Peatoimetaja veerg 03/23 (Joel Jans)

Kuuldused AI võimsusest on tugevalt liialdatud. Ehk palusin tal kirjutada sellekuise peatoimetajaveeru ja ta ei saanud sellega hakkama. Midagi ta seejuures kirja pani ja oleks tegemist mõne peavoolu kirjandusajakirjaga siis võiks seda isegi kasutada. Ulmefännidele seda jagada oleks piinlik.

Reaktori sisu taas pikalt ümber jutustama ei hakka. Jutte on jutuvõistluse toimumist arvestades erakordselt palju ja sekka ka mõned tõlked. Reaktor tänab kõiki kaastöötajaid ja kuna kevad on sageli suurte koristuste aeg siis tasuks ilmselt ka oma sahtlid läbi vaadata ja pikemalt seisma jäänud lood, tõlked ja arvustused meile saata.

Täna kukub ka jutuvõistluse tähtaeg ja Reaktori toimetus loodab, et jutte saadeti sinna palju ja lubab, et need mis ei mahu Täheaega leiavad kindlasti oma koha Reaktoris. Aprilli lõpus on tulemas ka järjekordne HÕFF, kus kuuldavasti ka omajagu ulmelisi üritusi-filme ja muus osas on nagu ikka. Ehk Tšernobõlis on kevad. Rohi muutub järjest sinisemaks ja linnud hauguvad põõsastes.

Kaanepilt "Planetoloog." (Düüni seeriast.) (c) Liis Roden. Rohkem Liisi pilte näeb siit.

Arvustus: Eranuhk Viljandi palava päikese all (Jüri Kallas)

Ingliskeelses krimikirjanduses on kaks osaliselt kattuvat mõistet: hard-boiled ja noir. Teine, millele maakeeles vist vastet polegi, on laiem ja ei markeeri alati vaid krimikirjandust. Esimene mõiste, mida maakeeles reeglina karmiks koolkonnaks nimetatakse on krimikirjandus, kus võim on korrumpeerunud, politsei äraostetav ning kus siis üksik detektiiv püüab kasvõi ühe mõrvaloo raames õiglust jalule seada. Karmi koolkonna detektiiv pole mingi rüütel valgel suksul, pigem vastupidi, sest tegu on mitte kõige korralikuma ja moraalsema kodanikuga, kelle ümber heljub sigarettide ja viski aroom ning pildilt ei puudu ka kenad, aga pisut rikutud naised. Kui parafraseerida tuntud ütlust, siis õiglust peab jalule seadma taoline tüüp, sest kedagi teist ju pole. Kui hard-boiled on suuresti sisuline ja olemuslik, siis noir defineerib pigem vormi. Kõik on kuidagi paheline, aga samas ka romantiline ja oma dekadentliku iluga. Võtta kasvõi see lõputult ladistav vihm, mis on otsekui noir’i kaubamärgiks.

Eks neist mõistetest võib ju lõputult kirjutada ja mulle meeldiks seda ka teha, sest krimikirjanduses on mu lemmikuteks just karm koolkond ja/või noir. Reaktor on siiski ulmeajakiri ja eelnev oli vaid hädavajalik selgitus ulmelugejale, aga selgitama peab, sest Gert Kiileri ulmelise taustaga krimiromaan tõukub just hard-boiled ja noir esteetikast.

Romaani „Eranuhke ei armasta keegi“ tegevus toimub 1961. aasta augustis. Tegevuskohaks on Viljandi, kus värskelt Ameerikast naasnud Paul Johnson avab oma eradetektiivibüroo. Juba need kaks lauset tekitavad teatavat kummastust: aasta 1961, Viljandi, Ameerikast naasnu ja eradetektiivibüroo? Umbes siin tulebki mängu ulme, sest romaani tegevus toimub alternatiivajaloolises või pigem paralleelreaalses Eestis, kus nõukogude võimu pole, tegelased sõidavad lääne autodega jne.

Paul Johnson avab detektiivibüroo ja kohe esimesel päeval saabub esimene klient, kes teatab, et ta sõber on tapetud ning ta tahab teada, kes tappis ja miks? Mõrvalugu on kohe alguses enam kui segane ja uurimise edenedes üha segasemaks läheb. Mõrvajuurdluse käigus saab detektiiv Johnson hakkaja sekretäri/abilise ja lugeja silme ees rullub lahti Viljandi kogu oma ilus ja pahelisuses ehk siis hurmavad järvevaated versus mängupõrgud ja kohalikud ristiisad. Kiiduväärt, et mitteviljandlaste tarbeks on raamatus ka tegevuskoha kaart.

Kriminaalromaani keerdkäike polegi mõtet rohkem avada, lugema peab! Ja lugeda tasub. Gert Kiileril oli kirjutamisel ilmselt kaks eesmärki: kirjutada Viljandist ja kirjutada üks mõnus kriminull. Autor sai mõlema püstitatud ülesandega hakkama. Viljandi, mida pole kunagi olnud, hakkas neil lehekülgedel elama ja ma võin vaid fantaseerida, millise mõnuga loeb raamatut inimene, kelle jaoks on Viljandi märksa kombatavam. Krimiloole pole samuti midagi ette heita: hästi punutud ja põnevus säilis lõpuni. Kui vaid midagi kritiseerida, siis ühe inimese asjus oli detektiiv pisut kanapime, õigemini vähekahtlustav. Samas, võimalik, et mõrvajuurdlus võttis mehelt kogu tähelepanu ning kuna isik otsest ohtu ei kujutanud, siis...

Raamatu üks lisaväärtusi on Paul Johnsoni ja ka teiste tegelaste (tausta)lood. Sellised eestlaste saatuste lood, kus sõda paiskas inimesed laiali, lõhkus perekonnad, avas inimesi kangelaslikust ja mitte nii kangelaslikust küljest. Kuigi Vene okupatsiooni ja küüditamisi polnud ja pärast sõda läks Eesti Vabariik oma eluga edasi, jättis sõda ikkagi oma sügava vao inimsaatustesse. Tundus, et raamatu lõbujanuline Eesti on kui kompensatsioon sõja ränkusele ja aitab inimestel eluga edasi minna. Kui klassikaline noir on alati vihmane, siis erinevalt Californiast pole vihm Eestis kuigi romantiline ja maarjamaine noir on pigem sillerdav päike ja lämbe palavus.

Reaktor on ulmeajakiri, seega pean ma eraldi kirjutama romaani ja ulmekirjanduse seostest. Jah, formaalselt on tegu ulmeromaaniga, sest sellist Eestit pole kunagi olnud. Selline Eesti võinuks olla, kui Eesti Vabariik oleks kestnud, kuid seda ei saa me kunagi teada. Autor ei ava lugejale, kuidas selline Eesti saab olemas olla. Autor on suisa öelnud, et see pole oluline. Ma saan aru, et Gert Kiiler lihtsalt vajas Eestit, kuhu ta saaks paigutada ameerikaliku karmi koolkonna vaimus krimiloo, võttes ühtlasi arvesse eestilikku temperamenti ja kohalikke olusid. Ma ei saa öelda, et see oleks kohustuslik, aga on parem, kui eesti autor kirjutab Eestist ja eestlastest. Kui autoril on vähegi oskusi-annet, siis saab tulemus alati parem, kui ta kirjutab asjadest, mida ta teab ja tunneb.

Kas ulmelugejal on mõtet lugeda romaani „Eranuhke ei armasta keegi“? Puhtalt ulmena pole põhjust, sest romaani ainus ulme on tegevuse taustaks olev Eesti ja Viljandi ehk tegu on enam kui madala ulmesisaldusega teosega. Kui aga krimikirjandus sobib, siis tasub lugeda küll, sest tegu on hea ja suisa end lugema sundiva teosega. Öeldakse, et hea ulme on alati ka eskapistlik, aitab unustada vastik-tüütut argireaalsust. Eranuhkide-raamatus on eskapismiga samuti kõik korras – ka selles peaks romaan ulmelugejale sobima.

Tunnistan, et mind hakkas mingi hetk selle raamatu kiitmine ja promo meedias juba kergelt häirima, aga romaani läbilugenuna arvan, et kiitku aga! „Eranuhke ei armaste keegi“ on osaksaanud kiitust igati väärt. Mina ootan juba järgmist...

Gert Kiiler

Eranuhke ei armasta keegi

Postimees Kirjastus

2022

272 lk

Arvustus: Erik Kivisüda (Agur Tänav)

Tavaliselt, kui film tehakse raamatu järgi ja ma raamatut veel lugenud ei ole, siis püüangi filmi enne ära näha, sest film on ühest küljest hoopis teine meedium, mis suudab raamatut vaid piiratud kujul edasi anda. Küllap seepärast on ka paljud filmid läinud seda teed, et raamatust lastakse häbenematult lahti ja sünnib hoopis uus lugu, millel originaaliga on üsna vähe pistmist. Samamoodi on Sass Henno "Mereröövlimängule" lähenenud ka stsenaristid Livia Ulman ja Andris Feldmanis. Nende tunnustuseks tuleb öelda, et nad on, erinevalt oma Hollywoodi kolleegidest, uuele loole ka uue pealkirja pannud.

Kahjuks ei ole ma selle arvustuse kirjutamise ajaks lugenud veel "Erik Kivisüdame" romaani versiooni. Püüan selle vea esimesel võimalusel parandada, kuid film, eks ole, peaks olema nauditav ka ilma romaanita, eriti kui romaan on kirjutatud samade stsenaristide poolt nende oma stsenaariumi põhjal. Ette rutates ütlen siiski, et nii see siiski vist ei ole. Vähemalt on mul jäänud selline mulje lugedes teiste filmivaatajate ja raamatulugejate arvamusi. Ei tohi ju unustada, et stsenaariumi ja filmi vahel on veel üks looja, kes vormib käsikirja filmiks läbi oma nägemuse, oskuste ja võimaluste.

Käisin filmi vaatamas koos lastega, seitsmese tüdruku ja üheteistkümne- ning seitsmeteistkümneaastaste poistega. Peale filmi selgus, et meie kõigi arvamused ja hinnang langes laias laastus kokku ja võib taandada kahele üldmuljele. Esiteks, et silmailu ja haarde poolest oli tegu päris hea kinopildiga. Teiseks, et sisu, sisudetailid ja kogu keskne intriig kompassi ümber oli päris segane ja midagi oli selle loogikas viltu või siis nii kehvasti esitatud, et see meile päris usutavalt kohale ei jõudnud.

Idee iseenesest oli tore ja vähemalt mina, tuginedes varasemale elu-, lugemis- ja kirjutamiskogemusele, suutsin üldiselt mõista, mida autorid öelda olid tahtnud ja mispärast see või teine stseen oli sisse pandud. Välja arvatud väga efektne rääkiva vanatädi pilt, see oli ikka täiesti suvaline ja selle alt paar minutit ekraaniaega vabastada ja pigem mõnda teist liini sügavuti esitada oleks ainult kasuks tulnud.

Peale filmi sai lastega filmi sisu üle ka tublisti arutatud, et mis siis tegelikult toimus ja miks ja kuidas siis asjad nii läksid. Iseenesest on see positiivne, et mõtteid tekib, kuid need olid siiski kõik kantud pigem segadusest, et lõpuks aru saada, et miks?

Poiste puhul nurisesid nad ka dialoogide üle ja minagi nõustun nendega - tegelased rääkisid, nagu oleks kogu tekst tõlgitud eesti keelde inglise keelest ja sealjuures päris halvasti tõlgitud. See ei olnud mingi normaalne eesti keel. Kogu aeg oli mulje, et vaatad välismaa filmi, millele on kiiruga ja lohakalt eestikeelne tekst peale loetud.

Kuigi pilt oli ilus ja otseselt kehvaks filmi keegi ei tunnistanud, see oli siiski huviga jälgitav, siis midagi olulist jäi siiski puudu. Võiks öelda, et sujuvast, usutavast ja loogiliselt mõistetavast loo jutustamisest. Just seepärast plaanin ette võtta ka samanimelise raamatu, vast saab siis paika ka need detailid, mis filmist puudu jäid. Ja äkki on see veidi paremas eesti keeles, kui film.

Päeva materjal Wikipedias märts 2023 (Taivo Rist)

KUU ÕUDUSSEIKLUS: kosmosesüstiku "Columbia" katastroof (1. veebruar, 20. aastapäev)

Eelmisel aastal rääkisin süstiku "Challenger" katastroofist 1986. aastal stardi ajal, nüüd "Columbia" katastroofist 2003. aastal maandumise ajal. Lend STS-107 pidi startima 11. jaanuaril 2001, kuid lendu lükati 13 korda edasi, kuni lõpuks startis 16. jaanuaril 2003. Lennuki kapten oli kolonel Rick Husband. Meeskonnas oli ka esimene Iisraeli astronaut Ilan Ramon. 82 sekundit pärast starti, kui Columbia oli umbes 20 km kõrgusel, eraldus välispaagi küljest kohvrisuurune vahutükk ja tabas süstiku vasakut tiiba. Tabamust ei märganud meeskond ega maapealsed lennujuhid ning see avastati alles järgmisel päeval kaamerate salvestisi läbi vaadates. Tabamus lõi tiiba 15–25 cm suuruse augu. Maandudes süstik purunes ja kukkus alla Texases, kõik hukkusid. Nädalaid hiljem avastasid päästjad metallkonteinerid, mille seest leidis NASA elusa varbusside koloonia. Need ümarussid olid atmosfääri sisenemise ja kokkupõrke maaga üle elanud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Space_Shuttle_Columbia_disaster

KUU ASTRONAUT: Rhea Seddon (6. veebruar)

Rhea Seddon sündia 1947, lõpetas 1973 Tennessee Meditsiinikolledži ja töötas mitmes haiglas kiirabis. 1976 korraldas NASA astronautide konkursi ja vastu võeti 35 uut astronauti, sealhulgas 6 naist ja 4 neegrit. Kunagi varem ega hiljem pole NASA nii suurt astronautide rühma vastu võtnud, ja valik oli õnnestunud: kõik 35 pääsesid kosmosesse. Seddoniga koos võeti vastu Robert Gibson, kellega Seddon abiellus 1981. Neile sündis kaks poega (1982 ja 1989) ning tütar (1995) – viimase lapse sünni ajal oli Seddon 47-aastane. See oli maailma esimene juhtum, kus kaks astronauti omavahel lapsi said. Astronaudiks olemine jättis piisavalt vaba aega, et kirurgina poole kohaga haiglas töötada. Seddon käis kosmoses kolm korda (1985–1993). Neist esimene sisaldas esmakordselt inimkonna ajaloos plaanivälist käiku avakosmosesse, kus Seddon kasutas kirurgivõimeid, et mingite tangidega parandada satelliiti, mille nad kosmosesse lahti laskma pidid.

https://en.wikipedia.org/wiki/Rhea_Seddon

KUU ROMAAN: "Kuldsõrm" (16. veebruar)

"Kuldsõrm" on Ian Flemingi 7. romaan James Bondist ja see ilmus 1959. Põhipahalane sai nime ungari arhitekti Ernő Goldfingeri järgi – Flemingil oli tavaks nimetada tegelasi oma tuttavate järgi. Goldfinger vihastas ja kaebas Flemingi kohtusse. Sõlmiti kohtuväline kokkulepe, mille käigus Goldfinger sai kingiks 6 eksemplari raamatust ja lubaduse, et raamatu-Goldfingeri nime ei kasutata kunagi ilma eesnimeta Auric. Romaanis on Goldfinger maniakaalne kullaarmastaja, kes plaanib varastada USA kullavarud Fort Knoxist. 1964 valmis originaalilähedane film Sean Conneryga peaosas. Shirley Eaton mängis Goldfingeri armukest Jill Mastertoni, kes tapeti sel moel, et võõbati üle kullavärviga – tegelikkuses see ei tapa, Eaton värvitigi kullavärviga üle ja on siiamaale elus (86-aastane). Poolraskekaalu olümpiahõbe tõstmises Harold Sakata mängis kurja kääbust Oddjobi, kelle Bond lõpuks tapab.

https://en.wikipedia.org/wiki/Goldfinger_(novel)

KUU ULMEFILM: "Tagasi tulevikku" (18. veebruar)

Film on kõigil nähtud ja teada, aga üle vaadata võib seda alati. See on kahetunnine ameerika ulmefilm 1985. aastast, mis 19 miljoni dollari suuruse eelarve juures tõi tagasi 389 miljonit ja oli aasta suurima sissetulekuga film, edestades "Rocky" II ja "Rambo" IV osa, "Kookonit" ja muid. Michael Fox sai peaosa Marty McFlyd mängides tuule tiibadesse, naispeaosalisele Claudia Wellsile jäigi see elu tipprolliks, doktor Emmet Browni mänginud Christopher Lloydil oli hiilgavaid rolle nii enne kui pärast. Film tegi DeLoreani auto kuulsaks, kuid firma oli 3 aastat varem juba pankrotti läinud. Tunamulluse seisuga on siiski 122 DeLoreani teadaolevalt ajamasinateks ümber seadistatud, neid on võimalik osta, aga kuuldavasti pole auto väga töökindel. Film sai 4 "Oscari" nominatsiooni (võitis ühe – heliefektid), 4 "Kuldgloobuse" ja 5 BAFTA auhinna nominatsiooni. Film pälvis 3 "Saturni": parim film, parim näitleja (Fox) ja eriefektid. Stsenaarium võitis "Hugo".

https://en.wikipedia.org/wiki/Back_to_the_Future

KUU ARVUTIMÄNG: "Banjo-Kazooie: Mutrid ja poldid" (22. veebruar)

"Mutrid ja poldid" on 2008. aasta platvormmäng, mille tootis Rare ja avaldas Microsoft Game Studios, 1998 alustanud sarja 5. mäng. Banjo on karu ja Kazooie on lind. Neile veeretab teele takistusi kuri nõid Gruntilda. Säilinud on põhimõte – pusletükkide kogumine, neid on 131. Kuid mängu fookus on nihkunud sõidukite ehitamisele. Valmistatakse nii autosid, paate, lennukeid kui allveelaevu ja neid kasutatakse mitmesugustes maailmades. Mitmemängijamoodis saavad kuni 8 mängijat üksteise vastu võistelda, sealhulgas jalgpallis. Mängu vastuvõtt oli esialgu laitev, mäng erines liigselt sellest, mida varasema põhjal oodati. Äriliselt oli müük pettumus, ainult paarsada tuhat eksemplari. "Mutrid ja poldid" jäigi sarja viimaseks mänguks. Hiljem arvamus paranes, mäng panevat ajale paremini vastu kui sarja teised mängud ja olevat koguni sarja parim mäng.

https://en.wikipedia.org/wiki/Banjo-Kazooie:_Nuts_%26_Bolts

KUU LOEND: USA Mereakadeemia on lõpetanud 54 astronauti, kuid sel sajandil vaid 1 (3. veebruar)

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_astronauts_educated_at_the_United_States_Naval_Academy

KUU TEADUSEPILT: inimese genoom (20. veebruar)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Human_karyotype_with_bands_and_sub-bands.png

KUU ULMEPILT: "Kurat Robert" (21. veebruar)

"Kurat Robert" on Giacomo Meyerbeeri 1827–31 kirjutatud ooper, mille libreto autorid on Eugène Scribe ja Germain Delavigne. Ooper põhineb keskaegsel legendil normanni rüütlist, kes avastab, et tema isa on kurat. Robert on ooperi peategelane, kes tahab abielluda printsess Isabelle'iga. Tema sõber Bertram paljastab, et on kurat ja Roberti isa, ning soovib, et Robert kirjutaks alla lepingule teenida igavesti Bertramit. Robert kõhkleb. Õnneks on Bertramil ajapiirang ja Robert venitab allakirjutamisega seni, kuni aeg kukub ja Bertram peab põrgusse minema. Isabelle nõustub Robertiga abielluma, kuigi teab, et see on kuradi poeg. Pildil on kujutatud surnud nunnade ballett kloostri varemeis III vaatusest. Nunnade hinged tõusevad haudadest ja tantsivad – ballett keset ooperit oli juba iseenesest uudne ja tähelepanuväärne – ning lõpus saab Robert neilt püha Rosalia haualt pärineva oksa, mis võimaldab inimesi ajutiselt kivistada. Kohe samal päeval IV vaatuses Robert seda ka kasutab Isabelle'i teise kosilase Granada printsi ja tema kaaskonna peal.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Pierre-Luc-Charles_Cic%C3%A9ri_-_Eug%C3%A8ne_Cic%C3%A9ri_-_Philippe_Benoist_-_Adolphe_Jean_Baptiste_Bayot_-_D%C3%A9corations_de_th%C3%A9%C3%A2tre,_Robert_le_diable,_3e_act.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISMIPILT: Kreekas Korfu saarel vanas kindluses asuva avaliku raamatukogu lagi (2. veebruar)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Korfu_(GR),_Korfu,_Alte_Festung_--_2018_--_1137.jpg

ESIMENE VANAFILM: "Sherlock Jr." (1. veebruar, 44 minutit)

Buster Keatoni kolmveerandtunnine film 1924. aastast. Buster mängib noormeest, kes tahab saada detektiiviks, aga töötab kinos filmiprojektsionistina. Tema kallimal on teinegi austaja, see on aga kelm, varastab tüdruku isalt taskukella ja lavastab Busteri süüdi. Detektiivina on Buster saamatu, kuritegu ta ei lahenda, hoopis tüdruk ise lahendab taskukella varguse, andestab Busterile ja nõustub temaga abielluma. Buster jääb kinos magama ning näeb unes, et on kuulus detektiiv ja läheb filmi sisse – see on üks esimesi "film filmis" filme. Film, mille sisse Buster läheb, on tegelikult näitelava, filmilik mulje tekitatakse kulisside ja valgustusega. Hüpoteetiliste 1924. aasta "Oscarite" valimisel tuleks siia neli nominatsiooni: režissöör, stsenaarium (mõlemad Keaton), eriefektid ja montaaž. Buster kasutas kombineeritud võtteid ja tsirkusetrikke rohkem kui oma eelmistes filmides. Kassatulu oli keskpärane, aga aja jooksul on arvamus filmist paranenud, "Mädanenud tomatid" annavad 10-pallisüsteemis hindeks 9,7.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sherlock_Jr._(1924).webm

TEINE VANAFILM: "Moskva jõel" (3. veebruar, 2½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%D0%9F%D1%80%D0%BE%D0%B3%D1%83%D0%BB%D0%BA%D0%B0_%D0%BF%D0%BE_%D0%9C%D0%BE%D1%81%D0%BA%D0%B2%D0%B0_%D1%80%D0%B5%D0%BA%D0%B5_%D0%B8_%D0%BE%D0%BA%D1%80%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%BD%D0%BE%D1%81%D1%82%D1%8F%D0%BC_%D0%B2_20-%D1%85_%D0%B3%D0%BE%D0%B4%D0%B0%D1%85_XX_%D0%B2%D0%B5%D0%BA%D0%B0.ogv

KOLMAS VANAFILM: "Mehaaniline nukk" (4. veebruar, 7 minutit)

Produtsendi Max Fleischeri ja režissööri Dave Fleischeri animafilm 1922. aastast. Fleischerid leiutasid 1914–16 rotoskoobi, mis võimaldas animafilmide jaoks toota realistliku liikumisega tegelasi. Seda kasutasid nad ise, valmistades 1918–29 suht väikese tööjõukuluga 133 filmi klounist Kokost, millest märkimisväärne osa ei ole säilinud. "Mehaaniline nukk" on järjekorras 21. See film segab näitlejatega mängufilmi ja animafilmi, selles vallas kuulusid Fleischerid teerajajate sekka. Koko elab tindipotis ja sealt väljapäästmiseks tuleb ta paberile joonistada. Edasi tegutseb juba ise, muuseas põgeneb kahemõõtmeliselt paberilt kolmemõõtmelisse ruumi, jäädes samas ise kahemõõtmeliseks. Koko joonistab endale pruudi ja armub sellesse. Nime sai Koko alles ülejärgmisel aastal (1923), seni oli nimetu. Fleischerid lõpetasid kokonduse ära, kui filmikunst arenes nii kaugele, et polnud enam ainult pila ja pullitegemine. 1942 läks nende firma pankrotti, kuid 1958 Fleischerid taasasutasid selle ja tootsid veel sadakond viieminutilist filmi Kokoga – nüüd juba värvilist ja häälitsevat.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mechanical_Doll_(1922).webm

NELJAS VANAFILM: "Seitse aastat halba õnne" (esilinastus 6. veebruaril 1921, 62 minutit)

Tunnipikkune 1921. aasta ameerika komöödia, peaosas Max Linder. Mõned peavad seda Linderi parimaks filmiks ja ma kaldun nõustuma. Tollal oli igas komöödias armulugu ja see osa filmist on nõrk (pruuti mänginud Alta Allen oli kõigest 16-aastane), aga muu on väga hea ja kohati geniaalne. Filmi algus meenutab Chaplini 5 aastat vanemat filmi "Kell 1 öösel"– purjus mees tuleb koju, kus teda tabavad äpardused. Klassikaliseks ja isegi kultusstseeniks sai koht, kus Max ärkab pohmakaga, tema toapoiss on peegli ära lõhkunud ning selle varjamiseks riietab koka Maxi moodi ja kokk mängib purunenud peegli taga seistes Maxi peegelpilti. Pärast vahetavad töömehed peegli terve vastu, aga Max on peegli purunemisest aru saanud ja lennutab sinna saapa, uskudes, et see lendab läbi katkise peegli – tema üllatuseks äsja vahetatud peegel puruneb ja ebausklik Max ootab 7 aastat halba õnne. Varsti on tal kannul raudteepolitsei ja kuigi Max on ümberkehastumises veel osavam kui tema teenrid, satub vangi, kust lõpuks siiski pääseb. Kui 1921. aastal jagatuks "Oscareid", siis kandideerinuks see film paljudes kategooriates: parim film, režissöör (Linder), stsenaarium (Linder), meespeaosaline (Linder), meeskõrvalosaline (tema kokka mänginud Harry Mann).

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Seven_Years_of_Bad_Luck_(1921).webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: James Webbi teleskoobi transport Houstonist Los Angelesse (29. veebruar, 2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Webb_Move_from_Houston_to_LA_J_ILuL9uueA.webm

Arvustus: Siim Veskimees „Vanavanamees” (Elar Haljas)

Siim Veskimehe raamatutes on ikka kesksel kohal olnud maailmade vaheldusrikkus: kui lugu ei vii tegelasi mõnele teisel taevakehale, siis paralleeluniversumisse ikka. Nii on ka „Vanavanamees" eelkõige maailmade eksponeerimise teos, kus tegelasele antakse võimalus erinevaid vähem ja rohkem imelisi paiku külastada ning selle kõige keskel on ka armastuse ja enese taasleidmise lugu.

Kõigepealt tooks välja raamatu parimad aspektid. Algus oli väga hea ja hoogne, isegi intrigeeriv – kuni esimese tulnuka ilmumiseni. Sealt alates hakatakse lugejat igasuguste pisikeste ja kohati mitte väga oluliste detailidega üle koormama („koormama”, kuna puudub veel detailide sobitumise raamistik). Raamatu pealiin ja isegi eesmärk on küll Veskimehe viimase kümnendi romaanidest üks selgemaid, aga siiski piisavalt segane loo sujuvat ja ladusat nautimist võimaldamaks. Ka iharate tunnete vulgaarset esitlust ja muud tavapärast jorinat on antud raamatus tunduvalt vähem kui enne lugemist kartsin, aga võib-olla seetõttu, et eelnevate teostega on latt juba päris madalale lastud.

Kogu loo algne ülesehitus meenutas mulle väga Zelazny „Amberi“-saagat, kus peategelane on samuti põhimõtteliselt pooljumal, kes ärkab Maal teadmata, mis on juhtunud, omab regenereerimisvõimet ja lisaks suudab ka ruumi painutada ning maailmade vahel rännata. Sarnasusi kahe teose vahel on veelgi, kuna Kõiksus, kust see müstiline kõike-töös-hoidev „maagia” pärineb, soovib separatistliku rakukese ära kõrvaldada ning taas enesesse neelata. Vihje Zelazny loomingule on ka raamatu tekstis täiesti olemas, seega mis autori meelel, see arvustaja keelel. Kahjuks antud teos ei suuda aga lummata ei tegelaste köitvuse ega ka maailmaloome toimimisega: jah, on teatud helgeid hetki, aga see kõik lahustub muu virvarri sisse ära. Ma võrdleks käesolevat raamatut ka hiljuti loetud Joel Jansi „Ajudraiveriga", kus peategelane sattus samuti täiesti uude multiversumisse, aga kus kogu asjade toimimine ja seiklus rullus sujuvalt lahti ning ka tegelasele anti konkreetne eesmärk, millele lugejana kaasa elada. Siin jutus aga toimub peategelasel pidev tõmblemine erinevate eesmärkide vahel.

Autoril on päris palju erinevaid ideid, mis kõik on proovitud ühte teosesse kokku panna, aga väga suur osa neist on toored, pinnapealsed ja lõpuni viimistlemata. See aga ei lase lugejal õieti millessegi ega kellessegi kiinduda, distantseerides ka peategelast lugejatest. Kohati esinevad teoses pikad ning lugeja jaoks tühistel teemadel dialoogid ja arutlused, siis jällegi tehakse otsuseid, mille kujunemist ja põhjuseid lugejale otseselt välja ei tooda. Samuti on jutustamisstiil väga kõikuv ja kohati tehakse väga lapselikke nalju. Järgnevalt siis ka üks sisunäide: kaks vägagi hästi kirjeldatud linnulikku võõrhumanoidi, keda peategelane kasutab palgasõduritena, avaldavad viimasele oma nimed. Peategelane aga nendib, et need on tema jaoks liiga keerukad, ning kutsub humanoide edaspidi Tikuks ja Takuks.

Antud raamat on justkui ood elule. Just siis, kui tundub, et saad juba enam-vähem süsteemile pihta ja oled paremale elujärjele jõudnud, hakkab tervis alt vedama ning asjad meelest minema. Siin aga pakutakse sellele kõigele hoopis teist vaatenurka ja uut võimalust elada kaasa vanale mehele, kes proovib oma eale vaatamata lahendada mineviku mõistatusi ja kogeb lühikese aja jooksul rohkem kui ühe elu jagu seiku ja sekeldusi. Olenemata sellest, et ma viimasel ajal autori teostes pidevalt pettun, olen ma need kõik siiani läbi lugenud. Kuigi iga kord on veidi selline tunne, et miks ma seda tegin: helgeid hetki ju oli, aga kas need olid ka kogu seda virrvarri ja sinusoidset jutustamiskvaliteeti arvesse võttes väärt?

Arvustus: Viimane vahipost ehk milles pääsukesed süüdi on? (Artur Räpp)

Kolm meest, üks naine ja ääretu ookean nende ümber. Lisaks neile Martha, must Peeter ja 3 kuud hilinenud vahetus. Ookeani taga kaks vaenulikku riiki, rohkem riike kogu maailmas polegi. Kõige taustaks 40 aastat looduskatastroofi ja ülemaailmset veeuputust. Kõik see meie omal Maal. Kui mõni ütleb, et selline uputus pole siin planeedil võimalik, siis on tal ilmselt õigus ja järelikult toimub kõik see ühel planeedil Linnutee teises servas. Aga see kõik toimub, selles võite kindlad olla. Minge vaadake ise, pilt ei valeta.

Filmi juurde kuuluvad tähtsad atribuudid: Peaosades Kate Bosworth („Superman tuleb tagasi“), Thomas Kretschmann („Pianist“), Lucien Laviscount („Emily in Paris“) ja Martin McCann („´71“).

Stsenaariumi autoriks on Malachi Smyth ("The Score"), lavastajatoolil Tanel Toom ("Tõde ja õigus"). Stuudio Allfilm. Ulmepõnevik "Viimane vahipost" on valminud Eesti, Suurbritannia ja Saksamaa koostöös. Kes otsib filmi kohta infot ingliskeelsest internetist, siis filmi ingliskeelne nimi on "Last Sentinel". Pole tähtis, mida arvustaja su filmi kohta ütleb, peamine, et ta su nime õigesti kirjutab. Loodetavasti sain selle ülesandega hakkama.

Film välkuvalt-paukuvalt ulmeline ei ole. Üksildane roostetav vahitorn keset merd katastroofijärgses maailmas võimaldab usutavalt ilma tulevikutehnoloogiata läbi ajada, kuid ulme on katastroofi ja uputuse ning sügava, pea kogu maailma puudutava üksildusega jõuliselt kohal. Tegelasi on vaid neli, enamiku filmi ajast, kuid panused on kõrged ja kõik tegelased filmi lõpuni ellu ei jää. Nii et draamat jagub ja mõistatamist ka, kes on paha, kes lihtsalt ebastabiilne ja kas pääsukesed pääsevad või ei. Ja muidugi kõige fundamentaalsem küsimus, mis filmi käima lükkab – kus kurat on vahetus, mis pidi juba 3 kuud tagasi kohal olema? On seal teispool vett üldse veel keegi alles või on nemad neli ainsad kogu maailmas. Spoilimata on sellest liinist üsna keeruline rohkem rääkida, astuge kinost läbi ja vaadake järgi.

Peamise tegevusliini all räägitakse aga suurematest asjadest. Selleks, et keegi ei näitaks näpuga ühelegi praegusele riigile või riikide blokile, on maailmas alles Lõunamaa ja Põhjamaa ning „meie inimeste“ kallis kodu on just lõunas, mitte seal kurjade inimeste Põhjamaal. „Meie inimesed“ seisavad rahu eest ja on valmis selle eest surema ja neid seal põhjas tapma. See viimane on seersant Hendrichsi sõnul meie ja nende suurim erinevus: „meie tahame neid tappa ja nemad meid“. Luban, et tsitaat on piisavalt täpne, et mõte õige oleks.

Tasakaal on filmi üks alusmotiive: „meie ja nemad, sõda ja rahu….“ Selliste mõtteteradega film algab ning libakotletist veeretatud kuulikese laualt maha veeremine, sest kogu krempel on viltu, rõhutab tasakaalu motiivi veel üle. Kaks hõbedast võtit, mis kui võimusõrmused kokku korjatakse ja siis ühe tegelase kaelast teise rändavad on üsna aimatav paralleel kääbikute rännakuga. Kuid Turmamäe leekidesse neid filmi lõpus ei heideta.

Filmi teiseks korduvaks motiiviks on ümberpööratus. Roostetav vahitorn jõulise mere vastu, ebakindlad tegelased, kellest sõltub maailma saatus. Võimas relv ja lagunevad seadmed, millele otsitakse juppe mere hulpprügilatest. Isegi filmi pealkiri tuleb ekraanile alles filmi lõpus ning filmi osade alapealkirjalikud toimivad märksõnad „Tõde, Lojaalsus, Ohverdus“ on peidetud peldiku seinale, järjestatuna on need paremalt vasakule. Turmamäe“ lõpplahenduski on pööratud. Tegelased filmis on küll haprad ja vigadega, kuid nad teevad omi suuri asju just seepärast, et nad on sellised nagu nad on. Tegid nad kokkuvõttes palju ja kõige nõrgem tegi kõige rohkem.

Kellele see film võiks meeldida? Inimesele, kes vaatab ulme- ja põnevusfilme, kuid ei nõua ulmefilmist välkuvaid värvi- ja heliefekte ning põnevusfilmist tagaajamist ja jooksmist üle katuste. Nappe pääsemisi on siin filmis siiski mitmeid. Inimeste vahelised suhted ja krimiloovääriline mõistatus on filmis kesksel kohal. Ka nende asjade armastajatele võiks see meeldida.

Kuidas see arvustus sündis

Siia arvustuse lõppu pean ma lisama ülestunnistuse: ma ei ole tegelikult seda filmi kordagi näinud. Ei, ma ei võtnud arvustust laest ega lasknud tehisintellektil seda kirjutada, ma olen lihtsalt pime ja vaatan filme kõrvadega. Selleks, et see oleks rohkem kui vaid dialoogi ja helide kuulamine, valmistatakse filmidele kirjeldustõlge – pilti sõnaliselt kirjeldav lisandus, mis mahutatakse dialoogi ja filmi helide vahele.  Eestis tehakse kirjeldustõlge neljale-viiele filmile aastas, neile, millele Eesti Filmi Instituut on andnud tootmistoetust. Maailmas pannakse kirjeldustõlget filmiplaatidele lisahelireaks, mitte kõigile küll ja mängu võivad tulla ka piirkondlikud autoriõigused – USA turu jaoks toodetud plaadil võib selline heliriba olla, sama filmi Euroopa jaoks toodetud plaadil aga mitte. Kirjelduse heliriba on leida mitmes voogedastuse platvormil, Netflix, Amazon, Apple TV ja teised. Otsida valikut tähisega Audio description. Rakenduda võivad need samad geograafilised piirangud. Eestis toodetud kirjeldustõlge pannakse ka eraldi äppi MovieReading, millega võib pime inimene nagu valge inimene kinno minna, lasta äpil filmiheli kirjeldusega sünkroniseerida ning siis oma kõrvaklappidest kinofilmi kirjeldust kuulata. „Viimase vahiposti“ puhul võib kuulata nii kirjeldust koos tõlkega kui ka vaid kirjeldust, et näitlejate hääl varju ei jääks. Selle kirjeldustõlke valmistas Film Tower ja ma kuulusin koos Piret Õunapuuga tiimi, mis kirjeldustõlke valmistas. Töö käigus sai seda filmi ikka päris mitu korda minutikaupa kuulatud ja eks nii märkab filmist asju, mida vaid korra kinos vaadates ehk tähele ei paneks. Kuid operaatoritöö hindamisega läheb mul siiski veidi raskeks. Ennetamaks küsimust, mis minu osa tööst oli, siis mina vaatasin, et kirjeldus oleks mõistetav ja tegin vajadusel parandusettepanekuid.

Aga ikkagi need pääsukesed. Kaks tegelast, Sully ja Baines, pudeli kõrval küsisid üksteiselt, et kui inimkond ennast õhku laseb, siis milles hobused, koerad, kassid ja pääsukesed süüdi on? Armsad tillukesed pääsukesed.

Uudiskirjandus 03/23

Tulevased jumalad

Maniakkide Tänav

Tähelaeva missioon – leida ammu kadunud inimkonna häll – katkeb ootamatult, kui laev hävineb. Meeskonnal õnnestub maanduda tundmatul planeedil. Õnneks on see elukõlbulik. Kahjuks ei ole nad seal üksi. Kohalikud asukad jagunevad kahte leeri – osad on külaliste suhtes sõbralikud, teised varjamatult vaenulikud. Laeva meeskonnal on valikuid kaks – kas leida võimalus missiooni jätkamiseks või võidelda välja endale elamisruum võõral planeedil. Äärmuslikus olukorras löövad välja inimeste halvimad küljed. Kas ellujäämise nimel taandume halastamatuteks kiskjateks? Või jääme inimesteks? Kas neid kahte annabki üldse lahutada?

Kaanepilt ja kümme sisupilti Mark Antonius Puhkan

Kirjastus Lummur

Meie laste lapsed

Clifford D. Simak

Armastatud ulmeklassiku Clifford D. Simaki neljandas Orpheuse Raamatukogus ilmuvas teoses «Meie laste lapsed» (Our Children's Children; 1974) hakkavad ühel hetkel läbi ajaväravate tulevikust meie aega saabuma põgenikud – meie kauged järeltulijad mitmesaja aasta tagusest ajast. Nende ajatunnelite kaudu tulevikust pagevate põgenikehordide haldamisest suuremaks probleemiks kujuneb aga oht, mille või kelle eest nad õieti meie aega põgenesid ja kas see oht võib neile ajatunnelite kaudu järgneda.

«Meie laste lapsed» on juba kaheteistkümnes ulmekirjanduse suurmeistri Clifford D. Simaki eestikeelne raamat. Tema peateostest väärivad soovitamist «Härjapõlvlaste kaitseala» (1989), «Linn» (1996), «Vahejaam» (2004), «Jumalate valik» (2017) ja «Mängud ajas» (2021). Aga samuti kirjastuses Fantaasia ilmunud «Talismani vennaskond», «Nõiutud palverännak» (mõlemad 2007) ja «Kalmistumaailm» (2022).

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

Kaanepilt Liis Roden

Kirjastus Fantaasia

Ajumudija

Maarja Kruusmets

Kogumik "Ajumudija" sisaldab veebiajakirjas Reaktor aastatel 2021-2022 ilmunud lühijutte, kaasa arvatud kogumiku nimilugu, mis võitis 2022. aastal Tallinna Keskraamatukogu ulmeloomingukonkursi ülilühijutu kategooria vaneamas vanuserühmas I koha. Samuti leiab kogumikust varem avaldamata uue noorsoojutustuse "Kolmekordne lõng", mis on ulmesugemetega lugu saladustest, innovaatilistest tehnilistest lahendustest ja allandmatust sõprusest.

Maarja Kruusmets on ema ja õpetaja, kes on pidevalt otsimas tumedat šokolaadi, kõrgkvaliteetset huumorit ja lapsi, kes alati kuulavad. Kirjutamisega on ta vahelduva eduga tegelenud juba aastaid.

