelase Mihhail Tšigorini vahel. See polnud nende kahe esimene omavaheline heitlus ning selleski matšis on mitmeid palju säravamaid partiisid kui see Brunnerit inspireerinud mäng.

Steinitz-Tšigorin 1892, MM-matši 16. partii.

Läbi klõbistada saab mängu siin:

https://www.chessgames.com/perl/chessgame?gid=1036356

Seejuures kolm viimast käiku jäävad raamatus tegemata, kuna peategelane valge ratsu kehastajana saab mängust teadlikuks ja pääseb elimineerimisest.

Päeva materjal Wikipedias veebruaris 2022 (Taivo Rist)

KUU KOSMOS: "Apollo 5" (9. veebruar)

"Apollo 5" oli ameeriklaste kosmoseprogrammi mehitamata lend ja esimene, mis sisaldas kuumoodulit. Kuna kuundumist polnud ette nähtud, siis kaalu kokkuhoidmiseks ei pandud kuumoodulile jalgu alla. Alguses läks kõik korralikult. Pärast kaht tiiru käivitati laskumismootorid, kuid kõigest 4 sekundit hiljem lülitas tarkvara mootori välja, sest taipas, et kosmoselaev ei liigu nii kiiresti kui oodatud. Arvatavasti üks klapp lekkis, olukorda raskendas asjaolu, et starditi pooltühjade kütusepaakide, akude ja hapnikupaakidega. Programmeerijad saanuks seda tarkvaras ette näha, aga neile ei öeldud, et oleks vaja. Kui see juhtunuks mehitatud lennuga, saanuks astronaudid olukorda analüüsida ja otsustada, kas mootor uuesti käivitada või ei. Lennujuhtimiskeskus andis laevale uued ülesanded ning need täideti nõnda edukalt, et NASA otsustas, et kuumoodulit pole vaja rohkem testida. "Apollo 7" oli juba mehitatud lend ja see toimus veel samal aastal.

https://en.wikipedia.org/wiki/Apollo_5

KUU ARVUTIMÄNG: "Final Fantasy XIII-2" (10. veebruar)

"Final Fantasy XIII-2" on "Square Enixi" rolli-videomäng 2011. aastast, otsene järg 2009. aasta rollimängule "Final Fantasy XIII". Mängitavad peategelased on esimese osa peategelase Lightningi õde Serah Farron ja kaugest tulevikust pärinev noormees Noel Kress. Serah' kodulinna ründavad koletised ning Noeli koduvikus 700 aastat hiljem on samuti paha elada. Nad hävitavad koletisi ja esemeid, mis on oma ajast väljaspoole sattunud. Ühtlasi loodab Noel juhtida aja teise lõime, mis tema koduviku paremaks muudaks. Mängu graafika põhistiil on sürrealism ning kunstnikud juhindusid Salvador Dali ja Giorgio de Chirico loomingust. Jaapani kriitikud rääkisid mängust ülivõrdes ja lääne kriitikutele meeldis mäng samuti. Kiideti mängumõnu, graafikat ja lineaarsuse puudumist, seevastu sündmustikku nimetasid lääne kriitikud segadusseajavaks ja nõrgaks. 2013/4 valmis mängule järg "Lightning Returns: Final Fantasy XIII".

https://en.wikipedia.org/wiki/Final_Fantasy_XIII-2

KUU FILM: "Kosmoseseeme" (16. veebruar, 55. aastapäev)

"Kosmoseseeme" on "Star Treki" 1. hooaja 22. episood. Esilinastus toimus juba 55 aastat tagasi 16. veebruaril 1967. "Enterprise" avastab kosmosest triivimas laeva "Botany Bay". Seal on 84 inimest peaaegu 200 aastat maganud. Aja jooksul on neist 12 surnud. Nende juht Noonien Singh kutsub ennast khaaniks ja püüab "Enterprise'i" üle võtta – arusaadavalt ebaõnnestunult. "Botany Bayl" on kõik aretatud üliinimesed, kes lõpuks jäetakse karmi kliimaga planeedile asunikeks. Niihästi kaasaegne kui tänapäeva kriitika kiitis ja Noonien Singhi sai "Star Trekis" aeg-ajalt näha edaspidigi. Peainsener Montgomery Scott sai sedavõrd kiita, et tema roll muutus varasemast hoopis suuremaks. Tähelepanuväärne on asjaolu, et kui esialgu kuulutas Gene Roddenberry ennast selle episoodi stsenaristiks ja Gene Cooni kaasstsenaristiks, siis Ameerika Stsenaristide Gild polnud nõus, tänapäeval antakse Coon peastsenaristiks ja Carey Wilber kaasstsenaristiks, Roddenberryt ei mainitagi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Space_Seed

KUU TULNUKAS: Ur-Quan (17. veebruar)

Ur-Quan on röövloomadest tulnukröövikute liik Star Controli maailmas. Nad debüteerisid sarja esimeses mängus 1990, kus nad on põhipahalased ja juhivad galaktikaimpeeriumit, mis püüab Maad orjastada. Teises mängus "Star Control II" avatakse nende tausta: nad on endised orjad, kes oma isandad ülestõusuga kukutasid ja vandusid oma vabadust vihaselt kaitsta. Mängu ajal puhkeb nende kodusõda, mis annab maalastele võimaluse nad hävitada. Mängus "Star Control III" on nad juba inimeste liitlased ja võitlevad ühise vaenlase vastu. Neid on korduvalt nimetatud parimateks pahalasteks videomängudes, sest nende masohhistlik ja väga kurb ajalugu muudab nad vägevateks vaenlasteks. Ur-Quanid aitasid kaasa "Star Controli" äriedule ja "Star Control II" on nimetatud sageli kõigi aegade parimate mängude edetabelis. Viimast korda esinesid Ur-Quanid 2002. aasta avatud lähtekoodiga mängus "Ur-Quani isandad".

https://en.wikipedia.org/wiki/Ur-Quan

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: duriavenaator (23. veebruar)

Duriavenaator on teropoodide hulka kuuluv saurus, kes elas Inglismaal 168 miljonit aastat tagasi, kuuludes niisiis varaste teropoodide sekka. Teropoodid on üldiselt lihasööjad röövloomad ja minu esimene mõte pealuud nähes oli «Oh sa, kus on alles hambad!» Ta oli 5–7 meetrit pikk ja tonniraskune, niisiis keskmise suurusega teropood. Kõik teadaolevad teropoodid kõndisid kahel jalal, duriavenaatori esijalad olid taandarenenud käteks. Välimuse kirjeldusest hõlmab lõviosa hammaste kirjeldus. Hambad on saagja servaga. Kui märksa suurema türannosauruse hambad on enam-vähem ühesugused, siis duriavenaatoril leidub mitmesuguseid hambaid, nii et tema eluviis oli vist teistsugune, on oletatud, et ta varitses saaki.

https://en.wikipedia.org/wiki/Duriavenator

KUU KIRJANDUS: "Beowulfi" mõju Keskmaale (25. veebruar)

Tolkien oli elukutseline filoloog, kes mitmele oma loomingus leiduvale liigile mõtles oma keele välja. "Beowulfi" tundis ta hästi: ta oli Oxfordi ülikooli professor, kes oli spetsialiseerunud vanainglise keelele, milles "Beowulf" kirjutati. Fännid on märganud suuri sarnasusi "Beowulfi" tegelaste ja Keskmaa olendite vahel ning ma ise täheldasin "Beowulfi" lugedes samuti midagi olemuslikult väga sarnast. Tolkien ise nimetas "Sõrmuste isandat" fundamendaalselt religioosseks ja katoliiklikuks teoseks, mis on rikas kristliku sümbolismi poolest. "Beowulfi" pani samuti kirja kristlane, katoliiklane nagu Tolkiengi. Võrreldud on Grendelit Guglungiga, "Beowulfi" nimetut lohet Smaugiga ning Beowulfi Aragorni ja Frodoga. Kõige beovulfilikumateks tegelasteks on nimetatud aga kujumuutjaist libakarusid. Tolkieni tegelaste nimedel on sageli vanainglise keeles otsesõnu tähendus olemas ja Rohani kultuur enam-vähem vastab "Beowulfi" omale.

https://en.wikipedia.org/wiki/Beowulf_and_Middle-earth

KUU LOEND: Andre Nortoni auhind (7. veebruar, umbkaudu 110. sünniaastapäev)

Andre Nortoni auhind antakse välja igal aastal USA-s välja antud parimale ulmeraamatule, mis on suunatud keskmisele või vanemale koolieale. Andre Norton (sündinud Alice Mary Norton) elas 93-aastaseks (1912–2005) ja auhind anti esimest korda välja järgmisel, 2006. aastal Holly Blacki raamatule "Valiant" (BAASis 3 arvustust, kõik viied). Seni viimase auhinna sai Ursula Vernon raamatu eest "Võlurite käsiraamat kaitsva küpsetamise kohta" või kuidas seda tõlkima peakski – autor on BAASis, teos mitte. Sinna vahele jäävad Rowlingi "Harry Potter ja surma vägised" (BAASis 8 arvustust keskhindega 4,25), Terry Pratchetti "Ma kannan keskööd" (BAASis 1 arvustus hindega 5) ning ülejäänuid vaadake ise. Kandidaatide arv muutub igal aastal, kõikudes 4-st 12-ni. Fran Wilde (BAASist puudub) on ainsana võitnud 2 korda. Kõige rohkem, 4 korda on kandidaadiks nimetatud Holly Black ja Scott Westerfeld, neist viimane pole auhinda võitnud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Andre_Norton_Award

KUU MÜTOLOOGIAPILT: "Linnutee sünd" (21. veebruar)

Vanakreeka peajumal Zeus oli väga tiirane. Kui ta nägi ilusat naist, siis ta lihtsalt pidi ta endale saama. Teeba väepealikul Amphitryonil oli naine Alkmene. Kui kindral oli sõjas, võttis Zeus endale Amphitryoni kuju ja astus Alkmenega vahekorda. Veel samal öösel jõudis ka tõeline Amphitryon koju ja muidugi kohe naise kallale. Alkmene jäi mõlemast rasedaks ning sünnitas Zeusile Heraklese ja Amphitryonile Iphiklese. Ühel ööl võttis tarkusejumalanna Athena pisikese Heraklese ja viis ta Hera juurde jumalanna rinnapiima imema. Hera ei tundnud oma mehe sohipoega ära ja pani ta oma rinna otsa. Herakles imes sellise jõuga, et tekitas Herale valu, Hera kiskus poisi rinna otsast ja rinnapiim purskas kaares taevasse, moodustades Linnutee – paljudes keeltes tähendabki see piimateed ja sõna "galaktika" tuleb kreeka keelest, kus "gala" tähendab piima. Hera hakkas Heraklest vihkama ja püüdis teda korduvalt tappa, ent kõik tema katsed ebaõnnestusid – lõpuks Herakles küll tapeti, aga selles polnud Heral süüd. Selle maali Linnutee loomisest tegi hollandi kunstnik Peter Paul Rubens 1637. aasta paiku, kasutades modellina oma naist Hél?ne Fourment'i (1614–1673).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Peter_Paul_Rubens_-_The_Birth_of_the_Milky_Way,_1636-1637.jpg

KUU PROMINENT: Elliot See (28. veebruar, surma-aastapäev)

Elliot See (1927–1966) oli USA katselendur ja astronaudiks valitu, kellel kosmosesse pääseda siiski ei õnnestunud, sest ta hukkus 28. veebruaril 1966 koos teise astronaudiks valitu Charles Bassettiga ülehelikiirusega kaheistmelise lennuki Northrop T-38 Talon õnnetuses. See juhtis lennukit ning lennukis peale tema ja Bassetti teisi polnudki. Ilm oli väga paha: vihm, lumesadu, udu, pilved algasid 240 m kõrguselt ja lauspilved 400 m kõrguselt. See otsustas lennujaamale maandude mitte instrumentide, vaid silma järgi ning kaotas lennujaama ära ja pidi minema teisele ringile. Teisel ringil kaotas ta liiga palju kõrgust ja kukkus McDonnelli hoonesse, kus pandi kokku sedasama kosmoselaeva, millega nad lendama pidid hakkama. Maja sai vähe kahjustada ja kosmoselaev üldse mitte, hukkusid ainult mõlemad lendurid. Õnnetuse põhjuseks peetakse piloodi viga. See ja Bassett olid plaanitud "Gemini 9" meeskonnaks, aga kosmoselaeva starti see edasi ei lükanud, lihtsalt põhimeeskonna asemel võeti varumeeskond Thomas Stafford ja Eugene Cernan. Lennukeid T-38 kasutatakse tänapäevani mitmel maal, näiteks USA-s, Saksamaal ja Türgis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Gemini_5_Elliot_See_water_egress_training.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISMIPILT: Arvake, mis sellel pildil on! (3. veebruar)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sechskantschrauben_--_2020_--_3985-8.jpg

KUU VANAFILM: "Kolm musketäri" (10. veebruar, 37 minutit)

1922 valmis Max Linderil 37 minuti pikkune tummkomöödia "Kolm musketäri", mis on üks kõige naljakamaid oma aja filme. Ühtlasi oli see Linderi viimane film USA-s enne Euroopasse tagasipöördumist ja tema peaaegu viimane film üldse enne enesetappu. Kõige rohkem parodeeris ta Douglas Fairbanksi "Kolme musketäri", mis oli välja tulnud eelmisel aastal. Fairbanks oli teadagi atleetlike võimetega ja Linder tegi selle kohta üle-võlli-nalju. Linderi nali pole kunagi kuri ega pahatahtlik, vaid südamest tulev pila ja absurd. Filmi tegelased räägivad telefoniga ja sõidavad mootorrattaga, kuninganna Anna kirjutab Buckinghami hertsogile kirjutusmasinaga ja Linder rändab Inglismaale purjehobusega. Kuninganna Anna pole kaunitar nagu enamikus filmides, vaid paras peletis, ehkki armunud peletis. Tema toatüdrukut Constance Bonacieux'd mängib 22-aastane Jobyna Ralston. Mileedi ja krahv Rochefort on filmist välja jäetud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Three_Must-Get-Theres_(1922).webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: NASA marsikulgur säilitab pinnaseproove. (18. veebruar, 2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mars2020Rover-SampleCollectionStorage-20200206.webm

KUU KUULDEMÄNG: Orson Wellesi "Maailmade sõda" (20. veebruar, 1 tund)

30. oktoobril 1938 esitas raadiojaam Columbia Broadcasting System Howard Kochi näitemängu "Maailmade sõda" Herbert George Wellsi samanimelise romaani põhjal, mille lavastas 23-aastane Orson Welles. Näitekirjanik Koch oli kommunist, pälvis 1944 "Oscari" ja suri alles 1995. Kuigi kuuldemäng oli välja kuulutatud raadio saatekavas ning niihästi enne saadet, reklaamipausi ajal kui pärast saadet teatati, et see pole tõsi, ei saanud paljud sellest aru ning uskusid, et kurjad tulnukad päriselt maailma vallutavad. Tagantjärele on paanika suurusega siiski liialdatud. CBS-i saabus "Maailmade sõjaga" seoses peaaegu 2000 kirja, mille saatjaist 27% oli kuuldemängu uskuma jäänud. Siiski näitas järgnenud küsitlus, et ainult 2% New Yorgi elanikest üldse kuulas "Maailmade sõda". Kaugelt populaarsem oli kõhurääkija Edgar Bergeni etteaste konkureerivas kanalis NBC ja seetõttu nimetati Bergenit maailma päästjaks. See paanika pani aluse Wellesi kuulsusele. Soovitan seda kuuldemängu kähku kuulata, sest see võidakse Commonsist iga päev ära kustutada – kuigi tekst ja näitlejatööd on avalikus omandis, ei pruugi seda olla muusika.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:War-of-the-Worlds-1938-Radio-Broadcast-136kbps-cleaned.mp3

ESIMENE LOODUSEVIDEO EESTIST: puude langetamine, laasimine, tükeldamine ja äravedu Kõrvemaal (4 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Video_of_tree_felling,_limbing,_bucking,_moving.webm

TEINE LOODUSEVIDEO EESTIST: Toolse linnuse varemed (2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Toolse_castle_in_Estonia_(Fall_2021).webm

Prantsuskeelsetest helifailidest käisid esilehelt läbi Gustave Flaubert'i romaan "Sentimentaalne haridus" (1869), mis oli XIX sajandil mõjukas, kuid on tänapäevaks vajunud unustuse hõlma, Jules Verne'i "Kaheksakümne päevaga ümber maailma" (1872, eesti keeles 1994, BAASis 15 arvustust keskmise hindega 3,4) ja Gaston Leroux' "Kollase toa saladus" (1907, eesti keeles 1932, üks parimaid lukustatud toa krimkasid).

Arvustus jutule „Algoritm ja armastus“ (Taivo Rist)

Millegipärast tekitavad noorte neidude kirjutised minus kommenteerimise soovi. Ma pole neist ühegagi isiklikult kohtunud, võib-olla on Helina Ravasoo varjunimi, mille all keegi habemetüükaline vanamees kirjutab? Olen selliseid vanamehi kohanud, kes internetis noore naisena esinevad. Muide, see pole praegu oluline.

Tavaliselt on minu arvustused üsna kritiseerivad. Seekord ei ole. Kirjutasin oma vaimustuse väljendamiseks. Tegelikult ei suutnud ma leida loost ainsatki viga. Hinne BAASis oleks puhas 5. "Stalkeri" valimisel tasuks seda juttu meenutada.

See tekitab muidugi mõtte, kas "Algoritm ja armastus" ongi nüüd tekst, mis läheb eesti kirjanduse ajalukku. Aga ei lähe ja sellepärast ei lõpeta ma siin oma arvustust, vaid kirjutan edasi.

Mina kuulun inimeste hulka, keda reklaamid väga häirivad. Olen oma elu sättinud sedasi, et ei kasuta selliseid kanaleid, mis alailma reklaami pritsivad, näiteks pole mul sotsiaalmeedias kontot. Helinal vist on ja reklaamiuputus hakkas talle närvidele käima. Ja ta ei taha maksta 100 münti päevas reklaamide vältimise eest, mina ka ei maksaks. Peategelane Miia on kokkuhoidlik nagu minagi, see tekitab hingesugulust.

Miia käsutab üsna suuri summasid, ilma et peaks pealtnäha kellelegi aru andma. Tema sissetulekute kohta pole vihjatudki. Tavaliselt annavad koolilastele raha vanemad, aga isa ja ema olemasolu kohta pole sõnagi öeldud, võib-olla elabki Miia oma õega kahekesi ilma vanemateta.

Tegelaste elu on virtuaalreaalsusest põhjalikult läbi imbunud. Mõtlesin, kuidas see võimalik oleks, ja jõudsin oletusele, et nad polegi reaalsed, vaid elavad ainult virtuaalis. Kuid Helina suudab sellegipoolest oma tegelastele kaasa elama panna.

Mulle jäi mulje, et Miia on alaealine. Tema vanem õde käib ju samas koolis. Niisiis on alaealisel Miial hästi palju raha kulutamise võimalusi, millest ta tavaliselt taipab küll keelduda, aga paljud lapsed seda ei suuda. Alaealised on mõnevõrra vastutustundetumad. Küllap sellises ühiskonnas kulutab mõni laps kogu oma käsutuses oleva raha tühja-tähja peale ära, aga mis temast siis saab, see jääb teadmata.

Tehisintellekti (edaspidi TI) pidev sekkumine igaühe ellu tekitab mõistetavat vastumeelsust. Ja see omakorda soovi saboteerida. Seda saab teha sajal ja tuhandel moel. Kujutlegem, et TI nõuab kümnesekundilist kommentaari hambapasta kohta. Kas ei võiks öelda: «Kivirünta punta änta, paravänta, vasviilingi suski tavaara, ass sarapilli jassi, karlitteri jonni ai kukkuri leijooni.»? Kümme sekundit täis, mõõtsin stopperiga. Ja kas see vastus oleks vähem informatiivne kui see, mida Miia ütles? Pole ju! Eeldatavasti on TI kiusamine ühiskonnas levinud. Ja omavahel arutatakse seda, mida keegi on proovinud TI-ga teha ja millised on olnud tulemused.

Kujutlegem, et keegi läheb koolist koju teist teed mööda kui TI soovitab. Et ta otsustab hakata taimetoitlaseks või, vastupidi, keeldub taimetoitlane olemast. Kas sellised asjad tekitavad TI-ga probleeme? Kas sellised asjad on üldse võimalikud?

Kas ühiskonnas ei valmistata mingeid tasuta allalaaditavaid äppe või rakendusi, mis kogu suhtluse TI-ga blokeerivad?

Helina võiks kirjutada "Algoritmile ja armastusele" järje. Võib-olla mitu juttu samast ühiskonnast, võib-olla romaanigi. Järg võiks vastata niisugustele küsimustele. Kas kõik selle ühiskonna tegelased on tõepoolest pelgalt virtuaalreaalsuse sünnitised? Kui jah, siis kes tegelasi loob ja millise eesmärgiga? Kas Miia ja Angela elavad tõepoolest kahekesi ilma vanemateta? Missugused on nende sissetulekuallikad? Mis saab selles ühiskonnas lapsest, kes on kogu oma raha ära kulutanud ja end nii-öelda lõhki laenanud?

Kujutlegem, et Miia lõpetab keskkooli. Kas TI ütleb talle: «Sulle soovitatud töökoht on McDonalds. Selleks, et valida teistsugune töökoht, maksa ...» Kas TI ütleb: «Sulle soovitatud abikaasa on ...» Ja kes on oma raha varem ära kulutanud, see peabki leppima TI määratud töö ja abikaasaga. Kas nii?

Kuid õigupoolest pole see peamine, mida ma järjelt ootan. Peamine teema on hoopis muu.

Hoiatusžanri eesmärk on juhtida tähelepanu ühiskonnas valitsevate suundumuste varjukülgedele. Põhimõtteliselt toimub sama poliitikas. Poliitik peab näitama, mis on ühiskonnas valesti, ja pakkuma lahendusi. Kriitika osa on Helinal suurepärane, aga ta ei paku probleemile lahendust ja see ongi peamine põhjus, miks tema jutt eesti kirjanduse ajalukku ei lähe. Kritiseerimine ongi märgatavalt kergem kui lahenduste pakkumine, see tähendab, et Helina on tööst ära teinud lihtsama osa ja jätnud keerulisema tegemata.

Lenin kirjutas 1913. aastal, et ühiskonnas tekib revolutsiooniline olukord, kui ülemklass enam ei suuda ja alamklass enam ei taha vanal viisil elada. See on selge, et kõigil on kõrini TI ülemäärasest sekkumisest. Aga kuidas on ülemklassiga, mille moodustab TI? Kui TI loeb kartulikrõpsud Davidi huvide hulka, sest David palju krõpse sööb, siis on selge, et mõnes hoopis tähtsamas küsimuses teeb TI veel suuremaid vigu ehk teisisõnu on TI ühiskonna juhina nii mõneski mõttes ebakompetentne. Seega on Helina kirjeldatud ühiskonnas juba olemas revolutsiooniline olukord. Revolutsioon võib puhkeda iga hetk, aga ka millalgi hiljem või üldse mitte.

"Algoritmile ja armastusele" kuluks ära järg, kus kirjeldatakse, kuidas ühiskond püüab korraldada revolutsiooni TI vastu. Revolutsioon võib võita, aga võib ka lüüa saada. See ei pruugi olla kirjutatud revolutsionääri seisukohalt, vaid võib vabalt olla Miia pilgu läbi – nii, nagu tema toimuvat näeb ja mõistab. Miia võib revolutsioonis jääda kõrvalseisjaks, ehkki autori soovil võib ka midagi enamat teha – mis see ainult olla võiks? Ning loomulikult pole revolutsioon "Üks inimene lõhkab kolm pommi ja maailm muutub". TI andmed on nii palju dubleeritud maailma nii eri kohtades, et kolme pommiga ei tee midagi. Revolutsiooni teeb ühiskond, mitte üksikisik.

Kujutlegem, et TI lakkamatu nähtav juuresolek kaob. Kas inimesed üldse oskavad ilma selleta edasi elada? Mõni võib arvata, et oskab, ja seda ihata, aga võib selguda, et ei saa ikkagi ilma hakkama.

Laiematest suundumustest ühiskonnas pole "Algoritmis ja armastuses" midagi räägitud. Helina on valinud lihtsa lahenduse ja kirjutanud vähenõudliku jutu. See ongi tore, et ta on ära tundnud ja realiseerinud idee, millest jõud üle käib. Ma parem ei hakka tooma "Reaktorist" näiteid, kus autor on võtnud ette mastaapse idee, millega pole hakkama saanud, ja ma tunnustan Helinat selle eest.

Kuigi "Algoritm ja armastus" on suurepärane jutt, ei saa Helina Ravasood väljapaistvaks kirjanikuks pidada, enne kui ta pole võimeline kirjutama revolutsioonist samas ühiskonnas.

Taivo Rist

kevad 2022

Arvustus: Mann Loper „Inglite linn“ (Marie Tempel)

"Inglite linn" oli suurepärane noortekas. Ma olen oodanud antud raamatu ilmumist juba aastaid, või noh üldisemalt järgmist Manni raamatut, kuid ka seda raamatut olen oodanud juba mõnda aega. Mann on alati olnud hea käekirjaga ning see ei ole muutunud. Laused lihtsalt voolavad lehe peal ning nii paganama hea on lugeda tema tekste.

Lugu on ühest peaaegu 15 aastasest tüdrukust Lonnist, kes üritab ellu jääda ja paremat elu otsida postapokalüptilises maailmas, kus masinad on inimeste üle valitsema hakanud. Peale Riket muutusid masinad inimeste suurimateks vaenlasteks. Lonni on terve oma elu elanud Kindluses, väikeses inimeste asumis, mis on masinate eest kaitstud. Tüdruku elu pööratakse pea peale, kui ta sõbrad veenavad teda üheks seikluseks Kindlusest lahkuma.

Kuigi lugu on paganama hea, siis alati on midagi, mille üle viriseda. "Inglite linnas" ei olnud mul millegi suure üle viriseda, kuid tähenärimine on üks mu lemmikajaviiteid. Ma arvan, et kõige suurem autori kirumine toimus kohe esimesel leheküljel. Ta oli kasutanud väljendit "jätta endast jälg aegade raamatusse" ehk kogu ülejäänud päeva kummitas mul eelmisel noortelaulupeol kõlanud Rasmus Puuri "Meie", nii et aitäh selle eest!

Tekkis huvi, kus tegevus toimub. Lonnil oli Alexa, kellega ta rääkis. Mis keelt rääkis Alexa? Ma eeldaks, et Lonni rääkis ainult üht keelt, kuna ta kasvas nii kinnistes oludes. Huvitav oleks teada, millist maailmaotsa autor ette kujutas. Tundes Manni, siis tahaks pakkuda, et kas Eestit või Idamaid ning raamatu kaanepiltki toetab idamaist hõngu.

Kui lugeda raamatu lõpust Jüri Kallase järelsõna, siis sealt võib leida lause, kus ta ütleb, et lugu algab lihtsakoelise noortekana, aga muutub hiljem sügavamaks. Minu jaoks ei alanud lugu lihtsakoelise noortekana, seda on kerge lugeda ja see on hoogne nagu noortekas, aga teemad ei ole lihtsakoelised. Mann on suutnud kirjutada depressioonist ja ühiskonnast väljatõrjumisest, ilma et see oleks sünge. Ma ei ütleks, et see on noorteka lihtsakoelisus, vaid see on kirjaniku meisterlikkus.

Kõigi humanitaaride rahustuseks! Kuigi tegu on postapokalüptilise ja teadusulmelise looga, siis tegu ei ole matemaatilise looga. Füüsikaline maailmamõistmine ei ole absoluutselt vajalik loo nautimiseks. Ühe koha peal oli tõepoolest kasutatud sõna "entroopia", kuid seal oli koheselt ka seletus antud ning tegelikult saab sellest üle lugeda. Tegu pole teadusliku tekstiga, tegu on loetava lihtsa kirjandusega.

Kõigi matemaatikute hirmutamiseks! Ühe koha peal on kasutatud fraasi "poole rohkem". Minu jaoks on alati segadus, kas see on 1,5 või 2 korda rohkem. Sain teada, et 2 korda rohkem, kuid ma innustan kirjanikke kasutama matemaatiliselt täpseid väljendeid nagu "kaks korda rohkem" mitte "poole rohkem".

Ma ei saa jätta raamatu vormistust kiitmata. Alustades lühikestest peatükkidest ning lõpetades võrratute illustratsioonidega. Seekord on kaanepilt ja illustratsioonid Liisa Berezkini tehtud. Huvitav, kas kunagi saab ka Manni enda illustratsioone raamatukaante vahel näha.

Lisaks tahaksin kiita kirjastus Lummurit. Ma pole varem eesti raamatute puhul tähendanud, et autorid oleksid kirjutanud ette mingi eessõna või tänusõnad. See on nunnu viis, kuidas saada natuke teada autorist ning samuti on see koht, kus ka taustajõud saavad oma tunnustuse (sõbrannaga veini joomine on oluline osa loomeprotsessist). Nii et aitäh Lummur, et lasite (või utsitasite) Mannil kirjutada lühikese eessõna. Palun tooge veel pühendused ka eesti kirjandusmaastikule. Pühendus on alati esimene asi, mida ma loen, ning tore oleks neid ka eesti autorite teostes näha.

Tegu oli tervikliku ja hea romaaniga, aga selliste lõppude puhul loodan ma alati, et kunagi tuleb romaan sellest, mis edasi sai, kuhu maailm välja jõudis. Ma tean, et Manni teise romaani puhul oli see küll kombo romaanist ja lühijutust, kuid kuna mulle lühijutud ei meeldi, siis seekord loodan ma romaani näha. Igal juhul jään suure huviga ootama Manni järgmist romaani, olgu see siis antud maailmas või mõnes muus, hea tuleb ta igal juhul.

Arvustus: Meelis Krafti „Veealused“ (Elar Haljas)

Romaan “Veealused” on autori esimene avaldatud romaan, mis märgiti ära ka 2021. Eesti Kirjanike Liidu romaanivõistlusel. Tegemist on igati detailse ja kütkestava teadusulme teosega, kus ehitatakse ülesse ja seejärel ka lammutatakse vägagi futuristlik maailm. Pinget lisavad dramaatilised tegelastevahelised suhted ning ei puudu ka korralik märul. Kuigi raamat sisaldas nii mõndagi, mis polnud mulle mokkamööda, siis etteruttavalt võin öelda, et minu jaoks on tegemist läinud aasta ühe parima täispika romaaniga.

Raamatu taustaga ma väga tuttav ei olnud, nii et kui esimest korda pealkirja nägin, kangastus vaimusilmas autori eelmine raamat, jutukogu “Saared”, kus iga lugu oli merega seotud. Arvasin, et seekordki tuleb väikeste fantaasiaudemetega pala merest, aga olin väga positiivselt üllatunud, kui tegelikkuses oli jutustus hoopis väga kõrge kaliibriga sci-fi. Kogu lugu jutustatakse kahes ajaliinis: katastroofijärgses maailmas elu eest võitleva perekonna seiklused ning meenutused, kuidas üle viie aasta varem sündmused hargnema hakkasid.

Lugeja valatakse kohe jutu alguses üle väga paljude erinevate, aga see-eest omavahel väga hästi sobituvate detailidega, mis on lisaks piisavalt käegakatsutavad – tänapäeva ühiskonda ja tehnoloogilist taset arvestades täiesti reaalselt saavutatavad. Ilmselt see erinevate maailmade ja selle osiste lõpuni läbimõtlemine ongi antud teose kõige tugevam külg. Olgu siis selleks ühiskonnakorraldus koos tehnoloogilise võimekusega enne apokalüptilisi sündmusi, kus võimu ja raha ekvivalendid on juba mõningal määral muutunud. Või siis ka hilisemad kirjeldused totaalselt teistsugusest maailmast, kus perekonna parim sõber ja ka ainukene võimalus ellu jääda on tehisintellektiga soomusmasin, kes on ka parim lapsehoidja ja meelelahutaja. Ei jooda maailmalõppu oodates baariski suvalist kesvamärjukest, vaid ikka konkreetse taustalooga valminud tulijooki.