Esialgu raamatud poelettidele ei ilmu, kasutatakse print-on-demand lähenemist ja trükitakse vastavalt lugejate huvile. Kogu raamatumüügist saadud tulu läheb Kaarli Kooli toetuseks.

Uitulmeline uusväljaanne

Maailma mõõtmine

Daniel Kehlmann

18. sajandi lõpul asuvad kaks noort sakslast maailma mõõtma. Üks neist, Alexander von Humboldt, rändab läbi ürgmetsa, maitseb mürki, roomab koobastes, tõuseb vulkaanidele, kohtub merekoletiste ja inimsööjatega. Neist teine, matemaatik ja astronoom Carl Friedrich Gauss, kes ei suuda elada ilma naisteta, aga ometi tõuseb isegi pulmaööl voodist, et üles märkida pähetorganud valem, vaatleb Göttingenis teleskoobiga taevakehi ning tõestab kodust lahkumata, et ruum kõverdub.

„Maailma mõõtmine“ on maagilise realismi valdkonda kuuluv fiktiivne topeltbiograafia, milles autor kirjeldab sügavmõttelise huumoriga kahe geeniuse elu ning nende balansseerimist naeruväärsuse ja suuruse vahel.

Daniel Kehlmann on saksa-austria kirjanik, kes avaldas esimese romaani juba 22-aastaselt, kuid läbimurre tuli 2003. aastal ilmunud kunstiromaaniga „Mina ja Kaminski“ ning tõeline kuulsus saabus „Maailma mõõtmisega“, mis eesti keeles ilmus esmakordselt 2008. aastal ning on enimmüüdud saksakeelne romaan pärast Patrick Süskindi „Parfüümi“. 2019. aastal ilmus eesti keeles Kehlmanni romaan „Tyll“, mis jutustab vagabund Tyll Ulenspiegelist.

Ulmkonnakroonika 03/23

Ulmestaar Sten Kohlmann

Kes oled ning millega tegeled?

Olen vist viimase kümnendi (kui mitte pikema aja) jooksul ennast ajakirjanikuks pidanud, aga kuna ma kirjutan ka vabal ajal, siis äkki olen lihtsalt kirjutaja? Kunagi ammu mitmeid erinevaid blogisid pidanud, erinevatele veebilehtedele kirjutanud, oma lõbuks sahtlisse lühijutte kribanud, teinud laulusalme, reklaamtekste, suvalisi mõtteid Twitterisse... Mulle lihtsalt meeldib sõnu ritta seada. Mu suurimaks hobiks on videomängude mängimine ning tänaseks on nendest kirjutamisest saanud mu palgatöö, seega kurtmiseks pole põhjust. Lisaks olen aastate jooksul aidanud MängudeÖÖ üritusi korraldada, teinud podcaste ja jumal teab, mida kõike veel.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

Hetkel on mul käsil mangaseeria „Bleach“, mis räägib teismelisest poisist, kellest saab juhuse tahtel vikatimees, lihtsalt mitte nii morbiidses võtmes. Hästi palju erinevaid ja omanäolisi tegelasi, palju suurejoonelisi võitluseid, shoneni žanrile omaseid klišeesid, stiilne visuaalne külg – minu jaoks täielik nauding.

„The Mandaloriani“ kolmas hooaeg algas, aga see on üllatavalt igav. Lahedate kosmosevõitluste asemel tegeletakse igava spirituaalse sisekaemusega. Seevastu hiljuti ilmunud „Resident Evil 4“ uusversioon on fantastiline videomäng, mis on suutnud ümber lükata kahtlused, et ühe aegade parima mängu uuesti tegemine oli üldse vajalik. Väga äge õudusmärul suurepärase atmosfääriga.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Mulle meeldivad sellised näiliselt lihtsad lood, mille taga peitub midagi enamat. Paar aastat tagasi kahmasin puhkusel olles majutuskohast riiulilt täiesti suvalise odava krimka ja enam maha ei suutnud panna. Anna ainult natukene müstikat ja salapära ning ma olen müüdud. Huvitavalt peab olema kirjutatud, kõik muu on boonus. Siis võib vaadata isegi läbi sõrmede, kui autor ennast detailidesse ära unustab ja kirjeldab kolme lõigu jagu midagi täiesti ebaolulist. Get on with the show!

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega vaid võib rohkem.

„One Piece“ tundub esialgu nagu täiesti tüüpiline shonen manga, aga autor on oma maailma loomisega niivõrd pööraseks läinud, et mida aeg edasi, seda unikaalsemaks see muutub. Kõik nõretab detailidest, iga viimne kui üks element on peensusteni läbi mõeldud, ning joonistuste puhul peab igat paneeli tükk aega uurima, et midagi nägemata ei jääks. See on fun ride, millele annavad kapoti all hoogu ka päris tõsised teemad, nagu korrumpeerunud maailmakorraldus, rassism, jm.

Videomängude maailmas on mu üheks vaieldamatuks lemmikuks „Mass Effecti“ sari (kui see kesine „Andromeda“ välja arvata). Triloogia lõpp-punkt oli ehk pisut kesine, ent kõik sellele eelnev oli seiklus suure S-iga.

Mangaka Junji Ito on viimaste aastate jooksul mu lemmikautorite hulka tõusnud. Tema õuduslood ei pruugi alati hirmsad olla, ent isegi kõige kehvemal juhul ootavad lugejat fantaasiaküllased joonistused. Ja kui planeedid joonduvad ning Ito horror ka tasemel on, siis suudab ta vaid paari leheküljega lugejas õõvatunnet tekitada.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Mul on tunne, et kui mängid videomänge, siis on võimatu ulmega mitte kokku puutuda. Eks reaalsuses saab see kokkupuude laieneda ka raamatute-filmideni (üks mu varasemaid mälestusi on see, kuidas väiksena vanavanaisa korteris sahtlitest enda mänguasju välja kiskusin, samal ajal, kui telekas mängis „Star Wars“), ent videomängud on kindlalt see nullpatsient, mille puhul ma teadvustasin ulme olemasolu.

Näiteks on mul tänaseni südamesopis pisike koht sellisele kosmoseõudukale nagu „Martian Gothic: Unification“. Kiire kokkuvõte: Marsil on suur baas, mis on pikalt vaikne olnud. Kolm kangelast asuvad asja uurima, ent neile on antud konkreetne käsk – püsige eraldi, et püsida elus. Mängija juhib kõiki kolme tegelast kordamööda, ent kui kaks karakteri juhtuvad kohtuma, saab mäng läbi.

Nii tulebki suure baasi kõledates koridorides ringi tuiata, mõistatusi lahendada ning müstiliste jõudude poolt reanimeeritud laipade eest põgeneda. Tegelikult on see võrdlemisi keskpärane mäng, mis on pisut kole, puine ja kasina häälnäitlemisega, aga sel on mingi veider võlu, mis mind siiani paelub.

On sul lemmikloomi?

Aastaid tagasi suutis mu sõbranna mulle sokutada ühe kassi, kellele ajutiselt hoiukodu pakkuda. Siiamaani pakun. Kuna ta oli Pärtli näoga, siis sai ta nimeks Pärtel.

Koomiksirõõm: Maa varjatud pool ja ulmereede

Kümnendal märtsil sai Kirjanduse majas esitletud Urmas Nimetu ja Amanda Orava koomiksit “Maa varjatud pool".

Tegijaid pinnis Laura Loolaidi.

Seda kuidas vestlus tegelikult kulges ja mida Amanda ja Urmas vastasid, vaata ulmeõhtu videost:

"Maa varjatud poole" esimest kümmet lehekülge saab piiluda möödunud novembri Reaktorist:

https://www.ulmeajakiri.ee/?koomiks-isutekitaja-maa-varjatud-pool

(Pikem postitus siin: https://rujanaut.blogspot.com/2023/03/koomiksiroom-maa-varjatud-pool-ja.html)

Koos Helide isandatega Sõrmuste isanda jälgedes.

Kuuendal veebruaril toimus Tartus, Vanemuise Teatri kontserdimajas fantaasiafilmi-triloogia Sõrmuste Isand filmimuusika kontsert. Esitajaks oli ukraina sümfooniaorkester The Lords of the Sound. Muusika oli unustamatult eepiline ja tõesti nagu otse filmist. Orkestril oli kaasas ka koor ja solist, kes tegid tasa selle, mis pillimeestel puudu jäi. Kõik lauljad, eriti solist Yaroslav Radionenko andsid oma häältega meelierutava ja unustamatu elamuse. Nüüd viimaks sai otse näha ja kogeda kuidas ja kustkohast tulevad haldjalaulud ja sõjahääled filmi soundtrackki. Paljudel orkestri liikmetel olid seljas keskmise eesti larpi kvaliteedis filmitegelaste kostüümid ja siin-seal vilksatas juuste alt ka haldjate teravatipulisi kõrvu. Muusika taustaks jooksis ekraanil ka liikuv pilt, kuid see oli kahjuks pigem Windows mediaplayeri screensaveri vaibiga, sekka ka mõned kaadrid mis ajuti seostusid muusika teemaga. Kontsert äratas paljude kuulajate südames taas ellu need tunded, mis valdasid publikud 20 aastat tagasi, kui triloogia esmakordselt vaatajate ette jõudis, millest andis tunnistust ka püstijala peal pikk aplaus kontserdi lõpus. Elamus oli tõepoolest võimas ja võlus kuskilt südame sügavast ja unustatud sopist välja salasoovi filmi uuesti üle vaadata. Päris viimaste paladena kõlasid ka paar ukraina rahvalaulu, mis kukkusid kontserdi eepilise muusika taustal veidi veidralt ansamblist välja. Mõistlikum oleks olnud sinna valida ehk meeleolult veidi sobivamad lood. The Lords of the Sound Orchestra on ammune eepiliste muusikaliste teemade kummardaja ja rõõmustab pidevalt Euroopa publikut eredate ja meeldejäävate kontsertidega, sealhulgas kuulsate filmiheliloojate nagu Hans Zimmer, Ramin Javadi, Klaus Badelti, James Howardi jt muusikaga.

https://rujanaut.blogspot.com/2023/03/koos-helide-isandatega-sormuste-isanda.html

Noortekirjanduse ühing vestleb

Eesti Noortekirjanduse Ühing alustas oma kevadist neti-intervjuude sarja. Esimesena võetakse ekraani vaheldusel usutleda Joel Jansi, kes räägib nii oma lugemisvarast, lemmikutest ja mõjutajatest, kui romaanivõistlusel äramärkimisest ja paljust muust huvitavast.

Eesti Noortekirjanduse Ühingu kevadintervjuude sarja teine külaline oli Marek Liinev. Tema kõneleb ülikangelastest ja koomiksihuvist, käsil kirjatöödest, kirjutamise taustatööst ja loometöö tingimuste loomisest, unejuttude ja omaenda kirjapandu kuulamisest.

Eesti Noortekirjanduse Ühingu kevadintervjuude sarja kolmas külaline oli Kersti Kivirüüt. Kersti kõneleb raamatutest "Mina, Raimo" ja , "Okultismiklubi", oma õpetajakogemusest ja kirjutamisest, sõna väest ja vägisõnadest, kassidest ja paljust muust.

Kõiki kolme küsitles Lille Roomets.

Eelmise aasta kevadintervjuud on kogutud siia loendisse, selle aasta omad kogutakse siia.

Mairi kutsub noori Karlovasse kirjutama - teisipäeviti kell neli!

Teisipäeviti kell neli toimuvad Karlova raamatukogus loovkirjutamise töötoad noortele. Mairi juhendab, tutvustab töövõtteid ja vahendeid, aitab mõtteid leida ja suunata. Edaspidi toimuvad noorte kirjutamistoad kord nädalas, teisipäeviti kell neli.

Lisainfot loe Tartu linnaraamatukogu kodulehelt või tartu.ee lehelt.

(Pildil kirjutamise töötuba 2022. aasta Estconilt; kaadrisse on jäänud nii noori kui ka mitte enam nii väga noori kirjutajaid. Loovtöö tulemused ilmusid Estconi-reaktoris.)

Tumedad Tunnid veebruaris

Veebruaris said kuuldejutu-sõbrad nautida ohtralt värskemat tumedat kraami - Marek Liinevi juttu "Viikingid" jagus lausa kaheks osaks:

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-601-m-liinev-viikingid-1/

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-602-m-liinev-viikingid-ii/

Toetajaid kostitati uue osaga lugudesarjast Claverhouse Emails.

(Toetajaks saab hakata Patreoni vahendusel siin: https://www.patreon.com/Tumedadtunnid)

Eelmiste kuude kokkuvõtted: jaanuar 2023, detsember 2022.

Ulmikud mauruses

Tehnopreester räägib roninile Simaki libainimestest

Pildistas Riho Välk

Reaktori juttudest: 03/23 (Tõnis Hallaste)

Kana tappis rebase

Artur Räpp

Karl, Karli poeg märkab, et elab ühiskonnas, kus kõigile üleastumistele reageeritakse viisakuse ja vastutulekuga, vahel lausa vabandamisega. Sellega algab katse vallutada maailma.

Artur Räpi tekstide kontekstis oli see pigem lugejasõbralik tekst, kergem lugeda kui mõnda tema teist. Peamine, mis mulle ühekordse lugemise järel segaseks jäi, oli see, et autor tõi sisse virtuaalreaalsuse. Vähemalt mainib seda, ent kuidagi möödaminnes. Lisaks räägitakse sellest, et inimesed on enesestmõistetavalt sinise nahaga. Kas see oligi virtuaalsuse tunnus, see sinine nahk? Kas järelikult oligi jutt katsest vallutada virtuaalreaalset maailma ja lugeja ei näegi “pärismaailma”? Mingis mõttes võiks idee varjata  põnevalt mõjuda pärismaailma varjamine tekstis, mis tegeleb virtuaalreaalsega, aga siin ei teki mingit sellealast pinget, on lihtsalt viited mingile võimalikule virtuaalreaalsusele.

Loos kujutatud maailmavallutus oli veidi lapsik. Muinasjuttudes (äkki ka kroonikates) võib ju kirjutada nõnda, et määratu suured pöörded toimuvad hirmus lühikese aja vältel, suured sündmused aset leida ilma suurema lahtikirjutuseta, aga klassikaliselt jutustatud lugudesse see hästi ei passi.  Mulle vist meeldivad rohkem sellised Räpi lood, mis toimuvad väiksemates mastaapides - näiteks ühe indiviidiga.

Üks kaheksanda klassi poiss kirjutas:

Jutt oli alguses päris aeglane. See algas kuidagi väga järsku ja see võttis natukene aega lugemist, et aru saada mis toimub. Kui ma aga mõistma hakkasin olin ma juba jutus päris huvitatud. Jutus õnnestus teha huvitav lugemiselamus ja üleüldse äge lugu. Mulle meeldis ka see naljakas lõpp, mis ta sinna lõppu pani. Minuarust ei olnudki siin jutus midagi mis väga ebaõnnestus. Kõige lähem asi sellele olekski ilmselt algus, mida oli üpriski segane lugeda. Muidu oli juttu tore lugeda ja ma annaksin sellele hea hinde.

Üks kaheksanda klassi tüdruk kirjutas:

Karl Karli poeg ja Ouri ostsid roboteid, kokku oli neid 1080. Kuid üks muutus kasutamiskõlbmatuks. Nad saatsid robotid hõljukitega erinevatele planeetidele laiali. Nad tahtsid alustada sõda teiste robotite vastu. Nende plaan 6nnestus ja nad v6itsid. Kui nad Maa presidendiga rääkisid, v6ttis tema robot neid kinni, kahjuks Ouri ja Karl Karli poja robotid ei saanud appi tulla kuna nad ei saanud pärismaailmase pääseda. Kui nad ühel päeval hõljukit nägid, arvas Karl, et keegi tuleb käsklusi andma. Ouri vaatas ühele küljele ja nägi, et see oli järjekordne klassiekskursioon.

Üks kaheksandik kirjutas:

Minu arvates õnnestus see, kuidas peale lõpplahendust jätkus see jutt ning sai veel lugeda natukene nendest pärast lõpplahenduse lugemist. Vahest läks jutt natuke segaseks ja raskeks aru saada. Mulle meeldis kuidas jutt oli alustatud ja kuidas see on huvitav, et see tekitab sinus põnevust ja paneb sind edasi lugema. Vahest läks jutt natuke igavaks. Mulle meeldib kuidas see jutt pole liiga pikk. Mulle ka meeldib kuidas seal pole kindlat asja liiga kaua kirjeldatud. Mulle meeldis kuidas jutus tegelased pidid all andma. Mulle meeldis kuidas vaenlased võitsid.

Üks kaheksandik kirjutas:

Minu arust oli see lugu suht lapsik, kuidas kaks inimest üritasid maailma üle võtta ja lõpus kaotasid, sest nad olid robotid halvasti programmeerinud, sest see fakt, et ainult üks liftišahti kukkunud robot oli piisavalt, et peatada terve armee roboteid. Ma arvan, et see idee, et mingi kaks suvalist tegelast, kes tundusid nagu lapsed üritasid maailma üle võtta ja lõpuks lihtsalt kaotavad ja visatakse vangi ja inimesed saavad käia neid vaatamas kooli ekskursioonil ei töötanud hästi. Selle lugemine oli nagu kui sa loeks laste raamatut, aga autor tahtis teha väga ulmelist raamatut ja see lihtsalt ei töötanud.

Viimane eestlane

Sven Vahar

Pöörane satiir ühest tulevasest Eestist, mis on algul uskumatult utoopiline (isegi Põhjamaades kadestatakse meie Eestit) ning hakkab sammhaaval aina rohkem roiskuma üheainsa patriootliku dilemma tõttu (puutub kartulisalatisse, ent rullub sealt edasi).

Siin pole selgeid tegelasi, pole klassikalist jutustust, mingite sündmuste dramaatilisena väljakirjutatust. Pole dialoogi, pole kirjeldusi. On hoopis ülevaade toimunust. Ehkki see on kroonikalik ülevaade (millele järgneb üsna loogilise puändina lõpp, mis näitab, kes on “kroonik”), ei ole lugu igav. Siin on põnevaid ja leidlikke lauseid, naljakaid mõtteteri, mis valjusti ette lugedes võiks kuulajaid naerma ajada küll.

Toon ühe näite teksti tagumisest poolest: “Enamus eestlastest hukkus siiski oma juhmuse tõttu, paljud lämbusid külmunud kartuleid kugistada üritades ja Türisalu pangalt alla kukkudes, aga kaks neist näiteks leidsid kuskilt veel töötava elektritõukeratta, ronisid sellele selga ja sõitsid end vastu äärekivi surnuks.”). Tõukeratturile surmav äärekivi pole rangelt võttes kuigi loogiline lisandus siia, mistap ongi tegemist toreda näitega teksti grotesksest huumorist.

Ehk on see ideaalne jutt ettelugemiseks?  Pole päris viimseni kindel, selleks on ehk veidi pikk, veidi korduva huumoriga - aetakse ehk liialt üht ja sama asja ilma hirmus suurte variatsioonideta. Ei saa ka öelda, et lohiseks, aga ettelugemise särtsakuse mõttes oleks ehk eelistanud mõningat piiramist.

Rentsliroti õnn

Tim Hornet

Lugu Major Tomi ja meedik Skräppy kohtumisest - ellujäämisest lennuõnnetuses ning sellele järgnevast pääsemisest, kus üks segav faktor oli ka end liitlasena esitav, ent nanovedelikust lootusetult sõltuvuses Akaki.

Lugu kinnijäämisest suurde kosmoselaeva ning katsetest sealt pääseda. Tegelaste ette kerkivad probleemid ja nad püüavad neid lahendada. Akaki tekitab lisaprobleeme, sest ta on ahne, tahab suuremat varandust leida, mitte pääseda. Pealegi on ta impulsiivne, läbimõtlematu.

Kas oli vale hetk lugemiseks, aga tabasin end küsimast, milleks see kõik tarvilik on. Ma ei märganud, et oleksin tegelastele kuigivõrd kaasa elanud. Ja kuskilt polnud oodata, et midagi otseselt erilist juhtuda võiks. Akaki ebameeldivus ja selle tagajärg ehk olid veidi õrritavamad või huvitavamad ning meeldetuletus, et siin maailmas on nanovedelik - kasulik aine, millest jäädakse aga sõltuvusse -, mis mõjus sümpaatselt, kuivõrd teravdas pinget mõnevõrra… Aga otseselt pinget ka ei tekkinud, sest lõpuks polnud ju küsitav, et pääsetakse. Kas siis varandusega või ilma, see enam ei huvitanud.

Mind jättis tekst kuidagi liiga külmaks. Tükitöö mekk man. Kirjutamisharjumuse jätkamine, selmet olla lugemiselamuse püüdlemine.

Linnapea

Markus Krist

Taaskordne Uppuva Linna lugu, väike pilguheit järjekordsele killule, millest moodustub selle väikese maailma mosaiik. Vastvalitud linnapea saab teada midagi, millega tema ameti pidajad peavad leppima ja silmitsi seisma.

Olen senistes arvustustes jätnud mainimata kõigi juttude väiksed sissejuhatusekesed, mis võiks justkui meenutada "Videvikutsooni" sissejuhatusi. Vaadatagu ka siinset avalauset: “Ka kõige vaesem tehasetööline ja kerjus saab aru, et Uppuv Linn pole päris tavaline koht.” Seekordses sissejuhatuses on ka veidi rohkem maalitud linna ennast - Suur Tähtis Väljak on ennegi läbi käinud, Hirmus Auk vist ka, ent Nimede Amet ning laste pärisnimede usaldamine Tõsise Ametniku kätte tunduvad olevat uued.

Loos endas ilmub ka üks tegelane, keda ennegi korra nähtud ühes Uppuva Linna tekstis, millele heitsin ette, et too oli liiga klassikaline "leping kuradiga" lugu. Seekordne lugu tutvustab kuradit taaskord (või noh, Koledat Paksu Sarvedega Meest) ja näitab tema mõjuvõimu ses linnas. Kahtlaseks jääb ainult see, kas ta on üksnes üks element Uppuvas Linnas või kogu sealse nõiakunsti algallikas.

Kirjutatud on ta ju korralikult, laused kõik kenad, aga järjekordne killuke, raasuke, millest alles ootan huvitava terviku kujunemist. Mida sa ütled killukese kohta, mis jätkuvalt pole veel päriselt see asi, vaid on ikka veel alles vundamendi rajamine, ikka veel alles sissejuhatus?

Üks kaheksandik kirjutas:

Lugu selgitab iga viimse detaili hästi ära. Sissejuhatus on hästi ära sõnastatud. Sissejuhatus tundub huvitav kuid see kuidas lugu edeneb edasi , eriti mitte. Lugu on lühike kuid toimub palju. Lugu räägib suurepäraselt linnapea sõltuvusest. Koledat paksu sarvedega meest kirjeldatakse hästi täpselt. Tunduks sissejuhatuses nagu keegi jutustaks sulle mida ta arvab praegusest linnapeast. Lugu lõppes igavalt ja oleks saanud arendada sealt edasi.

Üks tüdruk kirjutas:

tekstis õnnestus see et oli väga kaasa haarav ja lihtne läbi lugeda.

2.Mulle ei meeldinud väga kui kiiresti teema vahepeal muutus.

3.Juttu oli põnev lugeda ja ei olnud igav.

4.Minu jaoks olid osad kohad natuke arusaamatud.

5.Jutus oli natuke liiga palju kahe kõne.

6.Jutt sujus väga hästi.

7.Jutt oli natukene liiga pikk.

8.Mulle muidu pikkust ja raskeid sõnu väljajättes väga meeldis.

Mulle meeldis kuidas jutt oli kokku pandud see oli kaasa haarav ja tore lugeda, kuigi oli natuke liiga pikk pikem kui mulle oleks meeldinud.

Meeldib, ei meeldi, meeldib … veebruar 2023 (Maarja Kruusmets)

Meeldib, ei meeldi, meeldib … veebruar 2023

Tim Hornet „Rentsliroti õnn”

Vanades varemetes otsivad kaks narkarist palgasõdurit ja üks nooruke meedik väärtuslikku kraami, pistes rinda erinevate ohtudega.

Lugu on pisut arvutimängulik – palju märulit, kuid vähe sisu. Selles leidub küll mõni huvitav idee, kuid lõppkokkuvõttes jättis lugu mind külmaks, kuna ei suutnud mind panna kaasa elama ühelegi tegelasele. Vaid jutu algus annab mingi vihje tegevuskoha laiema tausta kohta, sõdades suurt hävingut tunda saanud maailmale, kuid just see küsimus on ainuke, mis suutis minus suuremat huvi äratada – mis oli maailmaga täpsemalt juhtunud?

Autor kasutab julgelt vandesõnu, mis üldiselt ei ole minu jaoks probleem, kuid mis kohati mõjutasid loo mõistetavust. Näiteks tekitas lause „Major Tom oli vaid tänu oma geneetilisele sitale, mis tõi kaasa tiivad ja kanajalad, suutnud kukkumist aeglustada.” minus tõsise küsimuse, kas Major Tomil olid tiivad ja kanajalad seetõttu, et tema enda soolestik tootis tema geneetikat mõjutavaid aineid, oli teda ravitud mõne teise liigi väljaheidetega, mis tõi kaasa omapärased lisajäsemed, või siis viitas autor asjaolule, et tema peategelase geneetika oli sünnist peale mingil moel kahjustatud.

Niisiis, kindlasti leidub sellele loole oma austajaskond, kuid kahjuks mina sinna hulka ei kuulu.

Markus Krist „Linnapea”

Uppuva Linna uus linnapea, sügeleva ninaga Ants, on ennastäis ja auahne mees, kes satub kokku vana tuttava Koleda Paksu Sarvedega Mehega, kes tundub arvavat, et tegelikult juhib linna tema.

Autori värvikat ja fantaasiarikast teksti on jätkuvalt hea lugeda ka siis, kuid jutus suurt midagi ei toimu. Loo algus tutvustab pisut pikemalt Uppuvat Linna ennast ning annab vihjeid linna eripärade taga peituvale suurele saladusele, mis loomulikult tekitas minus ootuse selle kohta midagi huvitavat teada saada. Kahjuks jäi saladuse olemus minu jaoks aga pisut segaseks. Võin ainult eeldada, et asi on seotud sarvilise külalisega, kes vastsele linnapeale tulevase nelja aasta kohta koostöölubaduse andis. On siis paks sarviline see, kelle jõu abil kogu linn püsti püsib? Loodan, et autor annab tulevastes juttudes sellele küsimusele pisut täpsemad vastused.

Minu jaoks oli seekordne Uppuva Linna lugu pisut tasakaalust väljas. Jutu esimene pool oli sisuliselt kirjeldus, päris tegevus algas alles loo keskelt ning lõppes enne, kui ma arugi sain. Kuigi ma hindan vihjeid Eesti rahvalugudele, ei olnud Ants tegelasena kuigi huvitav, temast põnevam tegelane oli hoopis puidust teener, kelle kohta oleksin tahtud pikemalt lugeda.

Kuigi ma järjekordselt nautisin autori kirjutamisstiili, ei kuulu „Linnapea” minu lemmikute hulka Uppuva Linna sarjast, sest minu jaoks jäi selles sisu väheks.

Artur Räpp „Kana tappis rebase”

Utoopilises maailmas küpseb kahel härrasel kaval plaan oma spetsiaalselt treenitud robotite abil maailm üle võtta. Tuleb aga välja, et kõik inimesed polegi nii sinisilmsed, kui nad arvasid, ning plaan pöördub nende endi vastu.

Autorile omaselt on lugu pisut hüplik ja saab kähku läbi, nii et mõned detailid jäävad uduseks. Siiski on see suhteliselt kergesti jälgitav ja arusaadav. Mulle meeldib idee maailmast, kust kurjus ja salakavalus on kadunud – see ongi tõeline ulme, mis inimloomust arvestades kunagi tõeks ei saa. Ometi, kuigi inimesed on oma kurjaks tegevast isekusest loobunud, ei tähenda see, et nad täitsa ullikesteks oleksid muutunud, sest nende ettenägelikkus ja tarkus on säilinud, nad on vaid otsustanud teha teisi valikuid. Ja eks see ole valik, mis kõigi meiegi ees igapäevaselt seisab – kas oleme kanad või rebased?

Sven Vahar „Viimane eestlane”

Unelmate rahu ja jõukuse riigi Eesti elu keerab pea peale Euroopa Liidu määrus, mis lubab kartulisalatit süüa vaid teatud pühadel. Sellest saab alguse eestlaste kui rahvuse kiire häving, kui läbi ajaloo rahvust püsivana hoidnud eestlaslik kangekaelsus muutub taparelvaks marurahvuslaste käes.

Lugu manas mulle silme ette kujutluspildi Vabariigi aastapäeval peolaua taga istuvast autorist, kes kartulisalatit mäludes mõtiskleb eesti rahvusliku köögi ja tähtpäevade tähistamise kommete üle, kuna sugulaste seltsis veedetud päev hakkab juba pikaks ja väsitavaks venima. Vastlapäeva paiku oleks lugu võinud tulla vastlakuklite keelustamisest, jõulude ajal piparkookide söömise piiramisest. Ja ega meie lemmikuid – kiluvõileibu keedumunaga – siis ära unustada ei tohi, süldist ja verivorstist rääkimata. Eks ta tõsi ole, toidukultuur on ju suur osa meie rahvuslikust identiteedist ning kui sellest midagi vägivaldselt ära võtta, võib maruks minna küll.

Teisalt kangastusid mulle silme ette äsjased Riigikogu valimised, mille eel oli ilmekalt näha, kuidas samasuguste vähem või rohkem tähtsate asjade tõttu eestlasi avalikult üksteise vastu üles ässitati, hoolimata sellest, et Vabariigi aastapäeva hommikul kõik nagu üks mees Toompeal härdalt iseseisvusmanifesti kuulanud olid.

Ma ei saa öelda, et jutt ise oleks minu meelest sõnade ja lausete kogumina olnud midagi erilist ja ilusat lugeda, kuid igal juhul pani see mind mõtlema ning selle eest suured plusspunktid.

Jutt: Uus tüdruk (Hannes Ilmjärv)

Õpetaja alustas tundi sellega, et kutsus klassi ette uue tüdruku. „Saage tuttavaks, tema on Tamara. Räägi meile palun natuke endast," andis õpetaja jutujärje üle.

„Tere. Minu nimi on Tamara. Ma tulen Narvast..." Näis, et tüdruk oli need laused ette valmistanud ja nüüd, kus need said öeldud, ootasid kuulajad talt veel midagi, aga nagu tihti sellisel puhul juhtub, ei tulnud temalgi rohkem midagi meelde, mida öelda. Kohmetult vaikides vaatas ta õpetaja poole.

„Millega sulle meeldib tegeleda, kas sul hobisid on?" püüdis õpetaja teda kimbatusest välja aidata. „Meil on siin klassis näiteks päris tublid sportlased, tantsijad... Mis sinu huvialad on?"

„No... mulle meeldib nukkudega mängida.." poetas Tamara häbelikult. Üle klassi käis naerupahvak ja siit-sealt kostis sosinat. Kümnendas klassis võib-olla ei oskaks enam arvatagi, et tüdrukule veel nukud huvi pakuvad. Või vähemalt, et keegi seda klassi ees tunnistab, mõtlesid mõned tüdrukud kergelt punastades. „Tankiga ka meeldib mängida vä?" kõlas kuskilt ja naer läks valjemaks.

„Klass!" ütles õpetaja teravalt. Itsitamine lõppes ja õpetaja jätkas selgitaval toonil: „Nukke on igasuguseid ja kindlasti ei ole need kõik laste mänguasjad. Näiteks on olemas väga väärtuslikke nukke, mida kogutakse ja millede kollektsioonid on äärmiselt hinnalised," Õpetaja vaatas jälle Tamara poole. „Jah," kinnitas Tamara: „Nukke on igasuguseid..."

„Olgu," jätkas õpetaja asjalikul toonil. „Aga läheme siis tunniga edasi. Istu palun sinna Katrini kõrvale, kindlasti jõuad juba sel nädalal meie kõigiga tuttavaks saada!"

„Tanki-Barbie.." kostis vaikselt sama irvhamba summutatud sosin, aga terav laks kaardikepiga vastu õpetaja lauda vaigistas tekkinud elevuse koheselt.

***

„Kes su vanemad õigupoolest on? Miks sa ei või kedagi külla kutsuda?" uuris Katrin Tamaralt, kui viimane tund oli lõppenud ja nad garderoobis jopesid selga panid.

„Mitte, et ma ei või... Ma ei tea lihtsalt, ma pean küsima," vastas Tamara. „Tead, nad pole mu päris vanemad," jätkas tüdruk. "Ma olen adopteeritud ja… Ma ei tunne neid eriti. Ma alles läksin sinna elama."

Katrini silmad läksid suureks. Ta küsis imestades: „Päriselt vä? Tulid kodust ära vä? Su vanemad jäid Narva??"

„Ei. Nad on surnud."

„Okei..." venitas Katrin ja üritas leida teist jututeemat, sest talle tundus ebasobiv edasi uurida, mis täpselt Tamara vanematega juhtunud oli. „Kuule, aga davai, homme näeb siis... Või tegelt – sa lähed siit samast bussi peale? Mõtlesin, et äkki viitsid jalutada minuga veits, sa saaksid mu tänavast ka sama bussi peale."

„Nr 15 läheb sealt ka läbi? Ma võin kõndida küll!"

***

„Kui kaugel sa elad," küsis Tamara, kui nad olid juba peaaegu pool tundi kõndinud. „Pole kaugel," vastas Katrin, „umbes sama palju veel." „Iga päev kõnnid peale kooli nii kaua koju?" imestas Tamara. „Kuule, sa ütlesid ju, et sama buss läheb sinu tänavasse, sa saaksid ju bussiga...?"

„Ah..." vastas Katrin põiklevalt, „vahest harva lähen bussiga, kui kiire on, aga seal on alati need jobud ka, ei lase elada rahulikult..." Katrini hambad olid kokkusurutud ja ta vaatas ainitise pilguga enda ette. Mõnda aega kõnniti vaikides. Tamara heitis aeg-ajalt uurivaid pilke oma vestluskaaslase suunas ja küsis lõpuks: „Mis jobud? Kes?"

„Ah, sa tead küll," pahvatas Katrin, „üks on seesama debiil meie klassist, kes seal täna tankinalja tegi omaarust. Ja siis on tal mingid värdjad sõbrad, vanemad, aga mitte meie koolist. Need vist ei käigi kuskil koolis, töllavad niisama ringi ja panevad näkku lihtsalt!" Katrin oli juba tulivihane, kuid surus jälle hambad risti ja Tamara nägi, et rohkem sellest rääkida ei kavatseta. Nii kõnniti vaikides Katrini koduni, öeldi: „tsauhommenäeme", Katrin läks koju ja Tamara jäi bussi ootama.

Taevasse olid kogunenud rasked tumehallid pilved ja linnale laskus sügisõhtune hämarus.

***

Järgmisel päeval, kui tunnid lõppesid, ütles Tamara Katrinile: „Kuule, ma lähen täna bussiga, tuleksid ka äkki?"

„Arvad? Ei viitsi käia nii kaugele, jah?" venitas Katrin vastuseks. „Aga okei, lähme," otsustas ta siis, „kahekesi on äkki parem tõesti!"

Bussipeatuses ootas palju õpilasi, nii suuremaid kui väiksemaid. Väiksemad jõmpsikad, endasuurused koolikotid seljas, mängisid suuremate vahel tagaajamist, neid nügides ja nutitelefone peaaegu käest ära lüües. Kui buss ette tuli, jooksid marakratid robinal ukse ette puntrasse, kiilusid ukse vahele kinni ja tekitasid ummiku. „Tatid, ärge trügige!" ütles keegi vanematest poistest, mille peale vähem kui sekundiga heledahäälne „Me ei trügi ju!" vastuseks kõlas.

Tüdrukud olid bussi lõõtsa kohale seisma jäänud, koolikotid enda ette maha pannud, ning õõtsusid nüüd, selga vastu käetuge toetades, bussi kurvide ja kaldumistega kaasa.

„Noh, polegi nii hirmus ju," ütles Tamara muiates Katrinile.

„Kohe läheb suurem osa rahvast maha," vastas Katrin. Ta vaatas bussis otsivalt ringi. „Ongi nii!" ütles ta järsku. Ta oli bussi tagaotsas märganud oma klassivenda Gregorit ja tema sõpru. Katrin keeras järsult selja nende poole, sest üks Gregori kaaslastest oli ta pilgu püüdnud ja jõllitas nüüd tüdrukuid, ise väljakutsuvalt irvitades.

Tamara vaatas küsivalt Katrini poole ja siis bussi tahaotsa, kus Gregor ja ta kolm sõpra nüüd kõik tüdrukute poole vaatasid ja omavahel üksikuid kommentaare vahetasid. Gregor rääkis midagi oma kaaslastele Tamara poole osutades, mille peale teised kõva häälega naerma hakkasid.

Nagu Katrin oligi öelnud, läks peagi suurem osa inimesi maha ning peale paari järgmist peatust polnud jäänud bussi kedagi peale Tamara, Katrini, Gregori ja tema sõprade, ning bussi eesotsas istuva vanapapi, kes bussijuhiga alatasa juttu teha üritas, viidates iga asja peale, mis tänaval pilku tõmbas, et kuidas ikka tema ajal see oli ja kuidas vanasti olid üldse asjad paremas korras.

„Jou, Barbie, bussiga ikka parem sõita kui tankiga, onju?!" kõlas bussi tagaotsast ühe Gregori sõbra hõikamine, millele järgnes valju naerupahvak. „Nukuteater on teisel pool!" hüüdis teine.

„Noh said ka sõbra lõpuks, samasuguse nõialuua nagu sa ise...!" See oli Gregor ja tema lause oli mõeldud Katrinile. „See pole luud, see on lehepuhur vist, sumps sama lai taga..!" täiendas üks ta sõpradest. „Noo, ma arvan, sellele meeldib pigem imeda, mitte puhuda!" arvas teine kõva häälega, mille peale naer lausa röökimiseks paisus.

Tamara oli kogu selle aja poisse tähelepanelikult jälginud, üksisilmi, nagu üritaks meelde jätta iga sõna ja liigutust, mida nood ütlesid või tegid. Tal oli ilme, nagu ei saaks ta hästi aru, millest jutt käib, ja loodaks suurima hoolega vaadates nähtut mõista. Katrin seevastu seisis seljaga nende poole, kange nagu pulk, hambad kokku surutud ja nägu vihast tulipunane. Peale viimast repliiki pööras ta järsult ümber ja karjus kõigest kõrist üle bussi: „Käige kanni, värdjad!!!"

Selle peale tekkis bussi tagaotsas hetkeks vaikus. „Oohoh," venitas üks poistest, seesama, kes oli lehepuhurit teistpidi töötamas kujutanud. Ta oli toolilt püsti tõusnud ja astus aeglase sammuga tüdrukute suunas. !Too siia oma kann siis, vaatame üle, kas kannatab käia ka vä...!" ütles ta nüüd enam mitte naerdes, vaid sellise pineva, puuriva tõsidusega, millest oli oodata rohkem kui lihtsalt lolli nalja. Tüdrukute juurde jõudes jäi ta Katrini ette seisma. „Noh, mis see luud siin sahistas, kes peab kuhu käima?" Ülo (nii oli poisi nimi) oli Katrinist peajagu pikem, ajas lõua ette ja vaatas, suu põlglikult kõveras, alla tüdruku poole. Katrini rusikad olid nii kõvasti kokku surutud, et sõrmenukid olid valged ja käed värisesid. Tundus, et ta kohe plahvatab. Ja siis ta plahvataski. Ta sülitas Ülole otse näkku ja kui see korraks silmad kinni pigistas ja nägu krimpsutas, virutas Katrin talle saapaga kõigest jõust jalgevahele.

Bussi tagaotsast kostis nüüd korraga „Oiiii!!", „Ossaa!", „Mida värki, Üll sai luuavarrega vä..?" Poiste naer oli nüüd kõhklev, ja Katrini poole saadeti isegi vaat et tunnustavaid pilke.

Ülo aga, kes oli Katrinist paar sammu eemale kükakile vajunud, vaatas oma kaaslaste poole ja kuigi tema suurim soov oli hetkel bussipõrandale igaveseks looteasendisse tõmbuda, sundis häbi sõprade ees viimast jõudu kokku võtma. Katrin oli juhtunust šokis, seisis ehmunud näoga paigal. Ta ei jõudnud liigutadagi, kui Ülo rusikas teda vastu ninajuurt tabas. Kostis luu purunemise raksakas, millele järgnes kohe hele kõlakas, kui Katrin kuklaga vastu käsipuu toru põrkus. Tühi pilk pärani silmades, langes ta seljataga olevale toolile, vajus kummargile istuma, käed bussi põrandale rippumas, ja ta ninast hakkas sorisema vererida, moodustades põrandale kiiresti suureneva punase lombi.

Valjuhääldist kostis bussijuhi hääl: „Noored, mis teil toimub seal, võtame vähe vaiksemalt!" Ta polnud näinud, mis tegelikult juhtus. Ta oli vaid kuulnud valjemaid hääli ja näinud tahavaatepeeglist rüselemist. Samuti oli iste, kuhu Katrin vajunud oli, seljaga juhi poole. Ülo, kes juba suutis natuke sirgemalt seista, vaatas bussijuhi poole, kehitas õlgu, laiutas käsi ja hüüdis: „Mis ma tegin? Ma pole midagi teind, libu tuli ise kallale! Kaamerad on bussis vä??" Bussijuht püüdis ärritunult oma tähelepanu jagada tahavaatepeegli ja liikluses toimuva vahel, samal ajal kui tema taga istuv papi erutatult seletas, et tema ajal käisid noored tööl ja säärasteks lollusteks polnud aegagi.

Ülo pöördus nüüd Tamara poole, kes oli istunud Katrini kõrvale ja hoidis tal ümber õlgade. „Noh, sul ka midagi oli vä??" sisistas Ülo. Tamara vaatas talle istudes vaikides alt üles. Teised poisid olid bussi tagantotsast sündmuspaigale tulnud. „Oi pljääd!!" ehmatas Gregor, nähes Katrinit ja lahmakat vereloiku pingi ees. „Sellest võib sihuke jama tulla...!" „Püksis on sul jama!" nähvas Ülo üleolevalt. „Ei noh, Üll, sul on püksis raudselt jama," ütles üks poistest ja hakkas närviliselt naerma.

„Igatahes," jätkas Ülo, „kui sellest siin midagigi piiksatama peaksid, ei jää sust niipaljugi järgi," ta osutas pingil kahe käega peast hoidva Katrini poole. „Ja pea meeles, et..." tahtis ta midagi veel lisada, kuid Tamara oli äkki püsti tõusnud ja seisis nüüd ta vastas. „Ei," ütles Tamara rahuliku häälega, „keegi ei saa kunagi teada." Ja siis tegi ta midagi õige veidrat. Ta kummardas natuke Ülo poole ning nuusutas teda. Tegi seda ühe ja erakordselt pika sõõmuga, mille kestel ta liigutas pead nagu lõhna otsides Ülo ja siis teiste poiste poole. Jäi mulje, nagu ta tahaks nende küljest kogu lõhna ära tõmmata ja endale jätta.

Poisid vaatasid võõristades ja natuke hirmunult sellist imelikku käitumist. Kui buss peatusse saabudes uksed lahti tegi, ei viivitanud nad maha minemisega.

„Väga veidrad luuad!" kostis ühe poisi arvamus. „Ehtne halloween!" ütles teine.

Katrini peatus oli nende sündmuste ajal mööda läinud ja nüüd jõuti Tamara kodu juurde. Tamara tõusis püsti ja midagi ütlemata võttis nii enda kui Katrini koolikoti ning hakkas Katrinit käest sikutama, märku andes, et aeg on maha minna. Katrin tõstis loiult pea: ta välimus oli kohutav. Mõlemad silmad olid hakanud kinni paistetama, kõveral ja moondunud ninajuurel oli lai horisontaalne haav, millest voolanud veri oli nüüd juba poolenisti kuivanud ja koos ninasõõrmetest tulnud verega näo peale laiali määrdunud ja sinna sassis juuksesalke kleepinud. Tamara tõmbas teda veel käest ja osutas peaga ukse poole. Katrin vaatas teda hetke uimase pilguga, tõusis siis tuikudes püsti ja nad liikusid koos ukse poole.

Maha minnes kuulsid nad veel targutaja papi kokkuvõtet nooruse hukkamineku põhjustest: „Ja kõiges on süüdi internet. Sest vanasti ju internetti polnud!"

***

Tamara juurde jõudmist mäletas Katrin väga uduselt, kõik toimus nagu unes. Tamara talutas teda, ikka veel sõnagi lausumata, bussipeatusest ühte kitsasse kõrvaltänavasse, kus niigi hämaras mändidealuses hoovis oli puude ja põõsapuhmade vahele peitunud üsna suur kahekordne maja. Tamara avas võtmega ukse ja nad astusid sisse.

Katrini pea tuikas valutada südamelöökide rütmis. Iga järgmise tuikega oli tunne, et pea lõhkeb otsas. Mööda hämarat koridori läbi maja minnes heitis Katrin pilgu ühte tuppa, mille uks oli avatud. Talle tundus, et nägi poolpimedas toas kahte inimest, kes seisid üks ühes, teine teises nurgas näoga seina poole. Hiiglasekasvu mees ja lühike naine seisid, käed külgedel rippumas, pead ette kallutatult vastu nurka toetumas. Nagu lapsed, kes on karistuseks nurka seisma pandud. Või nagu kodumasinad, mida hetkel ei kasutata. Katrinil polnud aega kauemaks vaatama jääda, sest Tamara tõmbas teda edasi.

Nad läksid trepist üles Tamara tuppa. Ikka veel tulesid süütamata talutas Tamara Katrini tugitoolini ja surus talle kätega õlgadele, andes märku, et too istuks. Katrin tundis nüüd tohutut väsimust ja unisust, kuid kerge iiveldus ja tuikamine nii kuklas kui otsaees ei lasknud tal magama jääda. Katrinile meenus kuskilt esmaabi loengust kuuldu, et peapõrutusega magama jääda ei tohi. Nii proovis ta end ärkvel hoida ning üritas keskenduda sellele, mis Tamara teeb.

Tamara oli koolikotid voodile visanud, jope seljast võtnud ning nüüd poolest kehast saati ühte kappi kaevunud, sealt midagi otsides. Varsti tuligi ta leituga välja – see oli üks lihtne kingakarp. Tamara pani selle kirjutuslauale ja võttis sealt välja ühe pika ja üsna peenikese musta küünla. Kingakarbi põhjast ilmus nähtavale ka üks lahtivolditav lauakate või mingisugune alus, mis oli üleni täis joonistatud Katrinile arusaamatuid sõnu ning sümboleid. Tamara laotas katte lauale ja pani sinna peale samuti karbist võetud väikese lihtsa küünlajala, kuhu asetas küünla. Küünlajalg oli konstrueeritud nii, et sinna asetatud küünal jäi seisma poolviltu umbes 45 kraadise nurga alla. Viimasena võttis Tamara karbist välja suure ja raske zippo, mille ta kogenud liigutusega lahti klõksas ja sealt tulnud kõrge leegiga küünla süütas. Tüdruk viskas tulemasina tagasi kingakarpi, lükkas selle eemale ja jäi keskendunult küünalt jälgima. Siis pani ta oma peopesad küünla alla, mis põles suure leegiga. Üllatava kiirusega hakkas küünal sulama. Must vaha voolas otse Tamara pihku. Katrin vaatas ehmunult Tamara nägu. „Valus pole, vä???" tahtis ta hüüatada, kuid juba esimene katse suud liigutada tekitas peas nii tugeva valu, et temalt ei tulnud piiksugi. Vähem kui minutiga oli küünal sulanud ja Tamara kokkupandud pihkude vahele jäi must tulikuum vedelik. Katrin vaatas toimuvat hämmeldunult oma nüüdseks peaaegu täiesti kinnipaistetanud silmalaugude vahelt. Tamara loksutas vaha pihkude vahel ja tegi kokkupandud kätega enda ees väikesi ringe. Siis kummardus ta oma käte kohale ja puhus lähedalt küünlavaha peale. Ta puhus ühe korraga ja nii pikalt, et Katrinile tundus, nagu oleks suur õhupall aegamisi tühjaks lastud. Kui Tamara oli puhumise lõpetanud, hingas ta paar korda kergendatult sisse-välja.

„Huh," ütles ta lõpuks, „sellest oli täielik sitamaitse suus juba."

Vaha tema peos oli juba jahtunud kergesti vormitavaks plönniks, mille Tamara nüüd neljaks jagas. Kiiresti ükshaaval vormides andis tüdruk igaühele neist inimese kuju – keha, pea, käed ja jalad. Kui kujukesed valmis, pani ta need lauakattele üksteise kõrvale ritta lebama.

„Nii! Teie olge nüüd siin natuke aega," ütles ta neile ning pöördus siis Katrini poole: „Teeme nüüd sinu ka korda."

Ta võttis uuesti kingakarbi ja otsis sealt välja uue küünla, seekord rohelise, ning asetas selle küünlajalga. Siis astus ta Katrini ette ja vaatas teda tähelepanelikult. Tamara uuris mõnda aega tema vigastusi ja vaatas tüdrukule pikalt silma. Katrin vaatas talle tuima pilguga vastu, ta ei teadnud enam, kas see kõik toimub ilmsi või on ta juba ammu minestanud ning näeb hallutsinatsioone. Pea tuikas nüri järjekindlusega valutada, keha oli tundetu ja suus oli jälk veremaitse. Tamara lõpetas oma vaatluse jällegi sellega, et nuusutas Katrinit. Ta tõmbas pika sõõmu õhku Katrini näo lähedalt ja pöördus siis tagasi laua poole. Kingakarbist võttis ta jälle tulemasina ja süütas küünla. Ja täpselt nagu must küünalgi, põles ka roheline väga kiiresti ning kuum vaha kogunes Tamara pihkudesse. Kui küünal oli otsa saanud, loksutas Tamara rohelist vaha peos edasi-tagasi ning seejärel puhus pikalt selle peale. Mõnda aega veel jahutanud, hakkas ta voolima vahast pea kuju. Kiirete ja täpsete liigutustega tekkisid rohelisele peale laup, nina, põsesarnad, lõug. Nägu oli Katriniga hämmastavalt sarnane. Kui pea valmis sai, pani ta selle lauale.

„Üks hetk..." ütles Tamara, tõusis ja läks teise toanurka. Seal seisis midagi suurt, mis oli linaga kaetud. Tamara tõmbas sellelt lina pealt ära ning selle alt ilmus välja hiiglaslik nukumaja. Üle kahe meetri kõrge ja mitu meetrit nii pikkusesse ja laiusesse ulatuv maja mõjus majesteetlikult. Ülipeente nikerdustega detailsel puuehitisel oli mitukümmend korrust ning sadu, võib-olla isegi tuhandeid tube, saale, koridore, kambreid, käike, võlvialuseid, eeskodasid, kööke, keldreid, pööninguid. Maja sees olid veel omakorda majad, nende vahel tänavad, ristmikud, sillad ja tunnelid. Maja osad olid lahtivõetavad – selle fassaad koos seal olevate kümnete ruumidega oli tõstetud paokile nagu suur uks ning oli võimalik pugeda maja sisemusse, kust omakorda avanes vaade lõputule labürintide rägastikule, mis tagapool pimedusse kadus. Neid ruume ja tänavaid asustasid ka elanikud. Paljudes tubades, parkides ja kohvikutes olid erinevates poosides erinevat värvi nukud. Vahakujud olid pandud tegema igasuguseid tegevusi: kord omavahel vestlemas, teises kohas jälle kõndimas, teleka ees istumas, vannis pikutamas, voodis lamamas, koeraga jalutamas, pikniku pidamas...

Tamara võttis laualt rohelise pea ja läks maja juurde. Ta astus maja sisemusse ning ettevaatlikult külitsi edasi liikudes jõudis ühe toa juurde, mis kujutas haigla operatsioonisaali. Ta asetas pea lauale ning sinna ümber paar valget nukku.

„Palun väga, siin on teile patsient. Pea on katki, tehke korda." Tamara rääkis nukkudega nunnutades nagu väike laps. „Tehke Katrin ilusaks, siis tal pole enam aia-aia." Seda öelnud, puges ta selg ees tubade rägastikust välja ning astus jälle Katrini ette, öeldes: „Noh vaatame siis, kuidas doktorid toimetavad."

***

Järgmisel päeval enne esimest tundi valitses klassiruumis tavapärane sumisev segadus. Klassi tagaotsas olid poisid ümber laua kogunenud, telefonid käes, ja samal ajal kui netis surfati, hõiguti teineteisega, pilku ekraanidelt pööramata. Gregor istus ka teiste seas, telefon käes, kuid tema tähelepanu oli hoopis mujal. Närviliselt ukse poole pilke heites ootas ta Katrini tulekut. Ta kujutas ette, kuidas tüdruk klassi uksest sisse astub, ise moondunud ja verise näoga, kaasas kaks politseinikku, ning siis käe tõstab ja näpuga tema, Gregori, poole osutab. Siis kogu klass vakatab ja politseinikud astuvad tema juurde. „Kas teie nimi on Gregor Randla? Te olete arreteeritud, tulge palun meiega kaasa!" kujutles ta ühte politseinikku ütlemas. Klass vakatab ja siis astuvad uksest sisse ka tema vanemad, kellele samuti oli teatatud, et nende ainus poeg on mõrvar ja läheb klassiõe tapmise eest pikaks ajaks vangi. iPhone Gregori käes värises ja ta laup oli kattunud külma higiga. Ta vaatas, et aken on lahti – kui mendid sisse tulevad, jõuab ta aknast välja hüpata. Kui kõrge see kolmas korrus ikka on… Siis jookseb ta koju garaaži ja peidab ennast ära, siis ei saa teda keegi kätte. Palavikulised mõtted jooksid läbi Gregori pea, üks tobedam kui teine, nagu ta isegi taipas. Ikka veel närviliselt telefoni mudides vaatas ta klassiukse poole. Sisse astus Tamara. „Perses ongi!" hüüatas Gregor mõttes ja vajus oma pingil kümme sentimeetrit madalamaks. Ta viskas pilgu akna poole, kuid ühtegi liigutust ta selles suunas teha ei suutnud – keha oli kui halvatud. Uuesti ukse poole vaadates nägi ta nagu aegluubis sisenevat Katrinit. Gregor oleks tahtnud klassi põranda alla pugeda, kuid istus täiesti kivistunult laua taga ja pigistas telefoni oma käes. Ta ei suutnud teha muud, kui enda ette vahtida ja vaevu silmanurgast hirmunult Katrinit piiluda. Kuid siis äkki jäi ta otsesilmi Katrinit jõllitama. Katrini nägu oli täiesti puhas, klaar, muretu ja rahulik. Oleks võinud isegi öelda, et ta nägi välja parem kui ei iial varem. Omavahel juttu ajades istusid tüdrukud klassipinki.

Gregorit valdas korraga tohutu kergendus ja suur segadus. Mis see nüüd siis oli, mõtles ta. Üks asi neist kahest on võimatu, mingi osa peab olema unenägu, käis tal läbi pea. Kas ei toimunud eilset bussisõitu või magab ta praegu, aga peab kohe ärkama ja ikkagi oma saatusele vastu astuma. Gregor otsustas lihtsalt oodata ja vaadata, mis edasi saab. Järgmisena astus klassi õpetaja, kes õpilased kohtadele ja telefonid lennurežiimile kamandas ning tundi alustas.

***

Koolipäev möödus ilma suuremate vahejuhtumiteta. Kui tunnid lõppesid ja tuli aeg koju minema hakata, oli bussipeatuses tavaline sigin-sagin. Gregor astus tagauksest bussi, ütles sõpradele „jou" ja lõi nendega nukid kokku. Poistel olid sinised longero purgid käes ja järgmine „krptšššš..." tähistas Gregori purgi avanemist.

„Noh," küsis Ülo Gregorilt, „mis värk on?"

„Midagi..." kehitas too õlgu.

„Mis mõttes?" küsis Ülo „Kitse ei pandki, vä?"

„Tal pole häda midagi, nagu poleks miskit juhtundki. Tšikil lõust tip-top korras, kosmeetika teeb imesid."

Ülo ilme oli segaduses, kuid siiski veidi kergendunud. Üks sõpradest irvitas ja ütles: „Üll, ma räägin koguaeg, sul on eide rusikad, pliks ei pand tähelegi, mida sa üritasid seal, tõmbas mööda mune sulle ja kõik...!" Poisid irvitasid, ainult Ülo ütles: „Ah käige vittu," ja tõstis purgi suu peale. Peale põhjalikku lonksu vaatas ta bussis ringi.

„Kus need moorid on üldse?" küsis Ülo ja lasi lendu pika ja põhjaliku röhatuse. „Aa näe, ongi," märkas ta äkki eespool olevaid tüdrukuid.

„Ma arvan, et täna käitume nagu tõelised härrasmehed, lähme daamidega samas peatuses maha ja saadame nad ilusti koju." Ülo nägu kattis sünge vari. „Vaatame siis, kui suuri imesid kosmeetikud teha võivad..."

Gregorile see mõte ei meeldinud.

!Ära hakka nussima nüüd," protesteeris ta. „Niigi läks hästi, et eile midagi ei juhtunud, täiega napikas. Nüüd sa tahad asja ikkagi perse keerata, ma küll ei tule nendega midagi skeemitama... !"

„Suu kinni, tatikas," teatas Ülo. „Tuled küll ja mitte vähe, siis saab sinusugusest tütarlapsest ka mees lõpuks! Tom, anna üks õll!"

Kui buss Tamara peatusesse jõudis, hakkas õues juba hämarduma. Paari päeva eest oli kella keeratud ja päevad olid jäänud tükk maad lühemaks. Tüdrukud astusid esimesest uksest maha ja tagumisest poisid, kelledest jäi bussiistmete vahele tühjade purkide veeremise kõrin. „Ära mögise, nahk!" hüüti bussijuhile, kes bussi reostamise kohta häält tõsta üritas.

Bussist maha astunud, märkasid poisid, et Tamara ja Katrin olid juba mitukümmend meetrit edasi jõudnud ja peaaegu keeramas väikesesse ristuvasse põiktänavasse. Ülo kiirendas sammu jooksule, et tüdrukuid mitte silmist lasta. Teised poisid sörkisid tema järel, kõige viimasena Gregor, käed taskus ja üleõla pilke heitmas, ilmselgelt vastu tahtmist kaasa venides. Tänava nurgale jõudes ei näinud Ülo esialgu kedagi. „Kurat..." jõudis ta mõelda, kui kuulis äkki ühe põõsastesse varjunud jalgvärava kolksatust ja märkas läbi okste tumedaid kogusid maja poole minevat.

„Seal!" hüüdis ta teistele. „Davai, järgi!" Poistes oli tekkinud päris tõeline jahiinstinkt. Joostes jõuti aiaväravani. Kõige viimasena jõudis kohale Gregor, kes lõõtsutades häält tõstis: „Kuulge, aitab, siin võib täiega jamaks minna...!"

Tom vastas: „Heh, sellel vennal läheb juba jälle jamaks. Minu arust läheb just põnevaks!" Ülo ei öelnud enam midagi, avas veidi kriiksuva värava ja astus aeda. Teised poisid tulid kõheldes tema kannul. Enam ei joostud, vaid astuti ettevaatlikul sammul maja poole. Maja aknad olid pimedad, kuigi Ülo oli veendunud, et oli näinud tüdrukuid uksest sisse astuvat. Poisid kõndisid mööda jalgteed mustava maja poole, neil oli äkitselt tunne, nagu nad kõnniksid ühe koha peal ja maja liiguks ise neile vastu. Eesukse trepist astuti üles juba täiesti masinlikult, kuni jõuti ukseni. Ülo, Tom, Markus ja Gregor seisid liikumatult ukse ees. Ülo tõstis aeglaselt käe ja pani selle ukselingile.

„Üll," sosistas Markus. „Mis me teeme seal?" Keegi ei liigutanud. Ülo käsi vajutas aeglaselt lingile. Nagu aegluubis vajus link aina allapoole, kuni jõudis lõpuni. „Ma ei tea," vastas Ülo. Klõks! käis lingi lõputuna näiva teekonna viimane heli. Ootamatu metalse klõksu peale nagu unest ärganud Ülo lasi lingist lahti ja vaatas üllatunult oma kätt, nagu ei saaks hästi aru, miks too üldse linki käppima läks. Maja uks vajus hääletult lahti. Nende ees avanes… Kui õues oli juba peaaegu pime, siis maja sees oli täiesti süsimust. Nagu käsu peale astusid kõik neli poissi üksteise järel pimedasse esikusse. Viimasena sisenes Gregor, kes enam ei piilunud närviliselt enda ümber ringi, vaid vahtis nagu teisedki, üksisilmi pimeda maja sisemusse, suu lahti ja laup külma hirmuhigiga kaetud. Kellegi peas polnud enam mõtet tüdrukute kättesaamisest, neil polnud enam aimugi, mida nad sinna majja üleüldse ronivad, kuid nagu ööliblikad valgusest, olid nemad lummatud majast kiirgavast pimedusest. Poisid seisid maja koridoris, seljaga avatud välisukse poole. Vaikuses kuulsid nad ainult kohinat oma kõrvades ja iseendi südamete kloppimist. Nad kõik üritasid hääletult hingata, vältimaks igasugust heli tekitamist, kuid ometi kostis kusagilt kellegi kähisevat ja pikaldast hingamist. Aegamisi hakkasid nende silmad pimedusega harjuma ning vähese valguse abil, mida veel lahtisest välisuksest sisse paistis, joonistus nende ees koridoris välja inimese kuju. Mõne meetri kaugusel, näoga poiste poole, seisis üks suurt kasvu mees. Sealt see hingamine tuligi, mehe rind lainetas hingetõmmetega ühes taktis. Mees, pööramata poistelt pilku, keeras pea aeglaselt kõrvale, öeldes kumeda häälega kellelegi üle õla pimedusse: „Tamaral on vist jälle külalised." Neli poissi seisid nagu kivistunult. Äkitselt kostis pimedusest terav kiledahäälne kähvatus: „Kutsu sisse, mis passid!"

Siis juhtus mitu asja korraga: seni lahti seisnud välisuks lajatas kõrvulukustava pauguga kinni, samal ajal kui poiste vastas seisev mees kummardus ja Ülol pahkluudest haaras. Ühe ropsuga tõmbas ta poisi selili ning kadus ebaloomuliku kiirusega maja sisemusse, teda enda järel lohistades. Teised poisid vabanesid seepeale hetkega siiani kestnud lummusest, pöörasid ringi nagu üks mees ja hakkasid teineteise otsa komistades välisukse poole tormama. Kobamisi ukseni jõudnud, leidis Gregor esimesena lingi, rebis selle alla ning avastas oma suurimaks kergenduseks, et uks oli lahti. Nad jooksid uksest välja, kuid seisatasid siis ehmunult. Õue asemel, kuhu nad omaarust pidid sattuma, leidsid nad end ühest pikast ja hämarast koridorist, kuhu kumas veidi valgust koridori lõpus olevast ukse klaasruudust. „Persse, vale uks!" pomises Gregor. Tagasi minna nad siiski ei julgenud, vaid kiirustasid eesoleva ukse poole – ilmselt oli see mingisugune kõrvalsissepääsu koridor, sest läbi uduse klaasi paistis natuke tänavalaterna helendust. Pimedas koridoris koperdades ja jalgupidi arusaamatusse tränisse takerdudes jõudsid nad lõpuks ukseni. Lukus!

„Vittu, raisk!" röögatas Tom ja andis tugeva jalahoobi õhukese ukse lingi alla, luku piirkonda. Käis tugev mürtsatus ja klaasiklirinal paiskus uks lahti ning poisid jooksid välja. Nad sattusid õue, aga näis, et see ei olnud see majakülg, kust nad sisse olid tulnud. Õigupoolest nägi kogu ümbrus välja tundmatu ja veider. Läbi akna paistnud valgus oli tulnud kohe ukse kõrval rippuvast ilma kuplita pirnist, mis oli ukse lahtilöömisest kõikuma läinud ja nüüd veel lisaks vilkuma hakanud, nagu märku andes, et see põrutus oli tema jaoks liig mis liig ja kohe kustub viimanegi kollakas tuluke. Ei olnud aru saada, kuhupoole jääb tänav või kuhu kõrvalmajade hoovid, sest juba paari meetri kaugusel lõppes õnnetu pirni võim pilkast pimedust valgustada. Tundus, et sellel maja küljel ei olnud puid ega põõsaid, vaid läbi pimeduse võis näha paari puukuuri moodi ehitise kontuure ja nende vahele poisid suuna võtsidki, lootes lõpuks siiski tuttavamatele tänavatele välja jõuda. Gregor oli telefoni välja võtnud, et selle taskulambiga teed valgustada. Seda nähes kobasid ka Markus ja Tom taskutes oma mobiilide järele, lootuses tänaval, majast ohutusse kaugusesse jõudes, takso tellida või vähemalt Google Mapsist oma asukohta vaadata.

„Pekki, raisk, telo kadund, majja jäi vist," teatas Markus. Ta seisatas ja soris järgemööda üha uuesti ja uuesti oma taskuid läbi. „No ma arvan, sa tagasi küll ei lähe," ütles Tom samal ajal oma mobiili välja võttes. „Ütled, et pandi rotti bussis ja kõik! Varas ise tõigi siia..." Ta vaatas oma telefoni. „Null levi!" hüüatas ta seejärel. „GPS-signaal ka puudub! Kus kuradi sitaaugus me oleme???" Ka Gregor vaatas oma telefoni ning avastas samuti, et ekraaninurgas oleval levinäidikul ei helenda ühtki kriipsu. Nad seisid kolmekesi koos, näod teineteise poole, telefonide kohale kummardunult.

„Hea küll," ütles Tom. „Kaome siit." Ja pöördusid jällegi kuuride suunas, kuhupoole algselt mindi. Hetkel, kui Gregori telefonilamp teed valgustas, tardusid poisid soolasambana paigale. Iga pisemgi karv nende kehal oli tõusnud püsti, kui nad nägid mõne sammu kaugusel enda ees seisvat inimkuju. Lühikest kasvu kõhn naine, hilissügisele sobimatu õhuke kleit tuules laperdamas, seisis liikumatult nende ees ja jälgis neid ainitisel pilgul. Ta nägu oli niivõrd võigas, et sellelt oli võimatu pilku pöörata: ebaloomulikult pikk suu oli veninud peaaegu kõrvadeni ulatuvaks irveks, olematute huulte vahelt paistis hõre rida teravaid hambaid. Suured punnis ilma kulmude ja ripsmeteta silmad jõllitasid poisse läbitungiva pilguga. Hõredad juuksed olid plikalikult kahte hobusesaba patsi pandud ja rippusid tema liiga suure pea külgedel. See olend nägi välja nagu kümneaastane tüdruk, kes on ometi seitsekümmend aastat vana. Ilmselgelt nõdrameelse, kuid kurikavala näoga passis ta poisse. Nood hakkasid instinktiivselt taganema, selg ees, tuldud suunas.

„Ah maja peale hulkuma???" kähvas vanaeit juba majast tuttava, luust ja lihast läbi lõikava häälega. „Kes lubas???"

Esimesena oli tardumusest toibunud Tom, kes oli ümber keeranud ja üritas põgeneda maja poole, kus arvas nägevat veel kollast tuld vilkumas. Välkkiirelt oli hullu näoga vanaeit telefonivalgusest kadunud ja seisis samal hetkel Tomi ees, kes seisma põrkus, nagu oleks vastu seina jooksnud. Vanamutt ajas teravad hambad veel rohkem irevile ja astus aeglaselt Tomi poole. Äkki oli tema mõlemasse kondisesse kätte ilmunud kaks suurt kokanuga. Enne kui Tom kuidagigi reageerida jõudis, lõi eit talle mõlemad noad mitu korda kõhtu. Tom vajus aeglaselt põlvili, silmad üllatusest suured, kuid pilk juba tuhmumas. Viimase liigutusega ropsas vanaeit Tomi kõri läbi, tõukas ta jalaga pikali verelompi, mis tal kõrist välja mulksas, ja vaatas teiste poiste poole. Kaugemalt paistis telefonilambi sähvimist – seal jooksis Gregor, pimedas hoovis komistades ja aeg-ajalt maha kukkudes, mõistmata, et jookseb hoovis ringiratast. Markus oli jäänud sinna samasse kõrvale; ta istus maas, hoidis kätega ümber põlvede ja nuttis. Mutt jalutas temast mööda ja üksisilmi Gregori poole vaadates lõi nagu muuseas ühe noa pidemeni Markusele pealakke. Nutt lakkas.

Hetke pärast jõudis vanamutt jooksvale Gregorile järele, kargas talle selga ja põimis oma peenikesed kortsus käed tihkelt ümber Gregori kaela. Ta rebis oma teravate hammastega Gregoril ühe kõrva peast ja hakkas järades peanahka ära kiskuma, ise kähedalt kriisates. Gregor kukkus karjudes kõhuli, veel valjemini röökiv vanaeit nagu puuk seljas. Mutt peksis teda rusikatega kuklasse, laiast suust pritsimas Gregori verd ja juukseid, ise röökides: „.....

***

„Mis ta võiks karjuda sellele jobule?" küsis Katrin. „Et „kui sa veel Katriniga ülbitsed, vahetan sul munad ja mandlid ära...??""

„Ei, ära oma nime ütle. See võib liiga hästi meelde jääda," vastas Tamara.

„Noh aga muidu pole pointi ju, kui meelde ei jää."

„Neile jääb meelde küll, aga natuke segaselt, tunne jääb õige. Aga kell on palju, me peaksime nad korda tegema. Homme tahaks ju jälle mängida."

„Kuule, aga ma sinu nime enne ütlesin kogemata..."

„No vaatame, nad on nüüd suht šokis mõnda aega, ma arvan," vastas Tamara muretult ja valas Katrini šampuseklaasi juurde prosecco’t, mille nad olid mängu alguses lahti teinud. „Sul ikka fantaasiat on," nentis Tamara tunnustavalt Katrinile.

„Ma pean selle Gregoriga ka ära lõpetama..."

„Ei," keelas Tamara. „Kui sa ta ära tapad, ta ei taastu homseks ära. Tal vaja täna veel koju ja homseks kooli jõuda, et mingeid kahtlusi ei tekiks. Teistega läheb veel paar päeva, enne kui enam-vähem normaalsed on."

Nad korjasid neli musta nukku nukumaja hiigelrägastikust üles ja Tamara pani need jälle haiglapalatisse, kuhu asetas ka mõne valges kitlis arsti.

Maja alumisel korrusel hakkasid neli moonutatud verist keha tasapisi paranema.

Tüdrukud istusid diivanil ja rüüpasid viimast prosecco’t.

„Kuule, aga kas nad homme või millalgi meile midagi teha ei või, kui nad midagi aimama hakkavad?" küsis Katrin Tamaralt.

„Senikaua, kuni nende nukud mul majas on, ei tee nad midagi, mida ma ei taha. Pealegi võin ma nende mälu täiesti ära nullida, aga see pole eriti lõbus," vastas Tamara.

„Aga kas nad teevad kõike, mida sa tahad?" tekkis Katrinil huvi.

Selle peale Tamara mõtles hetke, kehitas siis õlgu ja ütles: „Üldiselt ma tahan, et nad teeksid seda, mida nad ise tahavad."

„Kuule," Katrini silmad läksid põlema. „Anna mulle need nukud või vähemalt Gregori oma, siis..."

„Ei," katkestas Tamara teda järsult. „Ja sul on aeg hakata koju minema. Mine koju."

Sõnagi lausumata tõusis Katrin püsti, võttis jope ja astus uksest välja. Kõndis trepist alla, astus üle põrandal lebavate, enam mitte nii veriste kehade, kelle haavad olid juba peaaegu paranenud, ja astus uksest välja. Õues läks ta väravast välja ja kõndis otseteed kodu poole.

Tamara jälgis aknast ta minekut ja kui Katrin oli tänaval põõsaste taha kadunud, astus ta nukumaja juurde. Ta puges majja sisse, kuni oli jõudnud kohani, kus asus tema oma maja peaaegu identne koopia ja kust ta oli äsja üles korjanud ka poiste mustad nukud. Majal tõstis ta katuse ära ja võttis sealt rohelise Katrini pea, millega puges veel sügavamale oma nukumaja sipelgapessa. Täiesti selle keskmes asus väljak, nagu vanaaegne linna keskväljak, mille keskel kõrgus kuldsest vahast nukk, mis oli täpselt tema enda, Tamara, nägu. See oli mitu korda pikem kui kõik teised nukud ja selle viimistlus oli ülimalt detailne ja üksikasjalik. Ta asetas Katrini pea enda kuju jalgade ette ja ütles mõtlikult: „Sinust võib isegi veel kasu olla..."

Jutt: Kõigepealt oli armastus ja alles siis tuli kõik muu (Artur Räpp)

Urkest valgus ruumi A. Ta oli tulioranži värvi, vappus üle kogu keha ning ajas endast ultravioletseid keermeid välja. Ei D ega ka K polnud teda mitte kunagi sellisena näinud.  Mitte kunagi.

„Öelge teie kaks, kuidas te seda seal nimetate? Seda seal, mittemeieruumis.“

D ja K tõmbusid süüdlaslikult kokku.

„Seletage mulle? Kohe!“ Aina tumedamaks punaseks tõmbuv A pulseeris jõuliselt ja täiesti kaootiliselt. „Mõelge nüüd ruumi piiridest välja. On teil oskust asi loomulikuks seletada? Või ehk ausust üles tunnistada.“

K, neist kahest julgem, piiksatas hirmunult: „Sellega on kõik korras, A. Vannun, see pole ohtlik.“

„Ha-ha-ha, korras.“ Suurem osa A-st oli nüüdseks lokaalsesse ruumi jõudnud ning D ja K pidid end väga pisikeseks kokku suruma, et natukenegi vähem karta.

„Em,“ vabises D, „ma, mina ütlesin, noh, see on… mõtlesin. Et siis informeerisin,“ D muutus servast kergelt roosasäbruliseks. „ K, sa meeldid mulle. Väga. Nii ütlesin ma talle.“

„Ja siis?“

„No ja siis ütles K, et ma meeldin talle ka, kohe väga meeldin. Siis läks meie mõte veidi uitama, töölt eemale ja…“

„Ja siis sündis teile mittemeieruumi laps, mis? Kõige imelisem paljunemine üle kõigi eoonide! Ma küsisin teilt – mis seal mittemeieruumis ringi lendab?“

K jaoks oli ilmselge, et A sarkasm võib iga hetk vägivallaks üle kasvada. „Meil, e. No, gravitatsiooniga, no väike probleem oli.“

„Teil? Hakkasite lendama?“

„Ei. Meil oli vaid armastus. Gravitatsioon oli seal, väljas.“ K proovis nii selgelt kui sai, et ka vihane A mõttest aru saaks. „Reaktor kukkus kokku.“

„Re… a… tor-r-r-r.“ A muutus heleroheliseks, siis punaseks ja jälle tagasi heleroheliseks. „Ja tarkade kivi?“

„Läinud,“ vastas K. „Reaktorist sai üks suur pauk ja kõik kihutas laiali. Aga,“ K puges tihedalt D kõrvale, „igavese elu eliksiiri asemel on meil nüüd paralleeluniversum. D arvab, et seal võib isegi elu olla!“

Jutt: Saatuse pilge (Tim Hornet)

“Augustiinus Punane?” uuris võõras ukselävel.

“Oleneb kes küsib?” urahtas vanamees vastu.

“Keegi, kes sooviks kuulda lugusid teie vägitegudest,” vastas sügava kapuutsiga võõras.

Vanamees mühatas ja rapsis käega. “Ma pole jutuvestja.”

“See kuldmünt siin ütleb, et olete.”

“Või nii?” Vanamees võttis külalise käest mündi, millel oli kujutatud kuningriigi viimane kuningas. Esimene, kes polnud kinnitatult kõrget sugu, kuid ometi suutis võita nii vana kuninga, nõunike kui ka rahva südame.

Ta proovis seda hambaga. Tegemist oli ehtsa kullaga.

“No tule siis sisse,” tõmbas vanamees ukse lahti.

“Ma tänan Teid, Augustiinus,” astus võõras tuppa.

“August on täiesti piisav,” turtsatas vana vägilane ja lükkas ukse külalise järel kinni. Ta ei uskunud, et võõras oli paha peal väljas, kuid heitis sellegipoolest pilgu ukse taga seina najal seisvale mõõgale. See oli ta ainus mälestus hiilgeaegadest. Kui palju aastaid oli möödas sellest, kui ta seda viimati kasutas?

“Sa tead mind, kuid mina sind mitte. Nii see ei lähe,” mühatas vanamees. “Ma võin rääkida, kuid ainult siis, kui ma tean kellega.”

“Teil on tuline õigus,” vastas võõras ja lükkas kapuutsi maha.

Vanamees vaatas võõrast, seejärel münti. “Nõidusega mind petta ei saa.”

“Ma kinnitan teile, et siin pole mingit nõidust,” naeratas külaline.

“Kas ma peaksin tõesti uskuma, et kuningriigi kõige tähtsam mees tuleb ihuüksi agulisse minuga juttu ajama?”

“Ihuüksi?” Külaline tõstis kulmu. “Kas Augustiinus Punane on tõesti juba nii vana ja väsinud, et ei märka ilmselget?”

Augustiinus astus akna äärde ja piilus välja. Sissepääsu ees oli suur karavanivanker. Selliseid sõitis tihtilugu külast läbi, peatumata pikemaks ajaks kui ööks. Kuid need vankrijuhid tundusid keepide all kandilisemad ja raudsemad kui tavaliselt.

“Või nii, mis teie kuninglikku hiilgust siis minu jutule toob?” uuris vanamees. “Ma muidu pakuksin teile külakosti, kuid midagi teile sobivat mul kohe kindlasti pole.”

“Pole lugu,” võttis külaline laua ääres istet ja vaatas vanale vägilasele sügavalt silma. “Ma olen kuulnud teie kohta igasuguseid lugusid. Veriseid, julme kui ka heldeid.”

“Kuid te tulite kindla loo pärast siia,” mühatas vanamees. “Mis iganes lugu te ka soovite, selle te saate, seda ma juba lubasin.” Veel kümmekond aastat tagasi polnud Augustiinusel võimalik isegi mitte püsivat elupaika otsida. Ikka ja jälle jõudsid temani kellegi järglased või sugulased, otsides veritasu. Ta oli sellega juba nii ära harjunud, et tundis viimastel aastatel ausalt öeldes koputusest uksel juba puudust. Oli noor kuningas siin sama põhjusega?

“Teil on igati õigus,” köhatas kuningas.

“Ma olen kuulnud, et te otsisite aastaid Saatuse Kivi.”

Võimas vägilane turtsatas. Seda nimetust polnud ta ammu kuulnud.

“Otsisin jah. Tulutult, nagu minu olukorrast võib ehk märgata,” irvitas ta.

“Kuid ometi, umbes kolmkümmend aastat tagasi olite te kindel, et leidsite selle varanduse üles.”

Vanamees kohmetus silmanähtavalt. Kust võis kuningas sellist asja teada?

“Teie kuninglikul kõrgusel on õigus. Tõepoolest leidsin ma ühel hetkel kivi, mis vastas täpselt antud kirjeldusele.”

“Kuid see polnud õige Saatuse Kivi?”

“Pagan võtaks, ei. Tegemist oli neetud kiviga, mis nägi lihtsalt samasugune välja.”

“Neetud kivi? Milles see needus välja tuli?”

Augustiinus maigutas suud. Seda kõike sõnadesse panna oli keeruline. Nii kaua kui see kivi oli tema käes, läks midagi iga päev valesti. Küll toodi talle mõdu asemel vett, küll pritsis vanker täis, küll lasi hobune peale… see oli lõputute jamade rada. Ükski neist polnud eluohtlik olukord, kuid häirivalt närvesööv.

“Asjad ei läinud nii nagu nad oleksid pidanud.”

“Või nii,” vastas noor kuningas, sügades oma habemetutti. “Parandage mind kui ma eksin, kuid te olite sellel ajal kui vana täpselt? Nelikümmend?”

“Sinna kanti jah. Kuidas see asjasse puutub?” turtsatas vanamees.

Kuningas muigas. “Vaadake, ma olen lugenud väga palju Fortuuna kohta. Ta on kapriisne. Saatus on selline kummaline asi, mis muutub iga eluaastaga. Algul on meil kõik võimalused lahti, kuid siis me teeme valikuid, millest tulevad piirangud järgmiste valikute jaoks. Nii nagu puu saab kasvada vaid tüvest laiali, pole ka saatuses võimalik samme tagasi võtta.”

Vanamees istus. Tema pilk muutus häguseks. “Nii et te tahate öelda, et see võis olla õige kivi, lihtsalt mu elus polnud enam liiga palju häid võimalusi alles?”

“Võimalik,” sõnas külaline vaikselt. “Seepärast sooviksin ma teada - mis sellest kivist edasi sai?”

“Edasi?” pomises vanamees omaette. Ta otsaesine tõmbus krimpsu.

“Sellest on kolmkümmend aastat möödas,” julgustas külaline. “Mis iganes sellest edasi sai, pole arvatavasti enam tähtis, kuid ma sooviksin siiski teada.”

Augustiinus ohkas sügavalt.

“Ühel päeval, kui minuga oli juhtunud juba omajagu ootamatuid õnnetusi, seadsin ma sammud kiriku suunas, lootes et ehk suudavad preestrid needuse maha võtta. Kuid kirik oli tühi. Ma jäin selle trepile ootama.” Vanamees võttis laualt pudeli, korkis selle lahti ja võttis tugeva sõõmu.