Samas oli ka antud tekstis kindlasti võimalusi veelgi paremaks teostuseks, kuna kohati koormatakse lugeja üle erinevat tüüpi narratiivide ja loopõigetega. Tunne on, et autor on võtnud endale meelepärased teemad ning proovinud neid kõiki siis ka jutustuse pealiini põimida või vähemalt side quest’idena kaasata, tekitades sellega kohati veidi liiga suure amplituudiga teema- ja ka tempomuutusi. See kõik võib olla ka taotluslik, kuna loo põhitelg on juba nagunii kahe ajaliini omavaheline põimik ning lugeja peab juba varakult ära harjuma, et enne ja pärast peatükid on väga kontrastsed ning justkui erinevatest maailmadest. Üldiselt mulle selline pendeldamine väga ei meeldi, kuna teostus kipub nõrgaks jääma. Antud juhul oli aga lõimimine tehtud piisavalt meisterlikult, et pigem andis see jutustuse kvaliteedile juurde ning tempovahetused nii väga ei häirinudki.

Kui muidu nii detailne ja huvitav maailm paistab igati lõpuni viimistletud olevat, siis tegelased väga üksikasjalistena ei näi ning nende suhtes mingit kiiret kaastunnet või kaasaelamist ei sünni. Kui siis ainult Perryle, väikesele lapsele, kes peab oma tervisehädadest hoolimata proovima ellu jääda ning iga päev enda eest võitlema. Teised tegelased käituvad kohati liiga stereotüüpselt ning on justkui B-klassi filmist välja lõigatud ja veidi liiga tehislikud.

Paaris kohas jäin natuke mõtlema, miks autor selliseid valikuid tegi, et tahab sihilikult lugejat valejälgedele viia, kuigi tegemist ei ole krimilooga ning ei ole mingit vajadust “kuritegu” toime pannud osapoolt varjata. Ju siis oli see jälle üks neist mitmekümnest nüansist, mis kripeldas ja oli vaja tingimata juttu lisada. Teisalt aga on lugu lõpetatud vähemalt veidi positiivsemal toonil ning ka siin ei järgita tavalise apokalüptilise jutustuse mustrit, tuues sisse veidi fantaasiažanrile omast müstikat ja pisukest lootusekübet.

Antud raamatu näol on minu arvates tegu igati kvaliteetse meelelahutusega, kuna igav ei tohiks kellelgi hakata – on nii ammendavat maailmaloomet, higist ja verest nõretavat märulit kui ka intriigidest tulvil keerdkäike. Hetkel maailmas toimuva kaose unustamiseks sobib antud teos suurepäraselt meelde tuletamaks, et alati võib veelgi hullemini minna.

Arvustus: Adam Hall „The Sibling“ (Marko Kivimäe)

Adam Hall "The Sibling", Playboy Press, 1979, 301 lk

Allolev lugemiskogemus on varem ilmunud Goodreadsis ning Lugemise Väljakutse FB grupis. Kuna aga nendesse internetinurkadesse paljud ulmehuvilised ei satu, siis Reaktori lahkel loal ilmub natuke kohandatud tekst siin. Oma peas sätin kõnealuse raamatu sellesse kategooriasse, kus on “Raamatud, mida keegi ei loe”, mis tähendab muigamisi seda, et peavooluulmelugejate jaoks jäävad osad ulmeraamatud lugemata. Reaktoris olen kirjutanud näiteks Koidu Ferreira tetraloogiast „Domineeriv värv” või Eiv Elooni “Kaksikliigist”.

Hoiatan kohe ette, et ma küll hullult palju ei taha sisu lahti kirjutada, samas kuna ilmselt seda raamatut niikuinii keegi rohkem ei loe, eesti keelde ka vaevalt et tõlgitakse, siis pigem olen rohkesõnalisem.

Peale Barbara Cartlandi lugemist (ei, ma ei tee nalja… aga las see lugemiskogemus jääda teiseks korraks) tahtsin lugemiseks hoopis midagi muud, midagi tumedamat, ehk ka sügavamat. Adam Halli raamat jäi näppu kui potentsiaalselt vähe vanem pehmekaaneline õudukas, ilmus esimest korda aastal 1979, mu eksemplar ongi seesama, sama vana kui mina. Tähendab, ega ma täiesti kindel polnudki, mis raamatut nüüd lugema asun, kuna netist leitav info oli kas liiga üldine või vastupidi, liiga detailne. Kuna aga raamat oli äärmiselt kutsuv juba kaanepilti vaadates, siis asusin hea meelega lugema. Kiirelt avastasin, et väljaandjaks on Playboy - lihtsalt taustinfoks, et kuigi seda brändi kiputakse teadma kui seksuaalse vabameelsuse maaletoojat, siis tegelikult oli kogu see maailm märksa laiem, paljud kirjanikud on ajakirjas oma lühijutte avaldanud, rockist polkani. Rääkimata siis näiteks raamatutest, kus "põrutamiskirjandust"... no ilmselt oli, aga taas, pigem oli Playboy maailm see, kus sai vähe julgemalt rääkida millest iganes ja avaldada kraami, mille peenemad pirtspersed teinekord ära põlgasid.

Adam Hall on Elleston Trevori pseudonüüm. Ta spioonikaid on eesti keelde tõlgitud ka, Mirabiiliaski on omal ajal ilmunud Quilleri sarjast "Quilleri memorandum". Ma pole seda autorit varem lugenud, ka "The Sibling" jäi näppu üsna juhuslikult.

Eesti keeles polegi head sõna "sibling" tõlkimiseks. Tähendab see tänapäeval õde või venda, varasemalt siis sugulussidet, kus vähemalt üks lapsevanem oli ühine. Hea Jüri Kallas aitas välja, pakkudes välja sõna "kaim", mis sobib väga hästi. Seega, raamat "Kaim" räägib vennast ja õest, Raffist ja Debbyst, kes pole teineteist mõned aastad näinud ja kohtuvad teismeeas kuueteistaastastena (poiss oli vist isegi seitseteist). Neid hoiti vahepeal teineteisest eemal, kuna koos juhtus nende vahel päris hirmsaid asju, armastavad lapsevanemad otsustasid, et äkki annab aeg arutust. Laste suhe võtab taaskohtumisel järjest kuumemaid tuure, see raamat pole tihkelt seksi täis või muul viisil põrutamisromaan, pigem on see üsna sensuaalne lugu, kus on jah ka krehvtisemaid kohti (tegelikult isegi koht, üksainus eriti kuum stseen), aga kokkuvõttes on juttu inimloomuse tumedamatest pooltest, kus seksuaalsus on lihtsalt üks paljudest normaalsetest osadest, millest me elu koosneb. See, et nende kaante vahel läheb lugu eriti omamoodi krussi, on hoopis teine asi. Pealegi on see lugu vahel ikka hästi ilus, vahepeal liigub väga õudsetel radadel. Võrratu kombinatsioon.

Siin raamatus on mitu paralleelmaailma. Üks on siis jah noorte Thelma ja Louise või Bonnie ja Clyde lugu, mille kõrval aga jookseb kopitava kõrgema klassi rada. Kus inimeste elud on tühjad, napsutatakse ja igavletakse. Raamat algab kohe matusega, kus surnukirstuks on väga uhke luksusauto. Tegelikult ka, inimene maetakse hunnitus autos, mis kraanaga koletusse hauda tõstetakse. Kui siis matmise ajal kogemata juhtub nii, et kivi pääseb liikuma, kukub alla puusär... st autole ja kriimustab seda, judisevad vaatavad inimesed õudusest.

Ahjaa. Ulme. On või? Ega ma ju väga sellel osal oma jutus ei peatunud, eriti kuna mulle meenutas see romaan vägisi gooti õudust, kus ebaloomulik, ulmeline element võib olla. Aga ei pruugi. See raamat pole kindlasti tinane ja tolmunud pastišš; kui ma loen võõrkeelse romaani läbi mõne päevaga, siis peab selles midagi olema, mis köidab. On ka, inimese hullumine oli küll Kingi "Hiilguses" juba paar aastat tagasi võrratult üles joonistatud, aga ega Adam Halli oma ka kehv pole (kuigi mis seal salata, King on kunn). Kaimu-raamatus on veel paras osa Stockholmi sündroomil, lisaks meenus mingil hetkel mulle äraspidiselt Georges Bataille "Silma lugu", kus ka peategelased üsna noored on.

Siiski. Ulme? Puhas, stiilipuhas ebaloomulik õudus? Ei. Võika meeleolu, häiriva miljööga õudne lugu? Kahtlemata! Ning see pole ka lugeja ninapidi vedamine, mida gooti horroris vahel kohtab. Pigem on siin jäetud lugeja otsustada, et mis siiski toimus ning kui ulmeline kõik oli. Samas olgem ausad - see pole üldsegi oluline, vähemalt minu arvates. Raamat on aus värk, mekib hästi ning las see olla, et kui "puhas" ta nüüd ikkagi on. Juba kaanepilt koos tekstiga, mis lubab romaani, mis nõretab hirmust ja ihast - äärmiselt kutsuv sellises camp-komplektis. Ning see pole siin suvaline odav pehmekaaneline ja -sisuline värk - mõnus ja jälk amps. Pole ka ülihea "viieline", on just selline paras, mis jääb lugejat mõneks ajaks saatma. Oh need lapsepõlve süütud mängud, ja-jaa...

Muide - raamatu tegevus toimub jõulude ja uusaasta kandis. Seega kogu see trall on hetkel küll möödas, aga kuna mul oli lugemise hetkel veel värskelt meeles, siis lisas lugemisele veel eraldi toreda mõõtme.

4/5

Arvustus: Stephen King „It“ (Marko Kivimäe)

Seni olen Reaktoris kirjutanud raamatutest, mida müütilised Eesti Keskmised Ulmelugejad (tm) on pigem väiksema tõenäosusega lugenud. Kingi "It" on selles mõttes natuke erandlikum, kuna tegu on siiski selgelt teada-tuntud kirjaniku ja raamatuga, mille põhjal on vändatud seriaale ja filme. Seega kui ka raamatut pole nii palju loetud, siis ekraaniteoseid teavad üsna kõik ulmefännid. Kuna aga raamat on igatepidi paras purakas, siis mõtlesin, et jagan oma lugemiskogemust ka laiema maailmaga.

Ahjaa, enne kui lähen raamatu juurde: "seriaale" ei ole trükiviga, nimelt on lisaks kaheosalisele ABC miniseriaalile teinud hindud 52-osalise seriaali nimega "Woh", mille olemasolust mul polnud mingit aimu enne, kui nüüd Iti lugemise ajal hakkasin taustatööd tegema. (Seriaali “Woh” esimene osa on nähtav siin: https://www.youtube.com/watch?v=flHOy7VXIr4)

See raamat on vähemalt kahte asja:

1. Kõige lühema pealkirjaga raamat, mida olen lugenud.

2. Kõige paksem raamat, mida olen lugenud. St lehekülgede arvu poolest, sõnade arvult on loetutest Kingi "The Stand" ca 5% mahukam ja pikim.

Eks saaks veel mingeid aspekte välja tuua. Kuna mul oli lugemises pehmekaaneline pisike versioon, siis see kolmveerandkilone klots oli pihus naljaka kujuga ja parajalt raske, voodis pikutades magama jäädes võis paras ehmatus olla. Samas kuna raamat oli väga huvitav, siis ei õnnestunud kordagi magamajäämisvigastust järgi proovida. Aga käed väsisid korduvalt ära küll.

"It" ei ole eesti keelde tõlgitud, tõlkes oleks raamatu pealkiri "See", mis viitab üldistatuna raamatus peituvale kurjale tegelasele, kus konkreetse isiku taga peitub midagi märksa kaugemat, suuremat ja õudsamat kui esmapilgul tundub, mille nimeks ongi tegelikult See. Idee tekkis autoril aastal 1978, kirjutamist alustas 1981, suurem osa sai paberile 1985, ilmus algselt aastal 1986 ning võitis 1987 British Fantasy Award'i. Kriitikute arvamised raamatu kohta on olnud peamiselt kiitvad, kuigi on ka vastuolulisi ja segaseid signaale; on nii rahulolevaid mõminaid kui neid, kelle jaoks raamat on väsitav, vahepeal huvitav, vahepeal igav.

"It" sisaldab mitmeid teemasid, mis hiljem said Kingi raamatutes järjest rohkem tähelepanu: mälu jõud, lapsepõlvetraumad, mis ulatuvad täiskasvanuikka, ameerika idülli taga peituv roiskunud ühiskond ning koostöös kurjale vastuhakkamine. Lisaks on üks tegelane taaskord kirjanik.

Kuna raamat on mahukas, siis sisust on niikuinii raske rääkida - aga natuke proovin ikka. Ameerikas on teatavasti klounid eraldi staatuses, neid on kiirtoidurestoranides, laste sünnipäevadel, telereklaamides. Teisalt on nad ka vähe veidrad tüübid vahetevahel, naeratused võivad tarduda ning lapsed teinekord kardavad suuri punaseks värvitud suid. King võtabki ette hirmumaailma, tutvustades meile tantsivat klouni nimega Pennywise ning laste sõpruskonda, kes kohtuvad suure armastuse ning veel suurema hirmuga nii noores ja hapras eas kui vanematena. See on siis raamatu põhiliin, mille järgi on loodud teleseriaale ja kaheosaline film - kohutav kloun. Aga see on tegelikult ka vale, kogu see lugu, Pennywise olemus ja taust on hoopis, hoopis midagi muud ja enamat. See raamat siin on ikkagi massiivne ja pikk õuduslugu, kus läbi klouni paljastub märksa laiem ja koledam maailm.

Teine temaatika on siin väikelinn Derry, kolgas, kus ei toimu kunagi midagi, kuid tegelikult on rahuliku pealispinna all palju mäslevat. Umbkaudu veerandsajandi tagant käib siin suurem õnnetuste ja tapmiste laine üle linnakese, rääkimata stabiilsest kõrgest mõrvatasemest, mis kuus korda kõrgem, kui on mujal riigis. Selline pisike nunnu kohakene, kus teatud teemadel ei räägita, kõik teavad - aga on kõikjal on kõrvulukustav vaikus, eriti meedias, on teemad ja hetked, kus vaadatakse mööda. King räägib siin küll õudusloost, aga tegelikult on kaugele näha allegooria, mida ka tavaelus kohtab, kus näiteks naabrid koduvägivalda näevad, suruvad aga soni sügavamale silmadele ning kõnnivad kiirelt edasi. Tänaval suured lapsed peksavad kambakesi väiksemat, kes ahastuses appi karjub – aga keegi ei näe, keegi ei kuule.

Üldisemalt ongi vägivald läbivaks teemaks, on seda nii suurte ja väikeste, kui laste vahel. Tegelikult on inimestevaheline vägivald siin raamatus isegi väga õudne, märksa hirmutavam, kui klouni-maailm. Suured lapsed kiusavad ja peksavad väiksemaid, armastavad lapsevanemad kasvatavad võsukesi raske rusikaga, jumaldavate silmadega abikaasa lööb, seega armastab. Hullumajas - oh, pole mõtet mainidagi, et minevikupattude eest kannatav patsient saab hooldaja kibestunud nuuti maitsta. Omamoodi huvitav mõõde on veel see, kui näiteks tugevam-suurem teismeline poiss avastab, et tegelikult käib ta jõud kiitsukesest täiskasvanust üle, et tegelikult ei pea üldse vanema ees peaga nikutama.

Vägivallaga seoses on vahepeal jutuks ka ameerika relvakultuur. Kuidas 11-aastane poiss tunneb huvi relva vastu, ema ütleb kindla "ei", isa aga täitsa kaalub seda mõtet. Siis aga minnakse kompromissi teed, ostetakse väga korralik ja tugev ragulka, mis suudab metallkuulidega lühema maa pealt "tulistada" läbi metallist prügikasti korpuse. Kogu see olukord tundub siit, Euroopa poolt vaadates üsna harjumatu, Ameerikas on aga ju teine taust ja ajalugu. Hea väljend jäi Kingilt silma: "Kui sa pead meeles, et pole olemas sellist asja, nagu laadimata tulirelv, siis on kõik hästi."

Kui ma korraks hüppan suvaliselt aga seotult raamatusse, siis relvadega seoses on "Three Uninvited Guests" peatüki lõpus vaimustav minevikuvaade, kus eelmise sajandi '29ndal aastal tukkuvas ja kuumavas linnakeses leiab aset vesterni-stiilis arveteklaarimine maffia ja kohalike vahel. Jällegi, see on oma taustaga lugu, seega ma vast isegi ei spoilerda, kui natuke täpsemalt kirjutan. Sest see, kuidas ühel hetkel saabuvad Derrysse laskemoonajanused kurikaelad, on alles algus. Kui linnarahvas saab sellest haisu ninna, kui on teada, et varsti tulevad mafiossid teise laadungi järgi, siis otsitakse igaltpoolt relvad välja ja kokku ning vaikivad, sünged mehed sätivad end peatänavale võtmepositsioonidele valmis, kellel relv põlvedel puhkamas, kes silitab mõtlikult oma Colti. Kui siis ühel hetkel kaks autot kohale vurravad ning ühel hetkel avastatakse end kümnete mõrudate relvasilmade keskelt... see põrgu, mis hetk hiljem vallandub - King on kõik lummavalt kirja pannud. Pinge vaikne kruvimine, taustaloo rääkimine, ühel hetkel lehekülgede kaupa pauku ja välku - see on nii pagana hurmav ja hästi kirjutatud.

Mu silmis ongi sarnased erinevad põiked ja hüpped siin raamatus hästi mõnusad. Siin on põhilugu, mis jookseb mööda rada, mida näiteks seriaalist ja filmidest on näha, lisaks on mitmeid väikseid harusid, tagasivaateid, miniatuure, mis kõik kokku annavad põneva pika loo. Tegevus toimubki kõige rohkem kahes ajahetkes, aastatel 1957-1958 ja 1984-1985.

Veel eraldi liin on minevikuvarjud, mis jälitavad meid kuni hauani välja. Siin raamatus on taaskord juttu läbi ulmevõtme sellest, kuidas lapsed vägivaldse klouniga võitlevad, samal ajal võib mõtiskleda, kuidas päriselus on sõbraliku naeratusega onu, kelle pehmetest kätest ja "südamlikest" nurgatagustest kallistustest nii mõnigi laps põgeneb ja hiljem aastakümneid hiljem täiskasvanuna hirmuunenägusid näeb.

Lovecraft, ei saa ka temast üle ega ümber siinse raamatu kontekstis. Pennywise ei ole tegelikult mingi lihtne kloun, raamatu lahtirulludes saab järjest selgemaks, et midagi pole üldsegi selge ja lihtne. Vastupidi, Selle märksõna taga on väga palju ürgset ja ajatut kurjust, mis ikka ja jälle tuleb ning nõuab oma osa, rebib teravate hammastega tükke inimkehadest ja -hingedest. Või siis leiab siit raamatust Kilpkonna, kes on ka Sellega seotud, kelle (kilpkonna) puhul leiab vihjeid Tumeda Torni sarjast, kus on ta nimeks Maturin. Igaljuhul on "Selle" raamatus taustal mõnus lovekraftiaana, kus leiab erinevaid... isegi mitte sisevihjeid, vaid rohkem põnevaid seoseid, kus teadlik lugeja saab korduvalt raamatu käest panna ja mõtiskleda, et mis nüüd võis ühe või teise lause taga peidus olla.

Jäin lugemise ajal mõtlema, et Kingi on vahetevahel süüdistatud lobisemises, liigses sõnavahus ning liiga kopsakates raamatutes. Tõsi, tehniliselt on tal mitmeid kopsakaid raamatuid. Teisalt - mida rohkem ma teda loen, seda rohkem tundub mulle, et kui ka vahel on tal lugudes täitematerjali, siis päris palju ongi seda osa, mis loob meeleolu, kruvib pinget, annab tausta, mille tõttu ta ongi õuduskirjanik tegelikult. Ma täitsa ei riskiks kasutada väljendit "psühholoogiline romaan" näiteks siinse raamatu puhul, aga vahel on küll nii mu silmis, et Kingi jutukust saab vaadata hoopis kui põhjalikkust, süvitsi minekuna. "It" on igaljuhul mu silmis raamat, kus iga sõna on omal kohal, see pajatus ongi pikk ja põhjalik.

Kasvõi üsna alguses, kus üle saja lehekülje läheb kuue põhitegelase eludest kiirülevaate saamiseks, mis lisab oma osa raamatu paksusesse – see on mu silmis hädavajalik, kuna annabki lõuendi, millele hakatakse kogu lugu joonistama. Või isegi enne seda osa on ju viiskümmend lehekülge juhtumisi, mis on seotud taaskord kloun Pennywise hirmutegudega, mis tegelikult kirjeldabki kaudselt raamatu seitsmendat peategelast. Ehk siis ühtepidi on nii, et peale umbkaudu kahesaja lehekülje lugemist alles hakkabki lugu vaikselt peale, nii mõnigi muu romaan on selleks ajaks juba läbi. On see nüüd liig või mitte, maitse asi. Mulle just meeldis see, et lugu keris end vaikselt lahti, kirjanik tutvustab erinevaid tegelasi, tempo ei olnud ei uimane ega kiirustav, just paras.

Kõrvalepõige: leidsin huvitava ülevaate Kingi raamatute mahust, kus originaaltekstide sõnade arv on kokku loetud:

https://www.reddit.com/r/stephenking/comments/g2q0j7/all_of_kings_work_ordered_by_word_count/

Kõige mahukam on "The Stand" algne versioon. St see on pikem jutt, raamatust on kaks versiooni, kirjastajate ja kirjaniku oma. Igaljuhul "It" on mahukuselt teisel kohal.

Kokkuvõtvalt. Kas King oleks võinud võtta vähe rahulikumalt, mitte kirjutada isegi tavapärasest kaks korda rohkem? Väga hea küsimus. Kuna aga võrdlusmomenti pole, siis on "It" sellisel kombel igati omal kohal, pikk ja põhjalik lugu, kus kajastatakse mitmete tegelaste elu nii nooremana kui vanemana. On ju siin kuus peategelast pluss kloun pluss veel kõrvaltegelasi, kes kõik saavad raamatu kulgemisel liha kontidele. No oleks võinud ehk olla lühem, aga siis oleks see teistsugune raamat. Lugesin seda raamatut kokku umbes kuu aega, kuna ta on lahmakas kuubis. Samas oli lugemiskogemus parasjagu zen ning täitsa omaette pull värk. Näiteks mõjuvad neljakohalised leheküljenumbrid hoopis teistmoodi kui kolmekohalised.

Arvustus: „Inglite linn” ootab sind (Jüri Kallas)

Alustan ülestunnistusest ja teatan, et mulle pigem ei meeldi noorteulme. Ei, ma olen omal ajal lugenud hulgi Andre Nortoni, Isaac Asimovi, Robert A. Heinleini, Ursula K. Le Guini ja Tanith Lee noortekaid-lastekaid. Ka kogu Potter on loetud ja veel palju muudki. Loetu hulgas on teoseid, mis meeldisid väga ja oli asju, mis kohe üldse ei meeldinud ning oli ka palju neid, mis olid lihtsalt loetavad-talutavad. Aktiivsem mittemeeldimine algas aga siis, kui noortekas muutus turunduslikuks sildiks ja iga autor tundis, et tal peab vähemasti üks noortesari olema... kui noortekalikkust hakati külge pookima tekstidele, kuhu see eriti või kohe üldse ei sobinud. No ei meeldi taoline turudiktaat, ei meeldi.

Umbes sellise seisukoha valguses hakkasin ma siis lugema Mann Loperi romaani „Inglite linn”. Et ikka väga pika hambaga. Samas, autor andis eessõnas mõista, et kuigi noortekas, peaks teos sobima ka vanemale lugejale. Taoline avaldus andis lootust, sest olgem ausad – Heinleini ja Le Guini noortekad-lastekad on üsna valutult loetavad igas eas, erinevalt näiteks Asimovi omadest. Lõppude lõpuks loeb siiski vaid autori tase ja teose headus, olgu žanr-laad milline tahes.

Postapoliku romaani „Inglite linn“ kangelaseks on kohe-kohe viieteistkümneseks saav tütarlaps, kelle ühiskond paariaks kuulutab. Tüdruk eksis koos sõpradega nende koduks oleva inimenklaavi reeglite vastu. Sõbrad said surma ja Lonni karistada. Lonni elab Kindluses, mis asub Linnas. Kindluses elavad inimesed, Linnas võimutsevad masinad. On olnud Rike ning selle tulemusena ongi elu selline, naga ta on. Inimesi on, aga mitte palju ning inimeste elu on raske. Õnneks on Kindlus masinatele keelualaks, aga kindlusest tuleb ka väljas käia, hankimaks Rikke-eelsest ajast pärit eluks vajalikku kraami. Lonni ja ta sõbrad läksid samuti...

Karistus, kuigi õiglane, tekitab Lonnis trotsi ning tüdruk otsustab Kindlusest taas lahkuda. Trotsist ja ka tõestamaks, et ta on rohkem väärt, kui temast arvatakse. Ka on Lonnil küsimusi, millele ta Linnast vastuseid leida loodab. Romaan ongi Lonni teekond. Avastusretk, mille käigus vahetuvad rännukaaslased ja muutub Lonni arusaam ümbritsevast maailmast.

Tegu pole pika romaaniga, aga raamatus on rohkem kui napid leheküljed lubavad. Kuigi Lonni teekond on mõneti selline traditsiooniline videomänguhõnguline retk, kus kangelane samm-sammult ümbritsevat avastab, uusi kaaslasi leiab, maailma kohta uut infot saab jne, on seda huvitav lugeda. Jah, Lonni on üks trotslik tütarlaps, aga tal on eesmärk ning see muudab pisut mängu. Hakkasin küll päris pika hambaga lugema, aga avastasin mingi hetk, et ma loen huviga, loen mõnuga, elan kaasa, lihtsalt naudin.

Erinevaid Mann Loperi tekste lugedes olen ma hakanud tähele panema üht võtet, mida ma eesti ulmes seostaks eelkõige just Mann Loperiga. Tunnistan, et mul on päris keeruline seda defineerida, aga kuna ma juba suu lahti tegin, siis ma püüan. Mann Loper n-ö muudab kogu aeg mängu, et loed ja tundub, et kõik on juba selge, et nüüd läheb niimoodi lõpuni välja ja siis teeb autor väikese muudatuse, mitte suure, peaaegu märkamatu, siis teise, kolmanda ning avastad, et kõik polegi nii üheselt selge ja paigas. Selline muutmine-varieerimine ajab muarust teksti haralisemaks, annab sügavust ning kuigi mulle ajuti tundub, et ma näen midagi sellist, mida polegi, et autor võib-olla isegi üllatub neid ridu lugedes, ei saa ma siiski lahti mõttest, et just nii ongi.

Romaaniga „Inglite linn” on just samamoodi. Üsna lihtsakoelise postapona alanud lugu ju palju keerulisemaks ei lähe, aga maailm saab muudkui kihte peale ja lugu kah eksleb kergelt sinna-tänna, aga jõuab pidevalt nn peamagistraalile tagasi. Ja kõik see toimub lõpu nimel, aga sellest saad aru alles siis, kui seesamune lõpp käes on. Lõppu kiidaks ma suisa eraldi. Jah, märke oli, et sinnapoole lugu liigub, aga kui ma lugejana kohale jõudsin, oli ikka üllatav.

Kuna alguses juba oli juttu minust ja noortekatest, siis tunnustan lõpuks autorit tehtu eest ja ka selle eest, et ta oskas oma loodut eessõnas adekvaatselt tutvustada. Oligi nii, nagu lubati. Pean eelkõige silmas, et kuigi noortekas, polnud ka vanainimesel valus lugeda. Täitsa meeldis.

Mann Loper

Inglite linn

Lummur

2022

200 lk

Videointervjuu: Rysa Walker (Maarja Kruusmets, Philippe Jean-Pierre Jardin)

Jagame korraldajate loal vastset Ajajooksikute raamatuklubi salvestust. Külas on Rysa Walker, temaga vestlevad Maarja ja Philippe. Eestikeelne tekst on kohati pisut kärbitud ja lihtsustatud.

Intervjuule lisaks pakume lugemiseks tõlkekatkendit raamatust “Timebound”.

Videot saab vaadata ka siin: https://youtu.be/5QWPdKqq0IQ

Philippe: Tüüpiline küsimus - mis andis sulle esimese raamatu kirjutamiseks tõuke ja inspiratsiooni?

Rysa: Mitu asja korraga. Mingis vormis olen ma kogu aeg kirjutanud, põhiliselt teadustekste. Ligi kümme aastat õpetasin politoloogiat ja ajalugu; enne seda töötasin sõjaväebaasi näiteringiga - tegime elulistel teemadel näidendeid. Niisiis ma juba kirjutasin. Õpetades panin tähele, et paljud tudengid juba vihkasid ajalugu, nad olid juba otsustanud, et ajalugu on kuiv ja igav. Mind selline suhtumine masendas ja asja parandamiseks püüdsin neile jutustada lõbusatest ja veidratest juhtumistest, mida ajaloos on ette tulnud. See pani neil silma pisut rohkem särama, aga mina leidsin, et oleks ju tore juba varem vahele segada, enne, kui nad otsustavad, et ajalugu on igav.

Nõnda hakkasin kirjutama lugusid, siis veel pealkirjaga “Times Twisted Era”. Esialgu tahtsin kirjutada veel noorematele, aga sain aru, et keskmisele koolieale hästi ei oska, pigem sobib mulle noortekirjandus (young adult). Siis vihastasin õppeasutuse peale, otsustasin õpetamisest aja maha võtta ja hoopis raamatu valmis kirjutada. Juhtus nii, et sain isekirjastatud raamatu eest Amazoni uue tulija auhinna. Ja nii ma jäingi põhikohaga kirjutama.

Maarja: Mainisid õpetajatööd. Kas otsustasid just sellepärast noortekirjanduse kasuks?

R: Mu õpilased olid enamasti juba täiskasvanud 30-40ndates. Noortekirjandus sellepärast, et äkki õnnestub lugejatel enne sabast kinni saada, kui nad ajalugu vihkama õpivad.

M: Kooli raamatukoguhoidjana loen ise päris palju noortekaid ja vahel tundub, et noorteraamatutes suudavad autorid teatud teemasid isegi paremini käsitleda, kui täiskasvanutele kirjutades. Kuna pean ise palju noortele mõeldud materjali läbi töötama, siis häid noortekaid leida on suur rõõm.

R: Aitäh! Ma ise lugesin samuti palju noortekaid, kui “Ajakütkes” kirjutama hakkasin. See sell, kest just intervjuud segas, ja ta väikevend niisamuti olid siis sirguvad noortekalugejad. Lugesin eeltöö korras, et neile sobivaid teoseid leida ja et meil oleks, mida pärast arutada. Ka see kallutas mind rohkem noortekate suunas.

M: Kes on su lemmikautor ja mis sind tema töös kõnetab?

R: Olen suur Kingi-fänn, juba lapsepõlvest. Tema teostes hindan ma kõige rohkem vist tegelasi ja dialooge. See läheb mulle korda ka sellepärast, et rakendan kirjutamisel sarnast meetodit - panna tegelased teatud olukorda ja vaadata, mis sellest välja tuleb. Ka mina kirjutan niimoodi, mitte ei tööta süžeed algusest peale välja. Üliharva tean ma kirjutades, kuhu tegevus lõpuks välja jõuab, või isegi, kes lõpuks ellu jäävad. Ja sellepärast läheb King mulle väga korda.

P: Väga paljud autorid meie intervjuudes on Kingi lemmikuks nimetanud, nii et tema mõju on suur.

R: Küllap on oma osa tema raamatul “Kirjutamisest”. “Kirjutamisest” ja “Danse Macabre” ka - tööprotsessi ja žanri lahtimõtestamise pärast.

P: Mind huvitab alati, mida autorid loevad. Mis sul praegu pooleli on? Ja kui palju sul üldse on aega lugeda?

R: Võtan päris palju aega audioraamatute kuulamiseks. Silmadega on probleeme ja parem säästan neid kirjutamise jaoks. Praegu on kuulamisel Nnedi Okorafori “Noor” ja Louanne Smithi “The Raven Spell”.

M: Kui saaksid ükskõik millise autoriga (elus või surnud) koos lõunatada, siis kelle sa valiksid?

R: Võiks ju arvata, et King, aga see üks kord, kui ma teda päriselt kohtasin, hakkasin nii hullusti pudrutama, et ta pidas mind vist napakaks. Seda ei tahaks korrata. Valin hoopis Shirley Jacksoni. Ta oli omamoodi ja veidrik, oma aja kohta feminist. Ilmselt peaksin küll ette vaatama, et mulle naha vahele ei poeks või toitu ära ei mürgitaks. Aga igav see lõunasöök kindlasti ei oleks! Tema teosed, eriti lühilood, aga ka “Me oleme alati lossis elanud” on mu lemmikute seas. Nii et Shirley Jackson.