“Mis edasi sai?” uuris kuningas.

“Ühel hetkel toodi kiriku ette üks pisike vallaslaps punutud korvis. Ma ei märganud, kes seda täpselt tegi - ju toimus see kiiresti.” Ta ohkas. “Nii ma seal siis istusin, vaadates pisikest, kes siputas ja muudkui proovis oma kätega haarata kadunud ema järele.”

“Ja edasi?”

Augustiinus turtsatas. “Ma ei saa öelda, et ma selle üle just uhke oleks,” alustas ta. “Kuid nagu te kindlasti teate, siis neetud asja pole võimalik ära anda - seda saab keegi vaid võtta ja mul oli kiire. Muidu poleks ma…” Ta jäi mõrult oma pudelit silmitsema. “Lihtsalt need pisikesed käed haarasid…”

“Või nii.”

Kuningas tõusis püsti. “Tänud loo eest. Siin on teile ka kurgukosutuseks,” asetas ta lauale veel ühe kulla. “Mulle tundub, et teil kulub see ära.”

Ta sammus ukse poole.

“See laps…” pomises vana vägilane, enne kui külaline väljapääsuni jõudis. “Ma võin olla südametu, kuid ma tõesti loodan, et temaga midagi halba ei juhtunud.”

Kuningas muigas. “Miks pidanuks? Tal oli ju Saatuse Kivi hällist saati kaasas.” Ning noor kuningas, mees oma kolmekümnendates, astus uksest välja.

Jutt: Maa veri (Tim Hornet)

Zahiri Vürstiriik – maa täis mürgist muda, seeni, taimi ning õhku, mis murdis inimesi ja moondas loomi. Isepäine ja kapriisne maa, mis polnud nõrkade vastu lahke.

Ometi leidus ka siin sinisilmi, kes proovisid seda vallutada ja oma tahtele allutada, mõistmata selle tegelikku ilu ja olemust.

„Oled sa kombes, kullake?” uuris elukogenud naine mu kohale kummardades.

Hingasin sügavamalt, hoides kätt haaval. Mürgine õhk ei paistnud naist mõjutavat. Ehk oli tal pika eluea jooksul selle vastu osaline vastupanuvõime arenenud?

„Ära muretse, ma aitan,” naeratas naine. „Saad sa end istuli ajada?”

Põrnitsesin teda altkulmu.

„Sa pole ainus, kelle Vürstiriik välja on heitnud. Las ma aitan sind.”

Ajasin end vaevaliselt püsti.

Vana naine rebis hammaste abiga oma happevihmast kulunud keebist pika riba ja asus sügavat rinnahaava kinni siduma. Nartsust polnud palju abi, kuid vähemalt pidurdas see natukene verejooksu. Paremat polnud võtta.

„Jõuad sa püsti tõusta? Meie küla pole liialt kaugel. Seal saame haava puhastada, et haigus sisse ei tuleks.” Ta naeratas, enne kui jätkas: „Ja turvaliselt kosuda.”

Noogutasin ja vana naine pakkus oma õlga toeks. Hambad ristis ja valuoigeid vaos hoides hakkasin vaikselt kaaslase najal astuma. Me liikusime happegeisreid vältides mööda mürgist metsaalust ja üle seeneväljade.

„Tasa,” peatus naine äkki, kui hakkasime oraspuu-metsatukast välja jõudma. Eemalt paistis liikumine.

Varjusime puu taha ja jälgisime. Lontkõrvukite kari möödus närvesöövalt aeglaselt.

Kuid ka siis, kui tee vabanes, ei hakanud me kohe liikuma. Elukogenud naine vaatas karjale veel pikalt järele, kuni need vaateväljalt kadusid.

„Nüüd on korras. Edasi. Pole enam palju minna.”

Ei läinud poolt tundigi, kui jõudsime suure kaljuni ja seal peituva sissepääsuni, mis oli kõrgemalt vaadates hästi varjatud.

Vana naine võttis kaljuaugu kõrvalt kivi ja koputas sellega kolm korda vastu seina. Pimedusest vastati peagi samaga. See oli kood, et oldi omad. Elu väljaspool eliiti oli ohtlik.

„Pea veel natuke vastu,” ägises reisist nõrkenud lahke päästja ja lisas taaskord toetava naeratuse. Noogutasin.

Laskusime pimedusse, mille varjust oli tunda valvurite teravaid pilke.

*

„Ikka õnnega koos, et me su õigel ajal leidsime,” teatas kitlis mees lambi valguses haava silmitsedes. Nartsud olid juba eemaldatud ning veri tilkus põrandale. „Too vett!” andis ta alluvale käsu.

„Teil on vett?” uurisin kähisedes.

„Mitte palju, kuid vähemalt midagi. Kogume vihma ja laseme söe- ja liivafiltritest läbi.” Ta turtsatas. „Tegelikult jagub seda meie kõigi jaoks hädavaevu, kuid nagu sa kindlasti juba märkasid, on naistega kitsas käes. Seega on kõik nõus mõned päevad suuremat janu kannatama, et sinu elu päästa.”

Taamal oli kosta vee tilkumist ning masinate kerget surinat. Kui nad elasid koopas, oli kindlasti ka mingi filtreeritud ventilatsioon.

„Aitä…”

„Ah, mis sa tühjast tänad. Hoia parem oma jaksu, et sa kosuks. Lisaks, et sa teaks, meil tuimestust ei ole.”

Noogutasin.

Peagi oli vesi kohal ning arst asus haava puhastama, pistes enne seda mulle paksema nahariba hammaste vahele.

Rohkem kui korra pani puudutus haaval mu keha tahtmatult pingesse tõmbuma.

„Peaaegu tehtud,” sõnas mees ja tõmbas ühel pudelil punni eest, täites kitsukese ruumi vänge lõhnaga. Ta niisutas vedelikuga kaltsu. „See võib olla… valusam,” sõnas ta enne, kui lapi vastu haava surus.

Ta ei valetanud. Käed tahtsid automaatselt relva haarata, kuid vöö oli tühi.

„Side!” andis arst uuesti käsu ning peagi mässis ta keha uuesti kinni. Tema hingamine oli muutunud sügavamaks. Olgugi, et oma ala professionaal, polnud ilmselgelt temagi ammu naisterahva katmata ihu näinud, rääkimata selle puudutamisest.

„Nii, nüüd on korras,” mühatas mees ja vaatas hetkeks oma kergelt veriseid sõrmi. Tal oli vett, millega neid pesta, kuid näha oli, et ta eelistas pigem järgmisel päeval rohkem juua. „Mina olen dr Stern, kuid omadele enamasti lihtsalt Doc. Mis sinu nimi on?”

Vaatasin talle tühjade silmadega otsa ja raputasin pead.

„Kui ei ole nime või ei mäleta, siis saame sulle selle anda,” naeratas Doc. „Tahad äkki midagi süüa? Palju pole, kuid abiks seegi.”

Raputasin pead.

„Olgu,” ohkas Doc. „Lindaria, juhata ta minu kambrisse. See on kõige vaiksem. Saab puhata ilma, et keegi tülitaks.”

Vana naine, kelle nimi oli nähtavasti Lindaria, võttis mul käe alt kinni. „Tule nüüd, kullake. Kõige hullem on möödas.”

*

Kõige hullem on möödas… Jah, tal oli õigus, mõtlesin, kohendades sidemeid ja vaadates lagedat mürgist maad enda ümber. Seened sirutasid roosakaid kübaraid kaljupragudest tõusvale päikesele tervituseks, valmis ahnelt valgust ahmima.

Zahiri Vürstiriik – minu maa, minu hing, minu veri. Maa täis mürki. Maa, mis tunnistas vaid tugevaid.

Nemad seda polnud.

Emal oli õigus. Milleks raisata kuule ja rakette, kui piisas vestlusest ja verest. Ükski metslane ei suutnud vastu panna abi vajavale ilusale tütarlapsele ning sellest nõrkusest sai nende surm.

Vana naine oli samaks õhtuks surnud. Doc kestis paar tundi kauem. Teised said mürgistuse hommikuks. Mul ei tarvitsenud teha muud, kui hingata korra ventilatsioonisüsteemi ning tilgutada paar tilka verd veepaaki.

Nad ei kuulunud siia maale. Nad polnud sellega üks.

Ronisin, kuni kommunikaator andis märku levi olemasolust. Lülitasin ühenduse nupu alla.

„TH-32 raport. Missioon edukalt lõpule viidud.”

„Shht… “ tegi kommunikaator vaid hetk hiljem, andes teada sissetulevast signaalist. „Raport vastu võetud,” kõlas administraatori hääl läbi masina. „Ellujääjaid?”

„Ei. Siin polnud ühtki noort emast.” Ka vürstiriik muretses järelkasvu pärast, seega oli iga leitud laps, eriti veel selline, kes mürki talus, kulda väärt. Kuid kui polnud naisi, polnud ka lapsi.

„Sain. Püsige paigal, TH-32. Saadame transporteri teele. Side lõpp.”

Tehtud! Istusin masina kõrvale külmale kivile ootama.

„TH-32, olete seal?” kõlas äkki hääl masinast.

„TH-32 kohal!"

„Vürstinnal on Teile sõnum.”

„Ema?” Hetkega tulid pisarad silmanurka.

„Sa olid tubli.” sõnas heledam hääl. „Sa olid esimene, kes kolm täis sai.”

Kunagi oli meid sadakond, nüüd võistlesid viimased kuus omavahel ning mina olin neist kõige edukam

„Siin on sinu autasu,” jätkas ema. „Sa ei ole enam Trooja Hobune 32. Nüüdsest saab sinu nimeks Donum. See tähendab kingitust, sest sina oled kingitus meie maale.”

„Transport on teele saadetud,” jätkas administraator järsult üle võttes. „Side lõpp.”

Istusin mõnda aega vaikides masina kõrval. Ema ei andnud kunagi võimalust vastu rääkimiseks, kuid ta andis muud.

„Donum,” kordasin omaette, vaadates päikese lillakat kuma läbi mürgipilvede. Zahiri ema tütar Donum. Ma olin kingitus kogu maale. Minus voolas selle veri.

See hetk võinuks igavesti kesta, kuid juba oli kuulda lähenevate tiivikute häält.

Pühkisin kiirelt silmanurgad kuivaks ja tõstsin märguandeks käe.

Ma olin see maa.

Ma olin tugev.

___

Jutt on inspireeritud ühest „Hilise Lõikuse“ „Fuusia“ mängu karakterist ning kirjutatud mängija loal.

Jutt: Hüljatud inimeste maja (Artur Räpp)

„Mis iganes sa ka ei tee, mis iganes asjaolul või olukorras, ära vajuta keset pulti olevat suurt punast nuppu. Mitte mingil juhul, sest siis kukud sa unenäost välja ja jääd kogu teenitud rahast ilma. Kas on selge?“

„Jah, on selge“, „Mul on küsimusi“ seisid mu silme ees juba harjumuspärased valikud. Keskendasin mõtted valikule „Jah“.

„Väga hea, Mart. Veel üks küsimus. Kas sa sooviksid kaaluda püsiimplantaadi panemist? Sa teeniksid nii kordades rohkem ja su tööde valik oleks suurem.“

Valisin uutest valikutest kiiresti „Ei“.

„Kahju, Mart,“ ilmus nüüd avatud otseliini kaudu minu pähe teade. Kehitasin väljapoole unenägu jäävaid õlgu sättides end mugavamalt lamama. Töökaaslased rääkisid fantastilistest puhkusereisidest, mida nad püsiimplantaadi kaudu nautisid, kuid mina eelistasin juhe-seinast-vaba elu ka siis, kui see vabadus viis mind mõnel pühapäeval lähima pargini.

„Sinu tänased tööd,“ laekus mu pähe teade. „Pakkuda on kaks inimmasside juhtimise tööd. Andmeanalüüsiga on täna aga nagu näed.“

Nägin.  Suurest punasest nupust paremal oli kaks sinist nuppu, vasakul tühjus, null valikut. Viimane aeg oli tööd vähemaks jäänud ja see oli veidraks läinud. Väga palju oli olnud logistilisi ülesandeid, toimeta suured kogused kaupa väga kitsas ajaaknas ühte kohta kokku. Lisaks palju positiivsete üldtekstide kirjutamist „Ilus kevad, kas pole“-stiilis. Linnatranspordivooge polnud ma aga juba mitu kuud juhtinud. Oli sõidukeid siis nii väheks äkki jäänud või kuidas nad oma asjad tehtud said, ma ei tea.

Aga mis seal ikka pikalt heietada. Valisin pikemalt kaalumata ülemise sinise nupu. Pähe ilmus ülesande kirjeldus:

Palju rahvast, plä-plä detailid selle kohta, hiiglaslik ala, mille ühes servas üsna kõrged hooned. Andmekorjeks jälgimiskaamerad, ukseandurid, aknaandurid, gaasiandurid, liftiandurid ja -juhtimissüsteemid, õhuandurid, ohuandurid, veel andureid ja veel veidi andureid ja palju juhtimissüsteeme. Lisaks rahva tiheduse jaotus horisontaal- ja vertikaallõikes.

Unenägija eesmärk: hoida inimesed liikumises. Mitte lasta neid ohualale (ohuala detaile pole skeemil), ohuala piiri tähistab punane joon.

Tegin päringu: „Kuhu nad peavad liikuma? Ajaaken?“

„Mart, hoia nad liikumises. Lihtsalt, las nad liiguvad. Olgu nad rõõmsad, kui saad. Hoia nad punasest joonest paremal. Ajaaken – kuni suudad või me ütleme“

Kui liikumises, siis liikumises. Miks mitte, kui mõnel on nii palju raha, et oma uurimistöö jaoks sellist süsteemi simuleerida. Simulatsiooni moodi see asi haises.

Alustasin unenäo töö uurimist ja avasin esimese portsu kaamerate vaateid. Uste andurite näidu suunasin kaelanaha närvidele, õhu- ja ohuandurid traditsiooniliselt ninna, ülejäänu ka, kus vaba närvilõpmepinda oli.

Esimene vaade oli võimas. Tänava mõõtu koridor oli rahvast tihkelt täis. Inimesed vehkisid kätega, trügisid, nende suud liikusid. Ma oleks tahtnud osata suult lugemist, kuid mida ei oska, seda ei oska ja heliriba poldud minu jaoks avatud. Nägin, kuidas keegi sinises kleidis naine ronis teiste õlgadele ning jooksis osavalt allolijate peadele ja õlgadele astudes üle tiheda rahvamassi. Äkki tõusis kuskilt käsi, haaras naise jalast ja naine komistas. Hetk hiljem oli ta mu vaateväljast kadunud. Šõu läbi. Piilusin teisi kaameraid. Ühes roosade ja siniste seintega saalis oli veel rohkem inimesi. Paarkümmend tuhat vähemalt. Nad tagusid saali otsaseina üleni katvaid liftiuksi, kaugemad vehkisid kätega ja näisid röökivat – suud pärani lahti. Siin oli mul rohkem teha. Tõmbasin eelmisest koridorist pilgu täielikult välja – mis teha, polnud rohkem seda sinises kleidis ilusat naist näinud – ja sukeldusin seitsmesse hiiglaslikku liftišahti. Üleval viisid need kõik kitsastele vaateplatvormidele. Nii väikeste asjadega polnud mul midagi peale hakata. All jõudsin üüratute siniste väravateni, millel ilutses kiri „Stardisaal“. Lõhna järgi – see on siis ninna suunatud ventilatsioonisüsteemi andurite järgi – oli õhk saalis värske, järelikult oli saal tühi. Käivitasin värava avamismootorid, kui mu pähe torgati teade: „Stardisaal on vaid viimaseks väljapääsuks, sealt puudub edasipääs. Vali teine lahendus.“

Veider. Stardisaali mõistatuse üle juurdlemise vahele suunasin ühe väiksema halliseinalise saali rahva kahte erinevasse koridori ning jälgisin 3% nägemiskeskuse jõul, kuidas rõõmsaks muutunud nägudega inimesed mööda vanadusplekiliste seintega koridore edasi tormasid, lapsi ja vanureid kättpidi järgi lohistades. Midagi tegin ma siis vist õigesti. Nemad liikusid ja olid õnnelikud ka.

Kuna Liftisaali-rahvas tundus olema kõige erutunum, haarasin kogu tähelepanuga saali kaamerate vaate ning korra mõelnud, näitasin kummagi serva rahvale neile lähima kõrvalkoridori poole nooli kirjaga: „ajutine edasipääs teeninduskäigu kaudu“ ning keskmistele kirja „teenindus on liftide kontrolli lõpetamas“. Ise sukeldusin sügavamale mulle eraldatud töö topoloogiasse.

Minu hallata oli tohutu maa-ala, mille ühes nurgas oli ühenduskoridoride ja -galeriidega läbi põimunud hoonetekompleks. See meenutas mulle midagi, mida olin kunagi näinud, kuid enne kui mälestus selgemalt vormuda jõudis, pühiti sellest üle erkkollase unenäo „keskendu nüüd“-luuaga ja läinud see mälestus oligi. Mis teha, palgatud unenäod käivad tellija reeglite järgi. Eks peale tööd meenuta. Plaanilt selgus, et Stardisaal oli suuremas osas maa all ning ulatus ühe servaga hoonetekompleksini ning teise servaga kogu maa-ala keskpaiga lähedale. See oli suur, kõik need inimesed oleks sinna vabalt ära mahtunud ja neid oleks seal veel hõredalt olnud. Vaatasin kogu seda kompleksi ja rahvamassi ning kaalusin, mitu unenägijat võiks selle kallal korraga tööd teha. Kolmsada püsiimplantaatlast kindlasti. Pigem rohkem. Minusuguseid kontaktkiivrimehi vähem. Meie reaktsioon ja mõtlemine oli tavainimeste moodi. Suurt rahvahulka me simuleerida ei suudaks, me oleme rohkem üksikinimese simuleerijad. Tea, kas tema on ka siin ametis? Heitsin korraks pilgu, et kas kuskil on veel keegi üksik,  kes paistab rahvahulgast silma, ja sukeldusin siis korralikult töiste asjade juurde. Suunasin veel ühe rahvamassi liikuma, seekord majast välja hoonetekompleksi tagumise nurga juures olevasse kujude ja purskkaevudega roosiaeda. Oletasin, et seal võttis tavaliselt juhtkond tähtsaid külalisi vastu, kuid süsteem vastu ei hakanud ja miks mitte siis minu unenäoinimestele veidi päikesepaistet ja silmailu lubada.

Miski mu nägemiskeskuses äratas tähelepanu. Selles esimeses, sinise kleidiga naise koridoris, oli läinud kakluseks. Mass vonkles edasi ja tagasi, seintele olid ilmunud punased plekid, inimesed komistasid ja kadusid vaateväljast, kuid ruumi sellest juurde ei tekkinud, pigem läks veel tihedamaks. Neetud. Vaagisin enda võimalusi. Koridor oli umbne, see algas suurest rahvast samavõrd triiki täis saalist ning lõppes võimsa rauduksega, mis avanes rahvamassi poole. Ukse taga oli raudtrepp jõujaama, nii et ma poleks tahtnudki seda avada. Miks nad selles koridoris püsisid, miks nad sealt juba ammu ära polnud läinud, jäi mulle täielikuks mõistatuseks. Kuid selles polnud küsimus, minu asi oli nad liikuma saada.

„Veekahur! Just.“ Avasin koridori alguse laes tulekustutussüsteemid. Kui sealne rahvas end uputuse eest koridorist välja tagurdab, saan kaklejad lahutada. Kuid ei. Nad sööstsid sirgelt kähmlejate otsa. Vabanenud ruumi tormas veejugade alla saalist uus rahvamass. Kähnlus küll lõppes, kuid mitte nii, nagu mina olin lootnud. Nüüd seisid inimesed seal koridori tagumises otsas, nagu nad olid, kellel käed üleval, kellel käed kuklas. Seal polnud enam millimeetritki ruumi, ei liikumiseks ega ka hingamiseks. Kui seal hapnikkugi veel piisavalt oli. Neetud, veekahur siin poleks kohe üldse töötanud, vesi oleks viimasegi õhu välja pühkinud. Nad oleks kuival maal ära uppunud. Kaks korda neetud! Kolm korda neetud! Neli korda…!

Avasin helikanali ja teatasin mehisel bassil: „Pääs avatud saalist kolm. Väljuge õue ja järgige peakohal näidatavaid juhiseid.“

Kogu rahvas nõksatas.

Kogu koridor nõksatas, saal koridori ees ka.

Kõik liikus, tormas, tungis edasi.

Proovisin silmi sulgeda, kuid ei saanud. See oli ju unenägu. Mu käsi tõusis punase nupu kohale ja peatus seal värisedes. Seda, mida ühe välisukse poole sööstev inimmass teeb, ei tohiks mitte keegi mitte kunagi näha. Isegi õudusunenäos mitte. Sulgesin kõik kaamerad ja langetasin ettevaatlikult käe sülle.

„Unustust, palun.“

Suur kollane unustuse pintsel libises mitu korda üle mu vaatevälja. Hingasin sügavalt, oli kergem.

Mis see oligi nüüd, mille unustasin? Ah, küll pärast meenub. Avasin uued kaamerad. Vaid hetkeks võbeles kuskil imestus, et unustamise eest seekord tasu ei küsitudki.

Roosiaeda juhatatud inimesed sagisid närviliselt ringi. Üks vanapaar istus pingil üksteise ümbert kinni hoides. Veidi eemal roosipõõsaste vahel oli keskealine paar üsna ilmselgelt tegelemas intiimsustega. Mitte keegi ei teinud neist välja. Nii ka mina, peaaegu. Ah, tehku mis tahavad. Ilmselgelt liigutavad ja loodetavasti on ka rõõmsad. Kolm noormeest istusid paarikesest vaid kahe roosipuhma jagu eemal ning olid mornil ilmel süvenenud oma nugade teravuse uurimisse.

Tehku, pagan, midagi muud, mõtlesin. Projitseerisin noormeeste ette õhku suurte oranžide tähtedena kirja: „läheb vähemalt 20 minutit veel. Palume kannatust.“ Mille peale kõik roosiaias olijad hetkega püsti olid ja kätega vehkisid. Isegi paarikese meespool pööras end naiselt maha. Olin ma nüüd õige valiku teinud või ei?

Samal ajal heitsin veerand nägemiskeskuse pilgust neile, kelle olin suurte liftide juurest eemale suunanud. Ühed neist kõmpisid visa järjekindlusega spiraalselt alla laskuvas koridoris maa alla. „Rühkimine“ võis küll saba viimase otsa kohta öelda, selle, mille valdava osa moodustasid vanurid ja näost hallid noored. Neist eespoolne mass sörkis või lausa jooksis, olles juba stardisaalist allapoole jõudnud. Hoonete skeemi järgi otsustades lähenesid esimesed neist ohtlikke aineid sisaldavatele suurtele mahutitele. Ka inimeste kohale koridori lakke olid ilmunud keemiasensorid.

Tundsin, kuidas mu käed kuskil seal väljaspool unenägu higistasid, kui saatsin koridori igale teisele infotabloole kirja: „Te olete rühm 1. Oodake siin, teid kutsutakse“. Järjest tablooni jõudes jäid nad seisma, kuid nägu läks neil rõõmsamaks. Mulle tundus, et olin teinud hea otsuse. Rahvamatka tagumise osa jaoks täiendasin teksti infoga „vanad ja nõrgad kutsutakse esimesena“. Paistis, et muidu nad ei uskunud.

Samal ajal sai mu nägemiskeskus teate, et mulle on avatud kaheksateistkümne uue väliskaamera pilt. Nägin nende kaudu hoonekompleksi mingist täiesti uuest suunast. Oletasin, et stardisaali kohalt. Nägin kümneid meetreid kõrget betoonseina, kus sisuliselt puudusid aknad, ning sellel seinal ronisid inimesed. Laskusid. Neetud. Näis, et laskuti nööride või traatide toel või midagi sellist. Avasin järjest teisi kaameraid. Mida paganat nad siin simuleerivad? Või on see mingi eksam? Punane joon, millest ma inimesi üle lasta ei tohtinud, oli ronijatele üsna lähedal. Kui nad alla jõuaks. Unenäokäsk on tõsine asi. Käivitasin hoone keldris mobiilsed remondirobotid, et nad läheks ja traadid läbi lõikaks. Kiiresti.

Ja avasin veelgi kaameraid. Pilt sai viimaks selgem. Liftisaali rahva kiirem ots oli katusele jõudnud ja sealset piiret rüüstanud, et endale ronimistuge saada. Mõned inimesed olid ka esifassaadi ohutusredelitest üles katusele roninud ning seal antennide ja muude seadmete rägastikus hoone vastasseinani trüginud.

Kõik see nägi välja, nagu hoone teisel küljel oleks mingi vastupandamatu meepott, mis kõik arust ära ajab. Mul tekkis tunne, et keegi töötab välja massihüsteeria ohjeldamise meetmeid. Mis siis ikka, pole kohe üldse minu töölõik, kuid annan oma parima. Andsin käsud seitsmele hiigelliftile. Üks neist avas katuseterassil oma laiad lõuad ja üle kõige kaose panin helisema meloodilise naishääle: „Lifti mahtuvus 600 inimest. Olete kutsutud laskuma.“ Asi toimis. Kohe, kui esimene lift hakkas ilmutama täitumise märke, panin uksed kinni ja avasin sellest kõige kaugema lifti uksed. See hoidis nad liikumas, see hoidis neid lifte himustamas. See töötas. See töötas liiga hästi. Neid oli katusel liiga palju. Loksutasin rahvast täis lifte üles-alla ja mõtlesin. Välja mõtlesin! Ma olen unenäomeister, Ma olen geniaalne!

Saatsin roosa-sinises liftisaalis ootavad inimesed katusele tõusvasse koridori, ruttu-ruttu, kustutasin ootesaalis sisuliselt kõik tuled ning lasin rahva liftist välja.

Yes! Pimedas on kõik kassid hallid ja saalid äratundmatud. Nad arvasid, et see on uus koht.

Saatsin liftid uuesti katusele, et viimased meeletud sealt lifti turvalisse rüppe meelitada. Samal ajal heitsin nägemiskeskuse väiksema nurga jõu toel pilgu ülejäänud kaameratesse. Roosiaia rahvas oli liikvele läinud, ise pilke ülespoole visates. Ilmselt olid nad katusel sagimist märganud ja tahtsid sellest osa saada. Mõnes väiksemas koridoris sagisid inimesed siia-sinna. Viskasin neile ette portsu ankeete. Las täidavad neid ja kujutavad ette, et see on vajalik. Ühes nurgataguses koridoris joonistasid 4 noorukit seinale pilti. Andekad, pidin ütlema. Rohelise ja sinisega oli keset seina joonistatud meie planeet Maa ja selle ümber oranžid leegid. Maast paremal hõbedane poolkuu ja veel rohkem paremal kaheksa prisket rotti, tuleleegid taguotsast väljas. Seina vasakusse serva oli aga üksteise kohale joonistatud kuus punast nokkadega nägu, nokknägude ümber aga kombitsate puntrad, kombitsad omavahel sassis ja sõlmes. Kaks noorukit joonistasid just kombitsate vahele oranže leegipahvakaid. Teised kaks joonistasid seina paremasse serva Linnutee tähepudi. Küll koristamisrobot või maalermasin selle asja korda teeb. Pöördusin tagasi liftide juurde. Need tõid just katuselt viimaseid meeletuid ootesaali ja siis see juhtus.

Sisse lülitati välisheli.

Tuul, see oli kõigis mikrofonides üsna sama. Siis sireen, kime ja edasi-tagasi võnkuv, tihkelt täis hoiatust ja nukrust.

Ja siis möire, mikrofone kurdistav lärm. See venis ja venis, valjenedes valjusteni, mida ei tohiks olemas olla. Ning ma mäletasin seda heli. Ma tundsin seda.

„Aitäh, Mart,“ teatas hääl minu pea sees. Pilt ja heli katkesid samal hetkel lõigatult. „Sa tegid suurepärast tööd. Päästsid palju inimesi. Töötasu ja preemia hea töö eest on sinu kontole kantud. Jää jumalaga, Mart. Sinu töö meie juures on lõppenud.“

Pilt puldist ja punasest nupust kadus. Olin tagasi virtuaalunenäotoolis, kontaktkiiver peas.

Mis see kõik nüüd oli? Mis mõttes „jumalaga“? Tõmbasin lurinal kiivri peast ning, kontaktõli üle näo ja kaela valgumas, kakerdasin ärkamistsüklit lõpuni ootamata uneboksist välja. Hall kitsas koridor unebokside vahel oli tühi. Tolmune trepp kaheteistkümnendalt korruselt alla välja oli tühi. Fuajee oli tühi. Liftid seisid, uksed pärani, ja olid sama tühjad. Keerasin end ringi, vaatasin WC-sse, valvuri ruumi ja uuesti fuajeesse, isegi fuajee nahkdiivanite taha vaatasin. Tühi.

Kus nad kõik on? Majatäis unenägijaid. Hea küll, püsiimplantaatlased olid juhtmega seina küljes kinni ja ei pääsenud liikuma, neid ei saanud väljaspool oma boksi näha, kuid teised? Ma ei olnud ju ainus kontaktunenägija. Ja administratsioon, valve, koristajad, muidu asjatajad?

Kakerdasin tänavale. Ka see oli tühi, nii vasakul kui paremal. Rehmasin varrukaga üle oma kontaktõlise näo ja pöörasin paremale, et oma pühapäevaparki minna. Kuskil pidi ometi keegi olema. Ja keegi oligi, palju lähemal. Unenägijate maja nurga taga kössitas pikas punases ürbis kogu. Sama kiilas nagu mina, näost sama õline nagu mina. Kõikusin lähemale.

„Hei! Kus kõik on?“

Kogu osutus vanameheks ja pool tema punasest ürbist vanamoodsaks ratastooliks. Ilmselt veel vaesem kui mina, kui ta endale midagi paremat lubada ei saanud.

Astusin mehe ette. „Kus nad on? Kõik need inimesed unenägijate majast ja tänavalt ja kõik teised.“

„Mis asja?.“ Mees ratastoolis kallutas oma kontaktõlist läikivat kiilaspead. „Ära lendasid, kus mujal. Mõni suri enne ära ka. Mõni on siin ka veel.“ Mees muigas. „Mõni aeg.“

„Millest sa räägid? Nad ju alles olid kõik.“ Proovisin meenutada, millal ma viimati unenägijate majast väljas käisin. „Kuhu nad läksid? Miks?“

„Püha kurat, mees! Kus sina maganud oled? Supertulnukad tulevad. Kes mahtus, läks suurtele tähelaevadele. Just startis viimane. Ma ei tea, kuidas piloodid sellega hakkama said.“ Mees kehitas end. „Ega keegi seal ju viisakalt järgmist laeva ootama jää. Kasvõi hammastega mootorist kinni.“

Istusin, otse tänavale. Sinises kleidis naine, roosid ja kallistav vanapaar, sireenid ja seinal ronivad inimsipelgad. Unenägu lagunes tükkideks tõstes mu silmade ette üksikuid pilte. Nokknäod ja tulesabased rotid. Kas see polnudki siis simulatsioon? Vett purskav tuletõrjesüsteem, õnnelikud ankeete täitvad inimesed. Väike kräsupealine laps isa kukil vanaduslaigulises koridoris. See võis kõik olla päris. Tähelaeva stardimöire.

Ma tõstsin käe, et suurt punast nuppu vajutada. Kuid seda ei olnud. Olin vaid mina, tühi tänav ja ratastoolis vanamees, kes kehitas õlgu ja vaatas mulle vilksamisi otsa: „Ega ma tea ka, ehk löödi kõik mahajääjad maha. Seepärast ma sinna ei trüginudki.“

Katkend romaanist: „Londoni jõed“ (Ben Aaronovitch)

Ben Aaronovitch

„Londoni jõed“

Tõlkinud Sash Veelma

Toimetanud Ivi Vinkler

2023

Ilmub 14. aprillil.

See algas siis, kui alustasin harjutamisega ega võtnud telefoni kuuetaskust välja. Ma isegi märkasin põgusat intensiivsuspahvakat, kui libatule esile manasin, aga olin selleks ajaks suutnud alles kaks päeva tulemuslikult loitsida, nii et ma ei mõistnud selle tähenduslikkust. Alles hiljem, kui üritasin Lesleyle helistada ja leidsin, et telefoniga on kööga, tegin selle lahti ja nägin korpusest pudisevat liiva, nagu olin märganud ka vampiirimajas. Võtsin telefoni alla laborisse kaasa ja koukisin mikroprotsessori välja. Kui see lahti tuli, voolas plastkestast joana välja samasugune peenike liiv. Kuldnõelad oli terved, kontaktid samamoodi, aga kiibi räniosa oli koost lagunenud. Labori kapid olid täis sandlipuu lõhna ja hämmastavas valikus antiikset varustust ‒ muuhulgas Charles Perry mikroskoop ‒, kõik ära pandud säärase täpsuse ja korralikkusega, et mulle oli selge, et seda pole teinud ükski õpilane. Mikroskoobi all vaadates avastasin, et pulber on peamiselt räni, väikeste ebapuhtustega, mida oletasin olevat germaanium või galliumarseniid. Kiip, mis tegeles raadiosagedustega oli pealtnäha tipp-topp, aga kogu selle pinda katsid mikroskoopilised augukesed. Muster meenutas mulle härra Coopertowni aju. See on maagiakasutaja telefon, mõtlesin ma. Oli selge, et ma ei tohi loitsida, kui mul on taskus telefon, või kui seisan arvuti või iPadi või ükskõik millise kasuliku elektroonilise seadme lähedal, mis oli leiutatud pärast minu sündi. Polnud ime, et Nightingale 1967. aasta Jaguariga sõitis. Küsimus oli, kui lähedal pidi maagia seadme mõjutamiseks olema. Seadsin just selle väljauurimiseks eksperimenti üles, kui Nightingale tuli mind järgmise vormeliga segama.

(---)

Mind pani muretsema, kust vägi tuleb. Ma polnud kunagi eriti elektrivärki jaganud, nii et ma ei teadnud, kui palju võimsust libatule tekitamine nõudis. Aga ühe väikese õuna õhku kergitamine vastukaaluna maa gravitatsioonile ‒ see oli põhimõtteliselt ühe njuutoni suuruse jõu standarddefinitsioon ning selleks peaks kuluma üks teoreetiline džaul sekundis. Termodünaamika seadused on sedasorti asjades üsna ranged ja nende kohaselt ei saa kunagi midagi tasuta. Mis tähendas, et see džaul pidi kusagilt tulema ‒ aga kust? Minu ajust?

„Nii et see on siis nagu meelteväline taju,“ sõnas Lesley ühe oma regulaarse visiidi ajal tõllakuuri. Ametlikult oli ta seal selleks, et vahetada minuga märkmeid juhtumi asjus, aga tegelikult laia ekraaniga teleka, kojutellitud toidu ja lahendatama seksuaalse pinge pärast. Pealegi polnud peale paari Neal Streeti rünnakuga samal ajal toimunud kinnitamata vahejuhtumi miski muu meie tähelepanu köitnud. „Nagu see tüüp seal saates, kes suutis mõtte jõul asju liigutada,“ ütles ta.

„See ei tundu justkui ma liigutaksin asju mõtte jõul,“ vaidlesin vastu. „Ma nagu rohkem vormin mõttes kujundeid, mis mõjutavad midagi, mis omakorda paneb asjad ahela teises otsas juhtuma. Kas sa tead, mis on teremin?“

„Mingi veider varrastega ulmepill,“ ütles ta. „On või?“

„Enam-vähem,“ ütlesin ma. „Mõte on selles, et see on ainuke pill, mida ei mängita füüsilise puudutusega. Sa teed kätega kujundeid ja tulemuseks on heli. Kujundid on täiesti abstraktsed, nii et puudub vajadus seostada konkreetseid liigutusi konkreetsete nootide või toonidega, enne kui saad hakata pilli mängima.“

„Mida Nightingale ütleb?“

„Ta ütleb, et kui ma ei laseks oma mõtetel kogu aeg kõrvale kalduda, oleksin ma märksa vähem aega oma elust õunasodiga kaetud.“

(---)

Trewsbury Mead, varane pärastlõuna beebisinise taeva all. Riikliku kartograafiakeskuse andmetel saab just siit, Londonist linnulennult 130 kilomeetrit läänes, alguse Thames. Allikatest põhja jääb kas rauaaegne kindlus või roomlaste laagripaik, selle täpne kindlakstegemine jääb ootama oma „Time Teami“ episoodi. Seal on mudane väli, kivist mälestusmärk, mis paiga ära märgib, ja võimalus ‒ pärast eriti märga talve ‒ näha mingisugust vett. Sinna pääseb mööda kõrvalteed, mille asfaltkate haihtub samal hetkel, kui oled möödunud eramajadest, mille teenindamiseks see on ehitatud. Jõejoont märgib tihe puudejoon, mille taga Thamesi allikad asuvadki.

Ja väljal selle taga viibiski Jõevanamehe õukond. Me kuulsime seda enne, kui nägime: diiselmootorite mürin, metallitööde kolin, muusika tümpsuv bassirütm, valjuhääldite haugatused, tüdrukute kiljumine, neooni välgatused puuderea vahelt ja kogu see elevus, kui lõbustuspark on kohe järgmise nurga taga. Mind tabas äkiline pühademälestus: mina hoidmas ühe käega kõvasti isa käest, mu teise pihku on pigistatud hinnaline peotäis münte. Mitte kunagi piisavalt ja kärmelt läinud.

Jätsime Jaguari teepervele ja kõndisime ülejäänud maa. Puuderea taga silmasin suure ratta ülemist serva ja karusselli, mis viibutas su pika nööri otsas üles õhku. Selle mõttest polnud ma kunagi aru saanud. Rada ületas moodsa betoonist truubiga asendatud voolusängi, mis kandis selle hiljuti ületanud raskete veokite jälgi, ning hetkeks olime puude varjus.

Esimene pargitud haagismajade rida algas kohe, kui jälle päikese kätte astusime. Suurem osa neist olid vanamoodsad, kaarja katuse ja väikeste ägedate uste ja akendega. Mõned üksikud ka tänapäevased, kaldus varikatuste ja peale maalitud triipudega. Läbi erksavärviliste vedelgaasiballoonide, kokkupandavat toolide, kinnitusnööride ja magavate rotveilerite tihniku silmasin ma lausa ühe mustlaskaravani hobuseraua kujulist puust katust: olin arvanud et need on säilinud veel vaid turistidele vaatamiseks. Kuigi haagised näisid olevat pargitud juhuslikult, tabas mind ootamatult arusaam, et seal oli muster, sügavuti minev struktuur, mille adumine jäi napilt kättesaamatuks. Aga päris kindlasti oli paigas perimeeter ja turjaka mehe, kes seda oma elamu ukselävelt valvas, otstarbes polnud vähimatki kahtlust.

Mehel oli tihe harjaks õlitatud habe ja pikad bakenbardid, mis olid viimati moes siis, kui mu isa 1950ndate lõpus veel regulaarselt Ted Heathiga mängis. Lisaks toetus tema kõrval vastu haagiseseina totaalselt illegaalne 12-kaliibriline jahipüss.

„Õhtust,“ ütles Nightingale käigu pealt.

„Õhtust,“ noogutas mees.

„Kena ilm täna,“ ütles Nightingale.

„Paistab kena jah,“ vastas mees kas iiri või uelsi aktsendiga, ma ei osanud täpselt öelda, aga kohe kindlasti midagi keldilikku. Tundsin kuklal kripeldust. Iga Londoni võmm eelistaks, et tal oleks rändurite laagrisse tulles kaasas vähemalt bussitäis täisrelvis rahutusteks valmis lisajõude ‒ teisiti oleks lugupidamatu.

Elanike karavanid moodustasid laadaplatsi ümber poolringi. Platsil möirgasid ja kolisesid lõbustuspargi elajamürakad ja kõlaritest röökis James Browni „I Feel Good“. Iga võmm teab, et kõiki Suurbritannia lõbustusparke juhivad Sõumehed, hulk omavahel seotud perekondi, kes on nii klannistunud, et kujutavad endast sõna otseses mõttes omaette etnilist gruppi. Nende perekonnanimed olid maalitud generaatoriveokitele ja laiutasid atraktsioonide külgedel. Lugesin kuuelt erinevalt atraktsioonilt kokku vähemalt kuus erinevat nime ning edasi liikudes veel pool tosinat lisaks. Tundus, et iga perekond oli toonud Trewsbury Meadi kevadlaadale ühe atraktsiooni.

Kleenukesed tüdrukud jooksid meist mööda, naer ja punased juuksesalgud tuules lehvimas. Nende vanemad õed promeneerisid ringi valgetes mikropükstes, bikiinitoppides ja kõrge kontsaga saabastes ning piilusid läbi oma Max Factori ripsmete ja sigaretisuitsupilvede kutte. Poisid püüdsid oma kohmetust varjata, mängides kõva meest ja kõndides liikuvatel atraktsioonidel hoolika hoolimatusega. Nende emad töötasid kioskites, millele olid maalitud eelmise kümnendi filmistaaride jämedakoelised pildid ja mis olid kaetud turvanõuete ja -hoiatuste siltidega. Tundus, et keegi ei maksa lõbusõitude ega suhkruvati eest, mis ilmselgelt selgitas, miks lapsed olid nii õnnelikud.