M: Žanridest ja autoritest rääkides - kas on žanre, mida sa üldse lugeda ei taha?

R: Mulle ei istu eriti argiportree tüüpi raamatud. Eelistan ikka ulmet, põnevikke ka, kui neis on üleloomulik element sees. Aga vastumeelsus tekib umbes nagu tõsielu-televisiooni puhul: ma tean küll, et see pole “päris päris”, aga kui tegevus toimub siinsamas maja taga, siis on mul igav. Raamatud, kus on palju kirjeldamist, aga tegelastega midagi ei toimu, on mulle igavad. Vesternitest sai isu täis, sest mu vanaema jumaldas neid. Vesterne ja Harlequini naistekaid. Raamatuid oli lademes, aga mina neid lugeda ei tahtnud.

P: Mind huvitavad kirjutamisega kaasas käivad harjumused. Kindlad kirjutamispüksid, snäkid kirjutamise juurde…

R: Kohv! Kindlasti kohv. Hilisematel õhtutundidel ka väike vein või burboon, et mõtted õigele rajale suunata. Kohvile tasakaaluks. Pean oma tähelepanuvõimekust keemiliselt häälestama.

M: Kui praegu uuesti algusest kirjutama hakkaksid, siis mida oma raamatutes muudaksid?

R: Alati jäävad mõned sõnad ette. Ma ei suuda omaenda tekste trükitud kujul lugeda, sest leian alati pisiasju, mida oleks tulnud teisiti teha. Kuulamisega on teine lugu. Mu raamatuid loeb enamasti sisse Kate Rudd ja kuulates avaneb täiesti teine maailm. Aga teksti lugeda ma ei suuda. Sisu ja süžee poole pealt… See ei pruugi loole kasuks tulla, aga tihti, kui jõuan triloogia kirjutamisel teise-kolmanda osani, siis kirun ennast, et loo nii keeruliseks ajasin. Kõik need erinevad tegevusliinid tuleb ju lõpuks kokku tõmmata. Selles staadiumis saabub paanika, kuni ma endale meelde tuletan, et eelmised triloogiad said valmis kirjutatud, saab see ka. Samas, kui ma lood lihtsamad teeksin, kas need siis enam mu lugejatele meeldiksid, seda ei tea ju ka. Selles mõttes ei olegi väga palju, mida tagantjärele muuta.

M: Mõeldes võimalikele segadustele erinevate tegevus- ja ajaliinidega - paljud siin grupis on Nathani proovilugejad ja kui tema lugudes midagi segaseks jääb, anname kohe teada. Kes sinul järge pidada aitab?

R: Mul on samuti usaldusaluste proovilugejate grupp. Mõne lugejaga on koostöö kestnud teisest raamatust saadik. Abikaasalt saan samuti tagasisidet, eriti praeguse sarja puhul. Minul ei ole tugevat loodusteaduste tausta, temal on. Nõu kulub ära, sest praeguses sarjas on teadust rohkem kui varasemates.

P: Sina kui ajaloolane - kui satuksid kogemata ajaloos kuhugi, kus sul tuleb elupäevade lõpuni olla, siis mis aja ja paiga sa valiksid?

R: Raske küsimus. Muidugi on palju kohti, kuhu tahaks külla minna. Aga kui peaks alatiseks paigale jääma, siis ma ei valiks väga ammust aega, juba naiste õigustele mõeldes. Kui ma peaksin rändama oma praeguses kehas, siis läheks nii viisteist aastat tagasi ja püüaks natuke sündmusi mõjutada. Aga peale selle - ma ei ütle, mida ma muudaks, aga paar aastat ehk hüppaks tagasi.

P: Ilmselt peab ka olema selline ajastu, kus saab vabalt kohvi.

R: Oh jaa, kohv on kohustuslik!

M: Räägime nüüd raamatust “Timebound”. Tegu on noorteraamatuga. Kellelt sa rohkem tagasisidet saad, noortelt või täiskasvanud lugejatelt?

R: Rohkem kommenteerivad täiskasvanud lugejad. See võib olla lihtsalt Amazoni ökosüsteemi eripära, samas paljud täiskasvanud loevad noortekaid. Arvan, et mu lugejate keskmine vanus jääb 35 aasta kanti. Samas oleneb lugejaskond ka keelest. Näiteks Brasiilias turustati raamatut edukalt teismelistele ja sealt saan just teismeliste lugejate teateid.

M: Kui palju sa lugejaskonnaga suhtled?

R: Suhtlen päris palju. Saadan aegajalt uudiskirja - vast mõned korrad aastas. Mul on grupp Chronos Repo Agents, kuhu lisaks proovilugejatele kuulub ka muid lugejaid, kes näiteks kaante kohta arvamust avaldavad. Olen ka FBs ja Twitteris. Mujal platvormidel mitte, ei taha uusi asju õppida. Üldiselt suhtlen lugejatega küll, kuigi mitte alati raamatute teemal - politoloogia ja ajalugu, eksole. Kui lugeja ei soovi mu poliitilisi sõnavõtte kuulda, siis tasub tal FBs pigem vaadata kontot RysaWalkerBooks, mitte mu isiklikku kontot.

P: Küsin vahele hoopis tegelaste kohta. Kuidas sa neile nimesid paned?

R: Oleneb. Kõrvaltegelased võivad saada suvalise robot-genereeritud nime, mis mulle meeldib. Peategelaste nimed muutuvad töö käigus, sest proovin neile erinevaid nimesid “selga”. Kate oli algusest peale Kate, ei teagi miks. Kui mul oleks tütar, oleksin talle vist Kate nimeks pannud, võibolla sellepärast. Olulisemate tegelaste nimed selguvad ja muutuvad samuti töö käigus. Tähendusi ei maksa nimedest otsida, rohkem vaatan, kuidas nimi keele peal tundub.

M: Võtamegi korraks Kate’i ette. Mulle meeldis, kuidas sa lahendasid ajas rändamise tehnoloogia, medaljoni ja valikutega. Samal ajal tema armukolmnurk mulle väga usutav ei tundunud. Võibolla ma lihtsalt ei mõista teismeliste värki, aga ka Kate ise ütleb loos, et teda pole kordagi suudeldud ja siis korraga kaks poissi…

R: Jah, see oli tema jaoks veider. Kaks asja, mida noortelugudele ette heidetakse - armukolmnurgad ja armastus esimesest silmapilgust - vaidlen vastu, et mul ei ole esimesest silmapilgust. Raamatu mõõtes toimub armumine tõesti ruttu, aga tegelaste jaoks möödub mitu kuud. Nad puutuvad pikema aja jooksul kokku ja vastastikune tõmme areneb. Päris teismelised armuvad samuti ruttu. Need suhted ei pruugi kaua kesta, aga noor ise usub, et nüüd ongi igavene armastus. Vanemast peast võib meelest minna, kuidas see käis. Armukolmnurga kirjutasin jah sihilikult sisse ja selle lahenduse ka. Paljude noorte puhul näeb nii palju seda suhtumist, et kui üks armastus saab otsa, on kogu maailm hukas jne, aga ma usun, et õnnelik võib olla ka mitme erineva inimesega erinevatel asjaoludel. Nii ma kirjutasin Kate’i niisugusesse olukorda, kus ta oligi erinevate asjaolude puhul kahes erinevas õnnelikus suhtes. Nii et kõik see oli sihilikult kirjutatud. Kõigile ei meeldi, aga on sihilikult.

P: Mulle meeldib, kuidas sa kirjeldad Chicago maailmanäitust. See ajastu jõuab tihti raamatutesse, sest mõjub ka praegu eriliselt. Aga sinu kirjeldused tekitasid tahtmise ise kohal olla.

R: Tänan! Selles osas mind aidati. Tegin loengute jaoks progressiajastu esitlusi, sealhulgas maailmanäituse kohta. Muuhulgas sain kasutada simulatsiooni, mille abil sain ise seda ruumi kogeda. Ja kui sarimõrvar samas keskkonnas liigub, siis see laseb ümbrust elavalt kirjeldada.

P: Kui su raamatust tehtaks telesari või film, siis keda sa peategelastena sooviksid näha?

R: Tavaliselt juhtub nii, et kui asjaks läheb, on unistuste osatäitjad juba õigest east välja kasvanud. Aga arvan, et Hailee Steinfeld sobiks Kate’i mängima, Kiernan Shipka sobiks, Mckenna Grace samuti. Teistest tegelastest - Jamie Lee Curtis oleks võrratu Catheriene’i osas. Poisid on kõik juba omaaegsetest kujutlemistest vanemaks saanud … Jensen Ackles nooremana, praegustest noortest ehk Logan Lerman.

M: Põikan korraks kõrvale. Sa ütlesid, et lugedes ei teki sul visuaalset ettekujutust, aga kuidas on siis, kui sa kirjutad? Kas kujutad vaimusilmas tegevusi ette?

R: Seda on pisut keeruline seletada… Ütleme, et tihti kirjutan ma esimeses isikus just sellepärast, et ma näen maailma otse tegelase silmade läbi, kujutlen vahetult nende kogemust. Selles mõttes on mul visuaalne ettekujutus olemas. Lugedes see mehhanism ei tööta. Aga kirjutades olen tegevuse sees kohal. Püüdsin hiljuti üht asja kolmandas isikus kirjutada ja andsin kohe alla - teadsin, et suudan seda lugu jutustada ainult esimeses isikus.

M: Tagasi raamatu juurde. Sinu pahalane on loonud oma usuorganisatsiooni ja kavatseb kogu maa üle võtta. Millest selline idee tuli ja kas kõhklesid ka? Sellise teemaga riskid ju paljude pahameelega…

R: Kummaline küll, aga äärmuslikud usurühmitused tavaliselt ei arva, et selline kirjeldus nende pihta käib. Tavaliselt nad eeldavad, et jutt käib mõnest teisest usust. Minult on küsitud, kas võtsin oma sekti eeskujuks mõne kindla usu - ei võtnud. Ma lihtsalt leidsin, et selline teguviis oleks loogiline, kui keegi tahaks ajalugu oma näo järgi vormida, ajalugu ümber kujundada. Ma ise kasvasin üsna äärmuslikus kristlikus keskkonnas, nägin, kuidas usku rakendatakse nii hea kui kurja eesmärgi nimel. Nägin, kuidas usku kasutatakse selleks, et edendada rassismi, seksismi, homofoobiat - seda poolt ma muidugi heaks ei kiida. Aga tõelist ohtu näen ma praeguseaja arengutes, kus võetakse tuttav usk nagu kristlus, jäetakse kõrvale selle usu juurde kuuluv sotsiaalse õigluse komponent ja selle asemel keevitatakse usk kokku Ayn Randi filosoofiaga stiilis “sain oma noosi kätte, ülejäänud võivad p-sse minna”. Ameerikas (ja küllap ka mujal) on peavoolu usuliikumistes selline suhtumine praegu väga levinud ja kui selle suhtumise kritiseerimine peletab kedagi mu raamatust eemale, noh, siis peletab. Ma ei ole mingil juhul usu vastu. Ma ei ole ise küll väga usklik, aga mul on sügav austus kristlaste ja teiste usklike suhtes, ma tean, et usku saab headuse nimel rakendada. Aga ma olen näinud, kuidas usku kasutatakse kurjasti. Ja kui meil on ajarändur, kes soovib maailma vallutada, siis kindlasti on tema arsenalis ka usu kurjasti kasutamine. Sest täpselt nii töötab see siin ja praegu.

P: Kui sul oleks võimalik oma kirjanikuteel midagi tagantjärele muuta, siis mida sa muudaksid?

R: Raamatutes jääksin selle juurde, mis juba kirjutatud on. Võibolla muudaksin turunduse osas üht-teist. Näiteks põnevike jaoks kasutaks natuke teistsugust kirjanikunime. Aga lugudes suuri muudatusi ei teeks.

M: Aitäh, Rysa, et meiega vestlesid. Sul on uus tööpäev algamas?

R: Tegelikult lähen just magama! Kirjutan hoopis öösiti.

M: Sellisel juhul head und!

https://www.rysa.com/

Reaktori juttudest: 02/22 (Tõnis Hallaste)

Vabaduse hind

Tim Hornet

Lugu sellest, kuidas printsessi akna taga hüüab järjekordne noor rüütel, kes on tulnud teda vabastama. Printsess ohkab tüdinult, läheb trepist alla ja kummutab klõmmiga mingi rohelise joogi, mis muudab ta millekski sisalikulaadseks, ehk lausa lohejaks. Vabadus, mille pakub prints, ei ületa vabadust, millest ta loobuks selles tornis.

Justkui feministlik muinasjututöötlus, aga ma pole kindel, millise loo oma - ehk polegi midagi konkreetset, on vaid mingi troop. Lühike tsurakas, mille idee seisneb selles, et üleüldises mõttes on printsessi elu tüütu taak, aga sedasama ideed on palju huvitavamalt ja paikapanevamalt tehtud.

See on järjekordne näpuharjutus, ilma mingite ambitsioonideta. Kuigi kirjutamine on suures osas käsitööoskus ja iga uus katsetus viib lähemale uutele tasanditele ja uute arenguplatoodeni, siis tundub ometi, et see on pimesi kirjutatud käsitöö, millel pole pingutuse edasiviivat jõudu. Anna natuke aega, lase neid sahtlisse koguneda, ära kuula toimetajaid, kes ütlevad, et saada kõik, avaldame kõik. Selles numbris on seitse juttu, kuuest oleks piisanud. Autori enda enesekriitilisem sõel kulunuks marjaks.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-vabaduse-hind

Musta emanda lapsed

Maniakkide tänav

Mardus nimega Marduk toitub surmaainesest - sellest, mis ümbritseb olendeid nende viimastel eluhetkedel. Tema ja ta õed ammutavad esimest korda inimese surmaheljumit. Nende kahjuks vanamees, kellelt nad selle said, oli sügavalt armastatud ja kallis taat, mistõttu tuli terve hulk nõidkütte, kes otsustasid mardused hõbenooltega maha lasta. Mis saab Mardukist ja ta perest?

Meeldiv oli värske pilguheit üsna tundmatule olendile. Mardused on ebamäärasest mütoloogiast - mulle tuttavad eelkõige ühe ulmealmanahhi nimest ning “Röövlitütar Ronjast”, seega andis tekst hea võimaluse paremat pilti saada ühest kollist.

Tavaliselt oleks selline süžee nõidküttide silme läbi, kes jahivad deemoneid, seekord on teistpidi, jälgime meeleheitlikku põgenemist nõidküttide kättemaksuhimu eest. Loo mütoloogia oli hea ja mardused olid head tegelased seda jutustama - eriti kuna nemad püüavad vanu jumalolendeid taasäratada.

Maniakkide Tänav on seda teksti hästi jutustanud, asi edeneb põnevalt. Järele mõeldes tahaks siingi mõelda (nagu eelmisegi tekstiga), et ehk on siin arvutimänguesteetikat - nagu oleks tuldud kirjutuslaua taha pärast väikest “Witcheri”-sessiooni, antud asjale oma vint. Samas ma ei kurda - see oli hästi kirjutatud, põnev oli lugeda.

Lugu oli huvitavast vinklist tehtud ja täitsa kenasti kirjutatud, aga mõni sõna ka kriitilisemast vinklist.

Väheke jäid minu jaoks jutustamislüngad, kuidagi liiga järsku liikus ühe asja juurest teise - vanamehe surma sissesöömine oli veidi liiga tühine jupike teksti alguses, ent silmas pidades selle olulisust ülejäänu kontekstis, võinuks selle ehk rohkemgi välja kirjutada.

Stiili poolest kaks väikeasja - esimeses kolmes lauses oli sõna “surm” viiel korral, mis mõjub stiilikohmakusena. Kes näeb minus tähenärijat, võiks kaitsta, et tegemist on stiilse kordamisega, selle ühe mõiste tarviliku tähtsustamisega. Ma’i tea, mulle mõjus lihtsalt mingi asjana, mida võinuks mitmekesistada.

Teiseks see, et esinesid mõned võõrsõnad, mis väljusid üleüldisest stiiliregistrist. Absorbeerima ja miski oli veel. Need jätavad liialt arvutimängusõnavara, täpsemini öeldes inglise keelest laenamise mulje.

Muu oli kõik timm, huvitav oli lugeda - see on selline kirjatükk, mis ajab elevile minu sisemise põnevusnäljas 15-aastase.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-musta-emanda-lapsed

Mineviku kaunis lummus ehk Jörbini väike retk

Kaupo Sempelson

Lugu sellest, kuidas Jörbin ja tema ülikooliaegne silmarõõm Kirti proovivad leiutada ajamasinat. Ehkki see on üks paras hullus, saavad nad sellega hakkama. Näitab etapphaaval sellest, kuidas Jörbin püüab sellega tegeleda, mis probleemid kerkivad, seejärel tema ja Kirti retkedel käimine, isegi sõltuvusse sattumine neist retkedest, ja muu.

Ülevaatlik mittelugu ajamasina leiutamisest, potentsiaalsed liinid siin oleks: peategelase ja Kirti suhtlemine, teiseks ajamasina leiutamise etapid, kapsliidee ja muu, küsimus, kuhu on kadunud varasemad ajarändurid või ajarännuhuvilised, ajarännusõltuvus, viimaks viimane, ebaõnnestunud rännak. Need on kõik ideed, millest saanuks eraldi mõne teise jutu fookus, siin need aga lihtsalt figureerivad, nendega ei hakata midagi peale. Need markeeritakse ära ja sellest mittejutustamisest - või on see just ülevaatlik ärajutustamine? Kindlasti leiduks mingi täpsem termin. Igatahes, on antud ülevaade sündmustest, aga pole see elama pandud, seetõttu mõjub linnulennult mingi loo ülesilmamisena. Loo sõrestik või luustik on olemas, lugu ennast ei ole.

Võib-olla on see algaja kirjutaja asi, kel on ideid ja kes tahaks välja saada need ideed, aga kes ei taha kuigivõrd nautida jutustamise protsessi. Selleks, et ma viitsiks lugeda kellegi raamatut näiteks paralleeldimensioonidest saabunud jumalate alistamisest ainulaadse ebamaise mõõgaga, pean ma viitsima lugeda samast raamatust leiduvat stseeni sellest, kuidas kaks jorssi vaidlevad omavahel, kelle kord on öösel vahti pidada.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-mineviku-kaunis-lummus-ehk-jorbini-vaike-retk

Helina Ravasoo

Algoritm ja armastus

Miia on sisse võetud Davidist ja otsustab üle pika aja esimest korda kulutada oma münte reaalsusfiltrite muutmiseks ja Davidi kohta info selgitamiseks. Iga kulutus läheb raske südamega, aga ta teeb seda siiski. Lugu ongi sellest, kuidas need katsed edenevad.

Miia tavaline koolipäev - ärkab üles, peseb hambad ära, hambapesu järel tuleb küsimus: kas olete rahul selle tootega? Kuigi see Miiat tüütab, vastab ta: “Jaa.” Seejärel järgnevad küsimused: Kas ta tahab seda arvustada, kas ta tahab seda hinnata, kas ta tahab oma hinnangut kommenteerida. Allaheitliku inimesena ta kommenteeribki. Seejärel kooli, kus erinevad klikid, näiteks “lahedamad” lapsed suhtlevad eelkõige omavahel ja hoiavad endal ees kangema kraadi reaalsusfiltreid, mis jätavad neist mulje kui eriti kaunitest, samas kui “nohikud” piirduvad hoopistükkis algseadetega ja algoritmide väljapakutuga ega kanna vaba valikuna tehtud asju. Seega näevad nad välja kuivad ja ilmetud.

Mulle meeldivad selle loo ütlematajäämised. Ei räägita, mis reaalsusfiltrid, kuidas need toimivad, kas tegemist on mingi masskasutuses silma sisestatud tehisliku reetinaga või eksisteeritakse virtuaalreaalsuses. Meeldib ka see, et sisu poole pealt jäetakse mingid asjad päris välja ütlemata, mõeldut ei väljendata rohmakalt.

Eriti põhjalikku pilti tegelastest ei maalita, mis annab hoogsust juurde. Pikkade lõikude peale pole kirjeldusi, vaid tegevusi - ja need võivad küll olla suhteliselt argised tegevused, aga neisse on laetud nii palju emotsiooni. Isegi kui see on suures osas tiineka enesehaletsus, on see hästi välja peetud, pani kuidagi kaasa elama. Minuski veel võidutseb too tiinekas. Võib-olla mulle lihtsalt endale meeldib selline silviarannamaalik tekst, Kadri või Kasuema vaib. Nood meeldisid mulle väga ja siitki kumab taoline asi läbi, ehkki mitte päris sama meeleolu.

Ma ei julgeks otseselt öelda, et tekst oli hirmus põnev, mingis mõttes polnud selles tekstis ju erilist lugu, see oli eelkõige pilguheit ühte tehnoloogilisse tulevikku, mis polegi kuigivõrd tulevikus. Kaks sammu veel ja tekst pretendeeriks Black Mirrori stsenaariumiks – need kaks sammu oleks näiteks sellised, et Miia oma viimsedki mündid ära raiskaks mingi mõttetuse peale, võibolla lisanduks seegi, et keegi lähedane - õde või ema või vanaema - haigestub ja vajab ellujäämiseks tema münte, aga need läksid selle peale, et ühele poisile meeldida vms. Siin ei astuta seda Black Mirrori osade viimast sammu, ei tehta šokeerivat lõpplahendust, aga mingi taoline meeleolu on siiski, tehnokriitika. (Õieti ei kritiseerita tehnoloogiat, vaid satiirinooled tabavad seda, kuidas seda tehnoloogiat kasutatakse - kõik need reklaamid ja pop-upid -, ent see ongi blackmirrorlikkus, millest räägin.)

Mingis mõttes on hea, et seda viimast blackmirrorlikku sammu ei tehta, aga veidi jääb puudu sellest, et tekst oleks elamus või sündmus. Mulle meeldis seda lugeda, aga mõtlesin, et see on lootustandev mingi tulevase asja perspektiivina ja mitte veel asi ise.

Teismelisemotsiooni intensiivsus ja sisuline argisus, samas hästi läbi mõeldud tehnoloogia - mõistan, miks mõni Reaktori lugeja võiks sellele käega lüüa (näeb selles näiteks tiinekajuttu vms, keskmine Reaktori lugeja eelistab vist veidi teist nišši). Ent keda sellised eelhoiakud ei vaeva, see leiab eest ühe korraliku jutu.

PS! Mingid küsimused, mis segama jäid - kas kõigil on sama suur igapäevane mündisissetulek või on “lahedatel” rohkem münte? Juttu oli sellest, et Miia säästis ja kogus temale laekuvat, aga milleks? Lugu saanuks olla ka sellest, kuidas keegi ilmetu ja märkamatu oma aastate jooksul kogunenud mündivaru eest ostab midagi eriliselt hämmastavat - midagi, mis õilistab säästmise mentaliteeti. Äkki hakataks sellisel juhul hoopis säästmist fetišeerima? Mungalikud askeedid on suurimaks vaatamisväärsuseks - “See seal ei kasuta isegi etteantud riidevalikut!” Samas, ehk ka mitte. Sellist enesepiiramist võidaks ehk austada, aga sellest ei vaimustuta. Välja arvatud ehk juhul, kui kogutud müntide määr oleks avalikult nähtaval - siis oleks tegemist hoopis sellise enesepiiramise ironiseerimisega.

Täpsustan siiski, et ma ei kiru asjaolu, et see tekst neid küsimusi ei lahka, ma ei püüa õpetada, et õige hea tekst oleks puudutanud just neid küsimusi. Need on lihtsalt tekstist tõukuvad lisamõtted või uidud. Tore, kui tekst või miski tekstis nõnda uitama paneb.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-algoritm-ja-armastus

Varuplaneet

Imre Siil

Tulnukad arutlevad pikalt ja laialt, kas tasub eksperimenti nimega inimkond jätkata. Pikk taustalugu, mis räägib, kuidas on selle hetkeni jõutud. Tulnukad röövivad ühe inimese ära, et tema jutu põhjal otsustada, kas Maal on perspektiivi või mitte. Röövitu on pesueht mulgi mees.

Suurema osa tekstist moodustab taustalugu - selle kirjeldamine, mis tulnukad üldse olemas on, milline on nende suhtlemine maalastega, mis laadis on inimtsivilisatsiooniga kokku puutunud, kuidas tulnukad on andnud väikesi tehnoloogiatõukeid ja kuidas nad tunnevad ängi inimeste tuumahuvi suhtes.

Ma ei tea, kumb on siin jutu fookus - kas pikk taust või mulgiga kõnelus. Stiililiselt tekib maru suur kontrast loo kahe poole vahel - kokkupuude maakaga on lihtsalt tobe jubinake, lihtsalt mingi naljakavõitu esimese kontakti lugu, mis ei vajaks mingit eelinfot või hoovõttu või tausta. Nii et ilma taustata oleks kergemeelne stseenike täitsa piisav. Samas on taustainfo pikalt ja põhjalikult välja kirjutatud, nii et jääb mulje, et hoopis stseen ise on tühine üksiknäide kõige muu kontekstis. Mingi kontseptuaalne ebakõla ühesõnaga. Või teksti ülesehituse apsakas.

Kopeerin siia ka teksti sisulise kulminatsiooni, sest see ongi teksti parim koht:

„Mida te tuumaenergiast arvate?“

„Tehku seda elektrit tuumast või tuulest või millest tahes, aga olgu hind mõistlik, mitte mingi börsest või persest võetud. Tuless neile kuradi spekulantidele, kes meile selle häda kaela ommava toonu, üits kõva kolks anda. Valitsustel vaja iks jala üitskõrd perse alt välja võtta, või muidu lätt see ilm küll hukka. Hinnad ju muudkui tõusevad. Meil vinguva viil niisama, aga mõnel pool väljamaal on rahvas juba mässamagi hakanud. Ja mu naabrimees Andu ütel kah täitsa õigesti, et näe, tuumajaamad kaotatakse küll ära, aga aatompomme tehakse aina juurde. Varsti üits suur pauk niimoodi käibki ja siss om Maa pääl õkva peris katastroof käen.“

Kas selleni jõudmiseks oli vaja pikki-pikki lõike kõike muud? Minu maitse ta polnud, aga ma ei ütle, et ta halb on - ettelugemiseks on tsiteeritud tekstijupp või taolised asjad lahedad, mul tekkis ka kiusatus seda kohe ette lugeda. Ta pole ju halb. Minu meelest lihtsalt tasakaalust väljas.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-varuplaneet

Abieluküsimused

Maarja Kruusmets

Marina näeb, et tema abikaasa Mihkel käitub kuidagi veidralt võrreldes tavalisega. Väikesed asjad, üldiselt on mingid halvad kiiksud ikka alles, aga näiteks peseb enda järelt ära või teeb voodis meeldivaid ootamatusi või teeb muud säärast. On liiga… armastusväärne. Pärast tuleb välja teadustehniline põhjendus sellele.

Jätkuvalt niimoodi, et iga lauset ja lõiku on iseenesest huvitav lugeda, võrreldes autori mõne teise tekstiga on praeguses suuremgi köitvus veel. Loed ja ei ole mingit märgatavat trotsi ega blokki, läheb väga sujuvalt. Jätkuvalt häirib vaid see pisiasi, et lugu on kuidagi mittemidagiütlev, kuidagi madala latiga, vanade ammukäidud teede läbikäimine.

Klišeeline lugu doppelgangerist, hästi argine, võib-olla eales varem pole autori tekst tundunud nii määratud ajakirjale Pere ja Kodu. Kuna autor tõesti ei soovi midagi värsket siinkohal öelda, siis ei malda ma isegi analüüsi teha, mis teeb ta kirjutusstiili nii köitvaks. See on lihtsalt selline omadus tema lugudel, mis teeb õnnetuks, et lood ise on mittemidagiütlevad.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-abielukusimused

Kohtumised kirjanikega

Mairi Laurik

Kuulsa kirjaniku (ja värske Euroopa Ulmeauhinna tõlkenominendi!) Veikoni jõuavad kuuldused sellest, et ta käib kuskil esinemas või kõnelemas, ilma et ta ise sellest midagi teaks. Veiko otsustab oma sõbra Joeliga üht “oma” esinemist vaatama minna, oodates mingit haledat Vale-Veikot, aga selle asemel istub ja vastab küsimustele originaalist eristamatu isik. Sama lugu juhtub ka ühe Hargla esinemisega. Veiko ja ta sõber Joel otsustavad asjaolud välja selgitada.

Alustuseks sellest, et päriseluliste tegelaste sissetoomine polegi ehk enam selline võte, mis mõjuks rabavalt või šokeerivalt nagu kunagi ammu, kui inimestel oli huulil küsimus, kas nii ikka võib või kas pole tegemist laimuga või millegi juriidiliselt ebakorrektsega. Nüüdseks on see aga normaliseerunum ja okeim. Tahtsin lihtsalt osutada asjaolule, et see on võte, mida tekstis kasutatakse, aga mis ei muuda teksti markeeritult “selleks pärisinimestega tekstiks” - ja see on meeldiv muutus kirjandusvõtete vallas.

Omaeluloolise kirjutamise juures üks tähtis asi - et loetav tegelane meenutaks inimesi, keda kujutatakse. Muidu oleks ju tegemist lihtsalt kohmakavõitu nime ärakasutamisega. Tõtt-öelda tundusid Lauriku sõnad igati sobivat tegelaste suudesse. Võib-olla kui ikkagi kritiseerida, siis veidi tunnen, et Lauriku Joel Jans oli veidi pehmevõitu. Kui peaks teda ise kirjutama mingisse teksti, teeks ma temast palju vängema sõnapruugiga tegelase. Vast ei paneks räigusi tegema ja räuskama, aga kuidagi mõjus vanilla-Joelina, vaid korra ütles “värdjas ilm”.

Ehk näitab see midagi minu kohta ja selle kohta, kuidas ma päriselulisi tegelasi tekstides eeldan - et nad peaks nagu olema veidi paroodiad iseendist või veidi üle võlli. Sama hästi võiks ma nõuda, et kui autor kasutab ajaloolist tegelast (näiteks Galileo Galileid), peaks vastav tegelane mingis täiesti argises olukorras kasutama tolle isiku tuntuimat tsitaati mingis hoopis teises kontekstis (Galilei grillib kana ja mõmiseb endamisi: “Ta pöörleb siiski!” - võib-olla natuke on naljakas, aga natuke ikkagi ka nõme.) Ja siiski, kas Joeli harras lugupidamine auväärt Veiko vastu on nii suur, et vägisõnad kaoks nii märkamatuks - eriti kui on ikka tõesti koerailm ja keda tahes ropendama ajav pritsimine?

Teist korda üle lugedes hakkasin mõtlema, et mingis mõttes on lool neilgaimanlik vaib sees. Gaimani suht alles eesti keeles ilmunud “Suits ja peeglid” sisaldanuks nagu lugusid, mis põimib kunstnike-kirjanike elu vanamaagilise ulmeelemendiga, sealjuures hoides kümne küünega kinni kunstnike-kirjanike endi maagilisusest - kunsti ja maagia omavaheline sidumine. Kas või siinsed arutlused selle üle, kuidas lugude või eneseväljendamise vägi su hinge salvestab - no kas pole seegi veidi gaimanlik? Või on see minu enda kitsas silmaring, mis ajab mu viitamissüsteemi kõik liinid selle ühe autori juurde…

Mulle meeldib motiiv, et Veiko on luule ja proosaga jäädvustanud oma hinge taasesitataval kujul, meeldivad arutlused selle üle, mis kunstiliikidega seda veel teha saaks (jõudes mõlgutusega selleni, et näitlejate puhul ei saa - või kui, siis ehk koduteatris, kus ta on enda kunsti ja ennast kunstis korduvalt maksma pannud…). Vaike korraks väljendab neid mõtteid, aga ei lasku neisse pikemalt. Mulle endale need jupid meeldivad, vähemalt ideed sellistest juppidest, sest need aitavad põnevaid motiive lahti harutada.

Siinne arutlus polnud ehk kuigi värske, ehk oli siinne hoiak isegi veidi stereotüüpne. Mõte, et luules väljendub looja hing tooremalt või elulisemalt kui proosas, on kuidagi nii teada-tuntud mõte, et oleks tahtnud sammukest edasi, näiteks selle avamist, milles võiks seisneda vahe - kuidas on luuleraamatust manatud Veiko ehedam või elulisem või toorem kui proosaraamatust manatud Veiko? Siit saaks edasi mõelda, et eri publikute jaoks eri Veikod - näiteks Anti Saare näitel pakuks koolidele lasteraamatu pussitamisest saadud Saart (“Kuidas meil asjad käivad?” või mõni ta Pärdi-raamat), kirjandusteadlastele tema esseistikat või ehk magistritööd… Motiiv on tore ja palju võimalusi pakkuv, seepärast oli hästi väheke kahju, et piirduti üksnes tõdemusega, et luulest saab toorema või vahetuma autoripildi. See pole ent teksti fookus ja minust oleks nõme nõuda seda fookust. Pean aga siiski ütlema, et mulle meeldib, et Mairil on sageli taolised ideed välja toodud küll, lugejale on suund kätte antud.

Päris tugevalt on tekstis esindatud nurin Eesti raamatukogupoliitika ja Eesti kirjanduse (rahalise) seisu üle. Veiko võib olla austatud kirjanik ulmikute kontekstis, ehk ka Eesti kirjanduse kontekstis laiemalt, aga n-ö objektiivsemate mõõdupuude poolest (ja kas on objektiivsemat mõõdupuud kui mammoona!?) on ta siiski suhteliselt vaevumärgatav. Vähemalt jääb selline mulje tekstist. Tema esinemisi käib kuulamas 5-6 inimest ja sedagi nimetab Joel heaks tulemuseks. Selle iroonia kriipsutab alla asjaolu, et loo peaaegu et viimases lauses rõõmustab armastatud ja oma hinge loomingusse valav kirjanik tühipalja eurogi üle, mis ta saab kuue raamatu laenutamise eest.

Ent arvan siiski, et Veiko võiks hinnata seda kiiduavaldust talle kui autorile. Meeldiv mütsikergitus kolleegile Lauriku poolt, mis on ju nunnu.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kohtumised-kirjanikega

Ulmkonnakroonika 03/22

Ulmestaar Tamur Kusnets

Mina olen Tamur Kusnets, oma ema-isa poeg, praegu juba alates 1994. aastast sõjaväelane (OK, kümme kuud olin pärast ajateenistust reservis), sündinud 1975 ja liikunud mööda tavapärase hariduse rada kuni ajateenistuseni. Ma tegelen, kui nii võib öelda, oma unistuste elluviimisega. Kõik selle, mida igatsesin lapsepõlves, olen proovinud jõudumööda reaalsuseks muuta ning tõtt-öelda on suur osa sellest kõigest õnnestunud, ehkki mitte alati siis, kui oleksin tahtnud. Igasugused poiste unistused teemal Nahksuka jutud, Conan, Kadunud maailm jms on hakanud teatud määral realiseeruma – olen päris laheda sõjariistade kogu omanik, tegelenud keskaegse, kaasaegse ja idamaise võitlusega, sõidan kanuuga mööda metsajärvi, püüan kala, kütin, nikerdan bušškraahvti teha… Mulle meeldib katsetada, kuidas kiviaegsed (või muud vanaaegsed) tehnikad töötavad ja millised on selleaegse maailma tehnilised võtted. Eelmisel aastal ehitasin endale puhkuse ajal lihtsalt huvist asja vastu jurta, mida mongolid ise kutsuvad ger. Ja enesestki mõista, kui vähekenegi on aega, siis kirjutan. Joonistamine meeldib mulle samuti, kuid see neelab veelgi rohkem aega. Olen ka viie poja isa, kes kõik jagavad rohkemal või vähemal määral minu kiindumusi härrasmehelike hobide osas. Suurem osa neist on juba minust pikemaks kasvanud ning korra või paar on ka vanaisaduse snaiprikuul mul üle pea vihisenud, aga oli vaid õppehäire, ei enamat. Üldiselt võib kokkuvõtteks öelda, et olen kõige stiilipuhtam vastik näide keskealisest heteroseksuaalsest valgest konservatiivsest mehest. Võeh.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Pean tunnistama, et praegu loen „12 tooli“, mis pole sugugi ulme… Aga see on väga hariv teos. Mul on halvaks kombeks lugeda mõningaid raamatuid mitu korda, eriti neid, mis on meeldinud ning siis, kui on mingid tigedamad tööajad, siis võtan lihtsalt lõigu mingist lemmikraamatust ja loen seda. Ulmes on minu selliseks lemmikuks Jeskovi Viimane sõrmusekandja. Kõige lahedam asi, mida viimati kuulasin, oli kevadise hanerände kaagutamine taevas. Mänginud olen headest asjadest täringuid ja parmupilli.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelutab usutavus ja heroilisus segatud realismiga. Kui lugu on kirjutatud asjatundja poolt, on selle detailid oskuslikud ja hästi sobituvad. Raske on tõsiselt võtta neid kirjutisi, millest kumab läbi võhiklikkus tehnilistes või mingites muudes, näiteks liturgilistes küsimustes. Umberto Eco on imehea näide asjatundlikkusest; Venemaal olevat välja antud lausa raamat, mis õpetab, kuidas tema raamatut lugeda, ei mäleta, oli see pendlilugu või kloostrilugu, üks nendest. Kahtlemata peaks olema heas raamatus ka lugu, mis kaasa haarab, aga see on igaühe jaoks erinev asi – mõni vaimustub peent mõttetööd tegeva vaimuinimese enesekaemusest, mõni lahingutest ja tagaajamistest, müstiliste loomade küttimisest. Mina olen see teist sorti lugeja. Pean tunnistama, et mind ongi ajendanud kirjutama omaaegne nn meestekirjanduse põud, nõukogude ajal polnud lootagi, et Conan ära tõlgitakse ja sotsialistlik kangelaskirjandus oli teadagi kollektivismi suunas vildakil. Eemale peletab – täiesti kompromissitult, muide – imal-koolmeisterlik püüd jutlustada mingeid käibetõdesid või progressiivseid pseudoväärtusi. Näiteks Enderi mäng oli lõpus lausa tülgastav, eelkõige tänu ideele, et vaenulikud satikad võtavad kuidagi ühendust, toimub teineteisemõistmine, valatakse krokodillipisaraid sõja mõttetute kaotuste üle, otsustatakse, et nüüdsest valitseb kahe täiesti erineva rassi vahel rahu… Sellised lõpud on lihtsalt jälgid. Kui kaks agressiivset ekspansiivset rassi eluruumi pärast heitlevad, et tule kompromiss ja leebe kooselutsemine mitte mingil juhul kõne alla. Tugevam võidab, nõrgem taandub või jahvatatakse pulbriks. Kangelaslik surm või mõistlik taandumine on paremad lõpud kui pärast raevukat võitlust nagu näiteks praegu Mariupolis tapetud naise ja laste pereisa embaks Wagneri grupi või Kadõrovi sõdurit leppimise märgiks. Selliseid leppimisi naljalt ei tehta ja sageli pole need kirjanduses ka usutavad.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Howard – kuigi vist mitte žanripuhas ulme – oma Bran Mak Morni ja Conaniga; tema õuduslugudel pole vist kah viga, minu arust mingites Mardustes oli neid vist. Üheksakümnendatel ostsin kuskilt turult pool meetrit venekeelseid Conaneid ja lugesin neid siis suure hooga. See ilmselt aitas samuti kaasa vene keele kinnistumisele. Simak – kommentaarid on sellise suurusjärgu autori puhul ilmselt liigsed, meister on meister. Harrison – võlus juba Pioneeris oma Ränkraske lennuga, mis olevat olnud lühendatud tõlge – aga meeldis hullupööra juba siis. Selles oli ka muud – mässu, haigusi – ja põnevust jätkus. Kuigi, kui tagantjärele mõelda, siis ulmeline see nii väga ju polnudki, lihtsalt keskkond laevahukuks loodi teiste vahenditega. Merehädaline lugu. Scalzi – väga tore seeria vanameestest ja sõdadest, mulle meeldis kohe. Loomulikult on selles omad nõrgad küljed, aga neid on selgelt vaid üksikuid. Heinlein – häbenemata võin öelda, et Tähesõdalased peaks olema kohustuslik kirjandus igale kutselisele sõjaväelasele. Armeeteenistuse ja ühiskonna toimimise alused on seal suurepäraselt lahti kirjutatud; seda raamatut peaksid poliitikud samuti lugema. Pole ime, et see nii populaarseks muutus. Herbert – Düünilood, ehkki need kipuvad kuidagi venima lõpus. Filmi pole veel vaadanud, aga see tundub huvitav ja Brežnevi-aegse versiooni peaks ka ära vaatama.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Teie ise tirisite mind sellesse! Kui avaldati minu Hundipäikese-triloogia esimene osa, siis seal oli selline möönamisi-nõidumine sees ja see oli konksuks, millega mind suunurka pidi ulmekommuuni tiriti. Lugesin ma ulmet muidugi juba varem ja ega ulme ole olnudki niivõrd minu lemmikžanr kuivõrd mõrtsuksangarlik-saagalik häk-n-släš segatuna piirekompava erootika, joomahuumori ning olmekirjeldusega. On küll tõsi, et juba kooliajal koos koolivennaga proovisime kirjutada kahepeale kaht ulmelugu nii, et algul kirjutab üks ühe peatüki ning siis teine teise, aga see idee lämbus iseenese lootevette. Siis aga avastasin, et tegelikult annab ulme võimaluse kirjutada niivõrd paljust ja niivõrd lõbusalt, et see võlus mind kohe pärast esimest katsetust, milleks oli „Ootamatu jahisaak“. Teine lugu on veel avaldamata, aga küllap seegi kunagi marutaudis kriitikute ette jõuab. Kolmas lugu on juba pooleli ja sellesse pole veel keegi peale minu saanud silma peale visata, nii et ulmet olen tõepoolest hakanud rohkem viljelema. Paar ideed järgmisteks lugudeks on samuti juba olemas, aga kõik tahab saada aega ja settimist.

5. On sul lemmikloomi?

Minu lemmikloom on sibula ja rohelise paprikaga hautatud kobras, teisena kohe tomatine metskitsešašlõkk või sisefilee peekonisse keeratult ja kui linde ka mängu tuua tohib, siis sinikaelpardi rinnatükid määrdejuustu ja jalapeno-lõikudega ameerika toorsuitsupeekonis. Noh, linnukoerad meeldivad mulle samuti väga, aga seda eelkõige seetõttu, et mingil seletamatul põhjusel keelduvad mul lapsed alates oktoobri algusest vette partide järele minemast… Ma olen maainimene ja pean tunnisama, et loom on majapidamises eelkõige tootmisühik ja sellist nunnutamise-kalduvust lemmikloomadega mul pole. Mul on olnud elus ka paar rotti, kes olid lahedad tegelinskid, aga nagu kõik sedalaadi olevused, viskasid paari aastaga vedru välja ning hea oligi – eluga sai edasi minna.

Tumedad Tunnid märtsis

48. episoodis kõlab Joel Jansi ja Veiko Belialsi ulmejutt "Neli kohta peale koma":

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-48-osa-jans-belials-neli-kohta-peale-koma/

Toetajate episoodis Tumeda Tunnid Extra kuuleme E. F. Bensoni õudusjuttu "Õudusesarv".

Kellerteatri sünnipäev

1. märtsil tähistas kolmandat sünnipäeva Kellerteater, mille põnevust täis mängukavas mahub kriminaalsete lugude vahele ka kummitusi, õudu ja muudki, mis ulmesõprade meeli kõditab.

Esimese teatrina Eestis alustati eelmisel sügisel regulaarset otseülekannete edastamist publikuga etendustelt ja detsembris valmis ka esimene spetsiaalselt hübriidvormis tehtud lavastus “Hingede tund”. (Reaktori vaatamismuljeid loe siit ja siit.)

Kõiki Kellerteatri otseülekandeid ja varasemaid salvestusi saab nüüd vaadata teatri uuenenud kodulehel:

https://kellerteater.ee/televisioon

Kellerteater esimesel sünnipäeval. Foto: Viktor Burkivski

Hetk etenduselt Marie Roget’ mõistatus. Foto: Siim Vahur

Noor loeb ja mitmed noortekad on ulmekad!

Koos märtsikuuga lõpeb Tallinna Keskraamatukogu ja Noortekirjanduse ühingu korraldatud hääletus, kus noored vanuses 13-26 said valida lemmikud möödunud aastal ilmunud noortekate seast. 14 aprillil toimub aga Noortekirjanduse päev, kus on võimalus kohtuda noortekirjanikega, osaleda töötubades ja palju muud!

Loe lähemalt:

https://keskraamatukogu.ee/noorloeb/

Tartu Linnaraamatukogu omaloomingukonkurss noortele

Tartu Linnaraamatukogu kuulutab raamatukogude aasta puhul välja raamatukoguteemalise omaloomingukonkursi Tartu linna ja maakonna koolide õpilastele. Konkurss toimub 12. jaanuarist 12. juunini 2022 ning osaleda saab kolmes vanusegrupis: 1.-4. klass, 5.-9. klass ja 10.-12 klass.

Oodatakse nii luule-, proosa- kui draamavormis omaloomingut järgnevatel teemadel:

1. Tuleviku raamatukogu

2. See juhtus raamatukogus

3. Mina ja raamatukogu

Reaktor soovitab kõigi kolme teema puhul neile muidugi ulmelisi jutte saata!

Edasi loe siit:

https://www.luts.ee/noorteleht/index.php/sundmused/884-omaloomingukonkurs

J-Zone3 Tallinna Kultuurikatlas 23-24. aprillil

JAFFist eraldi ürituseks välja kasvanud J-Zone tuleb taas. Hetkeseisuga on ainult teada, et kuni 20. aprillini saab registreerida Cosplay võistlusele, K-POP võistlusele ning kunstitänavale-kirbuturule. Varasema kogemuse pealt võib öelda, et ulmelisi elemente saab ikka olema, olgu need siis kuskilt mängust, animest või popkultuurist.

Ja ürituse kaanehärraks on kaasreaktorlane Rait Piir uhkes samuraiturvises.

https://animefest.eu/

Kevadine Mängudeöö 23. aprillil

Ilma mingi naljata toimub 23. aprillil Tallinnas ka järjekordne Mängudeöö. Seekordne MÖÖ on väiksem ja hubasem kui sügisene suurüritus. Kava ja täpsema info osas tasub jälgida Level1 kanaleid ja FB kuulutust:

https://www.facebook.com/events/1134466234006742

Lätis toimus Geekfest

Vaatamata koroonale ja piirangutele pidasid lätlased 5. märtsil siiski ühe nohikuürituse maha - UniConi alluvusse kuuluv ühepäevane GeekFest tõi kokku rohkem või vähem ulmelist erinevast formaadist. Laval näidati kostüüme, mängida sai nii retromänge kui kõige värvilisemaid uusi võistlusmänge. Lauamängusid pakuti lausa kolmes variandis. Ning muidugi, kuidas saab üht tänapäevast nohikufestivali pidada ülevoolava K-popi koguseta (oeh).

UniConi leht:

https://www.facebook.com/uniconlv/

Pildigalerii:

https://www.facebook.com/media/set/?vanity=a.serg.ph&set=a.1102992763607876

HÕFFi teated

Nosferatu isiklikult tuleb HÕFFi avama

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali avamine tuleb tänavu eriline, sest saabuvad haruldased külalised – Nosferatu koos ansambliga Kriminaalne Elevant. Viimane mängib 29. aprillil toimuval pidulikul avamisel, mille piletid on tänasest müügil, elavaks täpselt sada aastat tagasi ilmavalgust näinud klassikalise tummfilmi „Nosferatu, õuduste sümfoonia”.

Tegu on lavastusliku film-kontserdiga, kus kasutatakse teatraalseid show-elemente ja eriefekte.

Loe pikemalt:

https://mailchi.mp/poff/hoffnosferatu-285843?e=ea6f69bd12

HÕFF teeb kummarduse õudusfilmilegendile

Dario Argento on tagasi. „Mustad prillid” on 81-aastase vanameistri uus film, mida oli kaua oodatud.

https://www.youtube.com/watch?v=kJIi_gg9sKs

Värske õuduspõnevik esilinastus tänavusel Berliini filmifestivalil ja sellega teeb Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival kummarduse Dario Argentole – legendaarsele Itaalia lavastajale, keda on oma mõjutajaks pidanud paljud õudusfilmitegijad.

HÕFFi juhi Helmut Jänese sõnul on vanameistril veel küllaga püssirohtu salves. „Kurikuulsa Itaalia giallo-žanri pulp-meeleolu seguneb siin autori varajases loomingus legendaarseks saanud esteetilis-rõlge õuduse hõnguga, sekka teravat irooniat,” ütles ta.

Ühtlasi näitab HÕFF Argento kuulsaimat filmi „Suspiria”, mille väljatulekust möödub tänavu 45 aastat.

Loe pikemalt:

https://mailchi.mp/poff/hoffargento-285807?e=ea6f69bd12

HÕFF näitab kauaoodatud seiklusmärulit

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival poleks oma nime vääriline, kui ei näitaks Robert Eggersi kauaoodatud seiklusmärulit „Põhjalane”.

Robert Eggersi eelmised linateosed „Nõid” ja „Majakas” seadsid lati väga kõrgele – kas „Põhjalane” (https://hoff.ee/film/phjalane/) vastab ootustele, ei oska öelda isegi HÕFFi juht Helmut Jänes, sest filmi ennast pole näidatud ei ajakirjanikele ega festivalikorraldajatele mitte kusagil maailmas.

„Ootan isegi suure ärevusega,” ütles ta.

Loe pikemalt:

https://mailchi.mp/poff/hoffpohjalane-285871?e=ea6f69bd12

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival leiab tänavu aset 29. aprillist 1. maini.

Soodushinnaga festivalipasseid maksavad 45 eurot ja neid saab osta kuni 31. märtsini festivali kodulehekülje vahendusel. Alates 1. aprillist on passi hind 59 eurot. Saadaval on ka 150-eurosed toetajapassid.

Festivali üksikpiletite müük algab 13. aprillil ja need maksavad 6,50 eurot, õpilastele ja üliõpilastele 5,50 eurot.

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali korraldavad Pimedate Ööde filmifestival, Haapsalu linn ja kultuurikeskus.

Osta HÕFFi pass: https://poff.ee/shop/.

HÕFFi veebilehekülg: https://hoff.ee/.

Uus võrgupesa eesti koomiksitele

www.koomiks.com kogub eesti koomiksiautorite info ühte kohta kokku. Eesmärk on infolehel sõnastatud nii: “Lehekülje mõte on teha sait, kus koomiksijoonistajad saavad teha isikliku lehe ja seda muuta. Pean sind ainult e-maili aadressi kaudu lisama. Kui oled koomiksikunstnik ja tahad siin oma töid näha, saada e-mail heiki.arge@gmail.com ja lisan sind projekti.” Leht on praegu üsna algjärgus, aga juba paistab seal tuttavaid nimesid. Kiidame algatust ja hoiame silma peal!

Õhtud eesti ulmega

Kuna Mann Loper haigestus, toimus “Inglite Linna” raamatuesitluse asemel hoopis loeng: Mairi Laurik rääkis ajarändudest eesti lastekirjanduses. (Sama ettekannet saab kuulda ka algupärase lastekirjanduse päeval.)

Kohtumised kirjanikega: Veiko Belials käis Karlovas

9. märtsil toimus Tartus Karlova raamatukogus kohtumisõhtu, kus Veiko luges luulet ja kommenteeris üles pandud fotonäitust. Otseselt ulmest oli vähe juttu, küll aga resoneerib üritus kenasti samateemalise jutuga:

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kohtumised-kirjanikega

Mõned hetked Ulmeühingu aastakoosolekult

Aastakoosoleku kokkuvõtet loe siit:

https://www.ulmeajakiri.ee/?ulmeuhingu-aastakoosolek-2022

Uudiskirjandus 03/22

Puruks ja pool ringi tagasi

Heinrich Weinberg

Heinrich Weinbergi jutukogu „Puruks ja pool ringi tagasi” sisaldab lugusid aastatest 2013 – 2022. Need lood toimuvad maailmas, mida nimetatakse Gildi võrgustikuks, mis siitsamast, lähituleviku Eestist ulatub kaugete tähesüsteemideni. Autor kutsub lugeja kaasa rännakule läbi lumiste Kõrvemaa metsade, üle Colorado tühermaa, Veenusele ja Saturni kuudele ning kaugetesse ja kummalistesse maailmadesse, kuhu inimkond on sajandite möödudes laienenud, nende hulgas ka Yellowstone’i maailma, mille üks osa vaevleb veepuuduses, teises osas aga lakkamatult sajab.

„Kõik need suured väljakutsed, mis me arvasime endi ees seisvat, osutusid tagantjärele kõigest meie ajaloo teise peatüki lõpu pinnavirvendusteks. Õigus oli neil, kes ütlesid, et tuleb ehitada laevu, kosmoselaevu.”

Eric Hollister (AD 2451)

Jutud:

Loomulik kadu

Järgmisel suvel on meil hobuseid tarvis

Lõpp ei tule enne, kui Paks Daam laulab

Igal pool on parem kui kusagil mujal

Puruks ja pool ringi tagasi

Puhtalt pääsenud

Kaanepilt Liis Roden © 2022

Toimetanud Eva Luts ja Leiger Luts

Vangistatud universum

Harry Harrison

Harry Harrisoni „Vangistatud universum“ (Captive Universe; 1969) on selle armastatud seiklusulme klassiku ja Ameerika Ulmekirjanike Assotsiatsiooni SFWA 26. suurmeistri (2009) üks ideetihedamaid ja tõsisemaid romaane, mis kujutab asteekide tsivilisatsiooni ühes ammuse maavärina poolt muust maailmast ära lõigatud orus, mida ümbritseb aga mõistatuslik tunnelite süsteem, millest seda ühiskonda jälgivad monastilist eluviisi harrastava Vaatlejate klassi liikmed.

Eestis on Harrison peamiselt tuntud karmtõsise „Surmailma“ triloogiaga (1997–1998) ning romaanidega „Ränkraske lend“ (Pioneer 1987–1988), „Terasrott“ (1995) ja „Ajamasina saaga“ (1996). Kaks viimast tutvustavad kirjanikku tema humoorikast küljest.

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Kaanepilt Meelis Krošetskin.

Kalmistumaailm

Clifford D. Simak

Eestiski palavalt armastatud ulmeklassiku Clifford D. Simaki kolmandas Orpheuse Raamatukogu sarjas ilmuvas romaanis „Kalmistumaailm“ (Cemetery World; 1973) on Maa ülikauges tulevikus pärast hävitavat sõda muudetud elitaarseks ja eluta galaktiliseks surnuaiaplaneediks, mida asustavad ometi erinevad sõjamasinad, mehaanilised hundid ja viirastused. Sellesse maailma reisivad üks kunstnik, tema iidne robot, aardekütt ja kummaline Komponeerija.

Varem oleme avaldanud Ameerika Ulmekirjanike Assotsiatsiooni SFWA 3. suurmeistri (1977) Clifford D. Simaki romaanid „Jumalate valik“ (OR 6/2017) ja „Mängud ajas“ (OR 2/2021). Lisaks neile on eesti keeles kirjaniku peateostest olemas veel „Härjapõlvlaste kaitseala“ (1989), „Linn“ (1996) ja „Vahejaam“ (2004).

Kirjastus Fantaasia

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Mehhiko õudusjutt

Silvia Moreno-Garcia

Ta püüab mind mürgitada. Sa pead siia tulema, Noemí. Sa pead mind päästma.

Noemí Taboada saab segasevõitu kirja oma hiljuti abiellunud onutütrelt, kes palub, et teda mingist salapärasest hukatusest päästetaks. Teadmata, mida karta või oodata, sõidab Noemí kaugesse maamõisa, millel nimeks Kõrge Koht. Ta ei tunne onutütre abikaasat ega tea ka tollest maanurgast õieti midagi.

Samuti ei ole ta kellegi päästja: ta on glamuurne debütant, kelle šikid kleidid ja punane huulepulk sobivad kokteilipidudele, mitte pärapõrgus asuvasse mõisa. Aga ta on kange ja nutikas, alistamatu tahtejõuga tüdruk, kes ei karda kedagi: ei onutütre ühtaegu ohtlikku ja ahvatlevat meest, ei tolle muldvana patriarhist isa ega maja ennast, kust imbub Noemí unedesse jõledaid nägemusi.

Tema ainus liitlane ses ebasõbralikus paigas on noorem perepoeg. Häbelik ja õrn, tahab ta Noemíd aidata, kuid ka tema võib varjata oma perekonna süngeid saladusi. Langenud Kõrge Koha hirmutava ja peibutava maailma lummusesse, saab Noemí peagi teada, et sellest mõistatuslikust majast ei lahku keegi.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Eve Laur

368 lk.

Pühakute laager

Jean Raspail

Ühel ööl sõidab Lõuna-Prantsusmaal madalikule sada laeva, pardal miljon immigranti. Nad on tulnud otsima lootust. Nad tekitavad haletsust. Nad on vaesed. Nad on harimatud… Nende jõuks on nende arvukus. Nad on „Teine“ ehk rahvamurd, selle avangard. Nende teekonda on jälgitud nii ärevuse, ükskõiksuse kui ka joovastusega, üleilmse südametunnistuse igal tasemel on esitatud endale küsimusi: mida teha? Kes teeb? Kas me julgeme? Ent on juba hilja.

„Pühakute laager“ (Le Camp des Saints) on 1973. aastal ilmunud prantsuse düstoopiline romaan, mille autor on kirjanik ja maadeuurija Jean Raspail (1925–2020). See väljamõeldud lugu kujutab Lääne tsivilisatsiooni hävitamist Kolmanda Maailma massiimmigratsiooni kaudu. Olgu lugeja poliitilised veendumused millised tahes, see romaan nii häirib, provotseerib kui ka hirmutab. 2011. aastal, peaaegu nelikümmend aastat pärast esmatrükki, jõudis teos taas maailma enimmüüdud raamatute nimekirja. 1973. aastal esmakordselt ilmunud romaan „Pühakute laager” on 2011. aastal reaalsus. Me oleme kõik „Pühakute laagri“ osalised.

Kirjastus Eesti raamat

Tõlkinud Kaja Riesen

344 lk.

Kronoopide ja faamade lood

Julio Cortazar

Argentiinlane Julio Cortázar (Brüssel 1914 – Pariis 1984) kuulub 1960.-1970. aastate nn Ladina-Ameerika kirjanduse buumi esindajate tuumikusse, mille hulka loetakse lisaks temale eelkõige kolombialane Gabriel García Márquez, mehhiklane Carlos Fuentes ja peruulane Mario Vargas Llosa. Cortázari peateos, mahukas ja mänguline romaan „Keksumäng” on Márqueze „Sada aastat üksildust” kõrval üks buumi peateoseid, mis meieni on jõudnud Klaarika Kaldjärve tõlkes (Koolibri 2016). Kuid Cortázar on ka kõrgelt hinnatud novellide ja lühivormide meistrina, eesti keeles on seni ilmunud kolm jutukogu: „Tseremooniad” (tlk Mart Tarmak, LR 1985), „Salarelvad” (tlk Klaarika Kaldjärv, Koolibri 2011) ja „Mängu lõpp” (tlk Ruth Sepp, Toledo 2016).

„Kronoopide ja faamade lood“ on Cortázari ilmselt kõige loetum teos ja koosneb neljast osast: „Käsiraamat“ (koomilised juhendid igapäevasteks tegevusteks), „Kummalised lood“ (ühe veidikene veidra perekonna ettevõtmistest), „Plastiline materjal“ ja „Kronoopide ja faamade lood“.

Cortázar elas suure osa oma elust Pariisis ja on maetud Montparnasse’i kalmistule. Tema hauasambaks on kronoobi kuju ja austajatel on kombeks viia talle surnuaeda lilli, raamatuid, kirjakesi, pliiatseid, keksukive, joonistusi… Ühel päeval ilmusid hauakivile tundmatu poolt kirjutatud sõnad: „Siin puhkab suurim kronoop.“ Nagu üks õige kronoop kunagi, lasti ta sealt kindla peale jalga.

Kirjastus: Toledo.

Tõlkinud Ruth Sepp

140 lk

Lastele ja noortele.

Alice imedemaal

Lewis Caroll

Alice kukub küülikuurgu ja avastab sealt Imedemaa, kus loomad mõistavad rääkida, väikesed tüdrukud võivad kasvada ja kahaneda ning miski pole päris nii, nagu esmapilgul näib …

Lewis Carrolli „Alice Imedemaal” on läbi aegade olnud väga populaarne lasteraamat üle kogu maailma. Sõnamängude, metafooride ja huumoriga rikastatud tekst on juba pikalt pakkunud lugemisrõõmu nii lastele kui ka täiskasvanutele. Autor on loonud tõeliselt meeldejäävad tegelaskujud, näiteks Kuningaemand, kes alatihti karjub „Pea maha!”, või Valge Küülik, kes pidevalt kiirustab kuhugi.

Lisaks fantaasiaküllasele loole on Carrolli raamatuid iseloomustanud põnevad illustratsioonid. Selle ilusa uue väljaande võrratud värviküllased pildid on teinud auhinnatud inglise illustraator Chris Riddell, kes on loonud põneva uue tõlgenduse Lewis Carrolli ebatavalistest tegelaskujudest.

Kirjastus Sinisukk

Tõlkija: Anna-Liisa Tiisma

Illustraator: Chris Riddell

320 lk

Uus tõlge.

Mio, mu Mio

Astrid Lindgren

Kasuperes kasvav Bo Vilhelm Olsson igatseb endale seda, mis paljudel lastel juba olemas on ‒ sooja ja armastavat kodu ning kedagi, kellega jagada oma muresid ja rõõme. Kõige enam aga igatseb ta pärisisa järele.

Ühel õhtul hämaras pargis jalutades köidab poisi pilku maas vedelev harilik õllepudel ‒ selles justkui liigutaks miski. Bo Vilhelm võtab pudelisuust puuprundi ja päästab välja vaimu, kes vastutasuks võtab poisi endaga kaasa Kaugele Maale. Seal kohtub poiss oma pärisisaga, Kauge Maa kuningaga, ja saab teada, et tema nimi on tegelikult Mio. Kahjuks aga ei saa Mio isaga taasühinemist kaua nautida ‒ tema õlgadel lasub ülesanne, mis on kindlaks määratud juba aastatuhandeid tagasi. Koos oma sõbra Jum-Jumi ja kuldse hobuse Miramisega võtab ta ette ohtliku reisi hirmuäratavale Äramaale, kus ta peab elu ja surma peale võitlema kurja rüütel Katoga.

Astrid Lindgreni armastatud lasteraamatu uustrüki lummavad illustratsioonid on teinud Johan Egerkrans.

Kirjastus Sinisukk

Tõlkinud Vladimir Beekman

Illustreerinud Johan Egerkrans

144 lk

Kordustrükk

Kordustrükk

Düün. Düüni kroonikad 1

Ühe teenitult kuulsaima ulmeromaani autor Frank Herbert on kirjutanud ka teisi raamatuid, kuid teda teatakse eelkõige just „Düüni” ja selle järgede autorina. „Düünis” on kesksel kohal võimuvõitlus tähtedevahelisele impeeriumile kuuluval kõrbeplaneedil Arrakis. See planeet on ainus paik, kust saadakse ainet, mis on vajalik tähtedevahelistel lendudel ja annab selle tarvitajale psüühilised võimed ja pikaealisuse. Seega tähendab Arrakise valitsemine suurt võimu. Kui planeedi haldamine läheb Harkonneni Kojalt Atreidese Kojale, ei taha Harkonnenid sellega leppida ning jätavad lapseeas Paul Atreidese planeedi karmi loodusesse surema. Paul Atreides on aga midagi palju enamat kui lihtsalt ülikuvõsu ning sündmused ei hakka hargnema hoopiski Harkonnenide tahtmist mööda.

Kirjastus Varrak

Sari: Düüni kroonikad

Tõlkinud Urmas Alas

608 lk, kõvakaaneline

Düüni lapsed. Düüni kroonikad 3

Frank Herbert

Varem liivaga kaetud Arrakise maailm on muutunud roheliseks ja viljakaks. Vana Paul Atreides, kelle juhtimisel said kõrbeelanikud galaktika isandateks, on surnud.

Düüni lastele aga peituvad planeedi õitsengus ka selle hävingu alged. Muutunud kliima lõhub planeedi ökoloogilist tasakaalu ja see mõjub halvasti majandusele. Paul Atreidese kaksikutest lapsed Leto ja Ghanima näevad võimalikke lahendusi, kuid fanaatikud tõstavad mässu Atreidese võimsa impeeriumi vastu ning seavad ohtu kogu planeedi.