Laadaala tundus moodustavat teise poolringi, mille keskel seisis hööveldamata plankudest karjatara, nagu vesternides, ja selle sees asuski võimsa Thamesi jõe allikas. Mis paistis minu silmale nagu väike partidega tiik. Ja seal, tara ääres, seisis Jõevanamees ise.

Kunagi oli Meadis isa Thamesi kuju, mis on nüüdseks viidud jõe Lechlade’i lõigule, kus vett leidub märksa tõenäolisemalt. Skulptuur kujutas William Blake’i habemega lihaselist vana mees, kes nõjatus postamendile, labidas üle õla, jalge ümber kastid ja kompsud, tööstuse ja kaubanduse annid. Isegi mina suudan vihje Impeeriumile ära tunda, kui ma seda näen, nii et ma ei oodanud tegelikult, et isa Thames näeb just selline välja, aga küllap ma siiski ootasin midagi vägevamat kui see, kes seal tara ääres seisis.

Isa Thames oli lühike, ahta näoga, mille üle domineerisid kullinina ja tugevad kulmuluud. Ta näis vana, vähemalt seitsmekümnendates, aga ta liikumises oli sooniline elujõud ning silmad olid hallid ja säravad. Tal oli seljas vanamoodne kaherealine mattmust ülikond, pintsak eest lahti, nii et paistis punane sametvest, messingist tasku-uur ja kokkuvolditud taskurätt, kollane nagu kevadine nartsiss. Ta pähe oli surutud päevinäinud viltkaabu, mille alt turritasid vabakspääsenud valged juuksekahlud, ja alahuule küljes tolknes sigarett. Vanamees seisis vastu aeda toetudes, üks jalg madalaimal põikpuul, ja rääkis ühe suunurgaga oma kaaslasega, kelleks oli üks mitmest hirmutavalt ärksast taadist, kes koos temaga aia ääres seisid, tiigi poole viiplesid või oma sigarette imesid.

Meie lähenemisel tõstis ta pilgu, kortsutas Nightingale’i nähes kulmu ja pööras siis pilgu minule. Tundsin, kuidas tema isiksuse vägi mind ligi vedas: see lubas lusti ja lõbu, hobusesõnniku lõhna ja öiseid pubist kojuminekuid kuuvalgel, lõkketule soojust ja lihtsaid naisi. Puhas vedamine, et olin juba ema Thamesiga kogemuse kätte saanud ning end kõndides mentaalselt ette valmistanud, sest muidu oleksin otse tema juurde marssinud ja pakkunud talle kogu oma rahakoti sisu. Ta pilgutas mulle silma ja pööras siis kogu tähelepanu Nightingale’ile.

Hõigatud tervitus oli keeles, mis võis olla kas skelta või uelsi, või minu pärast lausa ehtne rooma-eelne gaeli keel. Nightingale vastas samas keeles ja ma mõtlesin, kas see on asi, mille ka mina pean ära õppima. Vanamehe sõbrad nihutasid end, et tara ääres ruumi teha ‒ piisavalt vaid ühe jaoks, nagu ma märkasin. Nightingale ühines isa Thamesiga ja nad surusid kätt. Pikkust ja kallist ülikonda arvestades oleks Nightingale pidanud paistma nagu külameestega rääkiv mõisahärra, aga pilgus, millega isa Thames teda mõõtis, polnud midagi aupaklikku.

Isa Thames oli see, kes rääkis enamiku ajast, saates oma sõnu väikeste sõrmeviibete ja nipsudega. Nightingale toetus vastu aeda, et sihilikult vähendada vahet nende pikkuses, ja nagu ma nägin, noogutas ja kõhistas naerda, täpselt õigetes kohtades.

Ma kaalusin, kas peaksin ehk neile lähemale nihkuma, et paremini kuulda, mida nad räägivad, kui üks noorematest meestest aia ääres mu pilgu tabas. Ta oli pikem ja tugevama kehaehitusega kui isa Thames, aga tal olid samasugused pikad soonilised käsivarred ja kitsas nägu.

„Ei ole mõtet vaeva näha,“ ütles ta. „Läheb veel kõva pool tundi, enne kui nad viisakustega ühele poole saavad.“ Ta sirutas suure kareda käe ja surus minu oma. „Oxley,“ ütles ta.

„Peter Grant,“ ütlesin mina.

„Tule, ma tutvustan sind oma naisele,“ sõnas ta.

Tema naine oli ilus, ümara näo ja jalustrabavate mustade silmadega. Ta astus meile vastu tagasihoidliku 1960ndate karavani uksel, mis oli pargitud omaette väikesele platsile laadaväljast vasakul.

„Minu naine, Isis,“ ütles Oxley mulle, ja talle: „Tema on Peter, uus õpipoiss.“

Isis surus mu kätt. Ta nahk oli soe ja sama ebareaalselt täiuslik, nagu olin märganud Beverley ja Molly puhul. „Mul on hea meel,“ ütles ta. Tema aktsent oli puhas Jane Austen.

Me istusime kokkupandavatel toolidel pragunenud linoleumiga kaetud kaardilaua ümber, mida kaunistas üksainus kitsasse flöödiklaasi pistetud nartsiss.

„Kas sa sooviksid teed?“ küsis Isis, ja kui ma kõhklesin, lisas: „Mina, Anna Maria de Burgh Coppinger Isis vannun oma abikaasa elu,“ ‒ mis kutsus esile Oxley naerukõhina ‒ „ja kõigi Oxfordi sõudemeeskonna tulevikuväljavaadete nimel, et mitte miski, millest sa meie katuse all osa saad, ei kohusta sind mitte millekski.“ Ta tegi südame kohal ristimärgi ja naeratas mulle nagu väike tüdruk.

„Suur tänu,“ ütlesin ma, „tee oleks väga tore.“

„Ma juba näen, et sa mõtled, kuidas meie kaks kohtusime,“ märkis Oxley. Ma sain aru, et ta tahab seda lugu rääkida. „Ma oletan, et ta kukkus jõkke?“ pakkusin ma.

„Sa oletad valesti, kulla mees,“ ütles Oxley. „Endistel aegadel meeldis mulle väga teatris käia, nii et lõin ennast alatihti lille ja sõudsin õhtuseks meelelahutuseks Westminsterisse. Ma olin toona ikka kohe päris keigar, ja mulle meeldib mõelda, et mulle heideti palju imetlevaid pilke.“

„Arvestades, et ta rändas toona karjalaadaga,“ sõnas Isis, kes parajasti teega tagasi jõudis. Tassid ja teekann olid moodne serviis, väga puhas selge disain, serval stiilne plaatinakarva triip, üldse mitte täksitud ‒ ma kahtlustasin, et sain VIP-teeninduse osaks, ja mõtlesin, miks.

„Esimest korda nägin ma oma Isist vanas Royalis Drury Lane’il, mis oli siis uus, aga põles üsna varsti pärast seda maha. Mina olin ülemisel rõdul ja tema istus koos oma kalli sõbratari Anne’iga loožis. Ma olin nagu välgust rabatud, aga kahjuks oli tal juba kavaler olemas.“ Oxley tegi tee kallamiseks pausi. „Ta sai küll hirmsa pettumuse osaliseks, seda ma pean sulle ütlema.“

„Kuss nüüd, kallis,“ ütles Isis. „Noormeest ei huvita need asjad.“

Ma tõstsin teetassi. Jook oli väga kahvatu ja ma tundsin ära Earl Grey aroomi. Kõhklesin viivu, tass huultel, aga kuskilt pidi usaldus alguse saama, nii et võtsin otsustavalt lonksu. See oli tõepoolest suurepärane tassike teed.

„Aga mina olen nagu jõgi,“ ütles Oxley. „Ma võin voolata, aga olen alati kohal.“

„Välja arvatud põua ajal,“ märkis Isis ja pakkus mulle lõigu Battenbergi kooki.

„Ma varitsen alati pinna all,“ ütles Oxley. „Isegi toona. Isise sõbral oli väga kena maja Strawberry Hillil, väga ilus koht, ja sel ajal ei ümbritsenud seda võlts-Tudori stiilis ridamajad. Kui oleksid seda kohta tollal näinud, siis teaksid, et see oli ehitatud nagu kindlus, ja minu Isis oli selle kõige kõrgemasse torni vangistatud printsess.“

„Tegelikult olin ma sõbra juures nädalalõppu veetmas,“ selgitas Isis.

„Minu võimalus saabus, kui lossis korraldati suur maskeraad,“ ütles Oxley. „Seljas parimad rõivad, nägu osavalt varjatud luigemaski taha, lipsasin ma kaupmeeste uksest sisse ja juba varsti kõndisin nagu omainimene kogu selle peene härrasrahva hulgas majas sees.“

Ma mõtlesin, et kui ma juba niikuinii teed jõin, ei saanud kook asja enam hullemaks teha. See oli poest ostetud ja väga magus.

„See oli uhke ball,“ jätkas Oxley. „Lordid ja leedid ja härrasrahvas kõik Josephine’i kleitides või kitsastes põlvpükstes ja sametvestidega, ja iga viimane kui üks neist mõtles nurjatuid mõtteid, ise turvaliselt oma maski taga. Ja kõige nurjatum neist oli minu Isis, sest tema peitis ennast Egiptuse kuninganna maski taha.“

„Ma olin Isis,“ ütles Isis. „Nagu sa väga hästi tead.“

„Ma astusin julgelt tema juurde ja kirjutasin oma nime ta tantsukaardile iga tantsu taha,“ jätkas Oxley.

„Mis oli jultunud ja pealetükkiv,“ ütles Isis.

„Ma päästsin su hulga lampjalgsete peigude käest,“ ütles Oxley.

Naine pani käe ta põsele. „Seda ei saa ma eitada.“

„Aga ära unusta, et iga maskeraadi lõpus tuleb koht, kui maskid võetakse eest,“ ütles Oxley. „Vähemalt viisakas seltskonnas, aga mina mõtlesin …“

„Alati murettekitav asjaolu,“ märkis Isis.

„… miks peaks see maskeraad lõppema?’ jätkas Oxley.

„Ja nagu järgneb poeg isale, lubasin ma tegudel järgneda mõttele, ning haarasin oma kalli Isise, heitsin üle oma õla ja olingi teel üle väljade Chertsey poole.“

„Oxley,“ sõnas Isis. „See vaene noormees on politseiametnik. Sa ei tohi talle rääkida, et sa mu ära röövisid. Ta oleks oma au nimel kohustatud sind vahistama.“ Isis vaatas mulle otsa. „Kõik oli täiesti vastastikune, ma võin kinnitada,“ ütles ta. „Ma olin olnud kaks korda abielus ja ma olin ema, ja ma teadsin alati, mida ma tahan.“

„See on igatahes tõsi, ta osutus kogenud naiseks,“ nõustus Oxley ja pilgutas mulle mu suureks piinlikkuseks silma.

„Sa ei oskaks arvatagi, et see mees oli kunagi vaimulik,“ ohkas Isis.

„Ma olin kohutav munk,“ ütles Oxley. „Aga see oli teine elu.“ Ta koputas lauale. „Nüüd, kui oleme söönud, joonud ja su poolsurnuks tüüdanud, räägime õige asjast ka. Mida Suur Proua tahab?“

„Kõigepealt tahan ma rõhutada, et olen siin rangelt vahendajarollis,“ ütlesin ma. Me olime Hendonis tegelikult läbinud isegi konfliktilahenduskursuse, ja nõks on selles, et tuleb rõhutada oma neutraalsust, lastes samal ajal mõlemal poolel salajas mõelda, et oled nende poolel. Meil olid rollimängud ja puha ‒ see oli üks neist vähestest asjadest, milles ma olin parem kui Lesley. „Mama Thames kahtlustab, et te kavatseta liikuda Teddingtoni lüüsist allavoolu.“

„See on üks ja sama jõgi,“ ütles Oxley. „Ja tema on Jõevanamees.“

„Mama Thamesi väitel hülgas ta 1858. aastal jõe loodelise osa,“ vastasin mina. Täpsemalt öeldes toimus see suure haisu ‒ ilma suurtähtedeta ‒ ajal, kui Thames oli Londoni reoveest nii paks ja hakkas nii hullusti haisema, et parlament kaalus Oxfordi kolimist.

„Kõik, kes said, läksid sel suvel Londonist minema,“ ütles Oxley. „Ei inimesed ega elajaloomad võinud seda kannatada.“

„Ta ütles, et isa Thames ei tulnudki tagasi,“ märkisin mina. „On see tõsi?“

„See on tõsi,“ möönis Oxley. „ja tõtt-öelda pole vanamees kunagi linna armastanud, sellest ajast saati, kui see ta pojad tappis.“

„Millistest poegadest jutt käib?“

„Ah, sa tead neid küll,“ vastas Oxley. „Need olid Ty ja Fleet ja Effra. Kõik lämbusid muda ja räpa sisse ja lõpuks see saadana riukalik litapoeg Bazalgette lõpetas nende piinad. Toosama, kes torustiku tegi. Ma kohtusin temaga ükskord, kas tead, väga uhke mees, kõikse uhkema põskhabemega siinpool William Gladstone’i. Virutasin ta perseli, paras talle, mõrtsukas, nagu ta oli.“

„Sa arvad, et tema tappis jõed?“

„Ei,“ vastas Oxley. „Aga tema oli hauakaevaja. Ma pean Suure Proua tütarde ees mütsi maha võtma, nad on kohe kindlasti vintskemad, kui mu vennad olid.“

„Kui ta ei taha linna, miks ta siis allavoolu pressib?“ küsisin ma.

„Mõned meist igatsevad säravate linnatulede järele,“ ütles Oxley ja naeratas oma naisele.

„Ma söandan lisada, et oleks tõesti tore jälle teatrisse minna,“ lausus Isis.

Oxley kallas mulle veel teed. Kragisev hääl valjuhääldist kuskil mu selja taga karjus: „Paneme peo püsti!“ James Brown tundis end nüüd hästi, nagu suhkur ja vürts.

„Ja te olete valmis selle privileegi nimel Mama Thamesi tütardega võitlema?“

„Kas nad on sinu arust meie jaoks liiga hirmsad?“ küsis Oxley.

„Ma ei usu, et te seda nii väga tahate,“ vastasin ma. „Ja ma olen kindel, et me leiame lahenduse.“

„Bussireis, võib-olla?“ küsis Oxley. „Kas passe on ka tarvis?“

Ükskõik mida sa arvad teadvat, reeglina ei taha inimesed tülitseda, eriti kui nad on üsna võrdsed. Mass võib rebida üksikisiku tükkideks ning püssi ja õilsa eesmärgiga mees võib tappa terve hulga naisi ja lapsi. Aga ausa võitluse risk ‒ see pole nii lihtne. Sellepärast noored vihased mehed teevadki seda „ära hoia mind tagasi!“-tantsu, ise meeleheitlikult lootes, et meeldivad kellelegi piisavalt, et ta seda teeb. Kõigil on alati hea meel, kui politsei kohale jõuab, sest me päästame nad, ükskõik kas nad meile meeldivad või ei.

Oxley polnud noor vihane mees, aga ma nägin, et ta otsis sama innukalt kedagi, kes teda tagasi hoiaks. Või siis ta isa?

„Sinu isa,“ küsisin ma, „mida tema tegelikult tahab?“

„Mida iga isa tahab,“ vastas Oxley. „Et lapsed teda austaksid.“

Oleksin äärepealt öelnud, et kõik isad ei vääri austust, aga suutsin oma suumulgu kinni pidada, ja üleüldse, ega kõigi isad polnud nagu minu oma.

„Oleks tore, kui kõik veidi tagasi tõmbaksid,“ ütlesin ma. „Püsiksid kenasti rahulikult, kuni me inspektoriga midagi välja mõtleme.“

Oxley silmitses mind üle tassiserva. „On kevad,“ ütles ta. „Richmondist ülesvoolu on piisavalt meelelahutust.“

„Lammaste poegimisaeg,“ noogutasin ma. „Ja mida kõike veel.“

„Sa pole, nagu ma arvasin,“ ütles Oxley.

„Mida sa arvasid?“

„Ma arvasin, et Nightingale valib kellegi rohkem enda moodi,“ vastas Oxley.

„Kõrgklassist?“

„Tugeva,“ jõudis Isis oma abikaasast ette. „Töörügaja.“

„Aga sina,“ jätkas Oxley, „oled kaval mees.“

„Märksa rohkem nende võlurite moodi, keda me vanasti tundsime,“ ütles Isis.

„On see hea?“ küsisin ma.

Oxley ja Isis naersid. „Ma ei tea,“ ütles Oxley. „Aga ootan huviga, et teada saada.“

(---)

Charing Cross Roadile oli pargitud kolm politseimasinat ja liiklusummik ulatus Parliament Square’i ja Euston Roadini välja. Me jõudsime St Martin’s Courtile suitsuhaisu ja raadiovastuvõtjate piiksumise ja vadina sisse. Lesley tuli meile piirdelindi juurde vastu ja ulatas kaitseülikonnad. Ma nägin juba, et pool J. Sheekey restorani fassaadist oli põlenud ning tänaval oli üles seatud kolm kriminalistide telki. Vähemalt kolm laipa.

„Sees kui palju?“ küsis Nightingale.

„Mitte ühtegi,“ vastas Lesley. „Kõik said tagumise avariiväljapääsu kaudu minema ‒ ainult kerged vigastused.“

„Midagigi, mille eest tänulik olla,“ ütles Nightingale. „Oled kindel, et see on meie juhtum?“

Lesley noogutas ja juhatas meid esimese telgi juurde. Sees leidsime, et doktor Walid oli juba enne meid kohale jõudnud ja kükitas mehe keha kõrval, kes kandis pühendunud Hare Krišna jüngri silmatorkavat safranikarva rüüd. Ta lamas selili seal, kuhu oli kukkunud, jalad sirgu, käed kahele poole laiali sirutatud, nagu oleks ta osalenud ühel neist usalduse kasvatamise harjutustest, kus lased endal tahapoole kukkuda ‒ ainult et keegi polnud teda kinni püüdnud. Ta nägu oli samasugune verine segadik, nagu olid olnud Coopertowni ja rattakulleri omad.

See vastas küsimusele.

„See pole veel kõige hullem,“ ütles Lesley ja viipas meid teise telgi juurde. Seal oli kaks laipa. Esimene oli tumedanahaline mees mustas saterkuues, juuksed tortidena turris ja verest jäigad. Teda oli löödud nii kõvasti, et kolju oli mõranenud ja aju paistis. Teine keha kuulus veel ühele krišnaiidile. Keegi hea samariitlane oli teda aidata püüdnud ja ta looteasendisse keeranud ‒ lõhkise näo puhul tulutu liigutus.

Ma olin teadlik vere tagumisest oma kõrvus ja katkendlikest hingetõmmetest. Veri, oletatavasti teist meest tabanud löögist, oli pritsinud täis krišnaiidi rüü ja moodustanud oranžile kangale verise batikamustri. Kriminalistikatelgis oli umbne ja ma hakkasin oma kilekostüümis higistama. Nightingale küsis midagi, aga ma ei kuulnud õieti Lesley vastust. Astusin telgist välja, öögatasin korra, neelasin selle alla ja koperdasin tõkkelindi äärde, kus mul õnnestus iseenda suureks imestuseks Battenbergi kook kõhus hoida.

Pühkisin kaitseülikonna külma kilekäisega suud ja toetusin vastu seina. Minu vastas seinal oli Noël Cowardi teatri plakat, mis reklaamis farssi pealkirjaga „Down With Kickers!“.

Kaks poolenisti hävinud nägudega ohvrit tähendas, et „seestumine“ oli tabanud korraga kaht inimest. Üks telk oli veel. Küsisin endalt, kui palju hullemaks veel minna saab.

Loll küsimus.

Kolmas surnukeha istus ristijalu maas igas mõttes nagu laps, mitte nagu joogi, kui välja arvata, et ta käed olid põlvedel, peopesad ülespidi. Ta rüü oli verest läbi imbunud ja ning õlgu ja käsivarte ülemist osa katsid mingid punased nöörjad asjad. Ta peast polnud midagi alles, selle asemel oli narmendav kaelakönt. Rebenenud lihaste vahelt välgatas midagi valget ‒ ma oletan, et see oli selgroog.

Seawoll ootas meid telgis. Ta mühatas, kui Lesley meid sisse juhatas. „Nüüd kusevad nad meile juba kõrge kaarega.“

„See eskaleerub,“ sõnasin ma.

Nightingale heitis mulle terava pilgu, kuid ei öelnud midagi.

„Mis eskaleerub?“ küsis Lesley. „Ja miks te ei suuda seda peatada?“

„Sellepärast, konstaabel,“ vastas Nightingale jahedalt, „et me ei tea, millega on tegu.“

Tõlkejutt: Kummitusmaja (Ambrose Bierce)

Kentucky idaosas, Manchesterist põhja suunas, kahekümne miili kaugusel Booneville’i viival teel asus 1862. aastal puidust plantaatorimaja, mis oli mõnevõrra parema kvaliteediga kui enamik eluasemeid selles piirkonnas. Järgmisel aastal hävis maja tulekahjus – tõenäoliselt tänu mõnedele kindral George W. Morgani vägedest maha jäänud meestele, kui kindral Kirby Smith tõrjus ta Cumberland Gapist Ohio jõe äärde. Selle põlengu eel oli maja neli või viis aastat tühjana seisnud. Selle ümber laiuvad põllud olid umbrohtu täis kasvanud, tarad kadunud, vähesed neegrite osmikud ja muud abihooned hooletuse ja rüüstamiste tõttu osaliselt varemetes, sest neegrid ja ümbruskonna vaesed valged leidsid hoonetes ja tarades rohkesti küttematerjali, mida nad kõhklemata avalikult ja suures päevavalges ära kasutasid. Aga ainult päevavalges – pimeduse saabudes ei läinud ükski hing kunagi selle maja lähedale, kui mööduvad võõrad välja arvata.

Seda tunti „kummitusmajana“. Et seal pesitsesid kurjad vaimud, nähtavad, kuuldavad ja aktiivsed, ei kahelnud tolles kandis keegi, nagu ei kaheldud selles, millest kõneles pühapäeviti rändjutlustaja. Maja omaniku arvamus selles küsimuses ei olnud teada. Tema ja ta perekond olid ühel ööl kadunud ja nendest ei leitud vähimatki jälge. Nad jätsid kõik maha – majapidamistarbed, riided, toidu, hobused tallis, lehmad põllul, neegrid nende eluruumides –, kõik jäi nii, nagu oli. Midagi ei läinud kaduma, välja arvatud üks mees, üks naine, kolm tüdrukut, üks poiss ja üks imik! Ei olnud eriti üllatav, et istanduses, kus seitse inimest üheaegselt haihtuvad, ei lange keegi seetõttu kahtluse alla.

Ühel 1859. aasta ööl sõitsid kaks kodanikku – Kolonel J. C. McArdle ja kohtunik Myron Veigh osariigi korrakaitsest – Booneville’ist Manchesteri. Neil oli nii tähtis käik, et nad otsustasid jätkata teekonda hoolimata pimedusest ja läheneva tormi kõminast, mis tabas neid just siis, kui nad olid jõudnud „kummitusmaja“ juurde. Välku lõi nii tihedasti, et nad leidsid kergesti tee väravast tallini, kus nad hobused lahti rakendasid ja kinni sidusid. Siis läksid nad läbi vihma maja juurde ja koputasid kõigile ustele, saamata mingisugust vastust. Pidades selle põhjuseks pidevaid äikeseraksatusi, katsusid nad ühte ust, mis osutus lukustamata olevat. Nad astusid tseremoonitsemata sisse ja sulgesid ukse. Järgmisel hetkel olid nad pimeduses ja vaikuses. Akendest ega seinapragudest ei paistnud sisse ainsatki välgusähvatust, ükski väljas möllava tormi kohutav heli ei jõudnud nendeni. Nad oleksid otsekui ühtäkki pimedaks ja kurdiks muutunud ning McArdle ütles hiljem, et ta arvas korraks, et välgulöök tappis ta hetkel, kui ta üle lävepaku astus. Tema seikluse ülejäänud osa võiks samahästi jutustada tema enda sõnadega 1876. aasta 6. augusti Franforti Advocate’ist:

„Kui ma olin mõnevõrra toibunud põrgulärmist vaikusesse ülemineku juhmistavast mõjust, oli mu esimene impulss teha uuesti lahti see uks, mille olin sulgenud ja mille lingist ma endiselt kinni hoidsin, tundes seda selgesti sõrmede haardes. Mul tekkis mõte astuda uuesti õue tormi kätte, et teha kindlaks, kas ma pole nägemisest ja kuulmisest ilma jäänud. Vajutasin lingile ja tõmbasin ukse lahti. See viis teise tuppa!

Selles ruumis kumas nõrk rohekas valgus, mille allikat ma ei suutnud kindlaks teha, ja see muutis kõik selgelt nähtavaks, kuigi miski polnud reljeefselt terav. Ma ütlesin, et kõik, aga tegelikult olid ainukesed objektid tühjas toas inimeste surnukehad. Kokku oli neid kaheksa või kümme – küllap on arusaadav, et ma ei hakanud neid täpselt kokku lugema. Need olid erinevas vanuses inimesed või pigem erineva suurusega, lastest täiskasvanuteni, ja mõlemast soost. Kõik lebasid põrandal, välja arvatud üks, ilmselt noor naine, kes oli isteasendis, selg toetumas vastu seina. Ühe vanema naise käte vahel oli imik. Üks noormees lebas kõhuli üle täishabemega mehe jalgade. Üks või kaks olid peaaegu alasti ja ühe noore tüdruku käsi hoidis kinni öösärgist, mille ta oli rinna kohalt puruks tõmmanud. Laibad olid erinevas lagunemise astmes, kõik nägudest ja kehadest kõvasti kokku tõmbunud. Mõned olid juba rohkem luukere moodi.

Seistes seal jahmununa õudusest ja võikast vaatepildist ning hoides endiselt ust lahti, pöördus mu tähelepanu mingil seletamatult veidral põhjusel šokeerivalt stseenilt mujale ja keskendus ruumi detailidele ning tühjale-tähjale. Võib-olla otsis mu mõistus enesealalhoiuinstinkti tõttu pelgu asjades, mis leevendaksid selle ohtlikku pinget. Muuhulgas panin tähele, et uks, mida ma lahti hoidsin, oli valmistatud rasketest raudplaatidest ja neetidest. Võrdsel kaugusel nii üksteisest kui ka ülemisest ja alumisest äärest eendusid ukseservast kolm tugevat polti. Ma keerasin uksenuppu ja need tõmbusid ukse sisse. Lasin nupu lahti ja need hüppasid välja. See oli vedrulukk. Seespool ei olnud linki ega muud avamismehhanismi – ainult sile raud.

Märgates seda kõike uudishimu ja tähelepanuga, mille meenutamine mind nüüd hämmastab, tundsin, kuidas mind kõrvale lükati, ja kohtunik Veigh, kelle olemasolu olin oma tunnete intensiivsuse ja vaheldumise tõttu täiesti unustanud, trügis tuppa sisse. „Jumala eest,“ karjatasin mina, „ära mine sinna! Kaome sellest kohutavast paigast!“

Ta ei pööranud mu palvele tähelepanu, vaid (kartmatuna nagu iga lõunaosariiklasest härrasmees) läks kiiresti toa keskele, põlvitas ühe surnukeha kõrvale ja uuris seda lähemalt, kergitades õrnalt selle mustaks tõmbunud ja kärbunud pead. Ukse vahelt tuli tugevat ebameeldivat haisu, mis haaras mu täiesti endasse. Mu teadvus hägustus. Tundsin, et kukun, ja haarates ukseservast toetuseks, lükkasin selle terava plõksatuse saatel kinni!

Rohkem ei mäleta ma midagi. Kuus nädalat hiljem tulin teadvusele ühes Manchesteri võõrastemajas, kuhu olid mu järgmisel päeval viinud võõrad inimesed. Kõigi nende nädalate jooksul olin vaevelnud närvipõletikus, millega kaasnes lakkamatu deliirium. Mind oli leitud lebamas teel mitme miili kaugusel majast, aga kuidas olin ma sealt pääsenud, et sinna jõuda, jäigi mulle teadmata. Paranemise järel või siis, kui arstid mul rääkida lubasid, küsisin kohtunik Veigh’ saatuse järele, keda (et mind rahustada, nagu ma nüüd tean) nad ütlesid kodus ja hea tervise juures olevat.

Keegi ei uskunud sõnagi mu jutust ja kes selle üle imestaks? Ja kes suudab ette kujutada mu kurbust, kui ma kaks kuud hiljem koju Frankforti jõudes teada sain, et kohtunik Veigh’st polnud pärast seda ööd midagi kuulda olnud? Siis kahetsesin kibedalt uhkust, mis mu paranemise esimeste päevade järel ei lubanud mul korrata mu uskumatut lugu ega rõhutada selle tõesust.

Kõige sellega, mis juhtus hiljem – maja uurimine; suutmatus leida ühtegi tuba, mis vastaks sellele, mida ma kirjeldasin; katse kuulutada mind hulluks ja minu triumf mu süüdistajate üle – on Advocate’i lugejatele tuttav. Kõigi nende aastate järel olen ma endiselt kindel, et väljakaevamised, milleks minul ei ole juriidilist õigust ega raha ette võtta, paljastaksid mu õnnetu sõbra kadumise ja võib-olla ka mahajäetud ja nüüd lammutatud maja endiste elanike ja omanike kadumise saladuse. Ma pole veel kaotanud lootust selline uurimine läbi viia ja mulle on sügava kurbuse allikaks, et see on veninud kadunud kohtunik Veigh’ perekonna ja sõprade teenimatu ning ebamõistliku vaenulikkuse tõttu.“

Kolonel McArdle suri Frankfortis kolmeteistkümnendal detsembril 1879. aastal.

Tõlkinud Silver Sära

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Male mängijad (Sebastian Evans)

Sebastian Evans (1830 – 1909) oli inglise ajakirjanik ja poliitikategelane, aga ka poeet, tõlkija ja tunnustatud hobimaalikunstnik. Tema eriline kirg oli keskaegne kirjandus, eriti Püha Graali müüdid. Kõnealune jutt ilmus 1891. aastal ajakirjas Short Stories: A Magazine of Fact and Fiction, viitega et jutt on varem avaldatud ajakirjas Longmans Magazine.

Olgu selgituseks lisatud, et kuningas Saalomon elas tegelikult umbes poolteist tuhat aastat varem kui malemäng üldse Indias leiutati ja jutus mängitav male on tõenäoliselt araabia malevariant šatrandž.

Kuningas Saalomon Tark, Taaveti poeg, rahu olgu temaga, oli osav malemängija Issanda palge ees. Ja ta saatis sõnumi Egiptuse kuningale Vaphresile, Paabeli kuninga Nabonassarile ja Assuri kuningale Salmanassarile ning teiste lähedal asuvate riikide kuningatele, olgu nad siis sõbrad või vaenlased, kelleks olid Edomi kuningas Hadad; Tüürose kuningas Hiram; ja Damaskuse kuningas Reson, kes Süüria vürstidest üksi keeldus põlve painutamast Iisraeli kuninga ees, öeldes: „Tervitus minu isandalt Iisraeli kuningalt Saalomonilt, kes soovib sinuga malet mängida. Ja kes iganes teie seast tahab malet mängida, andku teada, kas mina tulen tema juurde või kui muidu, kui ta tahab, tulgu ta minu juurde Jeruusalemma Millo kotta; ja kui ta minu vastu mängu võidab, saab ta kümme Iisraeli linna neist, kes asuvad tema enda piiride lähedal; aga kui ta kaotab, kaotab ta mulle oma maalt kümme linna, mis asuvad Iisraeli maa lähedal." Ja kuningas Vaphres, kes oli vaarao, ja teised kuningad mängisid kuningas Saalomoni vastu ja Issand tegi kuningas Saalomoni neist kõigist ülemaks, nii et ta sai viiskümmend müüriga ümbritsetud linna Iisraeli piiridest kaugemal ja tegi Iisraeli piirid laiemaks Eufrati jõest kuni Egiptuse maani, nii et ta valitses kõiki kuningriike, nagu kirjutatud on, alates Thapsacusest kuni Uzzahini.

Aga tuli aeg, mil polnud enam ühtegi nii julget meest, kes oleks söandanud hakata kuningas Saalomoniga malet mängima, välja arvatud juhul, kui ta peaks talle ette antama, nagu kolm jalameest (etturit – tõlk märkus) või elevant (vanker – tõlk märkus, autor tegelikult eksib, sest elevant tähendas araabia males tegelikult oda) või kaamel (oda – tõlk märkus) paremalt käelt ja ratsu pahemalt käelt ja vasakpoolne ratsu või midagi sellist. Ja kõik tema vesiirid ning kõik templi luuletajad ja muusikud teadsid seda ja kartsid oma elu pärast. Sest ta ütles: „Oo, üks paljudest, mängi minuga malet, siis ma annan sulle kolm või neli minu sõdalast; ja kui sa mind mängus võidad, siis annan sulle Hindi õmmeldud rõivaeseme, mis väärt tuhat kuldraha või Hiina terasest mõõga, millel on üksik smaragd, nagu ühelgi kuningal pole varakambris." Niisiis mängisid nad kuningaga malet ja kui too oli võitnud mängu neist igaühe vastu, siis ta naeris ja ütles: „Vaata, ma jätan sulle su rüü, sest kuningas ei pea auks oma teenrite paljaks röövimist.” Ja ta käskis neil valada talle veini, et ta saaks unustada kibestumist oma südames.

Mõne aja pärast sündis nii, et kuningas oli tüdinud mängimast oma vesiiride, templi luuletajate ja muusikute ning kohtunike ja valveülematega ning ihkas avastada uusi vastaseid, kes mängiksid temaga malet ja kelle mänguviisi ta ei tunneks. Kuid kartus kuninga ees oli nende südameis, kui ta kutsus tema vastu mängima, ja ta ütles: „Vaata, neid kõiki kängitseb hirm minu tarkuse ees ja mul pole kasu oma osavusest; sest kuigi gasell on kergejalgsem kui leopard, hüppab leopard alati gaselli kaela. Olgu, siis ma varjan ennast ja need, kes minu vastu mängivad, ei saa teada, et nad mängivad kuninga Saalomoni vastu. "

Nõnda kutsus ta enda juurde oma ülemvesiiri, Zabud ben Na, kuninga sõbra, ja lõpuks määrisid nad oma nägu ja panid selga riided, nagu oleks nad olnud Oofirist pärit kaupmehed, ja läksid välja linna tänavatele. Ja kuninga avenüü nurgal, mis asub Millo palee ees, kohtasid nad võõrast meest Baalbeki uhkeis rõivas, kes kõndis aeglaselt nagu kimbatuses ega tõstnud pilku maast. Ja Saalomon ütles: "Rahu olgu sinuga, oo vend!"

Ja võõras vastas: "Rahu olgu sinugagi, oo vend, rahu Issandalt, üheltainsamalt ja halastajalt!"

Ja Saalomon ütles: "Kes sa oled ja kuhu sa lähed, kes sa oled linnas võõras?"

Ja võõras vastas: „Mehed kutsuvad mind Jareb ben Othnieliks ja Egiptuse kuningas Vaphres on mind pikka aega oma palees võõrustanud kui üht oma head kaaslast, sest ma olen tema südame järgi luuletaja ja muusik; ja olen nüüdki tulnud Jeruusalemma kui sõnumitooja kuningas Saalomoni kirjutaja Joosafat ben Abiudile, kellega ma pean kohtuma enne keskööd."

Siis ütles Saalomon: "Südaööni on veel mitu tundi; tulge vahepeal meie majja ja veedame aega veini ja muusikaga. "

"Heameelega," ütles Jareb. Kui nad olid jõudnud majja, mille kuningas Saalomon oli lasknud ette valmistada, laskis Zabud veini tuua ja nad tundsid elust rõõmu.

Siis ütles kuningas Saalomon: "Tooge lauad, et sina ja mina saaksime malet mängida ja siis laula meile üks lugu nendest, mis vaarao südant rõõmustab."

Siis ütles Jareb: „Magus on laul, mis sulgeb silmad unne ja annab kergendust haigele mehele, kes valju häälega valu pärast karjub. Kui ta mu häält kuuleb, ei mäleta ori oma ahelat ega unusta vaesust; tööline jätab oma töö kõrvale ja vihane mees taltsutab viha. Mis puutub aga male mängimisse, siis palun, et vabandada teie sulast, sest üks ja ainus armuline, keda ülistatakse, on teie sulasele pannud selle koorma, et ta ei saa males kaotada, isegi kui ta tahaks, kui ta võidab mängu sinuga, sa vihastaks ja ta näiks tänamatu selle armu eest, mida sa talle osaks oled lasknud saada. "

Siis naeris Saalomon ja rääkis endamisi: „See laulik on uhkem Eblise lastest ja Issand on andnud ta minu kätte, et ma saaksin tema kiitlemist häbistada. Kindlasti võidan ma mängu temaga ja tõmban talle mütsi silmile ning siis saab ta lauto, millega lohutada kurbust ta vaimus."

Kuid kuninga huuled rääkisid teisiti kui mõte, mis oli tema südames, ja ta ütles: „Õnnistatud oled, Jareb ben Othniel! Ma heameelega kaotaksin teile ühe mängu ja luban, et annetan teile oma mantli teie võidu eest. "

Ja ta pani selga oma ilvesenahkse mantli, mis oli Tyrosest, väärt sada kuldraha.

Siis laskis Zabud tuua mängulaua ja kuningas Saalomon mängis malet Jareb ben Othnieliga; ja kuningas Saalomoni mehed olid valged ja Jarebi omad mustad. Ja Jareb mängis mõtlematult nagu algaja, nii et kuningas Saalomon oli varsti vangistanud nii tema elevandid kui ka ratsu ja kaameli, lisaks ka neli jalasõdurit, samas kui Jareb oli võtnud vaid ühe kuningas Saalomoni jalaväelase.

Ja Saalomon ütles endamisi: „Sellise rumala lautomängijaga mängimisest pole rõõmu. Kas leviatan paneb oma väe kärbse vastu välja? Ma mõtlen välja kombinatsiooni ja teen talle lõpu." Nii tegi ta kombinatsiooni ja võttis oma kapteni.

Siis tõusis Jareb üles ja tegi nagu läheks. Aga Saalomon ütles talle: "Kuhu lähed? Sest mäng pole veel mängitud. "

Siis ütles Jareb: „Oo, mu isand kuningas Saalomon, kui sa kõnnid võõrsil põllulillede keskel, Liibanoni seedritest kuni seintel roniva iisopini, kuuled neid rääkimas oma headest omadustest, aga kas sa ei kuule nende malemeeste häält. Vaadake nüüd ja ennäe, kui teie sulane peaks viima oma jalaväelase järgmisele ruudule, kus mu isand kuningas siis oleks?"

Ja Saalomon vaatas lauale ja nägi, et kui tema vastane peaks oma jalaväelase mängima järgmisele ruudule, siis oleks kuningas vääramatult mativõrgus.

Ja kui ta mõistis, et tema nimi oli Jarebile teada ja et ta sai lüüa, haaras kuningas Saalomoni tohutu viha ja maailm läks silme ees mustaks. Ja tormi pimedus kogunes tema laubale ja tema hääl kõlas nagu äike mägede kohal. Ja ta tõmbas mõõga ja lõi seisval Jarebil pea maha.

Siis ütles ta Zabudile: "Visake selle koera raibe linna taha kraavi, et rüvedad linnud saaksid selle kallal pidutseda."

Aga ennäe, seal polnudki enam ei surnukeha ega verd; ja Zabud ütles: "Taevase Jumala päralt, kõrgeauline, hoiaks ta mu isandat kuningat. Sest see mees oli nõid."

"Ei," ütles kuningas Saalomon, "ta ei olnud nõid, sest kalliskivi mu vööl hoiatab mind alati, kui mees, kes kasutab nõidust, tuleb minu juurde; ent praegu seda ei olnud. Aga kas ta pole öelnud, et ta on seotud meie kirjutaja Joosafati koduga? Kiirusta sind sinna ja saada sõnum, kui sa temast kuuled. "

Siis läks Zabud Joosafati kotta ja küsis väravas, kas selline mees on seal olnud. Ja väravavalvur vastas ja ütles: „Mu isand, tõesti on see mees siin olnud, ja oli nüüdki, ja ta läks mu isanda juurde ja kui ta kummardas mu isandat tervitama, siis isand karjatas kolm korda ja andis vaimu issandale."