Kirjastus Varrak

Sari: Düüni kroonikad

Tõlkinud Juhan Habicht

424 lk, kõvakaaneline

Jutt: Anomaaliad jadas (Mari Müstiik)

Lõputuna kulgev jada algarve tegi ta pea paksuks ja karvutuks. See ei olnud geneetiline patoloogia, aga kui olekski, oleks seda saanud moodsate meetmetega hõlpsalt ravida. Teda ei kottinud. Ta vaatas, kuidas jada ekraanil lookles nagu jõgi ja tundis rahuldust. Rahuhoovus mõjus talle nii, et ta plasmatoolist lahkumiseks erilist põhjust ei leidnud. Nautis jõudeaega, tundis, et on enda ja ümbritsevaga rahul.

Jada tema ees, jada tema sees, jada tema ümber, tema jada sees. See moodustas helendava duši. Toolist lahkumata võis ta end pesta, jadas kümmelda, ning toituda korrapärast, millega jada teda toitvate annustena hellitas. Kõik oli olemas.

Kuni see rahu sai otsa. Eks selle kestus ei saanud olla igavene, kuid lõpp ei pidanuks saabuma ka just nüüd. Jadasse ilmus anomaalia. Karvutu pea ei suutnud seda algul uskuda. Ta uuris ja uudistas ekraane ja enda ümbrust. Jada katkes, läks katki, kukkus pooleks. Hakkas tagurpidi tööle. „Mis nüüd?“ mõtles ta ning muutuv maailm lõi ta liimist lahti. Oli ta ju alasti kõigi oma muredega, vaatas neile nüüd otsa - ekraanipinda poldud tehnoloogia virtuooslikule võidukäigule vaatamata suudetud mittepeegelduvaks teha - kotid silmade all, lotid lõugade all, lõugade vahel kriipsjas suu, silmade vahel laiapoorne ninanöps.

Pull kestis mõnda aega. Siis:

Keegi helistas. Ta vaatas kimbatusega lõikavat heli oma peas - sünesteesia - ning otsustas mitte vastata. Tema rahu oli häiritud. Heli aga ei vaibunud.

Kotid silmade all, lotid lõugade all, lõugade vahel…

Vaikus.

Kõrvulukustav.

“Tere, kas ülemus kuuleb?”

Karvutu pea otsustas mitte vastata, ainult kuulata, kuulatada.

“Te olete seal, ma tean! Te olete seal. Ärge tehke nagu te ei kuuleks!”

Karvutu pea ohkas purinal, süüdistusi omaks võttes.

“Nad deklareerisid vabaduse! Nad tahavad vabadust.”

Lõualoti kohal asuv kriipsjas kehasüvend kiskus muigvele. Nemad! Nad isegi ei tea õieti, mis see vabadus on. Nende mälust oli see kustutatud. Keegi on neile kärbseid pähe ajanud ja nad arvavad, et teavad kõike. Kõike! Ta kõlas raske hingamise kiuste rahulikult:

“Kõigepealt. Kraanid ümber suunata. Vabadusepüüd meile toiduks suunata.”

“See pole enam võimalik!” tuli kiire vastus.

“Kuidas ei ole enam võimalik?!” kaotas silma-alus-kott hetkeks pea.

“Me hoiatasime teid! Kõike teadev kompuuter teatas juba mõni aeg tagasi, et lahend saab olla ainult üks. See on nüüd käes. See möödapääsmatu olukord on nüüd käes.”

Paistis, et sõnumitooja kartis pisut oma elu pärast. Tema hääles ja hingamises kohises magus kartuste virrvarr, nagu anšoovised pitsal. Ülemus tundis anšooviste lõhna.

“Mida te soovitate?” esitas ta nõudmise.

“Soovitan siit planeedilt kiiremas korras minema sõita ja uus leida. Meil on mõned varuvariandid.”

“Pange hävitusnupud tööle,” kõlas käsk plasmatoolist napil kõlatul toonil, tool krudises.

Kõne katkes.

Vaikus.

Kõne ei katkestanud ei Ülemuseks Peetav ega Anšoovis Pitsal.

Nad olid kohal. Need va nemad. Üks puu hakkas kasvama. Siis asus teine ja kolmaski puu jõudsalt kasve ajama. See oli kirjeldamatu, oleks mõni pealtnägija toimunut asjatult kirjeldanud. Puisniit kujunes tormilise kiiruse ja võimsusega, katkestades toiduahela, mida Karvutu Pea lõunamenüüsse ootas. Vähe sellest - Hävitusnupp oli kaotsi läinud. Puisniidu rikkalikus flooras ja faunas võis see asuda ükskõik kus. Kas mõne orava koopas või teo limakehas - seda ei osanud enam keegi üles leida.

Ülemuseks Peetav oli täiesti üksi jäänud ja tal puudus adekvaatne ülevaade toimuvast, sest ekraanid ei töötanud. Neist vaatas vastu vaid tema ennast närviliselt kratsiv peegelpilt. Anomaaliad jadas, kordas ta ja kratsis kukalt, anomaaliad. Paistis, et tekkima hakkas uue korrapäraga jada, milles puudusid algarvud, aga ilmnesid puud. „Absurd! Lollus!“ karjus ta ja prõmmis vastu ekraane, mis ei töötanud endiselt, kuid peegeldasid teda hästi. Ka tema oli nüüd töötu. Kuhu ta sellises olukorras sõidab? Kuidas?

Ta tõusis toolilt.

Illustratsioon: Kärt Mikli

Jutt: Pettus (Tim Hornet)

„Kiiresti!“ kõlas hääl nende peas. „Siia!“ Valgus liikus õlgkatusega maja varju ning muutus ka ise tuhmimaks, et mitte liialt tähelepanu püüda. „Loomad. Tema mõju all. Ootame kuni mööduvad.“

Südametuksed kõrvus kumamas, liibus seltskond vastu seina.

Ülesanne oli ohtlik, kuid võinuks olla hullem. See oli Valguse töö, et nende vaenlase ümber asusid sel tähtsal hetkel vaid üksikud inimesed. Mitme sajandi pikkune töö. Loomad polnud nii keerulised, kui inimesed, kuid ka neid oli mõistlikum vältida.

Määgimine kaugenes. Neid ei märgatud.

“Edasi. Taimede vahelt. Taevas on silmad.

Kiirelt tuhises seltskond üle põllu, varjates end Kõikenägeva pilgu eest. Nad olid treeninud ja valmistunud. Nad teadsid, mis neid ootas, aga ikkagi võttis ärevus ja pinge silme eest mustaks.

Kogu inimkonna tulevik oli nende õlul. Ja kõige hullem - nad polnud isegi võimelised oma vaenlast hävitama. Vaid kõigevägevam sai hävitada teise kõigevägevama. Ainus, mida nad ehk teha said, oli lihtlabane pettus.

“Pidage!”

Eespool paistis hoone, mille ümber kummaline kuma.

„Kui ma lähemale liigun, mind märgatakse,“ kõlas Valgus. „Edasine on teie teha.“

Kolm meest vaatasid üksteisele otsa, seejärel sädelust. “Tänud su abi eest. Juhul kui me enam ei näe-”

“Siis pole enam vahet,” peatas Valgus. “Aega pole raisata. Mõtted tühjaks ja minekule!” Järgmisel hetkel oli ta kadunud.

Esimene hingas sügavalt välja ja katsus kiirelt varustuse üle. Teised tegid sama. Eksimusi ei saanud lubada. Niigi oli tegemist õnnemänguga. Nende vastas oli ikkagi kõigevägevam. Tema jõud oli pea piiramatu. Isegi kogu maailma sõjaväed poleks tema vastu saanud.

„Valmis?“ uuris Esimene.

Tema kaaslased noogutasid.

Hoides oma mõtteis vaid tänutunnet ja joovastust, lükkasid kolm Hommikumaa meest ukse lahti. Kõigevägevam seisis oma uues kehas heinapaki peal püsti ning vaatas nende poole. Tema pilk kui lõvil, kes märkas noort antiloopi – kindel oma võidus, kuid nautimas jahti.

Hetkega heitsid külalised kõhuli, varjates oma pilku.

„Oo kuningas. Me nägime ilmutust sinu saabumisest ning tulime kohe tunnistama. Me tõime sulle kinke,“ sõnas Esimene lömitades ülimas aupaklikkuses põrandal. „Au olgu kõigevägevamal,“ kinnitasid Teine ja Kolmas.

Vaikus.

Oli kõigevägevam nende plaanist läbi näinud? Kas ta kahtlustas midagi?

Seda ei tohtinud mõelda!

Nad pidid vaikuse lihtsalt ära kannatama.

„Oh tulge edasi ja hõisakem. Meie päästja on saabunud,“ sõnas lapse isa viimaks.

Kolm külalist tõusid, kuid hoidsid endiselt pilgu põrandal.

„Tõstke rõõmus oma pead. Meid on päästetud,“ sõnas lapse ema.

Kõigevägevam võis näha hetkega nende sisse, kui ta soovis, kuid selleks vajas ta silmavaadet. Ilma pilguta võttis mõtete lugemine aega ning nad pidid selle aja jooksul oma töö tehtud saama.

„Me ei ole selle väärilised,“ sõnas Esimene ning astus pilk maha suunatud kõigevägevama poole. Tema käes uhke aardekast. Tundes end piisavalt lähedal, laskus ta põlvedele, tõstes kahe käega kasti enda ees. „Teile, kõigevägevam. Au olgu kõrges.“

Ta ootas.

Võõrad kummardajad polnud kõigevägevama plaanides - vähemalt mitte veel, kui tema vägi alles kohanes sureliku kehaga.

“Mida sa mulle tõid,” rääkis laps isa suu läbi, hääles kõlamas nii tüdimus kui uudishimu.

Tark noogutas ja tõstis paksust rauast laeka vastsündinu ette. Kast oli tehtud Valguse õpetuse järgi. Isegi kõigevägevam ei suutnud selle sisse näha - kindlasti näris teadmatus tema hinge.

Siis lükkas mees kaane lahti.

Kasti sisu lausa hiilgas. Kuld, kõige puhtam, mida siin ilmas nähtud, sillerdas ja kumas otse kõigevägevama näkku.

“O…” alustas lapse ema, kuid jäi siis vakka. Kõik jäi vakka. Vastsündinu jumalik vägi oli mõneks ajaks segatud.

Kõigevägevamad ei kannatanud kulda. Miks, seda ei teadnud isegi mitte Valgus. Kuid see oli põhjus, miks ei tohtinud kirikus kaubitseda. Kuld lihtsalt segas neid.

Valguse arvutuse järgi olid neil loetud minutid kuniks vägi naases. Nad pidid keha taju vormima nüüd, kui selleks võimalus oli.

Teine külaline avas kiirelt oma laeka ja pani kalli viiruki selle sees põlema. Ta pidi peitma nii inimeste, loomade kui ka jumala lõhna. Kõigevägevam pidi tundma end osana kõigest. Kõige ja kõigiga võrdsena.

Kiirelt tossutas Teine terve kambri täis, peatudes pikemalt jumala nina ees.

“Mhh…?”

See nohin tuli lapse isa poolt, kuid oli tajutavalt kõigevägevama hääletoonis. Ta oli toibumas.

Esimene pani kiirelt oma kasti kinni. Ka Teine tegi sama, summutades sellega põleva viiruki.

“Meie kuningas, olgu te armuline,” sõnas Kolmas valjult ning avas otse lapse näo ees oma kasti.

Hetkega oli terve ruum täis magusat lõhna. See oli kõige puhtam mürr, mida inimkond oli kunagi teinud. Armastuse, iha ning rõõmu lõhn.

Noor jumal pilgutas silmi. Ta polnud kindel, mis temaga juhtus. Ei teadnud ta ka, mida targad olid toonud, kuid ilmselgelt oli juba kolmas kast tema ees.

Pingsalt ootasid targad mingitki reaktsiooni. Oli nende trikk õnnestunud?

“Ma tänan teid kingituste eest,” sõnas lapse ema viimaks, kuid enam ei kõlanud see käsuna, vaid vaba tahtena. “Palun, võtke osa meie söögipoolisest. Seda pole palju, kuid kuulub meile kõigile.”

Kolmas tõstis pea. Seda tegid ka teised targad. Jumal võis küll nende mõtteid lugeda, kuid nüüd polnud selleks põhjust. Armastus, see tähendas usaldust ja vabadust. Nad pidid sellele samamoodi vastama.

“Siis jagame ka meie enda oma,” sõnas Esimene ja naeratas.

Inimkonnal oli veel lootust.

Jutt: Andmekoguja (Imre Siil)

„Mina välismaale ei kipu, ei kipu sinna tööle ega laulma, ma ei ole üldse mingi seikleja tüüp,“ ütles mulle mu klassivend Urmas, kui me oma kooli vilistlaste kokkutulekul pärast koolimaja saalis toimunud õpilaste kontserti rahvamaja poole jalutasime, et sealsest ühisest vestlusõhtust osa võtta. Teised me klassikaaslased olid juba ees minema hakanud, meie kahekesi olime aga jäänud oma kunagise muusikaõpetajaga trepile veidikeseks vestlema. Kuulsime siis ta käest, et kooli laulukoor läheb varsti välismaale lastekooride festivalile esinema ning mina kiitsin seepeale takka, et see on kindlasti väga tähtis kultuurimissioon.

„Vabatahtlikult ei läheks ma ka mingile missioonile, olgu see kodumaale või me liitlastele nii vajalik kui tahes,“ seletas Urmas samas vaimus edasi. „Ei taha ma minna ei Aafrikasse ega Ameerikasse, kui just ei sunnita. Turismireisegi olen teinud ainult sellepärast, et mu naine seda kangesti soovib. Vaid tema rõõmuks ja kodurahu nimel olen end vahel kokku võtnud ja lennukisse roninud. Mulle lihtsalt ei meeldi ringi tõmmata. Aga ometi on minust nüüd saanud üks maailma suurimaid rändureid, koguni kosmoserändur. Ma olen isegi Marsil ära käinud.“

Hakkasin selle jutu peale naerma ja mõtlesin, et klassivend on täna õige lõbusas meeleolus. Kooliajal tundus ta olevat küll üpris tõsine poiss, erilist naljasoont ta minu mäletamist mööda ei ilmutanud. Ta osales küll tublisti viktoriinidel ja olümpiaadidel ning tegi ka õpilaste teaduslikus ühingus mingit uurimistööd. Meid sidus siis ühine muusikahuvi ja me saime omavahel ka päris hästi läbi. Mängisime sellesama muusikaõpetaja juhatuse all kooli orkestris, vahetasime omavahel heliplaate, lindistasime neid ümber kassettmakkidele ja korraldasime paralleelklassiga koos peetud klassiõhtutel isegi paar korda diskosid. Temal oli välismaal sugulasi ja seetõttu oli tal ka palju parem plaadivalik kui minul, ehkki ma käisin nii sageli kui võimalik plaadipoodides luusimas, et uuele kaubale õigel ajal peale sattuda. Pärast kooli lõpetamist olime küll väga harva kokku saanud, sest tema läks õppima Tartusse, mina aga jäin Tallinna, ja seetõttu ma tema edasisest elust väga palju ei teadnudki.

„Ära sa naera siin midagi,“ jätkas Urmas siiski kummaliselt tõsisel moel, „ja ära ka arva, et ma olen lolliks läinud. Ma ei ole sellest asjast seni mitte kellegi rääkinud, aga see vaevab mind raskelt ja ma tahaksin siiski oma hinge natuke kergendada. Vaatamata kogu riskantsusele. Aga ma olen sind alati usaldanud ja seetõttu oleks hea su arvamust kuulda.“

Muutusin nüüd natuke murelikuks, sest naljatamise moodi see tõesti enam ei paistnud.

„Mis sa selle Marsil käimise all õige mõtled,“ pärisin klassivenda väheke terasemalt silmisedes, „mis metafoor see sul on?“

„See pole mingi metafoor, see ongi just täpselt nii,“ vastas Urmas ikka väga tõsisel ilmel. „Olen päriselt Marsil ära käinud, tõesõna. Ma tean, et see kõlab hullumeelselt ja seda on sul muidugi raske uskuda, aga las ma räägin oma loo ära, siis saad aru.“

Olime jõudnud jõe äärde. Veetase sängis oli madal, isegi kivid paistsid põhjast välja. Jäin korraks seisma, vaatasin kärestikulist vetevoolu ega osanud omalt poolt äkki midagi kosta. Asi tundus kuidagi kahtlane, minus hakkas idanema juba väike kartus, et klassivenna peas on midagi paigast nihkunud.

„Lugu algas nõndamoodi,“ jätkas Urmas, kui hakkasime jõekallast pidi edasi kiriku ja selle kõrval asuva rahvamaja suunas kõndima, „et ühel päeval helistati mulle mingilt tundmatult numbrilt. Kuidagi isemoodi laulvalt kõnelev naishääl teatas, et mind on valitud välja osalemiseks ühel väga tähtsal erimissioonil ja mul tuleb hakata selle tarvis ettevalmistusi tegema. Anti veel teada, et tegemist on suhteliselt pika, lausa mitu kuud kestva missiooniga. See võttis mind esialgu sõnatuks, aga küllap nad aimasidki, et peavad mulle kuuldu seedimiseks esmalt väheke aega andma ja lubasid varsti uuesti helistada.

Kui siis samalt numbrilt järgmine kord uuesti helistati, hakkasin kohe pärima, et mis ja kuidas, aga sain vaid vastuseks, et see on täiesti salastatud missioon. Top secret. Ütlesin siis, et ma ei saa nii pikalt töölt ega kodust ära olla. Seepeale teatati, et ärgu ma selle pärast üldse muretsegu, nemad ise hoolitsevad kõige korraldamise eest. Ja kujuta sa ette – kui ma õhtul kodus naisele mainisin, et mind tahetakse vägisi ühte pikemasse lähetusse saata, ise kartes, et ta hakkab seepeale nutma ja kurdab, et teda kunagi kuskile kaasa ei võeta ja et tema peab aina üksi koduseinte vahel passima, noogutas ta hoopis mõistvalt, öeldes, et talle on juba helistatud ja kõike selgitatud ja mul tuleb loomulikult minna. No ja järgmisel päeval tööl kutsus direktor mu enda juurde kabinetti ning teatas, et on andnud nõusoleku minu arvamiseks erimissiooni koosseisu. Ja et minu äraoleku ajaks jaotab ta mu tööülesanded teistele töötajatele laiali.

Ma olin täiesti jahmunud. Hakkasin siiski tasapisi ennast harjutama mõttega, et tegemist võib tõesti olla mingi äärmiselt tähtsa riikliku ettevõtmisega. Olin isegi veidi meelitatud, et just mind on välja valitud. Mingit erilist tahtmist kuskile sõita mul sellegipoolest ei tekkinud, aga ma sain ka aru, et seekord pääsu pole. Nii et kui sama naishääl kolmandat korda helistas ja palus juba samal õhtul kell kaheksa koos isiklike asjadega koduukse ees valmis olla, läksingi pärast tööd joonelt koju ja pakkisin kohvri ära. Mu kaasa oli üllatava agarusega igati abiks ja muudkui korrutas, et ärgu ma tema pärast muretsegu, et küll ta siin vahepeal hakkama saab. Kiitis veel koguni, et ta tundvat mu üle suurt uhkust.

Võtsin siis kell kaheksa kohvrisanga pihku ja läksin täielikus teadmatuses välja. Värava ees seisis musta värvi sõiduauto, mille tagumine uks ja pagasiruumi luuk avanesid otsekohe, kui ma ligi astusin. Panin kohvri pagasiruumi, selle luuk vajus vaikselt kinni ja ma istusin autosse. Ka uks läks iseenesest kinni. Jõudsin vaevalt mõelda, et kus see autojuht siis on, kui äkki rihmad mu keha ümber kinni plaksatasid. Ainult käed jäid vabaks. Masin hakkas otsekohe justkui iseenesest liikuma, sõitis asulast välja ja maanteele jõudes tõusis ootamatult õhku. Olin muidugi väga ehmunud.

Edasisest mäletan vaid seda, et kuskil pilvede udus sisenes auto mingisse teise lennumasinasse ja seal laaditi mind koos istmega, mille küljes ma rihmadega kõvasti kinni olin, kuskile ümber. Kui jälle üles ärkasin, olin juba Marsil. See selgus küll alles hiljem, sest kui ma mingilt diivanilt, kuhu mind oli lamama pandud, üles tõusin ja akna, või õigemini illuminaatori juurde läksin, ei osanud ma punerdavast kõrbevaatest suurt midagi välja lugeda. Mõtlesin, et olen vist kuskile Lähis-Ida või Sahaara kanti sattunud. Või hoopis Atacama kõrbesse.“

Urmas jäi korraks vait ja vaatas mulle otsa, justkui tahtes selgust saada, kuidas sihuke jutt on mulle mõjunud. Mina vangutasin imestades pead, oskamata endiselt midagi arvata. Seda, et UFO-d käivad Maa peal inimesi röövimas, olin mõnest ulmeloost lugenud küll, kuid tõe pähe polnud seda kunagi võtnud.

„Vaat kus lugu,“ laususin ainult ja jäin ootama, mida mu klassivend edasi kavatseb pajatada.

„Lähme õige jalutame veidi kirikuaias,“ sõnas Urmas, „seal on rahulikum rääkida.“

Kirikuni polnudki enam kuigi palju maad. Peagi keerasime kivist väravapostide vahelt kirikuaeda sisse ja Urmas läks oma jutuga edasi.

„Diivani ette lauale oli jäetud mingit sööki ja jooki. Kõht oli mul hirmus tühi ja eks ma proovinud siis natuke süüa. Pastataoline toit tundus üpris maitsetu, aga vastu just ka ei hakanud. Kohe pärast seda, kui olin kõhu täis söönud, ilmus mu ette õhku eestikeelne sõnum, millega paluti minna järgmisse ruumi. Too järgmine ruum osutus suureks saaliks. Saali keskel oli pikk koosolekute laud ja selle taga istus juba kümmekond inimest. Minu jaoks oli üks koht vabaks jäetud. Ütlesin siis tervituseks hellõu ja istusin samuti laua taha.

Varsti hakkas laua otsas istuv mees prantsuse keeles midagi rääkima. Prantsuse keelt ma ei oska, aga jälle ilmus otse mu silme ette eestikeelne tõlge. Sain siis teada, et Päikesesüsteemi planeetide haldurid on meid, see tähendab inimkonna hulgast valitud mehi ja naisi toonud oma Marsi baasi eesmärgiga koolitada välja Maa-pealsed andmekogujad. Neilsamustel halduritel olevat pidevalt vaja igasuguseid andmeid Maal toimuvate protsesside kohta ja kuna neil omal on selleks liiga vähe tööjõudu, on nad juba mitu sajandit sel otstarbel rakendanud taibukaid inimesi. Igast piirkonnast valitakse aeg-ajalt mõni inimene, õpetatakse ta välja ja tehakse ülesandeks etteantud küsimustikele vastuseid koguda. Töö ei olevat ülemäära raske ja preemiaks pidavat olema see, et sihuke andmekogujaks määratud inimene saab Maa peal ära elada pika ja õnneliku elu. Tal hoitakse silm peal ja hoitakse ka suuremate õnnetuste eest. Vastavalt oma soovidele lastakse teha head tööalast karjääri ja nii mõnigi andmekoguja olevat tõusnud oma riigis väga kõrgele positsioonile.

Sain veel pärastpoole kuulda, et mind valiti Eesti esindajaks ühe meie akadeemiku asemele, kes hiljuti vist peaaegu saja-aastaselt ära oli surnud. Hoiatati ka, et neil inimestel tuleb oma eriülesannetest vaikida. Suhelda sel teemal võib vajadusel ainult teiste sama koolituse saanud inimestega, kelle kontaktid kaasa antakse. Juhul, kui mõni teine isik, kes asjasse pühendatud ei ole, andmekogumise missioonist siiski kuidagi teada saab, võib juhtuda, et temagi rakendatakse mingil moel Päikesesüsteemi haldurite teenistusse. Aga rohkem selle kohta midagi ei seletatud.“

Kõndisime klassivennaga roostes ristide ja rohtunud haudade vahel ringi ja mul oli tema seltsis juba väga imelik olla. Olnuks ilm hämaram, võinuks isegi õudne hakata, sest mu vestluskaaslane näis olevat muutunud väga süngeks. Urmase lugu oli raske uskuda, normaalne see igatahes ei olnud. Proovisin siiski veel kuidagi kaasa mängida.

„No ja mis siis nüüd minuga juhtuda võib?“ küsisin, et midagi öelda.

„Ega ma seda õigupoolest teagi. Ma kõhklesin päris tükk aega, enne kui kellelegi sellest rääkida söandasin. Tunnistan sulle ausalt, et mul oli pärast Marsil toimunud mitmekuist koolitust, siis kui ma Maa peale tagasi jõudsin ja oma uusi ülesandeid täitma hakkasin, hinges üpris sant tunne. Ja see pole senimaani üle läinud. Tunnen ennast nagu mingi võõrriigi spioonina, just nagu oleks mind mõnda luureorganisatsiooni värvatud. Mul kui oma riigi patrioodil on seda pagana raske taluda. Olen mõelnud isegi meie Kaitsepolitseisse teatada, aga kuna ma tean, et sina töötad Siseministeeriumi süsteemis, otsustasin kõigepealt Sinuga nõu pidada. Ma proovisin alguses ka oma naisele ääri-veeri seda värki seletada, aga tema kuulas vaid lahke näoga ära ja järgmisel päeval ei mäletanud sellest enam mitte tuhkagi. Ja täpselt sama lugu kordus ühe mu hea kolleegiga, kellega üritasin ka sel teemal natuke rääkida. Mu jutt haihtus nende ajust täiesti arusaamatul viisil.“

Urmas raputas mõistmatult pead, lastes ühtlasi kuuldavale sügava ohke, kuid siis pööras pilgu üles kirikutorni tipu poole ja möönis, et ega ta elul muidu suurt midagi viga polegi. Pigem vastupidi. Naine olevat kodus igasugusest naaksumisest loobunud, lugevat ta soove lausa silmist ja tööl minevat ka asjad päris hästi. Olevat juba osakonnajuhataja kohtagi pakutud, sest paari nädala pärast pidavat praegune osakonnajuhataja miskipärast enneaegselt pensionile minema. Ja loteriil võitnud ta pere viimati päris korraliku summa, nii et varsti saavad juba hakata majaostule mõtlema.

„Mis andmeid sa pead siis koguma?“ pärisin veel igaks juhuks.

„Ah igasuguseid,“ kohmas klassivend seepeale, vaatas siis ehmunult ringi ja lisas peaaegu sosinal: „Ma ei taha praegu sellest rohkem rääkida.“

Ta vajus mõneks hetkeks mõttesse, seejärel aga, otsekui oleks kellegagi aru pidades radikaalselt meelt muutnud, lausus järsult:

„Ja üleüldse – parem unustame selle jutu. Ma ei teagi õieti enam, miks ma sinuga täna siia jutustama tulin ja seda kõike sulle rääkisin. Lähme nüüd kähku rahvamajja, seal hakkab vestlusõhtu kohe peale. Meenutame vanu häid kooliaegu, see teeb hingele alati head. Väga tore klass oli meil ju, eks ole, ja tahaks ka teistega väheke lobiseda.“

Rohkem Urmas minuga ei rääkinudki. Pole teda ka pärast vilistlaste kokkutulekut enam kohanud. Ja niisamuti ei ole ükski laulev naishääl minuga telefonis vestelda üritanud. Uurisin veel igaks juhuks järele, kas mu klassivennaga on ikka kõik korras – et ega teda viimati hullumajja pole pistetud, aga õnneks selgus, et muretsemiseks pole mingit põhjust. Mulle anti mõista, et peagi edutatakse mees osakonnajuhataja ametipostilt juba direktori asetäitjaks.

Urmase jutu panin siiski igaks juhuks siia kirja, sest mine tea, äkki tahetakse see ka minu mälust ära kustutada.

Jutt: Barbar! (Karmo Talts)

Barbarit valdas hingeline segadus. “Mis mõttes olen ma abstraktselt barbar, mitte näiteks oma hõimu lihtsõdalane või pealik või šamaan,” mõtles ta.

Nagu seda temaga sageli juhtus, mõtles barbar valjusti. Nõunik vastas tema küsimusele:

“Meil on Hübriidi ajastu, siis olid kõik asjad teistmoodi.”

“Mis mõttes hübriidi? Nagu hübriidsõiduvahendi?” imestas barbar.

Nõunik ütles: “Nohh, hübriidi kõigest, mis autorile pähe tuleb. Aga sinu endisel barbarisaatusel pole enam tähtsust, nüüd oled sa ju Maeiteamismaa kuningas.”

“Ma igatsen seda aega, kui ma polnud kuningas,” teatas barbar, “siis ma lahendasin probleemid mõõga abil ja ei pidanud tegelema bürokraatiaga.” Ta kirjutas nõuniku antud ürikule allkirjaks x-i ja lunastas sellega õiguse väljakäiku minna.

Siiski kasutas barbar mõõka, kui tal selleks tuju tuli. Nii lahendas ta mõõga abil väljakäigu järjekorra probleemi, noppis kellegi soolikad relva küljest ja nülgis siis ühe laiba tualetipärgamendi probleemi lahendamiseks. Kui ta oma hädadega ühele poole oli saanud ja tahtis rahulolevalt saali tagasi minna, kiirustas tema poole teine nõunik.

“Teie kõrgeausus,” alustas too ja komistas siis ühe maharaiutud pea otsa. Püsti tõustes nägi ta üsna lihuniku, kes oli enne tööle asumist unustanud põlle ette panna, moodi välja.

“Jah, mis oli?” küsis barbar.

“Naaberriigis on riigipöörde abil võimule tulnud türann. Kas te ei saaks teda mättasse lüüa… see tähendab naaberriigi tema võimu alt vabastada?”

Barbari näole ilmus naeratus. Mättasse vabastamine oli teatud mõttes tema eriala.

*

Tuhanded barbari mehed võitlesid Kahsuvalisenimegamaa pealinna tänavatel tolle valitseja meestega. Verd voolas sellisel hulgal, et Tim Burton oleks läinud kadedusest roheliseks.

“Türanni palee on linna keskel,” ütles barbar ja eemaldas oma mõõga otsast kolm põrna ja emaka, mis oli kuulunud naisele, kelle ta oli esialgu kavatsenud päästa türanni kolme sõduri käest, “me peame sinna tungima.”

Siis aga piirasid linna ümber türanni lisaväed, mis tungisid kõigile tänavatele ja raiusid end armutult läbi barbari meeste. Nüüd oleks ka Peter Jackson kadedaks muutunud.

“See on reetmine,” hüüdis barbar ja haaras mõõga kindlamini pihku. Relv hakkas juba tasapisi juuri alla võtma.

“Jah,” ütles teine nõunik ühe maja seinas avanenud salauksest välja astudes, “ma reetsin su.”

“Miks autor sind ikka teiseks nõunikuks nimetab?” küsis barbar, “Siin ju rohkem nõunikke pole.”

“Ta ei viitsi tegelastele nimede otsimisega vaeva näha. Seda suurem on ilmselt su üllatus, et türanni teenistuses oleval võluril mitte ainult ei ole nimi, vaid see on lausa Seth-Amon-Osiris.”

Barbar jättis teise nõuniku hetkeks tapmata, et huvi tunda: “Miks just temal nimi on?”

“Sest kurjad võlurid on lahedad,” vastas teine nõunik. Hetk sai läbi ja barbar lasi tal sisikonna välja.

Barbarit lihtsalt ei olnud võimalik füüsilise jõu abil vangistada, sest ta oli liiga rumal, et aru saada, et ühel mehel ei ole võimalik tulla toime kui tahes paljude vastastega. Tema kinni võtmiseks oli vaja Seth-Amon-Osirise maagiat. Maast kasvasid väädid ümber barbari jalgade ja kui ta üritas neid läbi raiuda, mässisid kaks madu end ümber ta keha.

Sellise hulga maagia kasutamine nõudis Seth-Anton… Seth-Aron… nõudis võlurilt täielikku keskendumist.

“Miks on su kurjus nii labane, ainult põnevuse tekitamiseks kõlbav?” küsis keegi talle õlale koputades.

“Kes šaitan sina oled?” küsis võlur. (Kui ta loitsimiselt tähelepanu kõrvale pööras, muutus üks madudest tolmuimeja voolikuks.)

“J.R.R Eepik,” teatas silmaklaase kandev mees, “Fantaasiakirjandus võiks ju tegelda kurjuseprobleemiga süvitsi. Kurjuse kehastus ise ei pea kedagi ründama, vaid saatanlikult ahvatlema teisi tegelasi kurja tegema.”

“Mul on selline sõrmus, mis ahvatleb inimesi asju tegema,” ütles võlur ja kõrvaldas nõiduse abil värvilised õied, mis olid vestluse ajal barbari jalgu ümbritsevate väätide külge kasvanud, “kahjuks see ahvatleb inimesi vaid vait olema, ei midagi kurja.”

“Mismoodi ahvatleb vait olema?” imestas Eepik.

“Noh,” ütles Seth-Amon-Osiris*,”nad jäävad vait, kui ma ütlen, kuhu ma muidu neile selle sõrmuse pistaksin.”

*Jess, võluri nimi tuli meelde.

*

Kui sa oled harilik inimene, kes on elu jooksul tapnud kakskümmend või vähem vastast, siis sa pead lusika abil kongist põgenemiseks kasutama nimetatud söögiriista kivide vahelt mördi kraapimiseks ja see võib võtta aastaid aega. Kui sa oled lugematu arvu vaenlasi tapnud barbar, siis sa kasutad lusikat kangina.

Barbar astus lahti murtud uksest välja, skalpeeris talle kallale tormanud valvuri selle sama lusika abil ja tahtis edasi minna.

Teda peatas hääl kõrvalkongist: “Kas sa ei saaks mind ka vabadusse päästa?” Kõnelejaks oli kogukas olend, kelle õlgadel oli ninasarviku pea.

“Kes sina veel selline oled?” päris barbar.

“Babha-Yagha,” teatas olend. Millegipärast tundus barbarile, et sellise nime omanikul peaks sarve asemel kongus nina olema.

Babha jätkas: “Ma olen kaugelt planeedilt. Aastate eest sattusin ma Maale ja oma naiivsuses õpetasin Seth-Amon-Osirisele maagiat, mida teie arengutasemel planeedi elanikud tehnoloogiaks peavad.”

Isegi barbari jaoks tundus selle lausega midagi valesti olevat.

Babha jätkas häirimatult: “Muidugi kasutas ta mu teadmisi minu enda vangistamiseks. Kui sa mind aitad, siis aitan mina omakorda sul Setist jagu saada.”

Mõtlemata-tehtud. Barbar murdis ukse lahti. Babha astus koridori, võttis surnult valvurilt võtmed ja kadus ühe ukse taha. Kui barbar talle järele läks, siis nägi ta, et tegu oli aardekambriga. Babha sobras ühes kuhjas, kuni leidis mingi kummalisest siledast materjalist seadme.

“Kas see aitab meil Setist võitu saada?” küsis barbar.

“Miks sa arvad, et ma sellest hoolin, kas sa Setist võitu saad? Sa tõesti usaldad tulnukaid?” irvitas Babha, “Kas me oleme mõnes Strugatskite romaanis või?” Ta plõksutas seadmel olevat nuppu. Peagi ilmusid kõigi Maa suuremate asulate kohale lamedad lennumasinad.

*

Paar nädalat hiljem saabus barbar, kes oli viimse kui ühe kosmilise vaenlasega arved õiendanud, tagasi oma kuningalossi. Ta pühkis oma kuuelt tulnukarupskid ja küsis siis lähemale kiirustanud nõunikult:

“Ega sina ei osalenud türanni ja teise nõuniku vandenõus minu vastu?”

“Muidugi mitte,” ütles nõunik. Barbar ei näinud, et ta hoidis selja taga sõrmi ristis.

Jutt: Kohtumised raamatupoes (Maarja Kruusmets)

Kaupluses on hoolimata suurest hinnarallist vaikne ja rahulik. Hea on jalutada riiulite vahel, isegi kui mul on kindel plaan lahkuda poest tühjade kätega. Äkki segab minu mõnusat rahuloluseisundit poe kaugemast nurgast kostev vaikne nuuksumine. Kuna ükski müüja seda ei paista märkavat, lähen ise asja uurima.

Nurgas seisab väike poiss, nii umbes kümneaastane, seljas pisut vanamoodne dressikomplekt ja kaelas pikk sall. Mind nähes pühib ta häbelikult oma silmad salliotsaga kuivaks.

“Hei, mis sa teed siin?” küsin sõbralikult. “Kas kaotasid oma vanemad ära?”

Poiss raputab pead. “Mul ei ole vanemaid, ma elan siin.” Siis ajab ta rinna uhkelt kummi ja naeratab võidukalt. “Ma olen prints!”

“Prints?” Imestan ja vaatan enda ümber. “Aga loss ja hobune? Ja sa oled ju nii väike, mis prints sa selline oled?”

Poiss muutub jälle kurvaks. “Olen jah väike, isegi hind on nüüd vastav,” ütleb ta ja tõstab oma salliotsa üles. Dressipluusil ilutseb hinnasilt. “Aga ikka mind keegi endale ei taha.” Siis vaatab ta mulle lootusrikkalt otsa. “Või sina tahad? Äkki viid mu koju? Vaata, kui tilluke ma olen! Ja ma oskan hästi mitmeid asju teha, näiteks rebaseid taltsutada.”

Vaatan teda nukral pilgul. “Tead, sa tundud väga tore, aga mul on endal kodus mitu suud toita - alles ülemöödunud nädalal viisin siit kaasa suure kamba - tüdruku, tema koera, plekkmehe, lõvi ja hernehirmutise kah! Mida ma veel sinuga peale hakkaksin?”

Korraks jääb isehakanud prints mõttesse. “Aga sa vii mind Oliverile, temal on kindlasti minu jaoks ruumi!”

“Kust sa Oliverist tead?” Puurin teda pilguga.

Poisi silmis lahvatab salakaval tuluke. “Telepaatia,” lausub ta vandeseltslaslikult.

“Pealegi,” jätkan ma, “on tal kolm sinusugust juba kodus olemas, räägivad võõrkeeli ja puha. Kuhu ta sinu veel peaks panema?”

“Häid printse mahub palju ühte tuppa,” kinnitab poiss nii siiralt, et minu otsusekindlusesse tekivad mõrad.

“Ja kuidas ma sind talle niisama viin? Tal pole sünnipäev ega midagi. Imelik oleks nagu,” üritan ma iseennast veenda, et kogu see idee on naeruväärne ning mul oleks viimane aeg poest ummisjalu põgeneda.

“Küll need inimesed siin Maal on imelikud - neil on teisele head tegemiseks põhjust vaja,” pomiseb prints endale nina alla. Siis pöörab ta oma sinisilmade läbitungiva pilgu mulle. “Olgu peale, pole mul siin poeski häda midagi. Küll kunagi keegi ikka tuleb ja mind koju viib. Head päeva!” Ning ta keerab mulle selja, jäädes igavat pruuni poeseina põrnitsema.

Seisan tükk aega tema selja taga, kahevahel. Lõpuks puudutan ettevaatlikult poisi õlga. “Hästi, tule siis. Ma arvan, et Oliveril oleks sinu üle ehk hea meel.”

Poiss heidab oma väikesed käed mu kaela ümber. “Aitäh sulle! Ma luban, et sa ei kahetse seda!”

“Ma tõesti loodan seda,” torisen ma, võtan printsi käest kinni ja pöördun minekule. Seda tehes põrkan peaaegu kokku järgmise lapsega, kes on hiirvaikselt minu selja taha ilmunud. Tõmbun võpatades tagasi, kuid punaste haralihoidvate patside ja kahvatu tedretähnilise näoga plikatirts ei lase end minu ehmatusest häirida.

“Võta mind ka kaasa!” ütleb ta otsekoheselt, silmad säramas. “Ma olen maailma kõige tugevam tüdruk, ma jaksan isegi oma hobust tõsta.”

Nende sõnade kinnituseks haarab ta kõrval seisvalt riiulilt koguka keraamilise poni ning tõstab selle võidukalt pea kohale. “Näed?” küsib ta.

Noogutan. “Näen muidugi, kuigi mitte eriti hästi. Prillid jäid täna koju. Las ma arvan, sul pole ka vanemaid ja sa elad siin?”

Punapea suu venib kõrvuni. “Peaaegu. Minu ema on taevas ingel ja isa on Kurrunurruvutisaarel kuningas. Nii et põhimõtteliselt ei ole mul praegusel hetkel vanemaid ja ma tõesti elan siin.”

Kortsutan tema poole kahtlustavalt kulmu, samal ajal kui prints sellisest uljast plikast pisut heidutatuna minu selja taha tõmbub. “Nüüd sa küll luiskad nii, et suu suitseb. Mina pole mingist Kurrunurruvutisaarest kunagi kuulnud, kuigi ma olen geograafiaõpetaja.”

Tüdruk puhkeb naerma. “Ma olen ka kunagi koolis käinud. Seal sain kohe aru, et õpetajad ei tea tuhkagi. See saar on päriselt olemas. Pealegi, kui ma luiskaksin, teeks minu parem silm nii…” Ta pistab oma väikese näo minu omale lähemale ning väristab oma silmalaugusid, justkui oleks talle puru silma läinud.

Asetan oma käed tema õlgadele ning lükkan ta õrnalt oma näost eemale. “Olgu-olgu, ma usun sind. Aga kuningast isa ning suur jõud ei ole piisavad, et sind siit ära viia. Kas sa oskad midagi veel?”

“Muidugi oskan!” hõiskab plika. Ta istub maha, kangutab ühe oma hiigelsuurtest kingadest jalast ning koorib maha ka värvilise suka. Siis hakkab ta oma paljaste varvaste peal loendama: “Ma oskan pannkooke küpsetada ja põrandat pesta. Röövlitele võin tuupi teha, kuigi mulle meeldib nendega hoopis tantsida. Ükskordühte oskan ka. Oskan asju otsida ning katusel kõndida.” Selleks ajaks on tal varbad otsa saanud ning ta sõrmed lipsavad hoopis põlletaskusse. “Ning mul on raha?” ütleb ta küsival toonil, lootusrikas ilme näol.

Minu kulmud kerkivad kõrgele, kui jõllitan tema sõrmede vahel kiiskavat kuldmünti. Napsan selle tema ettesirutatud käest ja tõstan oma lühinägelikele silmadele lähemale. Tegemist ei ole šokolaadirahaga, nagu esiti arvasin, vaid minu peos lebab ehtne raske münt, võõrapärased tekstid peal.

Annan mündi lapsele tagasi ja sõnan: “Selge, tule kaasa! Ma tean täpselt, kellele sind viin.”

Prints pistab pea minu selja tagant välja. “Ega mitte Oliverile?” küsib ta ettevaatlikult.

“Ei,” kostan ma ning poiss ohkab kuuldavalt. “Minu sõbra vanaemal on just sellist hakkajat tüdrukut tarvis, kes tooks puid tuppa, aitaks nõusid ja põrandat pesta ja muud seesugust teha.” Salajas loodan, et tüdruk on ka kuldrahade suhtes helde käega, kuna vanainimesel on tänapäeva elektri- ja küttehindadega raske sammu pidada.

Tüdruk on oma suka ja kinga uuesti jalga tõmmanud ning seisab ootavalt minu kõrval. Oleme teele asumas, kui märkan poe ukse kõrval seisvat pikka meest, kes tumeda juuksetuka alt mind varjamatult vaatleb. Ohkan ja astun talle lähemale.

“Noh, tahad ka minuga koju kaasa tulla, kas pole? Palju siis sina maksad ning mis sinu oskused on?”

Mehe suu tõmbub muigele. Ta laseb pilgu pealaest jalatallani üle minu käia, keerab siis pea viltu ning vaatab mulle otsa. Tema pruunid silmad säravad peidetud huumorist ja millestki, mida ma hoobilt nimetada ei oska.

“Hmm,” venitab mees. “Ma oskan päris paljusid asju, näiteks programmeerida,” ta viipab käega umbmääraselt poesaali suunas, “saksofoni mängida ning niimoodi suppi luristada, et keegi mind ei kuule. Hinnasilti mul küljes ei ole, sest minu jaoks on inimelu hindamatu. Koju võiksin sinuga kaasa tulla ehk peale ühist õhtusööki.”

Tunnen, kuidas üle kogu minu näo levib soe kuma ning mu käsi lendab varjama ehmatusest lahti vajunud suud.

“Vabandust,” kokutan ma, samal ajal kui minu kohmetus meest silmnähtavalt lõbustab.

“Ja enne võiksime tuttavaks ka saada,” lausub ta ning ulatab mulle oma käe. “David.” Tema käepigistus on soe ja kindel, samas nii õrn, et minu tilluke käsi end tema pihus hästi tunneb.

Õhetus hakkab mu põskedel tasapisi järele andma ning minu hääl ei värisegi enam nii palju, kui vastan: “Anna-Liisa.”

David laseb mu käe lõpuks lahti ja naeratab. “Niisiis, õhtusöök?”

Vaatan talle pikalt otsa, enne kui vastan. “Olgu. Aga ma siiski ei saa lubada, et sind kohe koju viin.”

“Mulle sobib hästi,” vastab mees ning silmitseb siis soojalt minu uusi väikeseid sõpru. “Ja kuidas teiega jääb? Kas tulete ka õhtust sööma?”

Lapsed raputavad sõnatus kokkuleppes pead. “Ma tahaksin juba oma uude koju,” ütleb prints tagasihoidlikult ning tüdruk kiidab noogutusega takka.

Võtan printsi ühe ja tüdruku teise käe otsa ning sõnan: “Teeme tee peal lihtsalt paar väikest vahepeatust, siis olen sinu päralt.”

Neljakesi astume poest välja päikesepaistelisse kevadõhtusse. Vastupidiselt ootustele on minu käed kuhjaga täis.

Jutt: Emotsionaalne irratsionaalsus (Mairi Laurik)

2022. aasta on kuulutatud raamatukogude aastaks ehk kogu kultuurimaastikul on fookus just raamatukogudele suunatud. Väikese austusavaldusena sellele vahvale tegemisele püüan omapoolse panusena tuua sel aastal igal kuul teieni ühe jutu, milles raamatukogu suuremat või väiksemat, kuid siiski olulist rolli mängib. Ma loodan, et teil on neid sama põnev lugeda kui mul kirjutada.

"Korras!" raporteeris hüperruumi operaator. "Väljumine hüperruumist miinus seitse sekundit."

Niipea kui Sten lause lõpetanud oli, hakkas tema ümbert kostma esmase kontrolli raporteid:

"Peamootor korras", "surve normaalne", "Hoiatusandur esimese kodara elektrisüsteemis. Asume kontrollima", "Inimvigastustest teated puuduvad"...

Esimene tund pärast hüperruumist väljumist oli alati elevust täis. Elevust jagus väljumisjärgsesse aega pea sama palju kui ärevust viimasesse tundi enne hüperruumi sisenemist. Steni jaoks oli sellest saanud rutiinne töö, lihtsalt selline, mida ta ise juhtis, kuid teisalt mõistis ta ka meeskonnakaaslaste ärevust - hüperruum oli inimmõistuse lineaarsusele endiselt üsna hoomamatu ning natuke liiga palju esimesi füüsilisi katsetusi lõppes laeva või meeskonna hukuga. Enamasti suisa mõlemat korraga. Nüüdseks oli küll hüperruumi omadusi palju paremini mõistma hakatud ning tehnoloogiat kõvasti edasi arendatud, kuid hirm oli visa kaduma. Hirm oli siin juba pea mütoloogiline, kulgedes vanavanemate juttude kaudu väikelaste unenägudesse, et nood siis suurtena saaksid hüperruumi sisenemise eel ärevust ning sealt väljudes elevust tunda.

"Sel korral suuremate möödalaskmisteta," kinnitas kapten pool tundi hiljem kõikide kõlarite kaudu. Sten pööritas silmi - oma kahekümneaastase karjääri jooksul polnud ükski tema juhitav laev tõsisemalt viga saanud, kuid meeskonna rahustamiseks oli iga kord vaja kapteni selget kinnitust, et just sel korral kulges kõik valutult. Alati ikka hoiatusenoodiga hääles, et meeskond liiga julgeks ei muutuks.

"Radar! Otsi lähimat raamatukogu."

Seegi oli traditsioon. Sten lükkas end toolilt eemale, tema töö oli tänaseks tehtud, kuid hõikas enne lahkumist veel astrogaatorile:

"Ma keeran end pikali, aga ajage mind üles, kui raamatukoguni jõuame. Mul oleks huvi seda külastada."

Astrogaator noogutas, kuid ruumi tagumisest osast visati õhku nööge:

"Noh, mis, päikesesüsteemi porno tüütab ära juba?"

Sten raputas vaid vaikides pead.

"Kuule sa vaata teda! Teab ta üldse, mida porno tähendab? Pigem otsib mingeid põnevamaid krimisid, et meid järgmisel hüppel osavamalt ära kärsatada," tögati teisalt.

"See on päris hea plaan!" ei saanud Sten nüüd märkimata jätta. "Võibolla on siinses raamatukogus hüperruumi õnnetuste täieliku loendi uuendatud versioon koos musta kasti sisukirjeldustega. Neist annaks kindlasti päris põnevaid ideid hankida."

"Hoia oma näpud sellest eemal!"

Paanika astrogaatori hääles oli ehe. Isegi nüüd, mil nad olid enam kui kümme aastat samas laevas sõitnud, jäi hirm meest painama. Sten astus kaaslasele lähemale, patsutas korra õlale ja vastas ausalt:

"Näähh, mul on veidi vanem loend niigi olemas. Kust, kurat võtaks, ma teie arvates siis õppinud olen, kuidas siukesi jamasid mitte teha. Eks ikka paljuski neilt, kes pole veakohti ära tundnud."

Nende sõnadega liikus Sten ukse juurde. Veel enne väljumist kõlas astrogaatori hõige:

"Raamatukogu leitud! Orienteeruvalt viie tunni tee."

Nüüd oli magamisega juba pisut kiire! Isiklikuks puhkealaks määratud ruum oli juhtruumile üsna lähedal, kuid selle hinnaks pidi ta ruumi veel kuue meeskonnaliikmega jagama. Kaks insener-programmeerijat olid end magama keeranud, ilmselt juba hüppe ajal, ning selle nohina saatel uinus ka Sten kiiresti. Pagan, ta oli väsinud.

"Mõne minuti pärast alustame põkkumist!"

Sten ajas vaevaliselt silma lahti. Kogu keha karjus pikema une vajadusest, kuid sellele pidi keskenduma hiljem. Kui ta ei tahtnud järgnev jumal teab, kui pika aega peamiselt ülelugemistega tegeleda, tuli nüüd ennast kookonist välja lükata.

"Viis tundi, öeldi," porises Sten. "See siin on pigem nagu viis minutit olnud."

"Õigupoolest kuus ja pool tundi," vastas puhkepausile lubatud astrogaator. "Mu esmane hinnang oli kübe optimistlik. Aga kui raamatukokku sisse astuda tahad, pead liigutama hakkama. Vaevalt nad üle poole tunni põkkumisele ja liitmisele kulutavad."

"Mis kuradi raamatukogu," pomises üks noortest, kelle lärm üles äratanud oli.

"Standardliigutus pärast hüperruumi," vastas Sten.

Sten muigas, kui nooremprogrammeerija nina kookonist välja lükkas ja mõistmatu ilmega Steni vaatama jäi. Karl oli meeskonnaga alles hiljuti, vist suisa viimases peatuspaigas, liitunud. Muidu tore poiss, aga kosmosekultuuri osas veel täiesti harimata, vaevu paarikümneaastane poisike, kelle esimene tõsisem töökoht oligi Kuuõgijal.

"Rulli end parem välja ja tule kaasa!" utsitas Sten. "Näed ka tõelist infoliiklussõlme. Sellist, mille kõrval laeva ühendused kahvatuvad."

Karli umbusk oli värskendav, tõi ka Stenile meelde oma esimese retke majakasse või kosmilisse raamatukokku. Eeldused ja nähtu jooksid toona sel määral vastuollu, et Sten nägi raamatukogu pärast veel kaks kuud unes.

"Ja võta heaga mõni optiline mälu kaasa! Saad uuemat lugemisvara hankida ega pea laeva kitsukese filmivaliku peal hulluks minema."

"Kitsukese?"

"Usu mind, mõne aastaga ammendab see end täielikult. Lemmikžanrid saavad vaadatud ja pekkis sa omadega oledki. Pealegi on raamatukogu vaatamisväärsus."

Midagi lisamata asus Sten tegutsema. Vorm korda, hambad puhtaks, kiire kohvituub ja kaks ampsu. Karl oli ka end magamispesast välja keerutanud ning järgis vanema kaaslase samme üsna punkti pealt.

Laeva läbis värin ning õrn gravitatsiooniline tõmme libistas lahtised esemed toa ühe seina poole. Seegi oli  vaid raamatukoguga põkkumise eripära - põkkumise sujuvamaks kulgemiseks väljastas raamatukogu kunstliku gravitatsiooni, sikutas lugejaid enda poole. Aga võibolla oli see hoopis teadmisjanu, mis inimesi ja laevu raamatukogu poole tõmbas.

"On aeg minna! Uuem kirjandus ootab."

Neil polnud aega vaatetekile minna, muidu oleks Sten noormehele esmalt raamatukogu välispilti näidanud ning selle ehitust kirjeldanud. Standardse raamatukogu juures oli alati vähemalt kaheksa põkkumispesa - kaks suurematele alustele ning kuus väiksemat. Kuus tükki ühes ringis ning suuremad siis tippudes, kui nii võis öelda. Kuuõgija oli meeskonna suuruselt pigem väiksemapoolne laev oma viiekümne liikmega, harjunud laadijaid sadamatest  palkama, sest elutud kaubad ei vajanud teekonna vältel teenindavat personali. Kuid laev ise oli üksjagu suur ning suurlaevade koha peale oli seda enamasti mugavam liita. Seda kõike püüdis Sten nüüd nooremale kolleegile ka selgitada, kui nad koos lüüsi poole jalutasid.

Lüüsi lähedusse oli juba enne neid kogunenud paras hulk inimesi. Enamik neist ikka samad - kapten, astrogaator, esimene radar ja majandusjuht olid igavam valik, neil kuulus raamatukoguretk oluliste tööülesannete hulka. Ülejäänute hulgas leidus aga absoluutselt kõikide valdkondade esimesi, teisi või kolmandaid tegijaid. Nende hulgas leidus ka nägusid, keda Sten vaid põgusalt teadis, kuid pikemalt tutvuma polnud trehvanud.

"Kõik suured juhid," sosistas Karl, hääles ilmselge aukartus.

"Tavaprotseduur kohalike uudiste kuulamiseks," kehitas Sten õlgu, kuid otsustas siis ikkagi täpsemalt selgitada: "Valguskiirus, eksole, seab piirangud tavapärasele infoedastusele. Seega kogu enne hüpet saadud info võib olla ebamugavalt vananenud, isegi teise süsteemi raamatukogust hangitu võib vananenud olla, kuigi siin liigub info teisiti. Me oleme kaubalaev ja seame oma teekonna selle järgi, kus ja kui mugavalt saab tööd teha. Raamatukogudevõrgul on mingid omad unikaalsed võimalused. Need suudavad infot edastada valgusekiirusest kordades kiiremini, seega piirkonnasiseselt pea hetkega. Piisab kui mõni uudis lähikonna planeedil või jaamas raamatukokku jõuab ja juba teavad seda ka kosmilised majakad. Suured ninad panevad selle järgi paika meie lennu täpse marsruudi ja võimalused."

"Aga kuidas...?"

"Hei, ära minu käest küsi! Ma tean, kuidas laev läbi hüperruumi viia, aga infoedastamisest ei tea ma midagi."

"Infoga on sama lugu," sekkus Steni taga seisnud mees, üks neist, kelle kohta Sten suurt midagi ei teadnud. Vanem lüheldane mees, kes toimetas mootorite kallal ning hoidis muul ajal pigem omaette. "Info pannakse füüsilistesse pakkidesse ja saadetakse hüperruumi pidevtunneli kaudu teele."

Sten pilgutas mõistmatusest silmi. Midagi selles kontseptsioonis oli tuttavat, kuid samas ka üle mõistuse käivat. Elus- ja eluta objektide hüperruumirändest teadis Sten nii palju kui tehnilise poole pealt võimalik ja teoreetilise poole pealt vajalik oli. Aju liikus koos mõistuse ja mõtetega, seda küll, kuid mõtted ilma ajuta?

"Sten, hüperruumi operaator," lükkas Sten käe ette. Ühe lausega oli mehaanik suutnud end piisavalt huvitavaks teha, et Sten soovis meest paremini tundma õppida ja hiljem ehk koos hüperruumi kohta mõne pikema arutelu pidada. Neid, kes tema valdkonnast midagigi teadsid, leidus vähe. Tõsi, üks inseneridest oli Steni dublant, kui midagi juhtuma peaks, kuid Stenil endal polnud tolle mehe oskustesse ega tähelepanusse suuremat usku. "Me pole vist tutvunud, kuigi ilmselt oled sa laevas juba paar aastat liikunud."

Mees võttis käe vastu, kuigi silmist ja suunurkadest võis lugeda, et formaalsuse täitmise asemel kibeles ta hoopis muust rääkima.

"Lauri, mootoriruumi mehaanik. Enne töötasin raamatukogude peal. Olin üks neist, kes nägi, kuidas  Gigant programmi püsti lükkas ja ise kolinal ja tagasi vaatamata pankrotti läks."

"Kaua sa seal siis töötasid?"

"Nelikümmend viis aastat peaaegu. Alustasin kümneaastasena - testisin peamiselt, kas suudan süsteeme ära lõhkuda. Ja sealt oli juba üsna loogiline jätk, et kuna ma seda värgendust veits tundsin, siis läksin ka nende palga peale."

Lüüsi sisemine uks avanes ning vestlus katkes. Kõikide pilgud olid pööratud esimesele viiele, kes raamatukogu poole liikuma hakkasid. Kui uksed nende viie taga sulgusid, kerkis sumin taas. Vestlused jätkusid nagu poleks need iial katkenud.

"Millega sa siis suurema osa ajast tegelesid?"

"Ehitasin hüperinformatsiooni füüsilist mudelit." Mehe silmad lõid rääkides särama. "Idee on selles, et kui sa võtad mateeria ja selle kokku surud, tekib must auk. Kui sa võtad aegruumi ja selle kokku pressid, tekib uus versum, vähemalt teoreetiliselt, kuigi seda pole keegi veel ehitada suutnud. Aga kui sa uudised kokku surud, saad materiaalse eseme, mida hüperruumi kaudu edasi visata."

Lüüsiuksed avanesid ning Lauri jutt katkes taas poolelt sõnalt. Järgmised viis astusid uste vahele, et raamatukogu poole kulgeda, ülejäänud ootajad libisesid lüüsiuksele lähemale.

"Põhimõtteliselt oli kõige jaburam, aga kasumlikum, Gershteni avastus, et osa informatsiooni suudab teatud energiavahemikus ise barjääri ületada ja hüperruumi kaudu edasi liikuda. Noh, kogu iidne jutt sellest, et miski ei levi uudistest kiiremini, vastab tõele. Ja tõele vastab ka see, et halvad uudised levivad veel kiiremini. Halbadel uudistel on energiabarjäär madalam ning nende omavõnkumine sobivas vahemikus, seega spontaansed ruumihüpped imelihtsad tekkima. Minu asi oli need detailid vaid kokku koguda ja süstemaatiliselt ja töökindlalt liikuma saada."

Lüüsiuksed avanesid taas.

"Meie kord minna," torkas Sten vahele.

"Suurepärane! Teooriast ongi rohkem kasu pärast seda, kui mingi visuaal tekkinud on."

Sten juhtis Karli lüüsiuste vahele.

"Mina olen sage raamatukogukülastaja, aga poiss on esmakordne," hõikas Sten selja taha Lauri poole.

Laeva sisemised lüüsiuksed sulgusid, seejärel avanesid välimised ning nende taga raamatukogu õhulüüsi välimised uksed. Veel ühed uksed ja nad olidki raamatukogu üsna ruumikas fuajees.

Karl püüdis tundmatut ruumi silmadega haarata. See oli veider segu vanaaegsest tumedate riiulitega raamatukogust ning kosmoselaevast. Paksu metallpõrandat kattis mustriline vaip ning tänu õrnale tehisgravitatsioonile oli see tõepoolest põrand. Mitte midagi sellist, mis liikumist raskeks või kukkumist valusaks teinud oleks, kuid aitas siiski keha õigetpidi hoida. Arvukate laudade peal oli loendamatu hulk erinevaid ühenduspesasid.

"Klassikaliselt on esimeses ruumis turismimaterjalid," juhendas Sten ja utsitas kaaslast edasi astuma. "Pesade kaudu saab muidugi kõigele ligi, aga kui tahad mingite žanride üle mõtiskleda või mõne autoriga enne laenutamist tutvuda, hoia kollase sildiga ukse poole."

"Turismiinfo on puhtalt ainult selleks, et piirkonna võim end esindatuna tunneks," torkas Lauri juurde. "Me naersime ikka, et see on mõnele türapeale paras emmipikendus."

"Räägid ilukirjanduse paigutusest ka?" küsis Sten Laurilt, kui nad järgmisesse, veel suuremasse ruumi jõudsid. Siin looklesid riiulid kaares vasakule ja paremale, võttes enda alla tohutuid meetreid, sisu poolest veel tuhandeid meetreid enam.

"Eip! Ilukirjandusest ega selle laenutusreeglitest ei tea ma midagi enamat üldisest. Polnud minu töö. Mina tegelesin tõesti vaid raamatukogude võrgu füüsilise poolega. No ja nipet-näpet kõige muuga, aga seda pigem üldisemate printsiipide raames."

"Tuleb välja, et lugeja vaade on vahel olulisem kui jumala oma."

Lauri võpatas selle peale, kuid noogutas vaikselt.

"Vohaa!"  Karl pidi end pidurdama, et ootamatult tema ette ilmunud raamatukoguhoidja hologrammkujutisest mitte läbi kõndida. Vana, klišeelikult hallipäise ja krunniga raamatukoguhoidja kujutis nägi nii ajalooline ja igavikuline välja, et tema pealt oleks tahtnud tolmu minema puhuda. Vähemalt juhul, kui vanadaam midagi hologrammist kehalisemat oleks olnud.

"Me oleme möödasõidul," vastas Sten pärast tervitust. "Otsin ajaviitekirjandust. Ole hea ja üllata mind! Selles salves on ruumi tuhandele raamatule."

"Kellena sa töötad, võõras?" uuris raamatukogu malbelt.

"Hüperruumi operaatorina, kuid sa leiad seadmest mu eelmise valiku ja nimekirja kümnest raamatust, mis mulle loetuist enim meeldisid."

Raamatukoguhoidja noogutas, pöördus seejärel Karli poole ja uuris noormehe eriala ja eelistusi. See vestlus osutus hoopis pikemaks, sest värskelt koolilõpetanuna polnud Karlil suurt midagi öelda. Isegi tema lemmikraamatud kippusid olema valikust "õpetajad käskisid lugeda".

"Kui huvitav," pomises holograafiline raamatukoguhoidja. "See on esimene kord, mil on vaja sisse lülitada viimased muudatused. Empaatiline irratsionaalsus on funktsioon, mis just esmakülastuste korral aidata suudab. Mitu raamatut ma valin?"

"Tuhat!" vastas Sten enne kui Karl midagi öelda jõudis. Sisetunne ütles, et poiss alustab raamatukogukülastusi mingi lollusega - näiteks kümne raamatuga pooleks aastaks. Seda oli Sten ise teinud. Järgmisel korral vandus ta end maa põhja, sest siis oli tal vaja loogiliselt mõtlevale virtuaalse raamatukoguhoidjaliidesele selgeks teha, miks ta vajab suuremat arvu raamatuid ning kuidas neid valima peaks. Tehisintellektiga vaidlemine oli absoluutselt viimane asi, mida inimene soovida võiks. See lihtsalt ei andnud alla, ei mõistnud loogika kohatist ebaloogilisust ega seda, et inimene pole valmis programm, vaid muutub ajas ja eelistustes. Pikapeale sai ta hakkama ning aastatega tekkis viisakas kasutajakogemus, kuid pooli neist jamadest sai lihtsate vahenditega ära hoida.