Nii pöördus Zabud tagasi kuningas Saalomoni juurde ja rääkis talle kogu sõnumi. Ja kuningas Saalomon annetas Joosafati surma jaoks oma rõivad ja ütles: „Näete, see koer ütles mulle, et ma tean vähem kui mitte midagi, aga ma teadsin, et ta teab ise vähem kui midagi, muidu poleks ta kunagi mõelnud viia sõnumit surnule. Ärgu jumal halastagu tema hingele. "

Läks mööda umbes seitse aastat ja kuningas Saalomon varjas taas oma näo ning läks koos oma ülemvesiiriga otsima kuningaga malet mängida tahtjat. Ja kui nad läksid mööda tuhande purskkaevu suunas piki Liibanoni paleeni viivat teed, kohtasid nad Kollaseks tänavaks nimetatud käigu nurgal neidu, kes paistis justkui kuu, ja tema näoilme oli nagu ilusaim aare. Tema juuksed olid kuldsed kui leegid tuleringis; tema kulmud olid nagu vikerkaar ja silmad nagu õhtutähed; tema nina ja põsed olid nagu maa lilled, valged ja punased kui roosid Sharoni roosiaedades ja lohukesed nende vahel kui Eedeni aia muld; ta huuled olid nagu Seitsme mere korallid ja hambad nagu El Kerkeri vee pärlid; tema rõivad olid nagu Linnutee juveelide sära jaoks ning ta lõhnas nagu fööniksi pesa, magusalt muskuse, mürri ja viiruki järgi; ja tema keha graatsia kõndimisel oli nagu pajuvõra kohin Jordani kallastel, kui päikeseloojangu tuul paljastab nende lehtede sisemise heleduse.

Ja kuningas Saalomoni silmad muutusid rõõmsaks, et teda vaadata, ja ta ütles: "Rahu olgu sinuga, mu onu tütar!" Ja too vastas: "Rahu olgu sinuga, mu isand, ja armulise arm."

Ja Saalomon ütles: "Oo, neiu, kes sa oled ja kuhu lähed?" Ja too ütles: „Su sulane on orjatüdruk Ahimaazi suguvõsas, kellele su isand ja minu kuningas Saalomon, rahu olgu temaga, andis oma tütre Basmati naiseks. Ja nüüd olen ma seotud Ben Abinadabi kojaga, kellele meie isand kuningas Saalomon andis oma tütre Tafati naiseks, sest öö poole on seal pidu ja teie ori on saadetud sinna laulma. Ja mehed kutsuvad mind Admathaks, Adaia tütreks."

Ja kuningas ütles: "Mis laule sa laulda oskad?" Ja too ütles: „Mu isand, su orjatüdrukul on vähe oskusi ja tema hääl kõlab paljudele karmilt ja kõlbmatult; ometi on kallim, kui ta oma kires väsinud, valmis mind kuulama ja minu laul on õnnistatud targa poolt, kellele on ilmutatud kõige maise tühisus. "

Ja Saalomon ütles: „Oo, Admatha, see pole veel pidupäeva tund; tulge koos meiega mõnda aega meie majja, mille oleme ette valmistanud, ja laseme veini ja muusikaga aega veeta, kuni teil on aeg lahkuda. " Ja too vastas: "Rahu olgu teiega! Ma tulen meeleldi. " Ja nad läksid öömajale ning Zabud lasi veini tuua ja nad tundsid elust rõõmu.

Siis ütles kuningas Saalomon: "Tooge mängulaud, et sina ja mina saaksime malet mängida ja siis laula meile laulu, millega kallimat piinad."

Kuid Admatha ütles: "Mu isand, palun, et su ori oleks vabastatud seda tegemast."

"Miks nii?" hüüdis kuningas Saalomon; "Sest mu süda on valmis sinuga malet mängima."

Siis ütles Admatha: „Oo, mu isand, üks ja ainus armuline, keda ülistatakse, on teie sulasele pannud selle koorma, et ta ei saa males kaotada, isegi kui ta tahaks, kui ta võidab mängu sinuga, sa vihastaks ja ta näiks tänamatu selle armu eest, mida sa talle osaks oled lasknud saada."

Ja Saalomon ütles endamisi: "Olen selle tütarlapsega juba varem vestelnud, sest kindlasti mäletan neid sõnu, mis ta ütles, et kellelgi pole males ülemat kätt." Ja ta vaatas teda pika pilguga, kuid ta ei suutnud tolle näo ega käitumise koha pealt midagi meelde tuletada. Ja ta ütles endamisi: "Ennäe, mis on, see, mis on olnud ja mis tuleb, tuleb ikkagi. Vist oli ta üks neist, keda ma vanal ajal võitsin ja kes nii uhkustas. "

Aga ta rääkis oma suuga ja ütles: "Oo, Admatha, isegi kui kaotada mäng sinu käe läbi, oleks see armsam kui Damaskuse kuningast võitu saada, ja vaata, ma annan sulle selle mantli sinu võidu eest."

Siis laskis Zabud mängulaua tuua ja kuningas Saalomon mängis malet orjatüdruku Admathaga; ja Saalomoni mehed olid valged ja Admatha omad mustad. Ja Admatha mängis mõtlematult kui algaja, nii et kuningas Saalomon oli kiiresti vangistanud nii tema elevandid kui ka parempoolse ratsu ja vasakpoolse kaameli, lisaks neli jalasõdurit, samal ajal kui Admatha oli võtnud kuningas Saalomonilt vaid ühe jalamehe. Ja Saalomon ütles endamisi: „Mis au on mul võita males seda laulutüdrukut? Kas tõstan Hiina terasest skimitari, et palsamiõis ära lõigata? Ma mõtlen välja kombinatsiooni ja teen talle lõpu." Nii tegi ta kombinatsiooni ja võttis ta kapteni.

Siis tõusis Admatha üles ja tegi nagu läheks. Kuid Saalomon ütles: "Kuhu sa lähed, oo Admatha, sest mäng pole veel mängitud? "

Siis pöördus Admatha ümber ja ütles: „Mu isand kuningas Saalomon, kui sind kutsutakse vaibale istuma, muutuvad tuuled sinu vankriks ja kõik põlluloomad sõidavad sinu all vaenlaste alistamiseks; ja õhulinnud lendavad pea kohal, et kaitsta sind päikese eest; ometi keelduvad need malemehed, kes on ainult eebenipuust ja jõehobukihvadest, sulle kuuletumast. Vaadake nüüd ja ennäe; kui su ori peaks teise jalaväelase järgmisele ruudule viima, kus mu isand kuningas siis oleks? Mis puutub malemängu, siis teie orjatüdruk ei tea midagi, kuid teab sellest rohkem kui mu isand kuningas Saalomon. "

Ja kui Saalomon lauale vaatas, siis ennäe, kui tema vastane peaks jalaväelase viima järgmisele ruudule, siis oleks kuningas päästmatult mativõrgus.

Ja kui ta sai aru, et Admatha tunneb teda ja et ta sai lüüa, haaras kuningas Saalomoni tohutu viha ja silme ees läks mustaks; tema kulmude vahele kogunes raev ja tema silmadest välgatas tuli, mis kui leek põlevalt mäelt, ja tema pähe kogunenud pimedus oli nagu selle suits ja tema sõnad veeresid välja nagu sulakivi Eblise katelde suudmest Sikkeli küngastel. Ja ta tõmbas mõõga ja lõi Admatha pea maha, kui too tema ees seisis.

Ja ta hüüdis Zabudile valjusti: "Visake selle sigudiku korjus ilma linna taha kraavi, et rüvedad linnud saaksid selle kallal pidutseda."

Ent ennäe, surnukeha ei olnud enam ega verd ka; ja Zabud ütles: „Jumal hoidku mu isandat Kuningat! See tütarlaps oli nõid. "

"Ei," ütles kuningas Saalomon, "sest minu sõrmus ei öelnud ühtegi hoiatavat sõna. Aga kas ta ei öelnud, et ta oli seotud Ben Abinadabi koja pidusöögiga? Mine nüüd kohe sinna ja too mulle sõnum. "

Ja kui Zabud maja poole läks, kohtas ta suurt seltskonda mehi ja naisi, kes nutsid ja hädaldasid ning rebisid riideid; ja kui nad Zabudi nägid, hüüdsid nad: „Mu isand, kas sa võid jätta ellu mu isand Ben Abinadabi! Sest ennäe, kui me kõik pidutsesime ja lõbutsesime, tuli seltskonda üks orjatüdruk, keda mu isand käskis oma lautol laulda. Ja kui ta oli oma pilli häälde pannud, hakkas ta laulma ja enne kui ta kaks sõna oli laulnud, pööras mu isand oma näo vastu seina ja suri. Nüüd saatke siis kiiruga sõnum kuningas Saalomonile, sest meie proua Tafat, Ben Abinadabi lesk, on minu isanda kuninga tütar. "

Siis Saalomon oli väga mures ja rebis oma rõivad lõhki ning viskas tuhka pähe ning päevad olid sünged. Ja ta ütles: „Kes on see orjatüdruk? Sest kindlasti mäletan ma kõiki neid asju varem." Kuid ta ei mäletanud Jareb ben Othnielit ja ütles: „Ma olen nagu see, kes puhkab tema aerul, kui tema aeru kuju on selle kohal oleva vee tõttu viltu painutatud, nii et ta ei näe seda, mida ta näib nägevat. Oo veed, veed! Nad on katnud kogu maailma, nii et keegi ei näe tõeliselt asju, mis on olnud nende kohal olevate vete jaoks. "

Umbes kahekümne ja ühe aasta pärast maskeerisid kuningas Saalomon ja tema ülemvesiir end veel kord ja läksid linna, kus nad leiaks ehk kuningaga malet mängija. Ja kui nad templi veevärava juurde jõudsid, vaata, seal seisis treppide all vana mees nagu üks kõrbepoegade šeik, ja tema juuksed olid valged nagu küngastelt alla voolav vesi talvel ja ta habe voogas põlvedeni, otsekui kivipurikad Hermoni koobastes, ja kulmud olid nagu lumi seedrite okstel ja silmad kui nende tõrvikud kes otsivad Tammuzi Liibanonis.

Ja Saalomon ütles talle: "Rahu sulle, mu onu!" Ja vana mees vastas: "Rahu olgu teiega ja arm Armulise poolt." Ja Saalomon küsis: "Mis nime mu isa vend kannab ja kuhu seltskonda ta samme seab?"

Ja vana mees ütles: "Ma olen Habakukk ben Methusael, Suure kõrbe laste Benou Methusaeli pealik, ja ma olen tulnud siia Jeruusalemma, et saaksin oma isanda kuninga Saalomoniga malemängu mängida."

Ja Saalomon küsis: "Oo, Habakukk, kas on kedagi kõrbepoegade seas, kes on minu isanda kuninga Saalomoniga võrdne?"

Ja Habakukk ütles: „Ei, mu poeg, pole ühegi maa kuningate seas kedagi, keda saaks rikkuses, suursugususes või tarkuses võrrelda minu isanda kuningas Saalomoniga; ometi on malemängul õnneks olnud Issand, olgu ta kiidetud, kes pole tahtnud kogu oma varandust ühte aardekambrisse paigutada; sest su sulane on oma kahesaja ja enama aasta jooksul mänginud nii arusaajate inimeste kui ka teistega, kuid pole ta kunagi ühtegi inimese pojale mängu kaotanud. "

Ja Saalomon ütles endamisi: „Nüüd võidan mängu kõrbepatriarhi vastu ja pärast toome ta palee juurde ning kui ta näeb, et ei keegi teine kui kuningas Saalomon ise on tema alistanud, oleks ta häbi vähem. "

Niisiis rääkis ta vana mehega ja ütles: "Vaata, nagu sel ajal on mu isand kuningas Saalomon käinud koos Vaarao tütrega Liibanoni kojas õhtustamas ja ta ei naase enne keskööd, kuid kohtasid nüüdki oma kandamitega naasvaid teenijaid. Seepärast tulge meie majja ja kui see teid ei huvita, võida üks mäng malet oma teenija vastu. "

Ja Habakukk ütles: "Ma tulen heameelega."

Ja nad läksid majja ning Zabud lasi veini tuua ja nad tundsid elust rõõmu; Habakukk aga vabandas et veini ei joo, sest ta oli hõimlane Hammathiga Rehabi hõimust.

Ja Zabud laskis malelaua tuua ja kuningas Saalomon mängis malet kõrbepoeg Habakukiga. Saalomoni mehed olid valged ja Habakuki omad mustad. Ja Habakukk mängis mõtlematult kui algaja, nii et kuningas Saalomon oli peatselt vangi võtnud nii tema elevandid kui ka parema käe ratsu ja vasakpoolse kaameli, lisaks neli jalasõdurit, samal ajal kui Habakukk oli võtnud kuningas Saalomonilt vaid ühe jalamehe. Ja Saalomon ütles endamisi: „Mis hiilgust on võita males sellist kõrbekoera? Kas välk uhkustab soos krooksuva konna tapmisega? Ma mõtlen välja kombinatsiooni ja teen talle lõpu." Nii tegi ta kombinatsiooni ja võttis ta kapteni.

Siis haaras Habakukk kinni ühest oma eebenipuust jalamehest ja ütles: „Oo, mu isand kuningas Saalomon, üks ja armuline on andnud sulle võimu kõigi guulide, ifriitide, džinnide ja džinnide mariidide üle, nende üle, kes elavad tules ja nende üle, kes käivad maa peal või hiilivad selle sisemuses, nende üle, kes elavad sügavas vees, ja nende üle, kes lendavad õhutiibadel; jah, kõik need, kes teie käskudele ei kuuletu, olete Viimse Kohtupäevani vangi pannud vasknõudesse, sulgenud nood oma pitseriga ja heitnud nad El Kerkeri merre. Ometi pole üks ja armuline, au kiitus talle igavesti, andnud teile olla ülemaks neile eebenipuu ja elevandiluu tükkidele, et nad täidaksid teie tahet; sest ennäe, kui ma selle jalaväelase maha panen järgmisele ruudule, kus mu isand kuningas siis on?"

Ja Saalomon vaatas lauale ja ennäe, kui tema vastane peaks jalaväelase maha panema, oleks kuningas päästmatult mativõrgus. Ja kui ta sai aru, et kõrbepoeg tunneb teda ja ta on temalt lüüa saanud, haaras kuningas Saalomoni vägev viha ja maailm läks silme ees mustaks; ja tema otsmik muutus pimedaks nagu kättemaksuöö, ja tema silmad vilasid selle all nagu kahe linna põlemine lauskmaal, ja tema hääl kõlas nagu tule möirgamine, millega nood maha varisesid. Ja ta hüppas püsti ja oleks oma mõõgaga Habakuki pea maha löönud. Kuid Habakukk seisis endiselt ja tõstis paremas käes oleva eebenipuust sõduri üles ning kuningas oli nagu äkilise halvatusega löödud; ja tema peale tuli suur vaikus ja värin ning keel liibus suulakke ja mõõk langes paremalt käelt.

Ja Habakukk ütles temale: „Mu isand kuningas Saalomon, kus on tarkus, millega üks ja armuline on sind õnnistanud ülemaks kõigist teistest inimlastest? Vaadake, nüüd olete kolm korda tapnud elava Jumala sulase. Kuidas on nii, et sa ei tunne mind?"

Ja kui Saalomon vaatas otsa Habakukile, sulas tolle juuste lumi ja habe ning tema rõivaste moodi muudeti ja isegi kui Saalomon seda muudatust veel imestas, ennäe, see oli orjatüdruk Admatha, kes hoidis käes eebenipuust jalameest kuninga vastu.

Ja unustuse veed voogasid kuninga mällu tagasi ja ta ütles: „Tõesti, ma oleksin pidanud mäletama ja meelt parandama, sest vaata, see mäng on just see mäng, käik käigult seesama, mis ma mängisin sinuga, oo Admatha, kui sind saadeti mu poja Ben Abinadabi kotta laulma. "

Ja Admatha ütles: „Mu isand kuningas Saalomon, tõsi see on ka nii, aga kus on tarkus, millega üks ja armuline on sind õnnistanud ülemaks kõigist teistest inimlastest? Kuidas sa mind ei tunne? "

Ja kui Saalomon vaatas otse Admathale, muutus tema nägu ja rõivaste moodus ning isegi kui kuningas seda muudatust veel imestas, nägi ta, et tema ees oli Jareb ben Othniel, hoidmas eebenipuust jalameest kuninga vastu.

Ja asjad, mis olid hoitud unustuse jões, tõsteti üles ja Saalomon nägi neid nii, nagu nad olid. Ja ta ütles: "Tõepoolest, ma oleksin pidanud meeles pidama ja kahetsema, sest need kaks mängu on väga ühesugused, käik käigult ja kombinatsioon kombinatsioonilt mänguga, mida ma varem sinuga mängisin, oo Jareb ben Othniel, kui sa viisid sõnumi minu kirjutaja Joosafatile. "

Ja Jareb ütles: „Oh, mu isand kuningas Saalomon, see on tõsi, et see on ka nii, aga kus on tarkus, mida üks ja armuline halastaja on sulle kinkinud enam kõigist su kaaslastest? Kuidas on nii, et sa ei tunne mind?"

Ja kui Saalomon vaatas rangelt Jarebi poole, muutus tema nägu ja rõivaste moodus ning isegi kui kuningas veel imestas muutuse üle, valgustas tema nägu väljaütlemata nime hiilgus ja tema juuksed olid nagu päikesekiired keskpäeval ja tema riietus oli nagu tuleleek ja tema õlgadest tulid välja tiivad, millest iga sulg säras nagu vikerkaar pärast tormi.

Ja Ingel ütles: „Oo, kuningas Saalomon, kus on tarkus, millega üks halastaja sind sinu vennast ülemaks on õnnistanud? Sa pole mind veel ära tundnud." Ja Ingel hoidis endiselt käes eebenipuu jalasõdurit.

Ja Saalomon ütles: „Tõesti juba ammu oleksin pidanud sind tundma ja meelt parandama, oo Azrael, surmaingel, sest mitte keegi muu, kui Jumala, au ja hiilgus talle igavesti, trooni kandva Nelja vend, oleks võinud mängida malet nii nagu sina need kolm korda oled minu vastu mänginud. "

Ja Azrael ütles: "Oh kuningas Saalomon, halastagu üks ja armuline sinu peale, sest seda sa vajad palju!"

Ja pani käest maha eebenipuust jalamehe.

Ja kuningas Saalomon oli surnud.

Tõlkinud Rauno Pärnits

Üle ilmapiiri - osa 3 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ kolmas osa. Päris uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

6. Tagajärjed.

Mari rabeles istuli tahapoole, teeraja klibu veeres ja libises ta kandade ja peopesade all, see sundis teda pilku kõrvale pöörama ja vaatepildi lummusest vabanema. Ta rahunes ja isegi imestas veidi, et millest teda selline hirm haaras.

Ta vaatas nõtkel sammul lähenevaid peeneid saapaid ja libistas pilku aegamisi ülespoole. Usjalt nõtke ja sale keha, oranžikas kleit, mustad nööbid. Haprad käed klappisid nõtke graatsilise liigutusega päevavarju kokku. Pikk ja sale koon, kollakad juuksed ja kahvaturohelised silmad, millest lõõmas miski… Midagi kohutavat! Silmad lähenesid ja Mari hirm kasvas, käed ei kuulanud enam sõna ja kaotasid toetuspunkti, Mari vajus külili maha ning püüdis käpuli keerata, aga ei suutnud. Need silmad. Nende pilku tuli vältida. Mari rahunes mõned sekundid ja vaatas nüüd künka harja poole, mille taga seisis Lapton ja kus asjatasid hiidkärbid. Kus Kai on? Aga silmad olid ikka siinsamas, nüüd kuulis Mari selja tagant leebet ja murelikku skandinaaviakeelset juttu, millest ta aru ei saanud. Aga hääletoon oli väga soe ja leebe, see rahustas tüdrukut. Ikkagi ei julgenud ta tagasi vaadata. Käed kuulasid taas sõna, tüdruk hakkas järsakust üles ronima.

“Älä pelkää, iso mümla,” kuulis Mari mingis arusaadavamas keeles. “Mistä … Sinä tulet?”

Mari peatus, hingas sügavalt ning vastas: “Ülevalt. Taevast.” Ning jätkas ronimist.

“Taivasta? En usko,” vastas daam heledal häälel, “tule mugan, juome kah… Kohvia, talo on säällä vooren alla.”

“Ei, ma pean laeva juurde tagasi minema,” vastas Mari.

“Laiva? Lentävä Laiva?” imestas daam Marile järgi ronides. “En usko…”

Jõudnud mäeharjale, seadis Mari end kaljunukile istuma ning vaatas Laptonit. Temale oli see pilt nii harjumuspärane: hiidkärbid askeldasid ümber tähelaeva, vehkisid käppadega ja sõimasid üksteist, Kai ja Valli polnud ammu rohtu söönud, nüüd nad ahmisid närviliselt, kartes justkui, et üks jõuab teise eest seljandiku lagedaks süüa.

“Laiva! Ku’ kaunis!” imestas võõras daam Mari kõrvale istudes. Mari tundis hetke hirmu, tahtes eemale tõmbuda, ent sel hetkel tuli see situatsioon talle väga tuttav ette. Ta oli selle daamiga juba kord siin seljandikul istunud! Jah, ta nägi seda poolunes, kui ta koomast välja tuli! Mis temaga ometi toimumas on? Mis muutusi ta on tunnistama sattunud? Ta hakkas Kaid mõistma, ilmselt tunnetas ka Kai sellist… Imelikku ja vääramatut sündmuste käiku, peale mida ei jää vanadest asjadest enam midagi alles ja kõik pöördub pea peale, mitte midagi ei saa enam ette ennustada ja kõik on mõttetu… Ja mis samas on nii ebamäärane ja arusaamatu… Mari ei suutnud seda hõlmata, ta proovis mõelda esmalt millestki muust, ent ei saanud. Siis pühendus ta käesolevale hetkele. See aitas.

Daami tähelepanu oli köitnud tähelaev. Mari sai teda nüüd ohutult vaadata, kartmata tema põletava pilgu alla sattuda. Ta oli uskumatult ilus. Oranžikaspunane vööta kleit istus täiuslikult ta nõtke haldjakeha ümber, punane kolmnurkne päkapikumüts oli ettepoole kaldu, moodustades koos nõgusa koonuga midagi kuusirbi sarnast. Mütsitipus sätendas hõbejas kuljus, kleidikaelus ja mütsiäär olid kaunistatud kullaläikeliste geomeetriliste tikanditega. Kaeluse vahelt paistis vanaaegse lõikega paljude mustade nööbikestega lumivalge pluus, mis oli kurgu alt kikilipsuks sätitud lehviga seotud. Silmad ei olnud kaugeltki koledad ega ähvardavad, pigem lausa ilusad, veidi murelikud ja äraolevad. Tumedamad alad silmade ümber ja nende teravad tipud kulmupunktide juures andsid ta näole nukra, mureliku ilme. Kõik, mis riiete vahelt paistis, ilmselt kogu ta ihu, oli kaetud õhukese helebeeži karvaga, lõua alt oli see valge, tumedad alad silmade ümbert olid ninaotsa poole välja venitatud, moodustades vöödid nagu mägral. Käeseljad olid karvased, sõrmed paljad, sõrmede ümber sätendas paar sõrmust. Tõesti – uskumatult ilus. Kas Mari on üldse kunagi nii kaunist olendit näinud? Kes ta selline on? Kust ta Maale sai? Kas Mari ikka on Maal? Pidi olema küll. Mari nägi koduseid mände, kaski ja kuuski. Pealegi tulid need murelikud, uudishimulikud silmad, hurdakoon, kuljusega müts ja kõrge kontsaga saapad kuskilt tuttavad ette. Aga kust? Mari tundis nüüd selgelt, et ta on seda daami kusagil mujal veel näinud! Ja mitte ainult koomast väljudes!

Valli lõpetas söömise ja hakkas Mari poole sammuma. Peatus kõhklevalt, kui võõrast daami nägi. Erinevalt Marist veendus hobune daami ohutuses hetkega, ta raputas lakka, heitis korra saba ja tuli edasi.

“Valli, minu hobune,” tutvustas Mari hobuse palet silitades. “Aga teie?”

“Kilti hevonen,” sosistas võõras oma nõtkete sõrmedega läbi musta laka vedades. “Minä? Filifjonka.”

“Mari, inimene,” vastas Mari selga kompides. Jälle oli kaelakee selja taha vajunud, Mari ajas käe kleidi alla ja võttis kee kaelast ära. See oli tavaline kuldkett, mille küljes rippus litrike. Selle oli Mag kunagi igavust peletades laseriga välja lõiganud, ringis oli lihtne ornament ja keskel poolused yin ja yang. Mari andis selle võõra kätte ja kohendas juukseid.

“Ku’ kaunis, ihan vanha,” õhkas daam heledal häälel, libistades keed oma nõtketel sõrmedel, imetledes kulla sädelust suvepäikese kiirtes.

“Mul ei püsi ta kunagi seal, kus peaks, tahad, ma kingin ta sulle?” küsis Mari.

“Aah…” õhkas daam keed sülle libistades, värisevakäsi hakkas ta oma käekotikeses sobrama. Lõpuks leidis ta sealt kullast sõrmuse, näitas, kuidas see ta peenikeste sõrmede ümber loksus ning rääkis seda Marile andes: “Minule liian iso see on… Tä on sinun.”

Värisevakäsi võttis Mari pakutu vastu, pani selle Tõnu kingitud kihlasõrmuse kõrvale ja vaatas vastu valgust. Sõrmuse peal oli imepeene mustriga kandiline plaadike, millel sätendasid viis rubiini: üks suur keskel ja neli väiksemat nurkades. “Kui ilus…” õhkas tüdruk tundmatu juveliiri meistriteost imetledes. Ta polnud kunagi sellist sädelust näinud. Miks küll andis võõras talle selle lihtsa kuldketi eest? Kas ainult seepärast, et ta sai vastu ehte maaväliselt tulnukalt? Uskumatu, Mari on praegu Maal, aga nagu maaväline tulnukas. Siiski paistis, et kuldkett meeldis võõrale väga, ta kohendas keed endale kaela, tükk aega sai Mari ta nõtkeid liigutusi imetleda.

Hiidkärbid olid ühe püstmootori juba lahti võtnud, kaljupealne oli täis detaile ja tööriistu. Chen ronis mööda redelit ja hädaldas: “On alles palju jubinaid, hea, et ise remonditsehhis ei tööta!”

“Ära nüüd hädalda, hoia seda ioongeneraatorit kinni, ma ei saa muidu keerata,” kostis mootorigondli sisemusest Ra hääl. Mag kõndis Mari juurde ja imestas: “Oi, keda ma näen! Kas tohib tere öelda?”

“Hiidkärp Mag,” tutvustas Mari kohmetult, “tema, kes sa olid…”

“Filifjonka,” aitas võõras Mari hädast välja.

Mag vaatas daamile otsa. Mari nägi Magi näos umbusku, segadust ja ka hirmu. Võõras olend paistis lihtsalt uudishimulik, võib-olla isegi uje. Ei, siin oli midagi valesti, see daam ei olnud lihtne mõistuslik olend nagu inimene või hiidkärp. Ta oli midagi muud, täiesti seninägematut. Kuidas sai kellegi tühipaljas pilk sellist mõju avaldada?

Mag surus silmad maha, vaatas siis Vallile otsa, siis taevasse ja ohkas.

“Kas sa tead, mis aasta on praegu?” küsis viimaks Mag.

“1997,” vastas Mari.

“Ei, 859186 peale Kristust. Me oleme Maal, 857182 aastat hiljem. Selline ajahüpe siis,” jutustas Mag. “Äkki oleks pidanud ikka lühema hüppega katsetama.”

“Ei maksa kindel olla, äkki oleks olnud ohtlikum minna 10 aastat tulevikku ja näha iseennast…” arutles Mari Valli lakka silitades.

“Jah, tegelikult tundub siin kõik kuidagi väga turvaline ja soe, maailm on kuidagi avatud ja leebe,” leidis Mag, lastes pilgul üle metsade ja merelahe libiseda. “Aga kust tema siia maailma sai?”

Salapärane daam ei pannud kahekõnet tähele, ilmselt ei saanud ta sellest eriti aru. Ta jälgis huviga Ra ja Cheni toimetamisi. Tõusis lõpuks ja hakkas lummatult tähelaeva poole astuma. Mari ja Valli tõusid ja järgnesid talle. Ta hõljus kui unes, kokku klapitud päevavari käepidetpidi küünarnuki ümber rippumas, katsus ettevaatlikult Laptoni külgstabilisaatorit, terav koon liikus ja uudishimulik pilk libises üle teemandiitsoomuse, telikute ja maas vedeleva kola. Kai oli söömise lõpetanud ja vaatas võõrast elava huviga.

“Kuule, ahelad said korda, keera seda neljandat kruvi veel kolmveerand pööret vasakule ja fikseeri,” käskis Ra luugile ilmudes. Ta ronis trepist alla ja hakkas riistu koristama, Chen sulges parandusluugi, ronis alla ja võttis remondiredeli maha.

“Ohoh, vaata, kes siin on,” imestas Chen, kui oli võõrast märganud. Ra vaatas ja vangutas pead. “Mida kõike siin ka selle 800000 aastaga ära ei või juhtuda…”

“Kutsuks kaasa, räägiks juttu? Kuradi põnev on,” arutles Chen.

“Kontakt kohalikega polnud nagu programmis,” vastas Ra umbusklikult.

“Programmis või mitte, igatahes on see kontakt toimunud. Ma ei usu, et sellest midagi halba oleks, kui ta kaasa võtaksime. Natuke uurime, vaatame, mis geenidest ta koos püsib ja nii edasi,” pakkus Mag.

Daam seisis tähelepanu keskmes ja vaatas rahutult vaheldumisi kõigile otsa – ta oli segaduses.

“Kas te tahate kaasa sõita?” küsis Mag lõpuks häbelikult. Daam surus käed rinnale ja ohkas. Ta kartis, samas tähelaev lummas teda. Ta tahtis tähti näha. Lõpuks hakkas ta trepist üles astuma. Kleidi serva alt paistvad kingad värisesid erutusest.

“Mis me teeme? Kas maksab teda laeva lasta? Kas sa ta pilku nägid?” kahtles Chen.

“Kummituslik jah, aga minu arust ohutu. Teeme väikse sõidu, äkki pole ta kunagi lennata saanud?” sosistas Ra, kulm kortsus.

“Võiks teda Leale näidata? Süsteem käib ju nagu kellavärk, toome ta ilusti tagasi. Ta on ju nii põnev,” arvas Mag, keda oli haaranud siiras teaduslik huvi.

Kai liikus otsustavalt ja ronis daami järel trepist üles. Ra laiutas käsi, Chen küsis: “Kas topime kola jälle sellest uksest läbi?”

“Ei – oota, ma lähen kabiini ja lasen lastiruumi rambi alla,” vastas Ra trepile suundudes. Kui Mari tähelaeva kabiini jõudis, olid Ra ja Mag juba kohad sisse võtnud, Ra käivitas parasjagu peareaktorit. Salapärane külaline istus seina ääres lavatsil, sealsamas, kus Mari ennist istus. Kai sosistas võõrale midagi. Mari võttis daami kõrval istet, Valli heitis ta ette maha.

“Mis seal all toimub?” küsis Ra väliskaamerat suunates. Ekraanile ilmus Laptoni põhi, kola täis ramp ja kõige selle otsas lehvitav Chen. “Ahah, sellega on siis korras,” ütles Ra rambi lülitit tõmmates. Natukese aja pärast kostis koridori poolt uste liikumist ja samme. Chen hüppas üle Valli ja ronis Ra kõrvale teise pilooditooli.

“Sai vist kõik kinni?” hingeldas Chen.

“Jah, tihendid on surve all,” vastas Ra end mugavamalt istuma kohendades. Ta tõmbas kange, lisas võimsust, tõmbas järjest üle telikute kangide. Maastik akna taga liikus.

“Niisiis, kelle me nii ootamatult peale korjasime? Kas ta meist aru saab?” küsis Chen üle õla.

Mari vastas: “Natuke ta rääkis minuga…”

“Filifjonka,” katkestas võõras oma heleda häälega Mari jutu.

“Ah soo, või et Filifjonka…” pomises Chen, “mina olen Chen, lahingulendur, tema siin kõrval Ra, väga lugupeetud tuumafüüsik ja teadlane…”

“Mag, Ra naine,” teatas süsimust kärbike arvuti tagant võõrale silma tehes.

“Kai,” tutvustas end matsakas emahirv.

Daam vaatas rahutul ilmel ringi, hoidis päevavarju ja käekotikest rinna vastas. Ta käed tõmblesid veidi.

“Kuulge, mulle tuleb ta kuskilt tuttav ette. Ma olen sellist kuskil varem näinud,” ütles Chen end istmes keerates ja võõrast imetledes.

“Jäta jama, siin pole keegi enne meid käinud,” urises Ra juhtides. “Ta meenutab natuke kodukatti, aga ta pole kodukatt. Päris kindlasti.”

“Ta meenutab natuke Alissat,” naeris Mag.

Chen turtsatas: “Leidsid sa ka, kellega teda võrrelda!” Chenile meenusid Alissa süütud, ümarad rebasesilmad, mida viimane kippus häbelikult oma pikkade ripsmetega varjama. Kuidas sai keegi sellise võrdluse peale üldse tulla, eriti, kui ta on selle… Filifjonka pilku korra oma silmis tunda saanud! Alissast oli see olend ikka väga kaugel, mis siis, et koon ja kollased juuksed olid natuke sarnased. Chen hakkas tõsiselt kahtlema, kas ikka tasub sellist elukat Orkaanile tuua.

Lapton laskus kuuselatvade kohal alla oru poole, daam Mari kõrval paistis närveerivat, ta vahtis pingsalt aknast välja ning surus küüsi oma käekotikesse. Mari vaatas välja, märkas kaugemal ühte sinist, kolmnurkse katusega kõrget maja ja aeda selle kõrval. Hetk hiljem kadus see ta vaateväljast, otse ees paistis vaid järgmine mäeahelik. Ra võttis sujuva kaare, tõustes mäeaheliku tipus kasvavatest kuuskedest väga lähedalt üle. Kiirus lähenes juba helibarjäärile, daam võpatas tähelaeva alt möödavälgatavat rohelust nähes ja karjatas: “Liian nobe, kaukain…”

“Tõuseme siis taevasse,” teatas Ra juhist enda poole tõmmates, “nüüd saad sa teada, kuidas Maa ülevalt välja näeb. Ma arvan, et proua pole seda kunagi näinud.”

Taevas tumenes kiiresti, tähed süttisid järjest. Maapind muutus üha sinisemaks ja hägusemaks, silmapiir tõmbus kaardu. Nähes oma silmaga, kui aukartustäratavalt suur ja võimas on maailm ja kui armetult pisike on tema ja ta kodu, haaras tulnukat hirm ja ta karjus: “Tääl on liian kaukain, audaku mu kodin!”

Mari haaras tema kõhna keha oma embusse, püüdes teda rahustada. Ta tundis enda vastas pehmet, tuksuvat, habrast kogu, Marile meenus laborirott, kelle Ra oli korraks Mari kätte andnud, kui too oma ajamasina osadega tegeles. Mari unustas selle läbitungiva pilgu, olend ei olnud ühtäkki enam sugugi kauge ja kohutav, ta oli väike, habras ja leebe, nagu laborirott. Ei – ta oli lausa armas, ta lähedus mõjus, nagu… Ei, Kaigi ei andnud seda mõõtu välja, Mari koges hetke midagi väga suurt, sooja ja rahulikku, ta ei hoidnud mitte olendit enda vastas, vaid justkui rippus olenditpidi selle suure, leebe ja hoomamatu küljes. Kai vaatas Marit oma niiskete silmadega, Mari lasi võõra embusest vabaks, tundes midagi piinlikkuse sarnast. Heh, Kai ei olnud armukade, kindlasti mitte! Ja võõras oli ka hirmust üle saanud ja maha rahunenud. Ent ta ikkagi ei sobinud siia. Kas teda ikka tasub oma maailmast lahti kiskuda? Mari mõtles, kas paluda Rad ta tagasi viia või mitte. Nüüd paistis, et sellega oli hilja, sest Mag toimetas aktiivselt arvuti kallal ja Ra küsis: “Kust me välja tulime, saada mulle vektor ja koordinaadid.”

“Jah, kohe saab… Kordisti… Paneme kahetunnise ajavahe, lähme Argeeli orbiidile tagasi,” seletas Mag töötades.

“Kannatame selle hetke välja ja naaseme oma sajandisse,” ütles Chen käppi käetugedesse surudes ja koonu tõstes, Ra kuulutas: “Valmisolek! Läks!” Ja tõmbas kangi. Taas oli kuulda valjenevat kuminat, jälle tõusis see üle talutavuse piiri, kõik hakkas ka helendama nagu eelmisel korral. Murdsekundiga lõikas tähelaev sajandeid. Kabiinis kajas kile karje, mis tuli kaasavõetud tulnuka häälepaeltest.

Mari toibus ja vaatas ringi. Valli ja Kai olid ärkvel, kärbid hakkasid end tasahaaval liigutama. Akna taga paistis sinine planeet.

“Misasja? Juba Argeelil?” urises Chen silmi vidutades. “Millal me läbi hüperruumi tulime?”

“Koos ajahüppega,” vastas Ra end liigutama hakates.

“Ja nii täpselt? Sa panid praegu läbi hüperruumi otse planeedi orbiidile või?”

“Jah. Nüüd saan ma hüpersiirde ajal ka aega kontrollida ja seepärast on täpsus nii suur, et võib riskivabalt teisele planeedile lausa orbiidile väljuda,” vastas Ra.

“Miks sa seda vaka all siis hoiad, miks see veel tootmises ei ole?” küsis Chen imestunult.

“Sest meil pole olnud veel ajamasinat. Hüpergeneraator võib täpne olla, aga universum ei tarvitse täpne olla, nii võib, laraki, kuhugi planeedi sisse panna, kui nii lähedale üritada tulla. Aga kuna ma nüüd kontrollin aega ka, siis on sellega teised asjalood,” seletas Ra lähemalt, uurides pulti ja ekraane. “No näed, Orkaani majakas ka töös kenasti, siin pole ka midagi hullu juhtunud.”

Ra hakkas pidurdama ja laskuma, võttis mikrofoni ja küsis: “Lan, kuidas teil seal on, kas olete veel maas või?”

“Jah, paar tundi läheb veel, me vaatasime laeva üle, me oleme lennukorras,” kostis vastus.

“Ma tulen lastiruumi.”

“Tule jah. Millest nii väsinud hääl, ise tegid vaid tiiru ümber planeedi…”

“Ära nori, ma käisin praegu 857000 aastat tulevikus ära!”

“Kahe tunniga? Räägi sa seda,” naeris Lan.

“Jah…” venitas Ra näite lugedes, “laevakell on liikunud üle 14 tunni, ajanihe… Nii… Tagasi tulime tunni ja 57 minuti kaugusele, jah, kahe tunniga umbes siis käisime ära. Sinu jaoks. Võtsime kellegi kaasa ka, sa vaata talle ainult korra silma ja saad tunda!”

“Kus ta on?” küsis Mag üle õla vaadates.

Mari võpatas ja vaatas ringi, leidis siis tulnuka seina äärest maast. Mari togis ja loksutas ehmunult lõtva kogu, kummardus ja võttis olendi sülle. Daam ei ilmutanud ainsatki elumärki. Chen ronis istmelt maha, tuli Mari juurde, katsus tulnuka kõri ning konstateeris: “Surnud.”

Mari ahhetas ja tõusis püsti, läks ja pani tulnuka selili koridori põrandale, vaatas hetke saledat koonu ja irvakil laugude vahelt paistvaid klaasistunud silmi. Tüdruk ei suutnud leppida sellega, et see võõramaa iludus on surnud, ta vajus kabiini seina äärde lavatsile ning puhkes lohutamatult nutma. Ta ei näinud, kuidas Kai koridori läks…

Ra hoidis juhiseid, Argeeli atmosfääri ülakihid hakkasid tähelaeva raputama.

“Lan, kas kuuled meid? Meil on probleeme, kupata elustamisbrigaad meile lastiruumi vastu, tulnukas on kas surnud või kriitilises seisus, me oleme veerand tunni pärast kohal!” rääkis Ra mikrofoni. Vaatas siis üle õla ning käratas: “Mari, ära ulu, päästa, mis päästa annab, tee talle massaaži ja proovi kopse täis puhuda! Tead isegi!”

Mari tõusis ehmunult üles ja mõtles, et kuidas ta sai nii rumal olla, niimoodi nutma hakata, selle asemel, et olendit aidata. Kui ta tõesti sureb, siis tema on ju üks süüdlastest! Kuidas ta selle süükoormaga edasi elab? Tüdruk ruttas koridori, mõeldes, kuidas teha sellisele rebasenäole suust suhu hingamist ja võpatas. Tulnukas oli kadunud. Ta tormas läbi rappuva koridori, vaatas kambüüsi ja puhkeruumi ning tuli tagasi ja teatas: “Teda pole enam!”

“Ära jama, proovi elustada!” käskis Ra.