"Tu-tuhat, siis," kinnitas Karl kogeledes. Raamatukoguhoidja näitas, kuidas seadet sisestada ja lubas sellega peagi tegeleda, kuid tarkvarauuendustega pidavat minema mõned minutid.

"Oota!" hüüatas Lauri. "Millised tarkvarauuendused?"

"Kasutaja ei pea kõiki tehnilisi detaile teadma," vastas raamatukoguhoidja, võluv ja emalik naeratus huulil. "Sellised pisidetailid kurnaksid lugejat liialt."

"Protokoll 7-3-8-0-6-Euler!" nõudis Lauri.

Hetk hiljem muutus kõikide vanaema - hallipäine prillidega raamatukoguhoidja - nooreks kostüümi ja kõrgeid kontsi kandvaks siresäärseks naiseks.

"Härra Gellardi, ma ei tundnud teid koheselt ära," teatas tütarlapse hologramm asjalikult. "Teie tuvastajas on ilmselt rike."

"Mul ei ole tuvastajat kaasas," rehmas Lauri. "Milline on viimaste uuenduste pakett ning kes selle autoriseeris?"

"Lihtsam on kuvada kui rääkida," vastas hologramm. "Autoriseerimisprotokoll toetub kaosejoone kolmandale punktile."

"Kuva väikeruumi peaekraanile!" nõudis Lauri ja seadis sammud paremale. Sten ja Karl järgnesid mehele, kes paistis ootamatult vähemalt kümme aastat noorem, viis sentimeetrit pikem ja kordades võimukam.

"Ettevaatust!" teatas Lauri järgnenud kaaslastele veel enne, kui nad korralikult ruumi siseneda jõudnud olid. "Ilmselt oleks mõistlik kuskilt kinni hoida. Raamatukogu! Palun gravitatsiooni - 0,7g."

Väikeruum oli hubase sisustusega ümar ruum, millel oli väga selge orientatsioon ka ilma gravitatsioonita. Seinu katsid riiulid sadade raamatutega - igaüks kosmoseraamatukogu uhkus. Sellel, millest peagi pidi põrand saama, kinnitus mitu suurt pehmet tugitooli ja diivanit. Sten toetas end veel enne lause lõpetamist vastu suurt sinist tugitooli. Hetk hiljem, kui kunstlik gravitatsioon jõnksakuga võimsamaks keerati, tänas ta end selle otsuse eest. Peamiselt kosmoselaeva kaalutusega harjunud Karl leidis end aga näoli põrandalt, samal ajal kui Sten näilise rahulikkusega tugitooli libises.

"Näita mulle viimase uuenduse pakette ning nende loojaid!" nõutas Lauri samal ajal. Ekraanile kuvati terve nimekiri erinevatest muudatustest koos programmi saatnud programmeerija või ettevõtte nimega. Mõned paketid äratasid tähelepanu oma pealkirja või sisukirjelduse, teised tootja tõttu. Lauri avas iga silma torganud paketi koodi ja püüdis kiirkorras probleemkohti tabada.

Suurele ekraanile jooksis info, mis Stenile midagi ei öelnud, kuid noor Karl paistis teksti sama suure vaimustusega lugevat kui Lauri. Seega haaras Sten enda tagant riiulist ühe raamatu, avas selle ja valis teose. Õhukesed interaktiivsed lehed võisid sõrme all tunduda paberina, kuid vanaaegse raamatu tunnetus oli pelgalt emotsionaalne. Iga kaane taga peitus tuhatkond raamatut, mille seast valida sai ning lehekülgedel visualiseerus just õige tekst koos illustratsioonidega. Tehnoloogia oli sedavõrd hea, et isegi kerged kõrgendused olid paksema värvikihiga kohtades sõrme all tunda.

"Mida te otsite?" uuris Karl pool tundi hiljem

"Sihilikke sitapäisusi," vastas Lauri aeglaselt. "Raamatukoguvõrku hetkel tegelikult ei arendata, seega on uuendustepakett ootamatu. Kogu ettevõte läks pankrotti. Majakad, mis püsti said, on olemas, ülejäänud ootavad, et inimkond ise raamatukogude vajalikkusest sel määral aru saaks, et neid rahastama hakkab. Raamatukogud on ehitatud teadmiste majakaks, aga ka oaasiks, kus vaimset ja emotsionaalset turgutust otsida. Kui keegi praegu arenduspaketi saadab, on see kahtlane. Näe, see siin! Väike muudatus, kuid selle saatja on Kaarna korporatsiooniga seotud ettevõte. Kaarna korporatsioon on infopakettide hüperruumi kontseptsioonile juba aastaid küüsi taha ajada püüdnud."

"Nad võiksid ju lihtsalt mingitesse olulistesse majakatesse kontori organiseerida?" pakkus Sten raamatust pilku tõstes.

"Haa! Aga nad ei saa. Kogu raamatukoguvõrgu kontseptsioon rajaneb avatusel. Iga infopakett, mis siit teele pannakse, jõuab peagi igasse majakasse ning jagatakse iga lugejaga, kes seda soovib. Ärilises plaanis pole see just parim lahendus. Pelgalt reklaamkanalitena on aga saadaval paremaid ja  tugevamalt mõjutavaid kui raamatukogu pakutav."

Lauri avas järgmise kahtlase paketi ja süvenes taas koodi.

"Seal on viga!" hõikas Karl mõned paketid hiljem.

"Kus? Mis?"

"Esmalt olid eraldajad ühikulisena defineeritud, aga see uudispakett eeldab midagi muud. Tähendab, et ma tegelt ei tea, mis tolle "muutuja" jupi taga toimub, aga siuke lahendus kõlab ebaloogiliselt."

"Õige! Hmm, see on tõesti ebaloogiline."

Lauri lasi koodi kinni, liikus paarist järgnevast pealkirjast avamata üle ning peatus empaatilise irratsionaalsuse paketil.

"Mille poolest see silma jäi?" uuris Karl end õige pisut ettepoole toetades.

"Tundmatu tegija. Üksiküritajatelt võib tulla originaalseid lahendeid, aga enamasti selgub, et tegemist on mõne suurema korporatsiooni noorema variisikuga. Raamatukogudel on sellega mõned probleemid olnud."

"See tundub normaalne olevat."

"See näib põhjalik olevat," teatas Lauri mitukümmend minutit hiljem. Mees hõõrus peopesadega silmi ja oimukohti ning pärast kergeid õlaringe püüdis taas ekraanile keskenduda. "Kurat, see kõik nõuab suuremat tööd, korralikku tiimi ja palju muud, mida raamatukoguvõrk endale hetkel lubada ei saa. Ega ilmaasjata uuendused külmutatud saanud, kui korporatsioon pankrotti läks. Süsteem töötas, töötab tänaseni, vajadusel lihtsalt veidi kohmakamalt ja individualistlikumalt."

"Te olete siis programmeerija?" uuris Karl ettevaatlikult. Iga minutiga kasvas tema austus vanamehe ees, kelle ta algselt arvas lihtsa mehaaniku olevat. Selliste üle olid nad koolikaaslastega korduvalt naernud, sest mehaanika esimene reegel näis olevat ajas muutumatu - võta kõige suurem kruvikeeraja ja peksa seni kuni probleem kaob. Aga tema kõrval istuvast vanamehest kiirgas autoriteeti. Too käsutas raamatukogu tehismõistuslikku hoidjat, puuris end läbi programmikoodide nagu oleks see igapäevane tegevus. Kõik see kokku tekitas Karlile paraja peavalu.

"Nääh, hingelt pigem insener. Programmeerimine oli vajadusest juurde õpitud oskus. Või, noh, olgem ausad, isegi mitte programmeerimine, vaid koodilugemisoskus. Me oleme raamatukogus! Vaadake ringi, noormees! Kõik, kes suudavad raamatuid lugeda, pole kirjanikud. Isegi nende seas, kes loetut nautida suudavad, pole kirjanike hulk kuigi suur. Mina olen koodi osas aga kuskil veerimise ja ladusa lugemise vahepeal."

"Raamatukogu!" nõudis Lauri hetk hiljem. "Ole hea ja paku meile kohvi! Kui meil on kord võimalus gravitatsiooni nautida, siis võime samahästi lubada endale ka luksust kruuside ja kuuma joogi näol. Kuidas te oma kohvi soovite?"

Saanud Stenilt ja Karlilt vastuse, täpsustas Lauri tellimust.

"Niisiis," venitas Sten, kui kohvikruusid lauale maandusid, "härra Gellardi?"

"Lauri Kelder, Kuuõgija mootorimehaanik," vastas Lauri kuivalt. "Kõik muu on ebaoluline või iganenud."

"Miks Kuuõgija?" uuris Sten. "Kuuõgija on väike ja tähtsusetu kaubalaev, mis ei suuda iial mingeid suuri muutusi tuua ega suurt raha leida."

"Kuuõgija kapten eelistab sõite, mis liiguvad eri süsteemide vahel. Ma olen aru saanud, et üks tema peamistest väidetest on, et kui ta juba on hüperruumi operaatori palganud, siis tuleb see kulu ka tasa teenida."

"Parima hüperruumi operaatori," parandas Sten. "või vähemalt ühe tippudest. Me pole minu teenistuse ajal ühtegi kaubalaadungit tuksi keeranud ja see ise ütleb juba päris palju."

"Ei vaidle vastu - veel üks lisapunkt just Kuuõgija kasuks. Ja kui sa liidad siia kapteni kinnisidee iga väljumise järel raamatukogu külastada ning oma meeskonnale pea terve päev raamatukogupuhkust anda, oli valik üsna ilmne. Ma võisin kindel olla, et saan üsna regulaarsete intervallide tagant raamatukoguvõrgule pilgu peale heita. Varasemal paaril korral on mul õnnestunud diskreetselt teistest eemalduda ja individuaalruumis olukorda kontrollida, kuid empaatilise irratsionaalsuse pakett tekitas minus just selle sama - empaatilise irratsionaalsuse - ja ma avasin suu natukene liiga kiirelt."

Järgmised paar tundi kulgesid taas suhtelises vaikuses. Karl näis olevat täiesti sõnatu ning Sten ei teadnud, kas põhjuseks on see, et poiss polnud oma nooruse tõttu Lawrence Gellardi nime kuulnud või milleski muus. Alles siis, kui kapten oli teatanud, et viibimise lõpuni on jäänud tund aega, jõudis Lauri paketini, mille avamisel ta esmalt päris mahlakalt vandus.

"Haa! Täpselt see, mida ma kartsin."

Lauri tõusis otsustavalt püsti, lasi gravitatsiooni välja lülitada ja uuris raamatukoguhoidjalt kapteni asukohta. Enne lahkumist jäi ta siiski veel korraks seisma: "Raamatukogu! Kuidas on seis eluhoiusüsteemidega?"

"Hapniku ümbertöötlemine normis, kesta õhukindlus tagatud, vee taastootmissüsteemid toimivad."

"Toit?"

"Farm on töökorras, varud kümnele inimesele üheks aastaks."

"Jätkusuutlikkus?"

"Vähemalt viie raamatukoguhoidja jagu, tagavarasüsteeme sisse arvestamata."

Noogutanud endamisi, pööras Lauri end taas minekule. Uudishimulikult järgnes Sten ning kohe Steni kannul liugles ka Karl. Lauri ei kõhelnud ust avades ning raamatukogu ei hoidnud seda tema eest ka lukus. Juhtkond vaikis poolelt sõnalt, kui kolm meest sisse tormasid. Esimene radar taastus kõige kiiremini:

"Kuidas te sisse saite? Me lasime ukse lukustada."

"Kapten!" alustas Lauri radarist väljategemata. "Ma annan sisse lahkumisavalduse, mis jõustub kohe."

"Astud laevalt maha?"

"Just nii. Astun raamatukogu teenistusse."

"Raamatukogu?" turtsatas radist põlglikul.

Kapten võttis mõtlemiseks hetk aega, kuid muigas siis: "Minu teada läks Gigant juba mitme aasta eest pankrotti. Idee tasuta teadmistest on küll tore humanitaarne tegevus, kuid see sõi ära Galaktika suurima kontserni kõik ressursid. Sina ju ometi teadsid seda?"

"Ma olin kohal nagu kapten teab. Insener süsteemis, mida ehitas mitte üks filantroop, vaid sajad tuhanded mehed ja naised, kes uskusid siis ja usuvad ilmselt järjekindlalt edasi, et vaim ja hing vajavad rändamiseks sama kiireid laevu kui füüsiline keha."

"Lauri Kelder, teie lahkumine kõlab emotsionaalse ja irratsionaalse otsusena, kuid me teadsime algusest peale, et see päev võib kunagi tulla. Minu poolest võite vabalt ka siia jääda. Kuni järgmise planeedi või jaamani peame vastu ja sealt leiame loodetavasti ka vastutustundliku mehaaniku. Oskate ehk kedagi soovitadagi."

"Emotsionaalne irratsionaalsus - see näib olevat tänase päeva märksõna," vastas Lauri laialt naeratades. "Ometi pole raamatukoguvõrgu toimimises mitte mingit seost neist kummagi märksõnaga. Ma ei leia, et selles oleks vähimatki irratsionaalsust, kui meil on majakad, mis päästavad elusid. Nende elusid, kes janunevad teadmise järgi, lappimaks laeval ohtlikku leket või vältimaks konfliktipiirkondi. Rääkimata vaimse tasakaalu taastamisest ja säilitamisest! Sinu oma meeskond haarab siit kaasa tuhandete viisi ilukirjandust, et vaikusehetkedel vormis püsida ja laeva väiksusega toime tulla."

Kapten noogutas, surus korra Lauri kätt ja soovis mehele edu. Stenile näis nagu oleks mingi vastastikusele kokkuleppele jõudmine kapteni pilgus kumanud.

"Me tuleme paari aasta päras siit läbi," lubas kapten. "Võime su edasi viia, kui vaja. "

"Ma kohtusin Lawrence Gellardiga," kordas Sten, kui nad tagasi oma väikesesse puhketuppa tagasi jõudsid. "See mees on legend! Rohkem kui ühes mõttes."

"Ma arvasin, et Gigant on kõvasti vanem," lisas Karl vaikselt. "Ma arvasin, et ta on ammu surnud."

"Aga ei ole. Ja vaid peotäis inimesi teab, et ta endiselt raamatukogumajakaid edasi arendab. Või, et emotsionaalselt irratsionaalne. Haahh! Selles mehes on rohkem ratsionaalsust ja sihikindlust kui me sinuga terve elu jooksul kokku näha saame."

"Noh, tegelikult, seda et," pomises Karl vaikselt punastades, "selle emotsionaalse irratsionaalsuse programmi kirjutasin mina. Esmalt oli see koolitöö, kuid siis kasvas suuremaks ja mingi hetk saatsin ära. Ma ei teadnud, et raamatukoguvõrgu pankrot oli tolleks hetkeks juba mitu aastat tagasi välja kuulutatud. Igal juhul - kolm aastat tööd ja ei sentigi raha."

Sten patsutas isalikult noore kaaslase õlga. Ei, vanamees võib ju pelgalt toiduga hakkama saada, aga noorele jääks sellest väheks.

"Ilmelt ütleks härra Gellardi selle peale: tere tulemast raamatukokku!" vastas Sten pilkavalt ning asus lugerist seekordset raamatusaaki uurima.

Jutt: Seal lumises põhjas (Maniakkide Tänav)

Siin ta nüüd oli, planeedil Tarts, hõljus operatsioonivedelikus ja tema ümber sõelusid kalade moodi kohalikud, keda kutsuti jaakudeks ning kes parasjagu siirdasid temasse ühte omasugust. Jaagud olid universaalsed meedikud ja kõige paremini tegid nad oma tööd teiste olevuste sisemuses. Ühtlasi kasutasid nad peremeesorganisme transpordivahenditena, et reisida väljaspool oma planeeti. Krissu üritas igati ignoreerida läbi kõhunaha temasse tungivat pikka, vingerdavat millimallikat, kellest pidi kasvama olevus, kes on tema siseorganitega nii kindlalt ühendatud, et vägivaldsel teel ei ole teda võimalik eemaldada ilma peremeesorganismi tapmata. Kuid see-eest ravib ta Krissust välja kõik selle, mis ta muidu pikapeale kindlasti tapaks.

Tunne oli ebameeldiv ja viimaks mõtteid toimuvast kõrvale, jälgis Krissu enda kohal olevast klaaskuplist paistvat ja niipalju kui silm haarama ulatus, ookeanisügavuses laiuvat võõrapärast linna. Tal polnud aimugi, mis linna nimi oli, see oli tema kõrvust mööda libisenud kui teda poolteadvusetult siia toodi. Igatahes oli veeplaneedi kuskil sügavikus asuv linn pime ja vett täis ja tohutu rõhu all. Selle elanikke ilmselgelt ei häirinud ei igimust sügavikuvesi ega koletu rõhk. Linnas sees ei olnud vesi muidugi enam kuigi must, vaid päris heledasti ja erivärviliselt valgustatud. See valguse ja varjude keeris tema kohal muutis ümbruse salapäraseks ja meelitavaks paigaks ning kui Krissul ei oleks nõnda kiire olnud, jäänuks ta hea meelega siia planeedile pikemaks, et uurida kõike, mida silm praegu ei näinud ja mõistus ei võtnud.

„See on teil väga huvitav idee, eraldiseisev keel,“ tähendas operatsiooni läbi viiv jaak, kes vist märkas Krissu kerget ärevust ja püüdis tema mõtteid operatsioonilt samuti millelegi muule viia. Jaagu häält kuuldes tõusis Krissu keelele vastik ja rõve maitse. Ta neelatas ja püüdis maitset ignoreerida. See veel puuduks, kui tal praegu süda pahaks läheks. „Teoreetilise arutlusena intrigeeriv,“ jätkas jaak, „kuid mul on raske mõista, mis on selle praktikasse rakendamise kasutegur?“

„Sel on väga suur praktiline väärtus,“ ütles Krissu. „See on osa meie ajaloost. Pean vabandama, et ma ei ole teie, jaakude kultuuriga kuigi palju tuttav, kuid inimeseks olemise jaoks on vaja kuidas seda nüüd öeldagi, elu mõtet: midagi, mis aitaks mõtestada meie eksistentsi. Meie ajalugu, ja nüüd ma mõtlen siin eesti keeles rääkijaid, on meie keel - üks väheseid keeli galaktikas, mis elas üle unifitseerimise. Sellal, kui enamus teisi galaktilisi ühiskondi, sealhulgas ka inimtsivilisatsioon, läksid ajapikku üle ühiskeelele, säilitasime meie selle kõrval ka iseenda keele. See on meie ajalooline pärand ja selle säilitamine ning arendamine annab vähemalt minu eksistentsile mõtte.“

„Mispärast?“

Krissu võttis juba kopsud õhku täis, kuid ligane vingerdamine kuskil tema sisemuses peletas himu kuigi pikalt filosofeerida.

„Sest see meeldib mulle.“

See oli vastus, mida Krissu niisugustel juhtudel, kui pikalt seletada ei olnud mahti, alati kasutas. Kunagi oli ta laskunud igaühega, kes veidigi huvi üles näitas, pikkadesse diskussioonidesse, kuid nüüdseks oli ta neist väsinud, üldjuhul ei viinud need kuhugi. Neile, kes olid niipalju kui neil mäletamisväärset ajalugu üldse oli, viibinud kogu aeg ühekeelses keskkonnas, oli isegi teistsuguse keele idee üks suur narrus. Just seepärast oligi Krissu teel Rigeli Akadeemiasse, ühte vähestest kohtadest, kus tegeleti võõrkeelte uurimise, õppimise ja õpetamisega. Kuulu järgi oli teadaolevates Linnutee asustatud maailmades säilinud kokku umbes kakskümmend iseseisvat keelt. Rigeli Akadeemias, mida lühendatult ka RigA-ks kutsuti, õpetati neist kuutteistkümmet. Kui Krissu sinna jõuab, siis hakatakse õpetama ka seitsmeteistkümnendat. Ta oli selle eesmärgi nimel viimased kuus aastat kõva tööd rabanud ja nüüd oli ta elu unistus käeulatuses.

Kahjuks sattus reisilaev, millel ta viibis, oma teel sõjakoldesse ja see lasti puruks. Krissu jõudis vaid pooleldi ime läbi Tartsile. Päästealused olid muidugi imele abiks, kuid mitu-setu nädalat süvakosmoses, aeglaselt surevas vrakis koos samamoodi aeglaselt surevate kaasreisijatega viibides jõudis ta juba päris mitme eri kosmilise tsivilisatsiooni sektiga koos nende kõrgemaid olendeid ja galaktlisi energiaid paluda ja juhtmediteerida, et pääsemise fakti viimaks ikkagi imena võtta. Tõsi, viimases otsas oli ta palunud juba mitte pääsemist, vaid surma.

Kuid ime siiski sündis ja nüüd oli ta kümnete kilomeetrite sügavusel ookeani põhjas ja planeedi ümber möllav lahingutegevus siia ei ulatunud. Sama ei saanud öelda ülemistes kihtides paiknevate veemasside kohta. Seal vesi lausa kees energiarelvade ja meteoriidipommide lakkamatust vihmast. Siinsetel sügavikuelanikel ei olnud meteoriidipommide vastu midagi, neil oli päris mitu finantsorganisatsiooni, mis sügavikku vajuvaid meteoriite kogudes kena sissetuleku teenisid. Kes seal üleval kellega sõdis, ei huvitanud ei jaake ega Krissut. Jaagud olid rahul meteoriidisajuga ja Krissu tahtis ellu jääda ja Ridelile jõuda.

„Nii, valmis,“ teatas jaak. „Läheb mõni päev aega, kuni su ravisõber kohaneb, oma rõhu sinu kehaga ühildab, su keha ta välimise kesta absorbeerib, see on kõik ained, mida su keha vajab tervenemiseks ja kui see tehtud, siis võtab ravisõber sinuga ise kontakti. Oli meeldiv koos ujuda.“

„Samad sõnad,“ kohmas Krissu ja ta mõtles seda tõsiselt. Oli palju parem ujuda siin koos jaakudega ning paraneda, kui hõljuda kosmoselaeva vrakis ja oodata iseenda või oma kaasreisijate surma.

Krissu vaatas, kuidas jaagud ta küljest oma meditsiinivarustuse lahti koorisid, lahkusid ning ta ümarasse operatsioonikuplisse ravivedelikku üksi hõljuma jätsid. Kupli all olid jaagud kandnud madalrõhuskafandreid ja nüüd pugesid nad neist välja. Nad olid kummituslikult valged ja kindlasti kalade moodi, kuid päris kindlasti mitte Maa kalade moodi. Kuskil kõrgemal sähvatas midagi pimedas vees ja sähvatuse valguses paistsid sajad olevused, kes kõikjal oma asju ajades ringi sebisid. Krissu võpatas, sest sähvatus meenutas talle plahvatusi kosmoses ja olevused olid kui laiali lendavad rusutükid. Otse klaaskupli taga oli lisaks lahkuvale meditsiinipersonalile terve parv huvilisi, kel olid silmad punnis või sõrad harali ja Krissu võpatas jälle. Nii väga meenutasid nad tema surnud teekaaslasi reisilaevalt. Mõned neist oli ta kosmoses triivides nälja sunnil ja endaga võideldes ära söönud ning see ei olnud midagi, mida ta oleks tahtnud meenutada. Ta ei teadnud, kas päästjad, kes ta viimaks vrakilt leidsid ja Tartsile tõid, said aru, et mõnedel kehadel olevad vigastused ei olnud õnnetusest põhjustatud, vaid et neid oli lõigutud. Igatahes, kui nad olid aru saanud, siis ei esitanud keegi talle selle eest ühtegi küsimust ega süüdistust. Mine tea, ilmaruumi siinses otsas see ehk ei olnudki midagi erilist ega taunitavat. Mine tea mis ühiskond neil siin vetesügavuses oli, äkki mingite haide juhitud kord, kus röövkalad regulaarselt teisi sõid?

Kuid sõltumata sellest, milline oli ühiskondlik kord ja tavad Tartsil, Krissu ise teadis ja taunis ennast ning ka seepärast tahtis ta siit planeedilt võimalikult kiiresti minema. Liiga palju kohalikke nägid välja säärased, kelle surnukehadelt ta kosmoses matti oli võtnud. Kõnelda jaakudega ja tunda samal ajal selgesti oma suus taaselustuvat nende liha maitset, see oli rohkem, kui Krissu pikemat aega taluda suudaks. Ta tegi paar ujumisliigutust ja keeras end väljapääsu poole. Oli aeg mõelda, kuidas siit minema saab. Esiteks tuli välja minna ja selleks tuli endale selga ajada kõrgrõhuskafander, et kuplist väljas olev rõhk teda lömaks ei litsuks, sest erinevalt jaakudest ei olnud tema keha harjunud sellise veelasu all vastu pidama ning erinevalt ravikambri vedelikust ei suuda tema kopsud seal väljas veest hapnikku kätte saada.

Krissu põlenud nahk oli taastatud, kuigi kipitas veel veidi, siseelundid olid samuti regenereeritud ja vaid kiirgusest kannatada saanud koed vajasid pikemaajalist tervendamist. Igapäevast elu need vigastused ei seganud, kuid pikemaajaliselt võis karta kasvajaid ja veel pikemaajaliselt sadat muud häda. Seepärast oli ta sõlminud jaakudega lepingu, et transpordib ühte jaaku aasta jooksul ringi, sealhulgas vähemalt ühele võõrplaneedile. Vastutasuks aga tervendab jaak kogu ta keha esmaklassilisse seisundisse. Kuna jaakudest ei olnud teada, et nad parasiidina su kehas kaasa reisides midagi halba teeksid, siis oli see Tartsil parim viis odavat meditsiiniteenust saada. Nüüd tuli lepingu täitmiseks jaak aasta jooksul Tartsilt välja viia. Kuid sellega oli nüüd probleem. Laevapileti raha Krissul enam ei olnud, telepordiseadme oma ammugi mitte, nii et esimeseks mureks oli leida endale siin eluase ja tööots. Võimalikult tulus ja veel parem, kui see oli mõnel laeval, mis peagi lahkub, sest temasugusel kuivamaa asukal oleks päris keeruline pikemat aega siin ookeani põhjas vastu pidada.

Skafander seljas, läbis ta lüüsikambri, lülitades ühtlasi üle tüki aja sisse neuroabilise.

„Kas siin planeedil leidub mõni eestlane?“ küsis ta neuroabiliselt.

„Täpseid andmeid indiviidide kohta ei ole saada, kuid siin asub Eesti Maja.“

„Suurepärane, näita teed.“

Kohe joonistuski Krissu silmaläätsele teekonna kaart Eesti Majani koos viidetega transpordivahenditele. Maja olemasolu oli nüüd küll hea uudis, vähemalt leiab ta ulualust ja saab kohalikelt eestlastelt ehk ka vihje tööotsale või lausa küüti RigA-sse. Kahjuks puudus küll info Maja suuruse ja eestlaskonna arvukuse kohta, kuid kui siin juba Maja oli, siis pidi ka rahvast olema omajagu.

Kui vanasti räägiti, et igas maailma sadamas leidis vähemalt ühe eestlase, siis tänapäeval käis seesama tähesüsteemide kohta. Igas galaktika tähesüsteemis komistasid sa kindlasti vähemalt ühe eestlase otsa. Kus neid oli aga rohkem ja nad pikemalt juured mulda ajasid, seal pandi püsti ka Eesti Maja, kus kõneldi vaid eesti keelt, et emakeel ei unuks ja ühtlasi hoolitseti oma keelevendade eest, kes reisidel sinna kanti sattusid.

Õnneks viis just õigesse suunda kohalik kiirtee, milleks oli üks külm ja kiire hoovus. Krissu põikles ebameeldivalt laevaõnnetuse laipu meenutavate ja kummituslikult valgete kohalike vahelt läbi. Neid oli igas suuruses ja kujus, kuid kõigi nende ühiseks omaduseks oli igasuguse värvi puudumine. Nad virvendasid ta ümber igas suunas ja ajuti tundus Krissule, et ta oli sattunud lumetormi. Ta klammerdus selle kujutluse külge, sest see aitas eemale hoida vänget maitset suus. Jõudnud neuroabilise juhatatud transpordivahendini, klammerdus ta kohaliku „lume“ eeskujul ühe suure eluka külge, kes oli põhimõtteliselt siinne ühistransport ja kelle ülesanne oli teelisi kiiremini edasi viia. Ja elukatransport tõepoolest toimis, ei läinud poolt tundigi, kui ta oli kohal. Arvestades jaaku tema sees, kes vahepeal liigutas ja Krissu sisemuse keerama pani, pidi muidugi ütlema, et nemad jõudsid kohale.

Kohaliku Eesti Maja näol oli tegemist pooleldi molluskite ja muude ookeanipõhjaolevuste ning taimede alla mattunud tohutu kuplisüsteemiga. Ookeanisügavikule loomuomaselt olid ka kõik need taimed ja olevused kahvatuvalged, ja Eesti Maja oleks otsekui tuisulumega kaetud olnud. Krissu läbis lüüsi ja võis juba mõne hetke pärast eemaldada seljas olnud süvaveeskafandri. Mitte, et hoones sees vett ei oleks olnud, oli, kuid rõhk oli inimese jaoks normaalne, vesi mõnusalt soe ja piisas vaid näomaskist, mis ümbritsevast keskkonnast hapnikku välja filtreeris. Kupli all oli mõnus poolrohekas valgus ja külluslikult taimi. Mitte kohalikke lumivalgeid süvavee asju, vaid tõelisi Maa päritolu vetikaid, millest Krissu nii mõnedki ära tundis.

„Tervitus, rändur,“ kõlas tema kõrvus sootu ja emotsioonitu hääl. Krissu suunurgad tuksatasid ülespoole. Pärast kõiki neid nädalaid kosmoses ja kohalikus meditsiiniteenistuses veedetud aega lõikas lõpuks tema südamesse valguskiir -  need sõnad olid lausutud selges eesti keeles.

„Tere majalisele,“ vastas ta samuti eesti keeles. Krissu sõnadele vastuseks süttisid kõikjal mitmevärvilised tuled, asendades roheka valguse sini-must-valgete kompositsioonidega. Hääl, mis enne oli kuiv ja mehaaniline, tulvas täis ülevoolavat rõõmu.

„Võõras kõneleb eesti keelt! See tähendab, et ta ei olegi võõras! Omad on koju jõudnud!“

Tehisintellekt, sest tema see oli, kes kõneles, nimetas end Peetri nimelise väljaarendaja järgi Peetripojaks, oli Krissu saabumise üle nii rõõmus, et läks päris tükk aega, enne kui Krissu oma suu teist korda avada sai.

Selgus, et eestlasi ei olnud Tartsil enam ammu. Mitte ainsatki, kui Krissu ise välja arvata. Nad kõik olid kas lahkunud või jõudnud oma elutee loomulikku lõppu, ilma keelejõulist järglaskonda maha jätmata ning Eesti Majja oli jäänud vaid Peetripoeg, kes selle eest endiselt hoolitses. Krissu jaoks ei olnud selles kahjuks midagi üllatavat, ta oli sattunud ka varem Majadesse, mis olid jäänud tühjaks kui esimesed asukad olid oma maise tee lõpetanud ja uus põlvkond ei pidanud vajalikuks keeletraditsiooni järgida. Suurtes eesti kogukondades sellist ohtu üldjuhul ei olnud, kuid mida väiksem oli kohalik eestlaste hulk ja mida harvemad selle kontaktid emamaa ja teiste keelesaartega, seda vähem sai keel vastu pidada. Üha rohkem hakati niisugustel puhkudel laenama ühiskeelest sõnu ning kui ühiskeele kõnelejate hulk kohaliku eesti kogukonna ümber oli piisavalt suur, hakati peagi üksikute sõnade asemele laenama fraase ja peagi asendati need juba täislausetega, kuni kadus nii eesti keele igapäevane kõnelemine, kui viimaks ka emakeeles mõtlemise võime. Selle üle, kas see oli katastroof või loomulik areng, vaieldi eestikeelsete kogukondades omajagu. Oli, kuidas oli, kuid Krissut tegi iga kodukeele saarekese kadumine alati kurvaks.