“Teda pole üldse enam!” hüüdis Mari.

“Misasja,” torises Mag rihmu avades ja istmest maha tulles. Mari vaatas ringi ja otsis pilguga Kaid, leidmata hirve, haaras ta Valli kaela endale sülle. Natukese aja pärast ilmus Mag koridori uksele ja ohkas: “Teda tõesti pole enam.”

“Kas sa Kaid nägid kuskil?” küsis Mari.

“Ei,” imestas Mag pead vangutades. “Teda ka siis pole? Alles ta ju oli siin!”

“Lõpetage see lollus,” turtsatas Ra rihmu avades, “Chen, sina juhi!”

“Aga ma…”

“Ära virise, hoia kiirus alla helibarjääri ja lenda, oskad küll!”

Mõne minutiga oli tähelaev läbi otsitud. Tulnuka võis veel kuhugi juhtmešahti peita, aga Kai… Ra ronis pahuralt pead raputades oma kohale tagasi ja teatas mikrofoni: “Lan, siin juhtub imelikke asju, Kai ja tulnukas on kadunud nagu poleks neid olnudki!”

“Viskasid kosmosesse või?”

“Ei visanud, vaatan just logi, ükski välisluuk pole peale õhkutõusu liikunud, viimane liigutus oli telikuluukide sulgumine ja püstmootorite katete liikumine. Aga nad mõlemad olid täiesti kindlalt siin laevas!”

“Kuule, sa hakkad vist lolliks keerama,” kostis krapist.

“Eks sa vaata üle, kontrolli meid kõiki, kui tahad. Me võime pärast uuesti otsida, ma tulen kohe ja maandun,” vastas Ra juhtides. Esiakna taga paistis juba kõrbes seisev Orkaan, kole ja lahinguis muserdatud.

“Noh, kas kedagi hospidalist paistab ka juba?” küsis Mag, kes ei näinud arvuti tagant hästi väljas toimuvat.

“Lähvad juba koridori,” vastas Ra juhtides. Aknast möödusid emalaeva lastiruumi luugid.

“Transportöör-voodi oli ka kaasas, kapten oskab kriitilisel hetkel ikka hästi reageerida,” kiitis Chen. “Ja Mai magab endiselt seal kastide otsas.”

“Ja Alissat pole ka veel surnuks torgitud,” muigas Ra telikuid alla lastes, nähes rebasetüdrukut endiselt Nemesise rambil istumas ja sabaga mängimas.

“Nii. Ja nüüd tuhnime laeva jälle läbi, kuhu kurat nad ikka kadusid!” urises Ra rihmu avades, kui Lapton juba kindlalt Orkaani lastiruumi põrandal seisis.

Mai ärkas siis, kui Laptoni turbiinid juba peaaegu seisma olid jäänud, parasjagu siis jõudis lastiruumi ka Lan. Nad ootasid tükk aega, aga tähelaeva luuk ei avanenud.

“Huvitav, mis nendega juhtus? Kas tasubki seda laeva avada?” arutles Lan, vaadates Laptonit. Mai vaatas nukral ilmel tähelaeva. Lan tahtis midagi öelda, aga just siis avanes luuk ja trepp laskus alla. Ra ronis maha ja ütles käppi laiutades: “No ei ole enam neid, löö või maha.”

Mari kõndis tusaselt Nemesise poole, Valli käis ta ümber ja nühkis oma pehmeid külgi tüdruku puusade vastu, püüdes teda lohutada. Lõpuks istus Mari Nemesise rambi äärele Alissa kõrvale ning toetas pea kätele. Mag põntsatas põrandale, Chen ringutas luugil ja hakkas alla astuma.

“Keda ei ole?” küsis Lan.

“Kaid ja seda tulnukat,” vastas Ra.

“Jumal tänatud,” ohkas Lan. “Mis tulnukas see selline siis oli?”

“Nagu inimene. Ainult karvane, koonuga, kuljusega mütsi kandis… Noh, mis ikka seletada,” vastas Ra. “Ma siis pean nüüd selle sõidu lõpuni vormistama, jama vaid, et nüüd selline imelik asi selle tulnuka ja Kaiga – kuidas saavad nii suured asjad kosmoselaevast jäljetult kaduda… Kurat, lähme vaatame laeva masse!” turtsatas Ra ning ruttas trepist uuesti üles. Lan järgnes talle tähelaeva kabiini. Ra istus Laptoni arvuti taha ja lõi tabelid lahti.

“Nii, näed… Orkaanilt lahkudes mass 124647 kilo. Maalt startides on juurde tulnud 34 kilo. See tulnukas oligi sellises suurusjärgus, poolteist meetrit pikk ja hästi sale. Ja maandumine Orkaanile veerand tundi tagasi – mass 124240 kilo! 441 kilo on haihtunud! Asjata otsisime, neid ei olnud pardal enam!” rääkis Ra rutakalt klõbistades.

“Kas sa kütusekulu ka arvestasid?” küsis Lan ekraani uurides.

“Loomulikult, see on veel eraldi,” vastas Ra järgmist tabelit avades.

“14 tonni rasket vesinikku! Mida te seal ometi tegite?” imestas Lan näite lugedes.

“Käisime 857182 aasta kaugusel tulevikus, pluss veel reis Maale ja tagasi. See ehk tõestab sulle midagi – Laptoni jõuseadmed ei ole suutelised tarbima ära kahe tunniga sellist kogust vesinikku,” ütles Ra uhkelt, käpad seljal.

“Jaa kuidas see siis kahe tunniga kulus... Mis võimalusi see uudsus nüüd pakkuma hakkab?” küsis Lan ekraanidest ära pöördudes.

“Ajarännu võimalust. Ja hakkame lausa orbiidilt orbiidile hüperruumihüppeid tegema. Aega kontrollides on selline täpsus võimalik. Mihukene ajakokkuhoid!”

Lan ohkas ja lahkus Laptonist. Temale hakkasid uued leiutised alles siis meeldima, kui need olid masskasutusse läinud ja ta nendega ära oli jõudnud harjuda.

Väljas käis aktiivne arutelu, Chen oli kõige keskel ja kuulutas käppi laiutades: “No ta tuli mulle tuttav ette, midagi sellist peab siin kuskil olema!”

“Ei saa olla, ei ole võimalik,” vangutas Laptoni rattal kõhutav Mag pead.

“Äkki nägid unes?” küsis Mai harjavarrele nõjatudes.

“Milline ta täpselt välja nägi?” küsis Lan seltskonna juures peatudes.

“Noh, nagu see Alissa umbes. Aga väga sale. Koon oli ka pikem, silmad olid helerohelised,” vastas Ra laisalt Magi juurde Laptoni rattale nõjatudes.

“Alissa 800000 aasta tagune evolutsiooniprodukt?” pakkus Mag.

“Ei usu, ta ei näinud üldse selline välja, näiteks silmad ei tohiks selle ajaga nii palju muutuda, Alissa omadel pole selle tulnuka omadega midagi ühist,” vastas Chen rahutult ringi tammudes. “Ei-ei, see oli lootusetult teine liik.”

“Äkki on ta sarnane…” alustas Mai.

“Stopp!” hüüatas Chen. “Kosmosekool! Mari, mine too oma raamatud!”

Mari tõusis ja loivas Nemesise rambist üles, Lan küsis: “Kas ta rääkis ka? Kas tal nimi ka oli?”

“Kusjuures rääkis. Mingit väga imelikku eesti keelt, vaevu saime aru, see polnud ta emakeel, äärmiselt ebakindlalt rääkis,” vastas Chen, “mis ta nimi nüüd oligi? Fionka? Ei, neid f-e oli rohkem… Väga imelik ja keeruline nimi oli.”

Siis ilmus Mari raamatupakiga, pani selle kärpide ette põrandale. Ehkki Orkaani keskarvutis oli ka põhjalik raamatukogu Maa kirjandusega, olid Mari raamatud peaaegu ainsad, mida üksikud kärbid lehitsenud olid. Chen kummardus kohe virna lappama, pomisedes endamisi: “Nii, “Eesti rahva ennemuistsed jutud,” “Kapten Granti lapsed,” ei lähe arvesse, “Muumitroll,” (Chen turtsatas põlglikult) “Kolm musketäri…” Ohhoo, “Zooloogia 8. klassile!”” ning hakkas õpikut lehitsema. Ra vaatas üle ta õla ja naeris: “Jäta jama, see on õpik! Ole rahulik, Maal ei leidu looma, millest 800000 aastaga võiks kedagi sellist areneda, keda me nägime.”

“Mis ma pean siis seda mereseiklust uurima või? Või lausa “Muumitrolli?”” naeris Chen.

“Lõpeta ära, Maal ei ole teisi mõistuslikke liike peale inimese,” teatas Ra.

Mag võttis arglikult “Kolm musketäri,” Mari haaras “Muumitrolli.” Ta avas selle kuskilt keskelt, võpatas, hingas sügavalt sisse ja pani avatud raamatu teiste otsa, öeldes: “Palun.” Ning istus siis maha, pani käed ümber põlvede ning lasi peal käsivarrele vajuda.

“Misasja?” ehmatas Ra, nähes tuttavat tulnukat dušiga joonistatult üle terve lehekülje ilutsemas. Chen lasi õpikul langeda ja vaatas ka, suu lahti.

Lan astus ligi ja vaatas joonistust ning ütles: “See on ju kodukatt!”

“Kodukatt! Nalja teed või, Maa lasteraamatus!” naeris Ra. Mai tuli lähemale, nägi pilti ja ütles: “See on ju Filifjonka, kes uskus katastroofe, see ei ole kodukatt.”

“Jah, ta ütles, et ta on Filifjonka, justnimelt Filifjonka!” ütles Chen, kellele keeruline nimi taas meelde tuli.

“Oli tõesti,” nõustus Mag.

“Aga mis kuradi raamat see selline on,” urises Ra lehitsedes, Mai vastas: “Üks tore lasteraamat, sellised leebed mõistuslikud olendid väljamõeldud maailmas, ma lugesin, nii tore oli.”

“Et nagu rebased ja jõehobud olid pandud kahe jala peal käima ja inimeste moodi käituma, nagu maalastel neid lugusid jutustades kombeks on…” arutles Ra lehitsedes, vaadates piltidelt muumitrolle, koduvanasid ja filifjonkasid.

“Ei, need olendid seal olid täiesti eraldi välja mõeldud, zooloogias neile analooge ei leidnud, vist vaid hiired ja oravad olid seal, ülejäänud olid kõik välja mõeldud,” jutustas Mai.

“Ju siis te nägite Maal kodukati järglast?” pakkus Lan.

“Ei usu, kodukatt on selline matsakas, laia puusaga,” vastas Chen, nina krimpsus.

“Kas sa oled elus kordagi üht kodukatti näinud?” küsis Lan üleolevalt. Chen vaikis. Ta teadis, et kodukatte oli Gel palju, inimesed pidasid neid seal orjadena ja sõid neid. Nad olid inimesesuurused, karvase naha ja terava koonuga, kandsid inimeste vanu riideid ja tegid lihtsamaid töid. Pluutole millegipärast ühtegi kodukatti jõudnud ei olnud, seega oli Chen neid vaid piltidelt näinud. Lan oli aga osalenud lahingutes Ge lähedal ja ka Gel käinud, tema oli kodukatte oma silmaga näinud. See-eest polnud Lan Filifjonkat näinud.

Mari mõtted olid täiesti sassis, ta ei osanud reisi kohta midagi arvata. Meelde oli jäänud vaid värske õhk, kohav kuusemets all orus ja soe suvetuul. Ja see salapärane Filifjonka ja tema läbitungiv, kohutav pilk… Ning see piiritu soojus, hellus ja igatsus, mida Mari tundis, kui ta Filifjonkat kallistas. Ja ta suri kosmoselaevas! Mari tundis taas, et ka temal on süüd selle võõramaa iluduse surmas, ta virildus uuesti ja hakkas nutma. Valli heitis ta juurde maha ja surus matsaka kaela tüdruku sülle.

Chen tammus edasi-tagasi, käed seljal, arutledes endamisi: “Maa. Maa loomad… Nii! Palju sellel Filifjonkal sõrmi oli?”

“Ei pand tähele,” venitas Mag musketäride raamatut tagasi virna pannes.

Mari nägi läbi silmavee kingitud sõrmust, meenutas Filifjonka käsi ja ütles lõpuks kindlalt: “Viis.”

“Siis langeb kodukatt välja, temal, nagu meilgi ja teistel Ge loomadel on neli sõrme käpa peale,” oli Ra kindel.

“Nojah, sellel Filifjonkal polnud ka neid kikkis kõrvu nagu kodukatil,” venitas Chen lehitsedes, “aga vaadake, tal oli täpselt selline müts! Ja vaadake ta silmi!”

Mari pühkis nägu, küünitas ja nägi kuljusega mütsi, kikilipsuks seotud kaelalehvi ja murelikku pilku. Ehkki need olid vaid väiksed dušijoonistused, oli neil kujutatud olend kõhedusttekitavalt tuttav.

“Muinasjututegelane! Kuidas see võimalik on!” ohkas Mag.

“Näe, on võimalik,“ urises Ra. “Oleks vaid osanud oodata, et see läbimurre nüüd võimalikkust sellisel viisil avardab.“

Lan vangutas pead ja küsis: “Te siis väidate, et käisite ligi miljon aastat tulevikus, maandusite Maal, kohtasite seal sellist olendit ja ta nimetas end Filifjonkaks? Ja vahetult enne maandumist ta haihtus tähelaevast nagu poleks olnudki?”

“Jah, niimoodi see oli, ta oli täiesti kindlalt minu laevas, kui ma Maalt lahkusin,” vastas Ra käppi laiutades.

“Mina veel soovitasin teda kaasa võtta,” sosistas Mag, Chen oigas: “Saaks veel aru, et mingis teadusraamatus, aga lastemuinasjutust!”

Lan pööritas silmi ja läks koridori poole, kus oli üks arvutiterminal koos printeriga.

“Niisiis, kes ta oli? Janson? Või hoopis Jansson? Ahhaa, jah, Tove Jansson, niisiis. “Muumipapa memuaarid,” “Kes trööstib Tillut,” “Nähtamatu laps,” “Hilja novembris…” Filifjonkasid nii, et vähe pole!” urises kapten otsides ja käivitas printeri. Paari minuti pärast tuli ta tagasi, käes patakas pabereid ning teatas: “See siis eks? Teil tasuks kindlasti ka psühholoogi juures käia.”

“Muidugi, muidugi,“ urises Ra ja raputas pead, kulmud kortsus. “Kahtlemata on see ülimalt huvitav, mis meie peades toimus ja mida me nägime. Lea rotilt ju küsida ei osanud. Gudu tänatud, et mina närviteadlane ei ole. Käime ükskord skanneri alt läbi ja siis saavad su psühholoogid kah lõbutseda. See rohtlakati uurimine ei ole teatavasti meelakkumine, muidu oleks see närviimpulssjuhtimise värk korras, kui neid imelikke anomaaliaid ei oleks. Kurat, oleks teadnud, et sellega veel selline jama tuleb...“

“Raport tuleb siis kaunis pikk, ma oletan,“ ütles Lan, käpad seljal, ja vaatas, kuidas Mari, Mag ja Chen Lani toodud piltides tuhnisid.

“Ei usu, et siin midagi hullult erilist tuleb, küllap see ikka juhuslik sarnasus on, kuigi nii jaburalt väikese tõenäosusega. Aga kuhu ja kuidas ta koos Kaiga kadus... Uhh. Ma kardan, et ajaränd on köömes selle kõige kõrval, milleni me nüüd murdnud oleme.“

Lan ei osanud midagi kosta ja vaatas laeluuke. Mai nõjatus harjale ja vaatas muigvelsui, kuidas reisiseltsilised Janssoni kunsti uurisid.

Iga pildi peal oli Filifjonka: kus ta rääkis kellegi kurjade silmade ja sassis peaga naisega, kus tegi peegli ees lokke, teisal jälle kakerdas ta katusekarniisil või istus koos teiste muumiolenditega trepi peal. Ühel pildil olid silmad rõhutatult murelikud ja välja olid joonistatud tumedad alad ümber silmade. Eriti mõjuv oli värviline pilt, kus terava koonuga lilleline hobune vedas vankrit, millel reisis tervelt neli filifjonkat. Kõigil neil olid helepunased kleidid ja kuljusega mütsid, koonud olid ka pealtpoolt tumedad ja kaelas kikilipsu moodi lehvid. Samuti olid rõhutatult välja joonistatud needsamad peened kõrge kontsaga kingad ja murelik, uudishimulik pilk. Polnud vähimatki kahtlust, et Laptoni reisiseltskonna kohatud olend kuulus Janssoni joonistatutega samasse rassi.

Nemesise rambi pealt kostsid tuttavlikud rasked ja kolksuvad sammud, sealt tuli Kai.

“Nojah, kurjajuur ise ka nüüd kohal, sa kohe pidid katse ära rikkuma! Kes veel seda muinasjutuvärki nüüd lahendab? Ja seda totrat haihtumist ja trikitamist?” urises Ra hirve nähes.

“Kes siis muu, kui teie ise,” vastas Kai rõõmsal meelel nagu hilinenud külaline.

“Kuhu sa Filifjonka panid? See kõik jääb poolikuks, paljud materjalid on ainult kaudsed,” pahandas Ra. “Ütlesin ju, et ära oma esoteerikaga katset mõjuta.“

“Vaevalt sellel nüüd eriti kaalu on selle kõige kõrval, millega te nüüd silmitsi olete,” vastas hirv. “Mina ju tulin tagasi, uurimismaterjali on teil nüüd ju küll ja veel.“

“Ikkagi, miks sa ta ära viisid? Kuhu üldse?“ nõudis Ra edasi.

“Kus ma ta ikka viisin, koju muidugi. Ma kartsin, et ta sureb muidu, seda te ju ometi poleks tahtnud? Kuigi ma vist pabistasin liialt, nii hull see vist ikka ei olnud. Palun vabandust.” vastas Kai, heitis Mari kõrvale maha ja vältis Ra pilku. Mari tuju tõusis Kaid kuulates märgatavalt.

“Jaah, aga seda muinasjutuvärki… No mul ei olnud plaanis hakata veel sellise asjaga tegelema!” lõi Ra päkaga vastu maad.

“See pole ju sinu alagi,” nõustus Kai.

“Ja see oli asi, mida pole mitte kunagi varem juhtunud,” võttis Mag kokku. “Millise sammu me ometi astusime?”

“Väga pika sammu. Ilmapiiri taha,” lausus Kai.

“Kas ta oli ikka päriselt?” sosistas Mari.

“Kas sa pole taibanud oma kätt vaadata?” sosistas hirv vastu.

Taas nägi Mari Filifjonka kingitud sõrmust. Kuidas Kai selle olemasolust teada võis? Ta ju krõmpsutas ennastunustavalt heina, kui Mari ja Filifjonka kinke vahetasid. Mari meenutas ja lasi silme eest läbi hetki, mil Filifjonka sõrmuse talle andis. Ja kuidas ta pärast kosmoselaevas Filifjonkat rahustuseks embas. Ta oli siiski olemas. Sõrmus oli täiesti kindel tõend sellest, et Mari on Filifjonkat kohanud. Sellel sõrmusel võis olla Filifjonka sõrmejälgi. Siin võis olla kõiksugu Filifjonka nahaeritiste jääke, äkki koguni nahapuru tükikesigi geneetilise koodiga. Kui see laborisse viia, saaksid kärbid kohe palju targemaks. Aga miski sundis Marit selle sõrmuse päritolu varjama. Parem oleks, kui kärbid üldse selle vastu huvi ei tunneks. Mari õnneks ehted hiidkärpe ei huvitanud.

“Aga ta suri minu kõrval, meie oleme süüdi…” sosistas Mari virildudes.

“Ei surnud,” vastas hirv leebelt ja pani oma kaela Mari sülle. Mari kallistas Kaid pikalt ja kõvasti, tundis habrast tuksuvat kaela enda keha vastas. Jälle oli hirv see, kes Marile rahu ja kindluse tagasi tõi.

“Mis siis lõpuks juhtus? Kuhu sa selle Filifjonka panid, kuhu ise läksid?” küsis Chen lähemale astudes.

“Ma ei tea, mis juhtus, ma nägin, et ta on teadvusetu ja mis kõige hullem – tema energiaväli, aura, justkui kustus, ma kartsin tõsiselt, et ta sureb ära,” vastas hirv tüdruku käte vahelt kärbile silma vaadates. “Ta ei ole tavaline mõistuslik eluvorm, seda te ju kõik ometi tajusite.“

“Sul tundub olevat õigus,“ nentis Ra. Reisil käinud kärbid vahetasid nõustuvaid pilke ja Ra jätkas: “Aga kuidas sa seda tegid?”

“Nii, nagu laevas rääkisin. Katkestasin hingamise, seekord suutsin õige pikalt pidada ja nägin kirkust, valgust, umbes nagu viimasel hetkel pärast Lani vägitegu. Ning võtsin ta… Ma ei tea isegi. See on kuidagi seal udu sees hoomatav. Nagu et mis tulevik toob ja mida ma tegema pean. Ja nii ta läks. Ja nagu näha, ei ole neil võimalustel piire. Ja ma ei eksinud ära,” vastas Kai end mugavamasse poosi kohendades. “Ma ei tea isegi, mis see on, aga see on suur ja vääramatu.”

“Hapnikuvaegus ajus ja sellised nägemused... Ja mitte ainult nägemused, lausa teleporteerumised ja surnuisttõusmised,” pomises Ra pingsalt mõeldes. “Ma pean Leaga rääkima. Ma arvan, et ma tean, mille taga tema tööd toppavad.“

“Oleks tõesti väga rõõmustav, kui biolabor kah kännu tagant edasi saab,“ lausus Lan, viskas käpad seljale ja seadis minekule.

Ra vaatas Filifjonka pilte põrandal, haaras käppadega peast, vangutas seda ja lausus: “Küllalt nendest filifjonkadest. Rohkem kui küllalt. Mag, lähme viskame pikali!”

“Pikali viskamine on hea idee,” nõustus ka Mari püsti tõustes, pabereid kokku kuhjates ja pakki vormides. Kai ruttas pekkide värisedes koridori, Lanile järele.

“Meil jäi jutt pooleli,” lõõtsutas paks hirv, kui oli kaptenile järele jõudnud. “Tead ju nüüd isegi, et nuga siin ei aita.“

Lan vaatas korra ringi veendumaks, et nad on vahekoridoris kahekesi, rabas siis Kai lopsakast põsest valusalt kinni ja surus, peaaegu lõi ta pea vastu seina.

“Mida sa minust tahad?“ sisises kapten kihvu paljastades.

“Alustuseks seda, et sa mulle niimoodi haiget ei teeks. Ka see ei aita. Sa tead väga hästi.“

Lan lasi Kai lahti ja vaatas nüüd altkulmu paksu hirve enda ees. Abitut aeglast rasvarulli, millised olid olnud sajandeid hiidkärpidele toiduks, kelle peal oli sajandeid nauditud üleolekutunnet ja kelle peal sai oma kiskjainstinkte välja elada.

“Nagu meil jutt pooleli jäi, sa kardad ajuskannereid,“ lausus Kai.

“Mida sa minust tahad?“ kordas Lan.

“Et sa meid koos Mariga Maale elama laseks.“

“Aga sa ei kao ju ära. Oma teadmistega. Ei muutu olematuks.“

“Sa siis kardad ajuskannereid,“ ütles Kai. “Aga sa ei pea. Minul on meelevald oma mõtteid selle eest varjata.“

“Mille alusel sa seda väidad? Miks ma seda uskuma pean?“

“Usu või mitte, valik on sinu.“

Lan meenutas Lea raporteid rohtlakati uurimisest, kuidas rohtlakati ajust paljutki kätte ei saanud ja kuidas olendi mälu iseenesest taastus.

“Ja mis me nüüd siis teeme? Mida teed sina? Mida teen mina?“ sosistas Lan Kaile silma vaadates.

“Näiteks seda, et sina lased meid Mariga Maale ja mina ei räägi kuskil mitte kunagi „Rohelisest teest.“ Seda sa kah tead, et mina olen ainus väljastpoolt sinu sõprade ringi, kes sellest teab. Nõus?“

“Nõus,“ lausus Lan seina najale toetudes ja pilku maha suunates.

“Kuigi ma soovitan tungivalt sul selle tee katki jätta.“

“Seda on palju. Liigagi palju,“ vastas Lan käppa rusikasse tõmmates ja Kaile otsa vaadates.

“Ise tead. Sind on hoiatatud.“

“Aga admiralile mitte piuksugi?“

“Mitte piuksugi, kui meid rahule jätad,“ ütles Kai, heitis pea selga ja seadis minekule. Ta kõndis uhkel sammul minema, Lan hingeldas ja vaatas eemalduva hirve võdisevaid kintse ja lasi käpad jõuetus vihas rippu.

Filifjonka toibus aegamisi. Pea valutas, selja vastas oli kõva krobe pind. Ta avas aegamisi silmad ja nägi üksikuid oranžikaid rünkpilvi hämarduvas taevas. Ta tõusis ettevaatlikult istuli ning vaatas ringi. Koht tuli tuttav ette – see oli vaikne metsarada ta kodu lähedal. Jalge ees rajal vedeles käekott, veidi kaugemal avatud päevavari. “Mis mulle küll sisse läks? Mis minuga ometi juhtunud on? Ainult minuga juhtub selliseid asju,” mõtles Filifjonka püsti tõustes. Ta võttis käekoti ja päevavarju üles, klappis viimase kokku ning riputas käsivarrele. Kodutee paistis kummaline. Puud paistsid kummalised. Kuidas küll ometi… Juba jälle!

Filifjonka keeras otsustavalt ringi ning ruttas mäe poole tagasi. Vahetult enne nõlvakut ta peatus ootamatult, sest teed tõkestas paks oranžikaspruun hirv.

“Ikkagi elus ja terve,” sosistas Kai leebelt. “Ma tõin su tagasi, sa ei oleks suutnud ilmapiirist üle tulla. Aga äkki ikkagi näeme kunagi.”

Paks hirv ronis järsakust üles ning kadus Filifjonka vaateväljast. Filifjonka vaatas hetke jahmunult ning ruttas siis hirvele järele. Hirv oli kadunud. Seljandik oli tühi. Hetke mõtles Filifjonka, et ta nägi tonte, aga leidis sügavad, selged sõrajäljed. Kabjajäljed ka. Filifjonka jooksis seljandiku keskele ning leidis ka tähelaeva rataste jäljed. Sambla ja rohukõrte vahel vedeles paar juhtmejuppi ja polti, Filifjonka võttis ühe üles. Viskas siis maha ja lõi käe rinnale. Ta peopesa alla jäi Mari kingitud kaelaehe. Nad olid ikkagi tõeliselt siin käinud. Kes nad olid? See suur mustajuukseline mümla, paks hobune ja hirv… Ja need lendurid? Kas keskid Sniffi suguvõsast? Kui rumal, nad ei olnud ju siit pärit! Nad tulid ju teistelt tähtedelt – kuidas see hirv ütleski – ilmapiiri tagant. Aga kuhu see hirv nüüd ometi kadus?

7. Admirali tagasitulek

Mari ei teadnud, kui kaua ta magas. Aga välja ei olnud ta puhanud, pea valutas ja tuju oli halb. Kas Filifjonka jäi ikkagi ellu? Kuidas Kai ta ära päästis? Kai magas alles rambiruumi põrandal, Liisu seletas Alissale midagi arvuti juures. Rebaseplika nõjatus vastu istet, pea kätel ja paks tagumik punnis, kõrvad ja silmad arvutiekraani poole. Kohev valge tutiga saba vonkles vahekäigus. Mari tõstis ja lappas oma raamatuvirna ning küsis: “Kus “Muumitroll” on?”

“Chen võttis lugeda,” vastas Liisu üle õla.

Mari ohkas ning kõndis mööda rampi emalaeva lastiruumi. Cheni ega Maid polnud näha, ainult Laptoni poolt kostis hääli ja kolinat – seal lammutasid Ra ja Mag taas tähelaeva püstmootoreid. Nagu alati. Niipalju, kui Mari mäletas, oli alati Laptonil midagi viga, alailma Ra parandas seda.

Teiselt poolt kostis aga teistsugust kolinat – seal mängis Valli. Hobune hiilis kujuteldava asja ligi, hüppas siis teeseldud hirmuga tagasi ning kepsutas ringi, niipalju, kui ta liigne kaal seda võimaldas. Siis proovis hobune end tagajalgadele visata, ent ei jõudnud. Hüppehetkel pead selja poole visates ja oma kaela ja selja kumerusi näidates tundus ta isegi ilus. Valli märkas Marit ja hakkas tüdruku juurde tulema. Nüüd eestpoolt vaadatuna paistis ta hoopis ümarik ja armas, randmed ja kabjad tundusid daamilikult väiksed ja õrnad. Pilk oli pigem mõne mõistusliku olendi kui hobuse oma. Ta jõudis Mari ette, heitis maha ning veeretas end selili. Mari põlvitas looma kõrvale, surus kõrva Valli rinna vastu ning laotas käed ümber hobuse kere. Kuulas rahulikke südamelööke, kõrv vastu valget vatist karva. Kui tore ikkagi, et ta Maril olemas oli – suur ja rahulik kaisuloom, kes oli alati olemas olnud, kui Mari oli tujust ära. Nagu miski suur ja võimas puu, mille lähedus alati rahustas, pühkis muremõtteid ja ärgitas uusi lootusi, jagas lahkelt elujõudu.

Koridoriuksed liikusid ja lastiruumi saabus Lan ühe suure ja paksu prillidega hiidkärbi saatel. Nad tulid otse Mari poole, Lan nõudis: “Anna kommunikaator siia!”

Mari andis aparaadi kerge imestusega kapteni kätte, see omakorda selle paksu hiidkärbi kätte, kes kommunikaatori siis kaasaskantava suurema arvutiga ühendas.

“Mis selles on?” küsis kapten üle paksu kärbi õla vaadates.

“Ei leiagi midagi kahtlast,” vastas prill aparaadi mälu skanneerides, “ahhaa, Monstrumi radari logifail!”

“Milleks on sul selline asi kommunikaatoris?” nõudis Lan Marile silma vaadates.

“Ra jaoks salvestasime, seal on Ra ajakapsli ilmumine ja kadumine kõige täppiskoordinaatidega peal, Rale oli seda väga vaja,” vastas Mari Valli najalt istuli tõustes. Hobune rullis end kõhuli. “Ma sain aru, et lahingu algul keerasite te radarid napilt enne katset ära ja Ral jäid need andmed puudu. Aga Monstrumil oli õnne need andmed üles võtta ja mina juhtusin seal kabiinis olema,” seletas Mari üllatunult.

Ra ja Mag nägid kaptenit ja suurt kärpi – see oli emalaeva side- ja arvutisüsteemide ülem Tan – ning neid hakkas huvitama, mis teoksil on, nad tulid Lani ja Mari juurde. Ka Mai ilmus Laptoni luugist nähtavale.

“Monstrumi pealt on Orkaani peaarvuti strateegilistesse andmebaasidesse sisse murtud,” teatas Lan enne, kui Ra midagi küsima jõudis hakata. Mai nägu vajus imestusest pikaks.

“Ära muretse, sinu teadmised sai hospidalis üle skanneeritud, pealegi olid sa selle sideseansi ajal oma Xiga lennus. Monstrumi peaarvuti kallal sai siis olla ainult Viki.” Lan pöördus Mari poole: “Sinu kallis-armas Viki oli reetur. Saatis Gele andmeid ning oleks peaaegu meid kõiki hukatusse saatnud. Vot nii!”

“Kuidas ta strateegilisse baasi üldse sisse sai?” imestas Ra.

“Sai kuskilt koodid! Kes andis?!”

“Strateegiadivision? Mul on jäänud mulje, et neid pole just palju, kes koode teavad,” lausus Ra.

“Miks sa nii arvad?” küsis Lan, pea viltu. Tan põrnitses Rad üleolevalt.

“Olen selline uudishimulik. Ilma uudishimuta poleks ma omadega nii kaugele jõudnud… Eks ma ikka tunne veidike huvi, et millega strateegiadivisionis tegeldakse. Ja olen aru saanud, et ega need, keda asjasse pühendatud pole, sinna ligi ei pääse,” seletas Ra. “Monstrum oli ise ka suures osas salastatud – kes selle peal töötasid? Kuidas nad töötasid? Peaks äkki selle poole pealt vaatama? Äkki oli mingit programmijuppi vaja kähku üle tõmmata, lasti Vikil tegeleda sellega, anti koodid ja… Nagu see meil ikka käib?”

Lan vangutas pahuralt pead. Nemesise rambilt astus alla unine Kai.

“Ja ta käis Maal gelastega kohtumas. Mari – samal ajal, kui sina sealt Eestist ballistilisel trajektooril tulid, põikas Viki läbi Ukraina, peatudes seal. Pärast startis sealtsamast see Ge tähelaev, mida me Maalt lahkudes nägime ja käskisime Vikil tulistada. Oleme ka tuvastanud, et sel hetkel ei olnud Monstrumi stereonägemisel midagi viga, Viki tulistas sihilikult mööda. Sellised lood siis,” jutustas Lan külmal, ähvardaval ilmel. Kai ja Mari vaatasid teineteisele otsa, Mari oli jahmunud, Kai vaatas vesiste silmadega maha. Marile meenus veel see, kuidas Mai oli Monstrumi silmade programmis koode vahetanud ja viga otsinud ning lõpuks vana koodi tagasi pannud, arvates ise, et pani uue koodi ja kuidas justkui võluväel oli Viki nägemine paika läinud.

Paks prillidega kärp toksis arvutit, Lan ta õla taga nõudis: “Ja selles ei ole siis jälgegi?”

“Mitte midagi, maalane ei ole oma kommunikaatorit eriti muuks kui tähelaeva luukide avamiseks ja helistamiseks kasutanud,” urises Tan prille kohendades.

“Hea küll, anna siia ja mine kopeeri Nemesise arvuti mälu ka ära, ma lasin kiire pilgu üle, aga ei leidnud midagi,” ütles Lan kommunikaatorit paksu kärbi käest võttes ja Marile tagasi andes.

“Niisama üle vaadates ei leia sa muidugi midagi,” targutas paks kärp Nemesise poole minnes üle õla, Lan vastas: “Ega ma nüüd nii loll ka pole, ikka fragmendiotsinguga skanneerisin.”

Lan hingas sügavalt sisse, libistas pilgu üle ümbritsevate silmapaaride, kuni kohtas Kai niiskeid silmi. Kai nägi kapteni silmis teadmatust, hirmu ja viha.

“Kuhu Chen läks, ta ajas mu Muumitrolli raamatu ära,” vahetas Mari teemat.

Lan turtsatas, Ra vastas: “Ma ei tea, minema ta kuhugi läks. Küll ta tagasi toob.”

“Aga ma tahan lugeda,” teatas Mari.

“Vaata, seal teliku raami peal on pakk,” osutas Ra Laptoni rataste poole, “ma printisin ta välja, aga vaevalt ma selle lugemiseks aega leian, võta praegu enda kätte.”

Mari tõusis ja läks, Lan küsis: “Millega te praegu tegelete?”

“Jõudumööda remondime Laptonit, paneme Shebale ajamasinat peale, olen siin tasapisi ka katselennu raportit koostama hakanud,” vastas Ra end sirutades.

“Ja sinna läheb see filifjonka-jama ka kirja?”

“Kõik, mis nägime, kõik, mis toimus.” Ra laiutas käsi.

“Et paned siis tõsiteaduslikku raportisse kirja, et võtsite peale Filifjonka, kes suri ja haihtus koos nuumhirv Kaiga enne naasmist ja nii edasi?” küsis Lan.

“Kõik, ikka kõik. Või siis ka mitte. Tegelikult tuleks selle filifjonkavärgi kohta täiesti eraldi raport koostada kõigi küsimuste ja nüanssidega. See saab olema kaunis keeruline ja piinarikas.”

“Kas sa ennast pisut imelikult ei tunne? Teadus ja Muumiorg?”

“Tunnen ikka. Aga küllap see kõik lihtlabase juhuse peale taandub ja päriselt Muumiorgu olemas ei ole, kohtasime vaid tulnukat, kes juhtumisi end Filifjonkaks nimetas. Aga nagu ma ütlesin, sellegagi on peamurdmist nii, et vähe pole,” vastas Ra käppi laiutades.

“Ja mis sa järgmiseks ette võtad?” küsis Lan.

“Plaan on juba koostamisel, läheme Shebaga samasse aega, sedapuhku vaatame siis selle tsivilisatsiooni põgusalt üle, salvestame ja uurime. Siis veel mitu mõõtmist ja katset ajamasina ümber, panen veel mõned sensorid, kaamerad ja mõõdikud laeva külge.”

“Et lähete ja vaatate Muumioru üle.” Lan lõi käega.

“Jah, lähme hangime ka sellele küsimusele vastuse,” vastas Ra. “Aga ma kardan natuke seda asja… Tead, on selline sisemine tundmus pärast elusa Filifjonka kohtamist ja nende piltide nägemist. Kardan, et see asi ongi nii, nagu me ei soovi näha ega suuda uskuda. Esmamulje sest loost on tõesti selline. Aga eks me lükkame selle võimaluse nüüd järgmise sõiduga kõrvale ja saame sellest rahu.”

Lan vangutas pead ja keeras selja. Ra vaatas õlgu kehitades Kaile otsa, Kai keeras pilgu kõrvale. Laptoni poolt naases Mari, kes viskas paberipakid Valli juurde maha, heitis ise selili hobuse õla najale ning valis patakate hulgast ühe õhema klambriga kokkulöödud vihu, mille peal kiri “Filifjonka, kes uskus katastroofe”.

Nemesise rampi mööda kõndis alla Tan, kes laiutas käsi ja teatas: “Mitte midagi!”

Lan ohkas.

“Mingi jama, see küll Muumitrolli moodi ei ole,” ütles Mari lehti keerates ja kulmu kortsutades.

“Mis see siis on?” küsis Mai, kes oma harjamistööga jälle lähemale oli jõudnud. “Loe ette, ma tean seda lugu.”

“… ja saabub aeg, mil teie hulgast tõuseb Viimane, kes läheb ja toob pimeduse käest ära püha Kristallkärbi. Kristallkärp tuleb igavikust ja läheb igavikku, Kristallkärp ongi igavik. Valguse lastele avab väravad tema, kes ta ei ole meie ilmast, tema paneb seisma pimeduse soojuse. Pimeduse hordid langevad põrmu, valguse kätte tõuseb teeharu, üks, mis viib valguse kätte ja teine, mis viib pimedusse. Viimane toob Rahu Linna taevasse…”

Lan rabas paberid Mari käest ära ja lappas neid pahuralt.

“Ge raamat,” ütles Ra imestunult.

“Jah, Ge raamat,” lausus Mai ettevaatlikult, “see ei ole Filifjonkast, kes uskus katastroofe.”

“Äkki on siiski ka temast?” küsis Kai tasa. Keegi peale Mari ei pannud hirve tähele.

“Kust see pärit on?” küsis Lan järsult.

“Siitsamast lasin välja, kust sa neid Filifjonka pilte trükkisid, see oli, hmm... terminal 67,” vastas Ra, silmad suured peas, “vaadake paberivaru ka, see võib otsakorral olla.”

“Kurat, siin on need Filifjonka pildid ikka sees, aga see tekst…” vandus Lan, “Tan, mine, võta see raamatukogu server kah ette, vaata, kes ja kuna seal on käinud… Ei, sinna on ka siis sisse murtud, muidu ju tekstide sisule kallale ei saa! Mis, kurat, siin laevas toimub? Vikile lõi mingi usuhullus pähe või?”

Tani kulmud kerkisid korraks, ta pööras ümber ja ruttas koridori.

“No ma ei tea,” venitas Mai, “viimasel ajal oli ta küll nagu teistmoodi. Aga miks sa arvad, et just Viki selle teksti kallal käis?”

“See on välja selgitatud, et ta käis kuskil Ukraina kõrvalises kohas gelastega kohtumas,” vastas Lan.

“Samas on Ge raamat ju sealsamas raamatukogus kõigile lugeda! Seda ei pea hankima kuskil salaja vaenlasega kohtudes!” imestas Ra.

“Andmebaasi viga?” pakkus Mai, “Vale tekst selle loo ja piltide juures?”

“Viga? Tekst läks vahetusse? Pealkiri mitte? Ge raamat peaks palju paksem olema, kui need mõned lehed,” lausus Mag kahtlevalt, Lan vaatas vaheldumisi kõigile otsa, kulm kortsus.

“Ma vajan veenvat vastust. Ma vajan Monstrumi pardasalvestisi ja Viki kommunikaatorit, mis suure tõenäosusega elas plahvatuse üle,” lausus Lan tasa ja ähvardavalt. “Koostan elektronluure eskaadri ja saadan katastroofipaika sõeluma.”

Mari vaatas Lanile järele, kuni ta koridori kadus ja küsis siis: “Kristallkärp? Mis see on?”