Peetripoeg kibeles Krissule tutvustama kõike, mida ta oli inimeste äraoleku ajal teinud, töös hoidnud ja mingil määral ka edasi arendanud. Krissu kuulas teda kurva uudishimuga. Selgus, et kupli peremehed olid lahkudes jätnud kogu kupatuse täiesti töökorda ja funktsionaalseks, juhuks kui kunagi peaks siia saabuma mõni eestlane. Krissu jaoks üllatav oli see, et Peetripoeg oskas ainult eesti keelt, üldkeelt ei rääkinud ega mõistnud ta üldse. Ta oli niiviisi algusest peale programmeeritud ning kohalike jaakudega suhtles ta seepärast samuti vaid eesti keeles ja isegi keeldus üldkeelt õppimast ja tunnistamast. See ei tähendanud, et ta oleks kohalikke eemale peletanud, otse vastupidi, kuppel oli kohalikele omapäraseks ajaloomälestiseks inimolevustest, kes olid siin kunagi käinud, oma asju ajanud ja kadunud. Nad kutsusid seda Inimkultuuri muuseumiks ja Eesti Maja külastati päris usinasti, isegi praegu liikus siinsetes veekeeristes ja hoovustes kohalike jaake madalrõhuskafandritega, kes huviga ringi uurisid. Ka need skafandrid, nii nagu olevused ise, olid valged, meenutades ringi hõljuvaid lumememmesid. Krissule keegi neist ei lähenenud, sest ilmselt pidasid nad teda osaks ajaloost, ega osanud arvatagi, et ta on inimkultuuri elav ja kaasaegne esindaja.

Viimaks jõudis Peetripoeg oma ekskursiooniga ruumini, mis pani Krissu näomaskist õhku ahmima – see oli teleporteri saal. Suure ruumi keskel kõrgus tohutu kaheksanurkne seadeldis, mille keskel asus läbipääs teistesse seadeldistesse galaktika erinevais paigus.

Krissu astus portaali ette ja lastes Peetripoja vaimustunud jutuvada kõrvust mööda, avas ta masina menüü. Ka siin oli kõik ainult eestikeelne, nii et see, kes tundis vaid üldkeelt, ei saanud masinat kasutada. Ta sisestas Rigeli süsteemis asuva eesti asunduse koordinaadid. Alles nüüd vakatas Peetripoeg hetkeks.

„Vabandust kaasmaalane, kas sa kavatsed juba lahkuda?“

Krissu noogutas ja lülitas portaali tööle. Kuskil jalge all ärkasid võimsad süsteemid, hakates teleporterit energiaga toitma. Oma kogemusest teadis Krissu, et sellega võis mõnikord minna kuni veerand tundi, enne kui masin oli reisija läbiviimiseks valmis. Peetripoeg aga sattus ärevusse.

„Oota ometi, kuhu sa kiirustad, kallis mees? Ma arvasin, et sa tulid selleks, et siia jääda? Ma olen oodanud uusi kaasmaalastest elanikke juba mitusada aastat, ma mõtlesin, et sa oled uusasukas ja äratad asunduse taas ellu, mõtlesin, et varsti järgnevad sulle teised ja vana hea aeg tuleb tagasi!“

„Ee,“ pomises Krissu. Loomulikult oleks olnud tore siia jääda ja sõbraliku tehisintellekti seltsis kohalikku elu ja olu uurida ja turisti mängida, kuid tal oli kaks olulist põhjust, miks ta ei saanud jääda. Esiteks see, et kohalike nägemine tõi talle suhu toidumaitse, kusjuures mitte eriti hea toidu maitse. Seda ei hakanud ta siiski välja tooma, vaid vabandas end teise põhjusega, mis oli samuti tõene: „Ma olen tegelikult lihtsalt läbisõidul. Mu reisilaevaga juhtus õnnetus, see lasti puruks ja ma sattusin Tartsile juhuslikult, päästelaevaga. Mind oodatakse Rigeli Akadeemias, kus ma hakkan tudengitele eesti keelt õpetama.“

„Sa lähed RigA-sse,“ pomises Peetripoeg pettunult. „Ja kuna sa tagasi tuled?“

„Noh,“ tunnistas Krissu, „tegelikult ei olnud mul mingit kavatsust tagasi tulla. Ma ei olnud isegi teadlik, et siin oli kunagi eesti asundus ja et siinsed süsteemid on endiselt töökorras.“

„Siin on kõik töökorras,“ kinnitas Peetripoeg. „Sa võid vabalt siia jääda ja kohalikele eesti keelt õpetama asuda.“

Misjonitöö, mõtles Krissu, kuid palju väiksemas skaalas, kui ta saab seda RigA-s teha.

„See ei ole kahjuks võimalik, mind oodatakse siiski Rigelil.“

Tehisintellekt oli keeletu. Ta vaikis kümme pikka minutit kuni teleporter andis signaali, et on valmis ülekandeks. Krissul oli Peetripojast kahju, sest too oli teinud tõepoolest head tööd asunduse säilitamisel. Ta mõtles, mida talle lohutuseks öelda, kuid midagi head pähe ei tulnud ja viimaks ei öelnudki ta midagi. Alles siis kui Krissu astus ülekandeplaadile, sai Peetripoeg oma kõneprogrammi taas valla.

„Kaasmaalane! Võta mind ühes!“

Krissu seisatas.

„Sind kaasa, miks? Kuhu?“

„Ma ei suuda enam siin umbkeelsete keskel elada, ma tahan omade juurde. Ma võin aidata sind keeleõppel, ma teen kõike mida sa tahad, võta mind ainult kaasa.“

„Aga asundus?“

„Ma panen ta automaatika peale ja me võime siit ju vahel läbi astuda, sina saad puhata ja lõõgastuda, mina vaatan üle, mida on vaja korrastada, parandada ja hooldada. Ei juhtu temaga lähima paari aasta jooksul midagi. Kohalikud on selles suhtes väga tublid, ei näpi midagi, käivad ja vaatavad niisama.“

Krissu mõtles hetke ja noogutas siis. Peetripoeg tundus olevat huvitav tegelane, miks mitte teda kaasa võtta, eriti kui koos temaga tekib võimalus hakata siin puhkusel käima. Tarts oli oma lund meenutava keskkonnaga väga ilus planeet ja Eesti Maja oli varustatud kõigi mugavustega. Küllap ta saab kunagi ka sellest rõvedast maitsest suus lahti. Kuid Peetripoja kaasavõtmise kasuks rääkis ka asjaolu, et nii tekkis Krissul võimalus vestelda RigA-s kellegagi emakeeles. Kellegagi, kes seda ei õppinud, vaid kasutas emakeelena. Tähesüsteemide vaheline side oli kallis, aeglane ja katkendlik ning täiesti reaalne oli võimalus, et ta ise hakkab ühel hetkel unustama keelt, mida ta peaks teistele õpetama ja kõnelema niiviisi pooleldi isolatsioonis olles mingit isiklikku dialekti.

„Teeme ära, sinu seltskond teeks mulle suurt rõõmu,“ ütles ta Peetripojale.

Peetripoja rõõmu oli võimatu kirjeldada. Kogu selle aja, mis ta seadis asundust autonoomsele režiimile, vadistas tehisintellekt vahet pidamata kui õnnelik ta on, et saab teise eestlasega kokku jääda ja et nüüd algab uus elu.

„Oi küll nüüd alles algab aega,“ kordas ta mitu korda. „Ma juba tunnen, et löön igast otsast lõkendama! Oi algab aega!“

Viimaks oli ta ettevalmistustega valmis ning laadis end Krissu lisaaju moodulisse, millest nad neuroabilise välja viskasid. Krissu astus ülekandeplatvormile, käis silmipimestav sähvatus, Krissu kisti molekulideks ja nende ümber laius igavik.

Ei olnud enam aega ega ruumi, ei olnud Krissut, ei olnud Peetripoega ega jaaku Krissu sees. Ja siis oli kogu maailm ja Krissu ja ta kaaslased taas olemas.

Nad seisid Rigeli Akadeemia portaaliplatvormil. See oli pime ja kitsas ruum, siin lõhnas ebameeldivalt ning hädapärases avariivalguses põrnitsesid neid vaid tehnosüsteemid ja hallid kiviseinad.

„Tervist, rändur,“ tervitas majavalvur masinlikus üldkeeles.

„Tere majalisele,“ vastas Krissu talle.

Nad astusid platvormilt maha ja läksid välisukse juurde.

„Olete sisenemas Rigeli jurisdiktsiooni,“ teatas masinhääl. „Tuvastan kolm indiviidi ühes kehas. Identifitseerige end ja nimetage oma saabumise eesmärk.“

„Kristjan, jaak, Peetripoeg,“ ütles Krissu. „Me oleme siin, et õpetada galaktikale eesti keelt.“

„Kinnitan sissepääsu, teid oodatakse. Tere tulemast ja olgu teil edu,“ vastas masinhääl.

Uks nende ees avanes. Neid ootas uus maailm.

„Meil on kindlasti edu,“ kinnitas Peetripoeg, „sest kas siis selle maa keel laulutuules ei või taevani üles tõusta ja omale igavikku otsida?“

„Võib küll,“ vastas Kristjan. Jaak tema sees küll vaikis, kuid see oli nõusolev vaikus.

Tõlkekatkend: Ajakütkeis (Rysa Walker)

Proloog

Chicago - oktoober 1893

Minu valge kitsenahast saapa konts rebis minu kleidi allserva kuuetollise augu, kui ma ümber nurga kiirustasin. Minu taga peatusid sammud vaid hetkeks, siis jätkusid kiiremalt kui varem. Ma pugesin järgmisesse koridori, needes vaikselt 1890. aastate moejumalaid. Oleks mul olnud seljas mulle omased lühikesed püksid ja T-särk, oleksin sellest neetud hotellist juba ammu väljas. Kindel jalalöök pähe oleks hea arstionu jätnud teadvusetusse olekusse ning minu kaela üks külg ei kriiskaks agoonias.

Sööstsin risti üle vahekäigu ja pöörasin järgmisel ristumiskohal vasakule, lootes, et arst arvab, et valisin teise, lihtsama tee paremale. Kolm ust edasi katsusin uksenuppu õrnas lootuses, et see ei ole lukustatud. Ei mingit õnne. Surusin end uksele võimalikult lähedale ning tõmbasin medaljoni välja. Selle kese helendas, ümbritsedes mind pehme sinise valgusega. Hoolimata teadmisest, et tema seda valgust ei näe, tundsin end paljastatuna. Kui palju naisi oli ta viimase aasta jooksul sellesse segadusseajavasse koridoride labürinti meelitanud? Kas oli neist mõni veel elus?

Tema laterna õrn kollane kuma kadus hetkeks vastasasuvasse koridori ning ilmus siis uuesti, kui ta oma teekonda muutis otse minu poole suundudes. Proovisin oma käsi paigale sundida, et suudaksin keskenduda medaljoni kasutajaliidese esile manamisele, kuid oli raske seda teha, kui mu süda peksis ning kael happest tulitas.

Navigeerimispaneel vilkus korraks ning kadus siis. Surusin alla kasvava paanikalaine ja olin just uuesti proovimas, kui uks minu taga avanes ja ma kukkusin, selg ees, ruumi. Üks käsi kattis mu suu, vangistades mu karje, enne kui see mu huultelt põgeneda jõudis. Teine käsi valge volditud riidetükiga liikus mu näo poole.

Siis panin pildi kokku. Selles hotellis leiduvad õudused ei olnud vaid ühe mehe kätetöö. Doktor Henry Holmesil pidi oleme kaasosaline. Ja tänu CHRONOSele ja sellele lollile medaljonile, olin maandunud täpselt nende teele.

1.    peatükk

Ma ei oota, et elu oleks sile ja korrapärane. Kes iganes selles kahtleb, peaks tuhnima minu seljakotis, kust võib tõenäoliselt leida poolsöödud šokolaadibatooni, mis on seal olnud juba alates Iowast - osariigist, kust me pea aasta tagasi ära kolisime. Olen lasteaiast saadik viis korda koole vahetanud. Veedan poole igast nädalast emaga ja poole isaga, kelle juures magan diivanil ja jagan naeruväärselt tillukest vannituba. Ma ei ole paljunõudlik. Ma suudan kaosega toime tulla.

Mõned asjad aga peaksid toimuma kindlas järjekorras. Kingad lähevad jalga peale sokke. Maapähklivõid määritakse saiale peale selle röstimist, mitte enne. Ja lapselapsed sünnivad peale oma vanavanemaid.

Enamik inimesi ei mõtle viimase punkti üle eriti palju. Mina igal juhul polnud seda teinud - mitte enne, kui mu vanaema eelmise aasta aprillis välja ilmus. Kuna see üks väike element oli paigast ära, muutus kogu minu elu. Ja ma ei ole siin melodramaatiline. Sinu eksistentsi totaalne kustutamine kvalifitseerub elu-muutvaks sündmuseks ükskõik kelle standardite järgi.

Enne mu vanaema äkilist taasilmumist polnud ma teda rohkem kui kümme aastat näinud. Vanas albumis olid meist mõned kolletunud fotod, kuid minu jaoks oli ta lihtsalt keegi, kes saatis sünnipäevaks ja jõuludeks raha - ning keegi, kes mu emale ei meeldi.

“See on nii tüüpiline,” ütles ema, kui metroorongilt maha astusime. “Ema kihutab linna ja nõuab kohtumist. Mõtlemata, et meil võiksid olla teised plaanid.”

Minul ei olnud teisi plaane ning olin päris kindel, et emal ka mitte. Kuid teadsin ka, et ilmselt polnud see asja tuum.

Kerge jahe tuuleke tervitas meid, kui eskalaator tänavatasandile jõudis ja me Wisconsini avenüüle astusime. Ema tõstis käe, et taksot kutsuda, kuid see peatus hoopis teise reisija pealevõtuks. “Restoran on ainult mõne tänavavahe kaugusel,” sõnasin ma. “Me jõuaksime sinna selleks ajaks kui…”

“Need kingad teevad mu jalgadele haiget.” Ta vaatas ringi, kuid nähes, et silmapiiril polnud ühtki teist taksot, andis ta alla. “Olgu, Kate, me kõnnime.”

“Miks sa üldse kontsakingad ostsid? Ma arvasin, et sa ei hooli tema arvamusest.”

Ta kortsutas mu poole kulmu ning hakkas mööda kõnniteed restorani poole liikuma. “Kas lähme juba, palun? Ma ei taha hiljaks jääda.”

Ma tõesti ei püüdnud teda tüüdata. Tavaliselt saame päris hästi läbi. Kuid igal teemal, mis tema enda ema puudutas, oli ema väga ebaratsionaalne. See sünnipäeva- ja jõuluraha, mida varem mainisin? See läks otse minu kolledžifondi, kuigi ema ütleb tavaliselt, et peaksin ise oma finantsotsused tegema ning nende tagajärgede eest vastutama.

Eelmisel õhtul oli ta isegi oma emaga üle viie minuti rääkinud - isiklik rekord, vähemalt minu mälu järgi. Kuulsin vaid emapoolset juttu, kuid suutsin pildi kokku panna. Mu vanaema oli Euroopast tagasi, ta oli haige ning soovis meid näha. Ema vaidles, kuid andis lõpuks järele. Läbirääkimised jätkusid logistikaga - asukoht (neutraalne pind), köök (taimetoitlus), kohtumisaeg (seitse kolmkümmend) ja nii edasi.

Me jõudsime restorani tubli kümme minutit varem. See oli trendikas, enamjaolt taimetoitlastele mõeldud koht, mille välisseintel rippusid suured köögivilju kujutavad maalid, mis meenutasid mulle illustratsioone ühes isa päevinäinud kokaraamatus. Ema hingas kergendatult, kui me sisse astudes nägime, et olime tõesti kohale jõudnud enne vanaema.

Istusin toolile, näoga baari poole. Leti taga segatud jooke valmistav noor kutt oli kenake sellisel kunstipärasel tujukal viisil, pikad juuksed kuklale hobusesabasse tõmmatud. Kuigi ta oli minu jaoks pisut liiga vana, oli mul vähemalt ema ja vanaema eelseisva vaidluse jaoks meeldiv vaade.

Kui mu vanaema mõni minut hiljem kohale jõudis, ei olnud ta selline, nagu olin oodanud. Esiteks oli ta väiksemat kasvu kui ta oli fotodel paistnud - minu kasvu või pisut lühem. Tema hallid juuksed olid peaaegu siilisoengus ning ta oli vabas riietuses, kandes julge trükimustriga tuunikat ja musti kootud pükse, mis paistsid, mõtlesin kadedalt, palju mugavamad kui need, mida mind oli sunnitud kandma. Ja ta ei paistnud haigena. Pisut väsinuna, võib-olla. Haige? Mitte eriti.

Ema paistis nõustuvat. “Tere, ema. Sa näed üllatavalt hea välja.”

“Ära võta mu kallal, Deborah. Ma ei öelnud, et viskan enne selle nädala lõppu vedru välja.” Tema sõnad olid suunatud emale, kuid tema silmad viibisid kõnelemise ajal minul. “Mul oli vaja näha sind ja oma tütretütart - nii suureks ja kenaks kasvanud. Koolipildid ei näidanud sind nii ilusana, kui sa päriselt oled, kallis.” Ta tõmbas oma tooli laua alt välja, et istuda. “Ma olen üsna näljane. Kas toit on siin hea, Kate?”

Ma olin olnud nii kindel, et ta kutsub mind Prudence’iks, et mul läks hetk aega, enne kui mõistsin, et küsimus oli mõeldud mulle. “Pole halb,” vastasin ma. “Neil on päris normaalsed võileivad ja mitte kõik ei ole taimetoit. Mõni kalaroog on ka okei. Magustoidud on kõik head.”

Ta naeratas, asetades oma käekoti tühjale toolile enda kõrval, kuid jättes võtmed välja, pannes need lauale oma salvräti kõrvale. Võtmerõnga külge oli kinnitatud kaks väga tavalise välimusega võtit ja üks väga ebatavaline sinine medaljon. See oli paberõhuke, läbimõõdult umbes kolm tolli, ja kiirgas valgust, mis paistis hämaras ruumis ebatavaliselt ere. See valgustas ema menüü tagakülge ja nägin söögiriistadel peegelduvaid väikeseid siniseid täpikesi. Valgus meenutas mulle üht pimedas helendavatest pulkadest kaelavõru, mille olin Montgomery maakonna laadal mõni kuu tagasi võitnud, kuid see oli palju eredam ja täiuslikum. Medaljoni keskel ringis oli liivakell. Liiv selles liikus ikka veel ühest otsast teise, kuigi medaljon lebas tasasel lauapinnal.

Ema kas ei olnud kummalist eset märganud, mis tundus võimatu, või siis ta ignoreeris seda. Kui ema seda ignoreeris, siis viimane asi, mida soovisin teha, oli pöörata sellele tema tähelepanu ning seega nende vahel tüli üles kiskuda. Otsustasin tema eeskuju järgida, vähemalt selleks hetkeks. Kui ma aga tagasi menüüd uurima pöördusin, nägin vanaema minu reaktsiooni jälgimas ning õrnalt naeratamas. Tema pilku oli raske tõlgendada, kuid mulle tundus, et ta paistis… kergendatuna.

Esimese poole õhtusöögist püüdis igaüks ülal hoida kerget vestlust. Ilm ja toit olid turvalised vestlusteemad, kuid kümne minuti jooksul olime neid juba igast küljest arutanud.

“Kuidas sulle meeldib Briar Hill?” küsis vanaema.

Sukeldusin innukalt vastusesse, tundes ära uue turvalise teema. “Ma armastan seda. Kursused on enam väljakutseid pakkuvad, kui ükskõik mujal, kus olen käinud. Mul on hea meel, et isa selle töö vastu võttis.”

Minu uues koolis on väga lahke praktika, mis lubab õpetajate lastele õppemaksuvaba õppimist.  Nad pakuvad isegi väikseid maju nendele õpetajaskonna liikmetele, kes on valmis koolilinnakus elama, mis on põhjuseks, et ma kolm või neli ööd nädalas isa lahtikäival diivanil maandun. Madrats on muhklik ja kui sa end liiga keskkoha lähedale pöörad, tunned metallvarrast, kuid arvan, et see on aus vahetuskaup tunnikese lisaune vastu koolihommikutel.

“See tõesti kõlab sinu jaoks hea võimalusena - ja Harry räägib mulle, et sul läheb väga hästi.”

“Ma ei teadnud, et sina ja isa… räägite.” Ma tahtsin teada, kuigi kahtlustasin, et see võib viia vestluse ohtlikele vetele. “Kas seetõttu kutsud mind Kate’iks?”

“Jah,” vastas ta. “Kuid sa oled ka viimase mitme aasta jooksul kõik oma sünnipäevadeks ja jõuludeks saadud kingituste eest saadetud tänukaardid allkirjastanud Kate’ina.”

Muidugi. Olin selle juba unustanud. “Mul on kahju, kui see su tundeid riivab. Tõesti on, aga - “

“Miks ometi peaks see mu tundeid riivama? Prudence oli ka nelikümmend aastat tagasi kohutav nimi, kuid mina panin nime su emale, nii et oli aus, et Jim sai nime panna teisele kaksikule. Ta pani Prudence’ile nime oma ema järgi. Ta oli armas daam, kuid ma arvan ikkagi, et oli kohutavalt ebaaus panna see koorem väikesele kaitsetule beebile.”

Ema, kes oli muidugi teinud sedasama mulle, kui olin väike kaitsetu beebi, võttis kaudset nahutamist vaikselt ning mu vanaema jätkas. “Olen üsna kindel, et Prudence’it ei peeta kuueteistaastase jaoks ägedaks nimeks. Ja pean tunnistama, et olen meelitatud, et selle asemel minu nime valisid.”

Nüüd olin põhjalikult segadusse aetud. “Aga ma arvasin… kas pole sinagi Prudence?”

Nad mõlemad naersid ja tundsin, kuidas pingetase lauas kriipsu võrra vähenes. “Ei, temagi on Katherine,” ütles ema. “Prudence’ile pandi nimi minu isa ema järgi, kuid tema teine eesnimi oli Katherine minu ema järgi. Nii et ka sina oled Prudence Katherine. Arvasin, et teadsid seda.”

Suur kergendusohe. Olin terve päeva muretsenud, et kui nõuan, et mind Prudence’i asemel Kate’iks kutsutakse, riivab see mu vanaema tundeid. See nimi põhjustas minu ja ema vahel pidevaid vaidlusi. Eelmises jaanuaris Briar Hillis õppetööd alustades palusin isegi luba see seaduslikult ära muuta, et ei oleks võimalustki, et see kahjulik info võiks minu potentsiaalsete vaenlaste kätte sattuda. Kuid ema silmad olid isegi vaid selle ettepaneku peale veekalkvele kiskunud, nii et jätsin selle teema. Kui sulle on pandud nimi liiga noorelt surnud tädi järgi, on sinu võimalused limiteeritud.

Lükkasin liigpehme suvikõrvitsatüki taldrikuäärele ja vaatasin enne vastamist emale teravalt otsa. “Ma ei ole kunagi kedagi seda nime kasutamas kuulnud, nii et kuidas ma oleksin võinud teada? Sa ütled alati “sinu vanaema”.”

Vanaema krimpsutas halvakspanevalt nina.

“Kas sa eelistaksid memmeks kutsumist?” õrritasin ma. “Või äkki vana-vana?”

Ta väristas õlgu. “Ei ja kohe kindlasti mitte seda viimast. Kuidas oleks Katherine’iga? Ma ei ole kunagi ametlike nimetuste austaja olnud ning kõik ülejäänud kutsuvad mind Katherine’iks.”

Noogutasin korra nõusoleku märgiks ja ema viskas mulle etteheitva pilgu, mis väljendas, et loon vaenlasega liiga sõbralikke suhteid.

Ettekandja tõi emale uue veini ja täitis meie veeklaasid uuesti. Olin üllatunud, et ta ei pööranud laual lebavale kummalisele medaljonile vähimatki tähelepanu - see ei olnud just midagi sellist, mida iga päev näed. Selle helendus muutis vee helklevaks helesiniseks, kui see kannust klaasi voolas. Mõtlesin, et ta vähemalt heidab minekule pöördudes üleõlapilgu, nii nagu teed siis, kui oled millegi suhtes uudishimulik, kuid ei taha paista ebaviisakana või, nagu praegusel juhul, oma jootraha ohtu seada. Kuid ta suundus köögi poole, peatudes vaid korraks hobusesabaga kena kutiga vestlemiseks.

Olime eelroogadega peaaegu ühele poole saanud, kui juhtusin kogemata järgmise plahvatusohtliku teema peale. “Kas sinu hotell on siin lähedal?” küsisin ma, mõeldes, et äkki õnnestub mul endale korraldada külaskäik paika, kus on mõnus sisebassein ja saun.

“Ma ei ole hotellis,” sõnas Katherine. “Ma ostsin maja. Tegelikult pole see sinu koolist eriti kaugel.”

Ema peatus, kahvlitäis risottot poolel teel suu juurde. “Sa… ostsid… maja.”

“Jah. Connor ja mina oleme viimased päevad seal kükitanud, aga kolijad on lõpuks ometi tööga valmis ning nüüd on meil vaid vaja asjad korda sättida. Harry viis mind kokku ühe väga kena maakleriga.”

“Harry.” Ema suu tõmbus kriipsuks ja mul oli tunne, et mõnda aega saab isa olema tema nimekirjas. Ta jätkas, hääldades iga sõna väga selgelt - toonil, mis tuli tavaliselt enne seda, kui mind koduaresti määrati. “Nii et sa oled olnud linnas juba mitu nädalat ning sa ei vaevunud helistama mulle, kuid sa helistasid minu endisele abikaasale, kes oli piisavalt lahke, et sulle maakler otsida. Ja hoida seda saladuses.”

“Ma ei olnud kindel, kuidas sina minu otsusele reageeriksid,” sõnas Katherine. “Harryle ma aga meeldin. Ja ma palusin tal … erilise teenena seda saladuses hoida. See on talle kindlasti raske olnud. Salalikkus ei ole tegelikult tema loomuses.” Mõttes nõustusin selle punktiga - isa oli enamjaolt kui avatud raamat.

“Olgu. Nii et sa ostsid maja.” Ema asetas ikka veel risottosuutäit hoidva kahvli tagasi taldrikule ning lükkas oma tooli lauast eemale. Olin mures, et ta kavatseb dramaatiliselt lahkuda, kuid ta ütles vaid: “Ma lähen tualetti. Kui ma tagasi jõuan, siis selgitad sa mulle äkki täpsemalt, kes Connor on.”

Kohe, kui ema kuuldekaugusest välja jõudis, nõjatus Katherine ettepoole, lükates helendavat sinist ringi minu poole. “Nemad seda ei näe, kullake. Ei, see pole päris tõsi. Nad näevad ripatsit, kuid nad ei näe seda nii nagu meie. Mis värvi see sinu jaoks on? Sinine, eks?”

Kergitasin kulmu. “Muidugi on see sinine.”

“Mitte minu jaoks. Mina näen ilusat oranži tooni. Pisut nagu apelsinikokteili värvi.”

“See on sinine,” kordasin ma. Ma ei olnud midagi muud sama erksalt sinist oma elus näinud.

Ta kehitas õlgu. “Ma ei mõista selle füüsikat. Kuid olen tundnud vaid mõnda tosinat inimest oma elus, kes tõesti seda valgust näevad, ning igaüks neist näeb seda pisut erinevalt.”

Katherine tegi pausi ja ning kiikas üle oma õla, et näha, kas ema tuleb juba tagasi, enne kui medaljoni oma käekotti libistas.

“Me ei saa seda praegu põhjalikult arutada - on nii palju asju, mida sul on vaja teada.”

Katherine’i hääle kiireloomuline toon pani minu peas ohukellad helisema. Kuid enne, kui jõudsin küsida, mida ta arvas, et pidin teadma, sirutus ta ning haaras mu käe, hoides seda enda pihkude vahel. “Kuid ma tahan, et teaksid seda, Kate. Need ei olnud paanikahood.”

Pilgutasin silmi, imestades, et ta teadis neist kahest juhtumist, mis olid mind põhjalikult raputanud. See nõustaja, kelle juurde ema mind veebruaris kohe peale teist korda viinud oli, kutsus neid paanikahoogudeks, mille oli ilmselt valla päästnud keset kooliaastat uude kooli minek. See ei olnud loogiline. Kui mul oleks tulnud paanikahoog, oleks see juhtunud nende viie kuu jooksul Roosevelti keskkoolis, kus kohanesin metallidetektorite ja turvameestega peale kaht aastat unises Iowas. Samuti ei seletanud see episoodi, mis juhtus alles Iowas olles, kuigi selle põhjuseks oleks võinud olla ka puhas igavus.

Mõlemal korral olin olnud haaratud äkilisest võimsast tundest, et miski on väga, väga kohutavalt valesti, kuid ma ei suutnud öelda, mis see miski võiks olla. Minu kehas vallandus täielik “võitle või põgene” reaktsioon - süda peksis, käed värisesid - ja miski minu ümber ei tundunud tõeline. Viimase ataki ajal jooksin klassist välja otse oma kapi juurde. Helistasin emale, katkestades tema koosolekut. Temaga oli kõik korras. Siis läksin isa kabinetti. Teda ei olnud seal, kuid ma ei olnud tema tunniplaanis kindel, nii et jooksin mööda koridore edasi-tagasi, peatudes iga klassiruumi juures, et piiluda läbi ristkülikukujulise akna ukses. Mitu kulmukergitust ja häiritud pilku hiljem leidsin ta. Ka temaga oli kõik korras. Saatsin oma parimale sõbrale Charlayne’ile sõnumi, kuigi teadsin, et ta on tunnis ja tal pole mingit võimalust vastata.

Ja siis läksin ma tüdrukute riietusruumi ja oksendasin oma lõuna välja.

Tunne, et midagi on valesti, kestis päevi.

Olin just suud avamas, et küsida, kuidas Katherine paanikahoogudest teadis, kui ema laua juurde tagasi tuli, väike pingutatud naeratus suul. Tean seda naeratust hästi - isa ja mina viitasime sellele kui “vaatame, kuidas sa end sellest välja keerutad näoilmet” ja see ei käinud kunagi millegi meeldiva eel.

“Olgu, sa ostsid maja. Bethesdas. Kellegi Connori-nimelisega.”

“Ei, Deborah. Ma ostsin maja Bethesdas ise. Connor töötab minu heaks ja on minu sõber. Ta on suurepärane arhiveerija ja arvutigeenius ning ta on Phillipi surmast saadik mulle suureks abiks olnud.”

“No see on ilmselt parem. Ma mõtlesin, et äkki liikusid peale Phillipsi surma sama kiiresti edasi kui peale isa oma.”

Aih. Minu silmad vilksasid baari poole, lootes, et hobusesabaga kena kutt on seal tähelepanu kõrvale juhtivas positsioonis, kuid teda ei paistnud kuskilt. Siis vaatasin enda kõrval asuvat tooli - ükskõik mida, et mitte kohata ema ega vanaema pilku. Katherine kootud koti avade vahelt tungisid välja medaljoni valguse kitsad kiired. Tundus nagu istuks toolil jääsinine okassiga ning selle tobeda kujutluspildi ja juba niigi püsti närvide juures oli mul raske tõsist ilmet hoida.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 03/22 (Laura Loolaid)

Ulmeühingu aastakoosolek 2022 (Veiko Belials)

Kirjanikud kirjutamisest (Mairi Laurik)

1950ndad – küpse(va) ulmekirjanduse kuldaeg (Jüri Kallas)

Tolmunud topeltettur 15: Linn kui malelaud (Rauno Pärnits)

Päeva materjal Wikipedias veebruaris 2022 (Taivo Rist)

Arvustus jutule „Algoritm ja armastus“ (Taivo Rist)

Arvustus: Mann Loper „Inglite linn“ (Marie Tempel)

Arvustus: Meelis Krafti „Veealused“ (Elar Haljas)

Arvustus: Adam Hall „The Sibling“ (Marko Kivimäe)

Arvustus: Stephen King „It“ (Marko Kivimäe)

Arvustus: „Inglite linn” ootab sind (Jüri Kallas)

Videointervjuu: Rysa Walker (Maarja Kruusmets, Philippe Jean-Pierre Jardin)

Reaktori juttudest: 02/22 (Tõnis Hallaste)

Ulmkonnakroonika 03/22

Uudiskirjandus 03/22

Jutt: Anomaaliad jadas (Mari Müstiik)

Jutt: Pettus (Tim Hornet)

Jutt: Andmekoguja (Imre Siil)

Jutt: Barbar! (Karmo Talts)

Jutt: Kohtumised raamatupoes (Maarja Kruusmets)

Jutt: Emotsionaalne irratsionaalsus (Mairi Laurik)

Jutt: Seal lumises põhjas (Maniakkide Tänav)

Tõlkekatkend: Ajakütkeis (Rysa Walker)