Ra meenutas, kortsutas kulmu ja rääkis: “Mingi gelaste püha vidin. Ega ma ka ole Ge Raamatut läbi lugenud. Täpselt ma ei tea, mis see on.”

“Mingit sorti võti, aga mina ei mäleta, mida ta avas,” jutustas Mag. “Ja kas ta äkki pole hoopis mingi mõistatus, mille abil seda… Ei mäletagi, mida ta avama pidi. Mai, kas sina ei tea?”

“Ei-ei, ta peab olemas olema, Agno tehase seina ääres on pressvasara löögitallad, milles on selle kärbikese jäljed – seda olla proovitud purustada, aga ta ei läinud katki…” seletas Mai.

Eemalt lähenes Chen.

“Ei mina usu seda, see peab võltsing olema,” arvas Ra, “selle pressvasara jõud on meeletu ja pole olemas sellist materjali, mis võiks masinateemandiiti jälje jätta. See on ju kõvem ja sitkem kui meteoorikilbi teemandiit.”

“Aga milleks seda võltsida, mis mõte sellel oleks?” imestas Mag.

Ra kehitas õlgu. “Näiteks selleks, et uskmatuid veenda Ge Raamatu õpetustele alluma.”

“Jah ja meie hakkame gelastele jälle kummardama, sest nende käes on Kristallkärp ja selle tõenduseks on need vasaratallad?” Chen naeris, kui oli aru saanud, millest jutt käib.

“Väidetavalt peab ta Pluutol olema,” jätkas Mai. “Inimeste käes siis. Kas kõik vallutatud baasid on ikka pärast läbi ka otsitud?”

“Muidugi mitte,” vastas Chen. “No mõned on kärpide poolt kasutusse võetud, aga enamasti rünnaku käigus kaotavad nad hermeetilisuse ja keegi pole neid kõiki taastama hakanud. Pole vajadust ju.”

“Ja kui mõnest gelastelt ülevõetud baasist oleks Kristallkärp leitud, siis teaksid seda kõik, samas on Pluutol palju mahajäetud Ge baase ja keegi ei tea, mida seal leiduda võib,” nentis Mai ja võttis harja.

Ra ja Mag suundusid Laptoni püstmootorite juurde tagasi, Mai ruttas lastiruumi seina äärde ning hakkas seal pühkima, Chen läks talle järele ja seletas midagi pontsakale kärbile, see lasi harja õlale vajuda ja sügas lõuaotsa.

“Püha Kristallkärp…” ohkas Mari ja lappas ülejäänud pabereid. Ühes vihus paistis Filifjonka pilte, Mari võttis selle kätte ja istus Valli õla najale lugema. Valli väristas õlga.

“Mis nüüd?” küsis Mari end kohendades. Valli nõksatas jälle õlaga, seekord kõvemini.

“Ahjaa, sa ju tahad ka lugeda,” ütles Mari end niimoodi seades, et hobune ka kirjatähti näeks. Kunagi ühe pikema reisi ajal oli Mari Valli lugema õpetanud. Kirjakunst avaldas Vallile sügavat muljet, see oli lausa ime, kuidas trükimusta vahendusel rullusid lahti salapärased maailmad, mered ja puust purjelaevad, lossid, kuningad, printsessid… Aga see, kuidas inimesed seal teineteist võimu ja kulla pärast mõõkadega surnuks torkisid, tekitas Vallis nõutust. Mingisuguste kalliskivide pärast? Kuidas ometi? Elu või võim ja rikkus? Kuidas nad suudavad nii tihti nii põhimõtteliste asjade vahel nii valesti valida? Ise arvavad ennast targimateks olenditeks, on ehitanud need majad, lossid, laevad – kogu tsivilisatsiooni! Aga ei oska nii lihtsate asjade vahel valida! Hea, et Mari selline ei ole.

Kunagi algkoolieas oli Mari üritanud Muumioru lugusid lugeda. Raamat oli igav, Mari ei jõudnud mõneteistkümnest leheküljest kaugemale. Nii ta riiulisse tolmuma jäi. Mis ime läbi Mari ta kosmosesse kaasa oli võtnud, seda tüdruk ei mäletanud. Nüüd oli raamat Cheni käes, Mari pidi leppima paberipakiga.

Muumimaa oli salapärane, üldsegi mitte ohutu ja lapsik, nagu Marile paarist multifilmist mulje oli jäänud. Igal pool elasid ja liikusid salapärased olendid, kõikjal kihas kummaline elu. Kirjanik jutustas salapäraselt, ridade vahelt kangastusid uued unistused ja kujutlused, fantaasia hakkas iseenesest tööle. Muumimaa oli ilus ja karge… Ning õõvastavalt tuttav! Mari jõudis Filifjonka toimetamisteni hallis novembripäevas, seal oli Mari sunnitud sageli puhkama ja mõtlema, sest kirjapandu vapustas teda sedavõrd. Kuidas see võimalik oli?! Filifjonka oli täpselt selline, nagu see, keda Mari katselennu ajal kohtas. Ta ei tundunud juhuslikult sarnane, vaid otse vastupidi – Mari püüdis endale sisendada, et see ei saa võimalik olla, ta ei saanud kuidagi lasteraamatu ridade vahel käia ja muinasjutuolendit päriselt kohata! Ent vaatamata kõigele tõusis kuskilt teadvusest tundmus, et Mari on just seda filifjonkat kohanud. Justnimelt seda filifjonkat, kellest Jansson kirjutas! Kas ta hakkas hulluks minema? Ei – Valligi oli vapustatud, Mari ja Valli vaatasid teineteist pikalt segaduse ja umbusuga, puurisid siis pilgud uuesti paberilehtedesse. Mari pilgu alla sattus Filifjonka kingitud sõrmus.

Aeg läks, Nemesise trapi poolt kostis aeg-ajalt hirvede tasast ja leebet häält, tähelaevade pool kajas kolinat ja hõikeid, Ra juhatusel paigaldati seal tähelaev Shebale ajamasinat. Lastiruumi põrand nõksatas ja värises – Orkaan oli liikuma hakanud. Vähem kui kümne tunni pärast võis Orkaan olla juba Maa lähikosmoses. Mida Mari siis teeb? Kas ta püüab end ajarännakule kaasa lunida või eelistab ta Tõnu embust? Muidugi, see oli asi, mida ta kõige enam igatses! Aga äkki õnnestub tal veel kordki näha Filifjonkat, seda salapärast, sõbralikku daami? Temalt midagi küsida, kasvõi midagi nende novembripäevade kohta… Äkki saab teda kunagi isegi kallistada, tunda veel kordki seda piiritut valgust ja rahu, mida Mari tajus hetkel, mil ta Laptoni pardal hirmunud Filifjonkat kallistas, et ta rahuneks ja ei kardaks? Kas unistusele Tõnule mehele minna oli lisandumas uus – igatsus käia veelkord Muumiorus ja emmata Filifjonkat? Mari heitis paberid käest ja vaatas lastiruumi laeluuke. Valli nügis teda paluvalt. Ei, see igatsus ei olnud lisandumas, see oli juba lisandunud. Tundmus, et kusagil on midagi helget ja mõõtmatut, et ta on seal käinud ja kohalikuga suhelnud. Sõrmus kinnitas seda. Mari korjas paberid üles, seadis need omale pihku nii, et Valli ka näeks ning jätkas lugemist.

“Kas see sara meil ikka vastu peab?” muretses Ziang, nõjatudes Sheba reaktoriruumi luugiäärele.

“On jah paras sardell, uraanireaktoriga ka veel, kurat,” vastas Ra, vaadates kütusejuhtimispaneeli, käed puusas. “Miks ta ei peaks vastu pidama?”

“Noh, see ajahüpe ja nii, mis masti energiad seal möllavad?”

“Üksjagu rohkem võtab küll, kui tavaline hüpersiire, samas on see palju täpsem ja tundlikum, ei raputa nii, nagu senine tavaline hüpersiire. Üleminek on selline imelik, aga kah täiesti üleelatav,” jutustas Ra. “Millal tal viimane ülevaatus oli?”

“Mitu aastat tagasi, Agno tehastes, ei julgegi varsti enam lennata sellisega,” kurtis Ziang.

“Ära karda, sellised laevad on kaunis robustsed ja lollikindlad, tead ju isegi, mida kõike on sellistega ette tulnud ja üle elatud. See katselend nüüd küll miskit erilist ei ole,” rahustas Ra.

Reaktoriruumi luugi juurde jõudis ka Liu, Ziangi kaaslane, süles pakk pabereid.

“Mida sa nüüd tuubid?” küsis Ziang.

“Uurin sihtkoha olustikku,” vastas Liu.

“Muumioru muinasjutud,” täpsustas Ra, kui oli korraks kirjatähti lähemalt vaadanud.

Ziang turtsatas, Ra lausus: “Kurat, kui imelik juhtum see ikka oli. Filifjonka, noh, tühi temaga, mis siis, et oli nagu mingine kummitus, selline hirmutav ja imelik. Aga selline imelik tunne on, et nagu...”

“Oleksidki Muumiorus käinud?” küsis Ziang.

“Tunned ka juba? Siis saad aru kah.”

Ziang tõmbus jahmunult eemale, Ra seletas rahulikult: “Kujutad ette, isegi Lan muutus natuke imelikuks, kui järgmisest katsest rääkisin, imestas veel, et ma tõsimeeli need haihtumised ja Filifjonka raportisse kirja panen.”

“Ja siis?”

“Mis siis? Miks peaks kapten muret tundma, et mida mina raportisse kirjutan? Ta pole seda kunagi varem teinud! Imelik paanika kuidagi! Nojah, võibolla oli ta liialt ärritunud nendest raamatupiltidest ja meie väidetest ja see sõda ja katastroofid…” rääkis Ra maha vaadates. “Oh, äkki on see siiski lihtsalt mu oma isiklik luul, mis tekkinud sellest, et too olend nende raamatupiltidega nii sarnane on. Saad isegi aru, kui tõenäoline on mingil kosmosereisil sellist sarnasust kohata. Ma mõtlen teaduslikus mõttes tõenäosust. Ah mis ikka. Lähme vaatame järgi ja saame sellest lõpuks rahu.”

“Kas meil on kiire ka?” küsis Ziang.

“Peaks eluga tegema jah, ilmselt viib Lan Orkaani Sahara kõrbesse ja hakkab remontima. Siis leiab meile mingi muu tegevuse, kui me omadega valmis pole saanud,” naeris Ra. “Ja mina jäängi uskuma, et käisin Muumiorus ega saa sellest tundest lahti.”

“Hea küll, tegutseme. Liu, Muumioruga tutvu peale sõitu,” muigas Ziang maast kaablit võttes. Liu võttis tragilt kaabli teise otsa ja andis järele.

Kaugelt läbi koridori kostis hele hääl: “Kas siit süüa saab?”

“Mag, kas sina või? Kuidas sa ei leia?” hüüdis Ra üle õla.

“Mina leian küll, aga siin on üks rääkiv hobune,” kostis lähemalt teistsuguse tämbriga hele hääl. Ra turtsatas ning läks Sheba küljeluugile. Nüüd nägi temagi üleni valget paksu hobust. Mag imestas: “Ma ei teadnudki, et nad võivad ka kõneleda!”

“Miks sa siit otsid, mine küsi selle tüdruku käest seal,” osutas Ra Nemesise rambi poole, kus Mari Valli õla najal muinasjuttu luges.

“Mulle tundus, et ta ei taha, et teda segatakse,” vastas hobune Nemesise poole pöördudes.

Kärbid vaatasid teineteisele imestunult otsa, Ra küsis: “Hakkame tõesti ära keerama, esmalt Filifjonka, nüüd veel rääkiv hobune?”

“Selliseid hobuseid on varemgi olnud. Tõsi jah, palju vähem, kui rääkivaid kitsi ja hirvi, aga neid on olnud,” vastas Mag.

Valge hobune heitis Mari lähedale maha ja kurtis: “Ma ei ole pikemat aega süüa leidnud.”

Mari lasi paberitel sülle libiseda, mudis Valli lakka ning ohkas: “Mul ei ole ka praegu anda. Ma ikka pean vist tooma minema, me ei pea muidu Maani vastu.”

“Mis on Maa?” küsis valge hobune.

“Midagi väga ilusat, sina ei ole seda näinud. Mida sa üldse oled näinud oma elu jooksul?”

“Kasvuhooneid. Väikseid elamisruume. Koridore. Kärpe. Ema. Roboteid,” loetles hobune lastiruumi lakke vaadates.

“Kes sind rääkima õpetas?” küsis Mari.

“Kärp õpetas,” vastas hobune.

“Aga kuhu see kärp sai, miks sa enam tema juures ei ole?”

“Ta hammustas mind valusalt ja viis teiste hobuste juurde tagasi.”

“Ja siis?”

“Siis viis mind üks teine kärp enda juurde. Temale meeldis ka, et ma rääkida oskan.”

“Ja mida see kärp tegi?”

“Viis ka mind teiste hobuste juurde tagasi sinna… Lauta.”

“Kas see meeldis sulle?”

“Ei tea. Nad tegid küll haiget, aga andsid süüa ja silitasid ka.”

“Mida sa üldse üle kõige teha tahaksid?”

Hobune lasi nõutul pilgul üle tähelaevade ja lastiruumi seinte libiseda. Ta ei osanudki midagi tahta, ta ei olnud elus mitte midagi muud näinud, kui lauta, kasvuhooneid ja kosmoselaeva koridore.

“Süüa tahaks. Seda tahaks ka, et keegi meid ei tapaks ega teeks haiget,” lausus hobune heliseval häälel. Mari tundis, et ta saab selle hobuse tõeliselt õnnelikuks teha, kui ta tema maale Vallile seltsiks kaasa võtab. Mis Valli sellest arvab? Valli ei väljendanud midagi, temas paistis vaid tüdimus ja igatsus roheliste heinamaade järele. Äkitselt tundis Mari tuttavat iiveldust ja kangestumist tulemas, peatselt sisenes Orkaan hüperruumi. Mitte keegi ei hoiatanud selle eest.

“Tulimegi vist välja. Kas Orkaani kaugradari signaali said kätte?” küsis Kai, kui oli hüpersiirdest toibunud.

“Kohe,” vastas Liisu kohmakalt toksides. “On olemas jah. Me läheneme Maale.”

Ekraanile ilmusid Maa ja Kuu, näidikud andsid märku veel mõnest suuremast objektist planeedi läheduses.

“Mis need on?” küsis Kai ekraani poole küünitades.

“Suured kosmoselaevad, oma poolekilomeetrised. Üks väiksem 150-meetrine on ka. Neli tükki kokku. Mõned lahingulennukid. Üks tähelaev tuleb veel siiapoole,” loetles Liisu.

Kai ohkas, Alissa kõhutas Liisu kõrval, vaatas Kaile otsa ja vehkis sabaga.

“Mis nüüd saab?” sosistas Liisu radariekraani vaadates.

“Ei kujuta ette. Lan kardab mind. Mis sorti kärp veel see admiral on… See tähelaev võetakse ilmselt siia vastu. Varsti antakse väljas häire ja luugid avatakse,” arvas Kai kahanevaid numbreid vaadates.

“Siis lendame Maale,” õhkas Liisu, unistades Tõnu vanaisa talust ja heinamaadest ja varjulistest põõsaalustest. Kujutles juba, kuidas ta sõrad on arvutiklaviatuuri asemel võilillelehtede vahel peidus ja ta pruunil seljal mänglevad tuules kõikuvate lehtede vahelt vilkuvad päikesekiired. Kai ei vastanud, ta seisis vahekäigu juures ja vaatas Nemesise akna taga paistvat lastiruumi. Põrand oli enam-vähem korda saanud, vaid seinte ääres vedeles veel natuke prügi.

Selja tagant rambiruumi poolt kostis kärurataste kolinat ja Mari samme.

“Vaadake, mis ma teile tõin!” Tüdruk hingeldas. Kärukorv oli täis kapsaid, kartuleid, kaalikaid ja porgandeid. “Kus Valli ja too valge hobune on?”

“Puhkeruumi tulid viimati,” vastas Kai üle õla käru poole vaadates. “Kas sa arvad, et meile jätkub sellest?”

“Mõneks ajaks kindlasti. Meil on veel hulgem seda roosat nuumajogurtit alles, nii et mõneks ajaks on meil söögimuredega ühel pool… Misasja? Maa!” Mari lõi käsi kokku, kui oli radarinäidud avastanud.

Kai astus käru juurde, haaras hammastega ühe väiksema kapsapea ning tõstis selle arvuti kõrvale, harutas ühe lehe lahti ja näris pikalt ja nautides.

“Viimasel ajal olemegi vaid seda roosat möga limpsinud. Kapsas on ikka uskumatult hea,” leidis Kai. “Mis me teeme nüüd?”

“Ma ei jõua seda ära oodata, kuna lastiruumi luugid avanevad. Kohe paneks lõikama,” unistas Mari. “Huvitav, mis aastaaeg praegu Maal olla võiks?”

“Suvi? Hiliskevad?” pakkus Liisu tõustes. Temagi haaras kärust kapsapea. Alissa võttis porgandi, nuusutas ja uuris seda hetke ning viskas tagasi.

Mari unistas edasi: “Tõnu lubas jaanipäevaks aja panna.”

“Mis aja?” küsis Kai.

“Pulmamajas,” vastas Mari sõrmuseid imetledes. Tjah, Tõnu kingitu paistis Filifjonka sõrmuse kõrval üsna mannetu, Mari võttis ja pani Filifjonkalt saadu teise käe sõrme.

“Oo,” imestas Liisu rubiinide sädelust nähes, “seda pole ma sul varem märganudki, paistab midagi õige peent olema?

“Filifjonka kinkis,” sosistas Mari. “Aga ära sellest kellelegi räägi.”

Väljast kostis häiresireen.

Liisu lausus: “Aeg saabub” ning tõmbas rambilülitit.

Mari läks reaktoripaneeli juurde ja käivitas peareaktori. Emalaeva üks lastiruumi luukidest avanes. Plahvatuslik õhurõhulangus keerutas üles tolmu, millest osa paiskus kosmosesse, osa sadas järsku põrandale tagasi, kui oli kadunud õhk, mis seda lennus hoidis. Veel kolm lastiruumiluuki avanesid ja hetk hiljem laskus põrandale admirali tähelaev. Mari istus pilooditooli, käivitas püstmootorid ning võttis mikrofoni.

“AKT3717 Nemesis palub luba välja lennata,” ütles Mari mikrofoni.

“Laptoni ja Sheba järel,” kostis Lani hääl.

Kai vaatas Marile säravsilmi otsa.

“Kas ta tõsimeeli lasebki meil minna?” õhkas Mari.

“Jah,” lausus Kai pilku langetades.

“Kas tüürmootorid on korras? Ma ei pannud tähele, et neil kallal oleks käidud,” küsis Mari nuppe vajutades.

“Kas sa tõesti ei pannud tähele?” imestas Liisu.

“Ma lugesin ega vaadanud, kus täpselt kolistati ja mootoreid käivitati,” ütles Mari rõõmsalt kange tõmmates. Nemesise telikud tõusid tolmuselt põrandalt, veel mõned sekundid ja kabiinis olijad näevad Maad.

“Ja ei kuulnud Gi kriiskamist ka mitte? Igatahes paistavad mootorid kõik korras olevat,” ütles Liisu arvuti tagant.

Alissa oli hirve kõrval ja tundis suurt huvi Liisu tegevuse ja arvuti vastu. Emalaeva lastiruumi luugi tagant nähtavale ilmunud Päike lõi rebase kuldsed silmad ja juukselokid sätendama. Mari keeras kange ja jälgis ekraanidel taevakehade liikumisi ja gravitatsiooni suundi, koostas siis Maale lähenemise trajektoori. Tähelaev oli emalaeva väljageneraatorite mõjuulatusest lahkunud ja emalaeva tiiva kohale selili keeranud. Aegamisi libisesid Orkaani soomused Nemesise kabiini akende kohalt ära, nähtavale tuli Maa.

“Mis sa Lanile ütlesid?” õhkas Mari käigumootoritele võimsust lisades.

“Kunagi saad teada,” sosistas Kai.

“Ma ei jõua ära oodata,” hingeldas Mari, “kuhu minna? Kõrvemaale? Tallinna Tõnu juurde?”

“Ei tea… Kuidas me sinna läheme, kuidas hakkame käima… Kas sa oled sellele üldse mõelnud?” küsis Kai murelikult. “Tähelaevaga Tallinna ja Kõrvemaa vahet…”

“Mõtleme välja. Küll selgub!” vastas Mari erutunult. Trajektoor oli juba paigas. Pool tiiru ümber Maa ja atmosfääri sisse. Joonelt Eestisse. Kabiinis valitses mitmendat minutit ootusärev vaikus.

“AKT3717 Nemesis!” kõlas krapis kellegi käre hääl.

Mari võpatas ja vaatas Kaile otsa. Hirve silmad läksid märjaks, ta keeras pilgu ära. Mari haaras mikrofoni ja vastas ehmunult: “Mari kuuleb.”

“Admiral Tah siinpool, käsk pöörduda tagasi ja maanduda Orkaani lastiruumi!” Maa siniseviiruline ketas hakkas silmavees virvendama. Mari jätkas hetke endisel kursil.

Kai sosistas: “Pöördu tagasi!” ja Mari tõmbas juhiseid. Nemesis eemaldus Maast tähtede poole.

Enam ei paistnud Maad, ainult tähed, Kuu ja lähenev Orkaan. Nagu paisuv hallikas kolmnurk Linnutee taustal. Pimedus Nemesise kabiinis ja tasane nutt. Maa oli ju siinsamas! Ainult natukene jäi puudu!

“Ma ei tea, mis nüüd saab,” kaebas Kai. “Tõesti ei tea, mis nad meist tahavad!”

“Viki pärast,” aimas Mari, vaadates tähelaeva alt mööduvat Orkaani katust ja haaratseid, mille vahele oli kinnitunud Monstrum. Mari meenutas antiloobi hirmunud nägu ja paanika piiril olekut. Niimoodi võis tõesti igaüks midagi meeletut korda saata. Millega Viki oli hakkama saanud? Vähemalt olid Nemesise tüürmootorid taas korras, tähelaev allus täpselt juhistele ja Mari maandas selle oma kohale lastiruumi seinaäärde. Sulguv laeluuk varjas Päikese ja tähistaeva. Mari vaatas korraks sõrmust ja ohkas. Ta pühkis silmi ja raputas pead. Mingi kummaline rahu imbus ta meeltesse, ta tundis äkki, et mitte miski pole kadunud, kõik ilus on alles ees.

Signaallambid andsid märku elamiskõlbliku atmosfääri olemasolust tähelaeva soomuse taga, hiidkärbid ilmusid lastiruumi põrandale. Keset põrandat seisis teise tegumoega tähelaev, millist Mari kunagi varem näinud ei olnud. Selle rampi mööda astus alla tüsedam ja hallim hiidkärp, silmad pooleldi puhmas kulmude varjus, rihmadel tundmatud eraldusmärgid, palju uhkemad kui Lanil. Mari vaatas Kaile otsa, ohkas ja tõmbas rambi lülitit.

Väljast kostis saginat, millest Mari eristas Lani häält: “Ei nad põgene, nad on nii paksud.”

“Saledam võib täitsa väle olla, ära sa räägi, vaata kui põgeneb peadpidi kuhugi vahele – aju läinud ja sa ei loe enam midagi välja,” vastas käredam hääl.

“Keegi arvab, et me põgeneme. Mille eest?” lausus Liisu.

“Lähme ja vaatame,” vastas Mari tõustes. Mari läks rambiruumi, Kai tatsas talle kohmakalt järele. Nad said Lani ja admiraliga Nemesise rambi juures kokku.

“Heh, see ei põgene tõesti kuhugi,” turtsatas admiral Tah Kaid nähes. “Ja sina lased nad üldse Maale ära? Kapten, sa ei taha vist üldse sellele reetmisele jälile jõuda.”

“Mina eelistan tegutseda, poliitika ja intriigid jäägu tsivilisatsioonlaste rõõmuks. Tead ju isegi… Nüüd näed ka, kuhu me ilma raha lugemata, intriigitamata ja poliitikat ajamata jõudnud oleme – tsivilisatsioonlased on Päikesesüsteemist praktiliselt välja löödud. Ja mis nende reeturitega jännata – kõri maha ja kogu lugu. Unustatud,” vastas Lan kuivalt.

“Nii ei saa,” vastas admiral koolipapalikul ilmel, “Peame ikka selle loo killud kokku panema ja hoolitsema selle eest, et midagi sellist enam tulevikus ei juhtuks.”

“Lihtne,” ütles Lan, käed seljal. “Kes oli Viki? Antiloop, mitte kärp! Kui suur on oht, et kärp võiks kärpi reeta? Aga antiloop kärpi? Seega tuleb lõpetada mittekärpidest pilootide ja muude tegelinskitega katsetamine. Seepärast ma neid Maale oma koju tahakski saata.”

“Enne võiks neid ikka väheke uurida,” leidis admiral. Koridori poolt lähenes mureliku ilmega Lea, Lan kõndis eemale, kus seisis esimene värskelt remonditud robot.

“Ma ei saa neid praegu ette võtta,” kaebas laborant Lea, “mu skanneriga on midagi juhtunud, ei võta üldse signaali sisse ja annab lühist, nagu oleks keegi sensoriahelasse jõuvoolu lasknud!”

“Standardskanner ei hakka siis hirve ajule taha, nagu sa väidad? Ja terve emalaeva ainus universaalskanner oli sinu laboris ja on läbi lastud?” turtsatas admiral.

“Tuleb nii välja,” ohkas Lea.

“Kurat võtaks, nagu häda ja viletsus,” urises admiral. “Ja meie tähelaevaga lendab siis maalane.”

Admiral jäi oma puhmaskulmude alt Marile otsa vaatama.

“Miskipärast jah. Ja keegi pole veel etteheiteid teinud,” vastas Mari. Admiral ei tundunud talle esmapilgul sugugi hirmuäratav, paistis, et tegemist on vana ja kogenud kärbiga, vana mehega, kes ei keksi ega käsuta ega lobise kunagi ilma asjata. Mari tundis juba esimesest pilgust, et see kärp on kapten Lanist mäekõrguselt targem.

“Või ei ole etteheiteid tehtud? Tahad, ma teen kohe mõne?” küsis admiral kärmelt Nemesise poole keerates. Kai, Mari ja Liisu ruttasid järele, Lan jäi roboti juurde.

“Või ei ole etteheiteid tehtud…” pomises Tah mööda Nemesise rampi üles rutates. “Mille kuradi pärast teil see avariireaktor mürtsub? Avariireaktor! Kinnises ruumis, lausa emalaeva lastiruumis! Ja töötab tühikäigul!”

Admiral hüppas kabiini reaktoripaneeli taha ja seiskas avariireaktori. Tähelaeva arvuti andis häiresignaali ja seiskus, pooled valgustid kustusid, mõni jäi tuhmilt põlema, mõni plinkima, juhtpuldil pilooditoolide ees lõi hulk punaseid häiretulesid põlema. Kai puges admiralist mööda, hüppas kohmakalt rinnuli teise pilooditooli nurga peale ning lülitas järjest kõik mõõdikud, analüsaatorid, andurid ja muu aparatuuri välja, hingeldades vahele: “Mürtsus selle pärast, et peareaktorit tööle saada. Aga nüüd jääme me siia istuma, me ei saa ilma välise abita reaktoreid enam käima.”

“Mis teil siin toimub? Palju pinget on?” möirgas admiral Tah nii, et esimese piloodi toolil mõnulenud Alissa tõmbus seljatoe varju kühmu. Mari istus taha seina äärde lavatsile, Liisu heitis tema ette põrandale.

Kai sirutas kaela ja vaatas aku voolu näidikuid.

“Oh, nüüd pole kolmandikkugi! Kui viimane kord avariireaktori vardaid vahetasime, näitas peaaegu poole ära. Arvuti oli siis veel nõus töötama sellise pingega.”

“No miks te uusi pole siis pannud?” röögatas admiral Tah.

Kõik vaikisid. Mari vaatas maha, Liisu nukralt kustunud arvutiekraani, Kai reaktoripaneeli ja punase peale langenud näidikuid.

“Kas keegi meist mäletab, kui kaua ja mitu korda oleme me siia uusi akusid nuianud,” katkestas Kai tüdinud häälel vaikuse.

Mari vastas peale mõttepausi: “Selle laeva peareaktor pole minu käes mitte kunagi niimoodi otse akude pealt käima läinud, nagu ta peaks. Alati oleme esmalt käivitanud avariireaktori ja siis alles selle pealt peareaktori. Avariireaktor tahab vähe voolu, seal on ju ainult juhtmehhanism, mis kütusevardaid liigutab, aga peareaktor käib vesinikuga ja tal on süüteannihillaator… Ja Kai, millal meil esimest korda see juhtus, et avariireaktori käivitusahela jaoks jäi pingest väheks? Aasta tagasi?”

“Poolteist aastat tagasi. Jah, admiral, sellest ajast saati on meil avariireaktor vahetpidamata töötanud. Paaril korral oleme seal ka kütusevardaid vahetanud ja siis ta uuesti välistoitest käima lasknud.”

Tah lösutas löödult reaktoripaneeli kõrvale paigutatud arvutitoolil, puhus vuntsidesse ja kergitas kulme. Mari tõusis, läks puldi juurde ja lülitas valgustuse avariirežiimile ümber, plinkimine lõppes ja süttisid tuhmid avariivalgustid. Kabiin muutus hämaraks, vaid pilooditoolidele ja juhtpuldile langes läbi esiklaasi väheke välist valgust emalaeva lastiruumi lampidest.

“No kurat, sõda küll, aga kas tõsimeeli siis pole akusid ka? Kus Lan on?” ohkas admiral. Liisu tõusis, läks rambi juurde ja vaatas lastiruumi põrandale. “Teda pole enam siin,” teatas hirv.

“Tegi vehkat,” laiutas Kai kelmikalt kõrvu.

Tah vangutas nõutult pead.

Samal hetkel helises admirali kommunikaator. Vana kärp rabas selle kohmakalt vöötaskust välja, palju ei jäänud puudu, et ta oleks selle maha pillanud. Kuularis prigises Lani hääl: “Katastroofihäire, katastroof, teid palutakse kaptenisilda…”

“Ja mis siis?! Kui katastroof, siis katastroof, kas sa siis ei tea, mis teha? Saada ristlejad kohale, nemad juba teavad, mis teha! Ja Samuumi ära saada, see on sodiks, teenistusest maas! Ja et Nemesise reaktorid oleks viie minuti jooksul töös!” põrutas admiral vastu ning vajutas sideseadme kinni.

“Mis kurat tal viga on, nii kui kõrgema positsiooniga kutti kohtab, on närvis ja tõmbleb, ei tea kas põgeneda või pugeda! Juba Ge missiooni ajast. Noh, vaatame, mis nüüd juhtub,” ohkas Tah tõustes. “Ja mis siin laevas õieti toimub? Hirved, maalased ja rebasenäitsikud kabiinis. Keegi antiloop reedab meid gelastele, siis lahingus päästab paks ja kõnelev hirv nii tähelaeva kui iseenda naha. Ja laseb sealjuures Ge ründelennuki alla! Seda tegid siis sina, paks ja oranž – Kai, kui ma ei eksi?” küsis admiral aknast välja vaadates.

“Kai jah. Sattusin tõesti Argeelil lahingusse. See ei meeldi mulle kohe üldse, aga mis teha, Mari polnud siis pardal,” vastas Kai, nina alla lastes ja märgi silmi pilgutades.

Väljast lähenes undamine ja lõgin, tähelaevade vahelt ilmus nähtavale suur ja päevinäinud roomikrobot, kaks kärpi kereplatvormil seismas.

“Nonoh, või et kohe raskerobot. No loomulikult, vähemate masinate reaktorid ei tarvitse piisavalt välja anda,” lausus Tah vuntse sügades, “Lan siis teab väga hästi, mis meil selle tähelaevaga siin on.”

Kohe tormas üks kärpidest rampi pidi üles ning küsis ärevalt: “Mari, kus su jõuvoolujuhtmed on?”

“Ra laenas neid Sheba parandamiseks, lubas tagasi tuua,” vastas Mari. Rambiruumi poolt kostis turtsatus ja hüüe: “Viik, mine vaata, kas seal 124 peal on nad olemas, too siia, kui on!”

Õuest kostis sabinat ja põntsumist. Mari meenutas Ra ja Lani sõnelusi robotite, remondi ja varuosade teemal, ohkas siis ja nentis: “Oleks kõik siin admiralid, kui kiiresti ja hästi siis asjad sujuks.”

Tah turtsatas ja vangutas pead. Õuest kostev lohin, kolin ja sammud tulid taas lähemale, varsti oli kuulda, kuidas juhtmed rambil sahisesid. Keegi avas rambiruumi seinal parandusluugi. Mari tõusis, aga ei läinud rambiruumi vaatama, vaid otse reaktoripaneeli juurde. Kai küünitas kaela voltmeetri poole. “Pinge on olemas,” teatas hirv lõpuks. Mari keeras kontrollereid ja vajutas päästikut. Vaikusega harjunud kõrvad püüdsid taas kinni avariireaktori rütmilise mõmina, Mari küünitas üle Alissa paksude kintsude juhtpuldile ja käivitas raadioside, radarid ja mõõteriistad, hüüdes üle õla: “Liisu, pane arvuti tööle!”

Hirv heitis kuulekalt arvuti juurde, samal ajal ilmus rambiruumi uksele võõras kärp, kes võpatas, kui leidis eest admirali.

“Kas saite korda?” küsis viimane pärast pausi.

“Jah, võite juhtmed ära viia,” vastas Mari pead pööramata.

Kiirusmõõtjad näitasid seisu, kõrgusmõõtja kauguseks maapinnast pool kilomeetrit – Orkaan oli vahepeal maandunud. Endisele kohale Sahara kõrbes. Nii näitas radariekraan. Kaugemal kosmoses liikusid kaks suurt laeva, suunaga ekraanil vilkuvale plahvatuse epitsentrile, kolmas püsis Maa orbiidil.

Tah haaras mikrofoni ning hüüdis: “Admiral Tah. Nõuan ettekandeid!”

“Kapten Xeng, ristleja Taifuun, lähenen epitsentrile, distants 450000 kilomeetrit, radarid rususid ei näita, plahvatuse massidefekt vähemalt 5 kilo!” kostis võõras hääl.

“Kapten Lin, ristleja Buran, leidsime Maale läheneva objekti, mis võib olla tähelaev!”

“Saatke lahingulennukid välja!” käskis Tah käriseval häälel.

“Lennus juba,” vastas Burani kapten.

“Lapton, Sheba, vastake, siin komandör Pen, hävitaja Tsüklon…” kostis kolmas võõras hääl. Mari võpatas ja kummardus radariekraani kohale, Kai puges ta kõrvale. Lastiruum Nemesise ees lõi avaneva luugi vahelt piiluva kõrbepäikese kiirtes valgeks.

Tah võttis mikrofoni ja teatas: “Siin tähelaev AKT3717 Nemesis, admiral Tah, lendame kohe remonditsehhi, akude vahetusse.” Ning noogutas peaga tühja pilooditooli poole, kui oli aru saanud, et esimesel istmel aelev rebaseplika tähelaeva juhtida ei oska.

“Meil ei ole akusid!” kostis Lani ärev hääl.

“No siis tee, et oleks, ja kärmelt!” vastas admiral. Kai ruttas pilooditoolide vahele, keeras esimese seljatoe pikali ning ronis kohmakalt moodustunud asemesse, Mari käivitas peareaktori ja jälgis admirali. Tah jälgis pingsalt Kaid, kes kohmakalt rapsides nuppe tõmbas ja siis kangidest haaras. Nemesis tõusis Orkaani lastiruumi põrandalt üles.

“Kas kardad mind, et niimoodi kramplikult rapsid?” põristas admiral.

“Ei, ei karda,” lõõtsutas Kai, “see on mulle lihtsalt raske. Küll ma rahulikumaks muutun, kui sellest ronimisest veidike hinge tõmmata saan.”

Kai toetus tagumiku ja kõhuga pikali seatud seljatoele, aga esimene pool tema keharaskusest toetus küünarnukkidele, mis omakorda toetusid istme käetugedele. Sealt ulatusid randmed ilusti juhtkangideni, mis olid vahetult käetugede ees. Tähelaeva juhtimine polnud hirvele veel kõige rängem katsumus, tõeliselt raskeks läks siis, kui oli vaja sõrga telikute, radarite või teiste nuppude poole sirutada, ühele küünarnukile toetuda ei jõudnud ta kuigi kaua – mitte palju kauem, kui käies ühte sammu astudes. Ja Kai sammud olid tänu ta kaalule kaunis lühikesed, hirv ei suutnud kuigi kiiresti liikuda.

“Ja niimoodi pidasid sa siis lahingut ka?” küsis Tah.

“Mis mul muud üle jäi, Lan ei võtnud mind lastiruumi, ma juhtusin rünnaku ajal väljas olema. Ma püsin siin siiski üsna kindlalt, sest mulle lendas veel üks omade Xi ka selga. Raputus oli kohutav, aga minema ma siit ei lennanud. Alles siis, kui mul juba üks mootor põles, võttis Lan mind lastiruumi.”

Admiral kuulas ja imestas jälle: “Maalane. Ja veel paks hirv, keda tavaliselt süüakse! Tähelaevaga lahingus, Pluuto poolel… Sind ju ei nuumata, aga miks sa nii paks oled?”

“Meil pole süüa muud, kui seda roosat ollust, millega te siin kõiki loomi laudas nuumate. Korralikku taimset toitu saan ma harva, lihaga ei saa mu kõht hakkama. Samas ei tahaks ka teist hirve süüa,” vastas Kai hingeldades.

“Nojah, eks te olegi rohkem nuumamise ja tapmise jaoks, tähelaeva peaks ikka kärbid juhtima,” venitas admiral.

“Kui teile see ei meeldi, et meie selle tähelaevaga toimetame… Mulle kingiti talvel üks sõrmus,” ütles Mari vahele, näidates oma kätt. Kai sirutas sõrga püstmootorite trimmerite poole, sest allpool avanesid remonditsehhi maandumisšahti luugid.

“Kihlasõrmus või?” küsis admiral.

“Kust te teadsite?” imestas Mari.

“No millist sõrmust veel võiks üks üksi kärpide sekka eksinud emane maalane tähtsaks pidada?”

Mari turtsatas ja vaatas maha, Kai vaatas üle õla ja muigas.

“See mees tahtis nüüd suvel pulmi teha,” ütles Mari.

Admiral ohkas ja vaatas aknast välja.

“Me tõesti ei tahaks siin neid tähelaevu juhtida, parema meelega elaksin ma Maal normaalse maalase elu. Kuidas sellega oleks?” küsis Mari Tahi poole kummardudes.

Tah ohkas peale lühikest pausi, vaatas akna taga kerkivaid remonditsehhi maandumisšahti luuke. Puhus läbi vuntsi ja rääkis: “Sinuga on lihtne, sina oled läbi uuritud, sa oled puhas. No saime teada, et Viki oli millestki väga hirmul ja rõhutas, et Monstrum tootis relvakütust. Eks Lan uskus, et sõda venib ja seda läheb vaja… Mina muide kahtlustan ka. Aga su hirvekesed… No kurat, biolabori skanner on läbi! Ma ei usu, et kellelgi teist siin surmapattu hingel on, aga äkki olete üht-teist kuulnud-näinud, mis aitaks meil ses reetmisloos selgust saada. Seepärast ma teid minema ei lasknud. Varuosi on vaja tuua. Kasvõi näiteks sellesama skanneri osi. Ja selleks on vaja hakata Pluuto vahet lendama. Mida rohkem tähelaevu töös on, seda parem. Ja veel Maa. 37 lahingulennuki rusud on kuskil siin planeedil, 26 kärpi on teadmata kadunud. Lan lendas Argeelile uraani järele kohe, kui oli gelastele piki nina andnud ega jätnud ka kellelegi ülesandeid ega juhiseid maalastega suhtlemise osas. Ainult Pluuto tugigrupp tuli rususid ja laipu otsima. Aga maalastega ei mingeid kontakte. Sellega peab veel alles tegelema hakkama.”

Kai maandas Nemesise lahingulennukite vahele. Neid paistis tugevalt üle kümne, seisid kaootiliselt šahti põrandal.

“Ja ei ühtki tähelaeva, ainult lahingulennukid! Miks kurat neid siin nii palju peab olema?” urises admiral välja vaadates. Kai väänas pingutusest võdisedes ennast jälle ühele küünarnukile ja avas rambi. Väljas lennukite vahel ilmusid nähtavale Lan, Gi ja mõned remonditöölised. Tah libistas end istmest maha, astus rambiruumi poole, peatus hetkeks mõtlikult.

“Tegelikult, kui juba kätt paluti ja sa veel andsid ka. Maalastega peab nüüd kuskilt otsast suhtlema hakkama. Eesti? Estonia jah?” küsis Tah Marile silma vaadates.

“Eesti, minu kodumaa jah,” kokutas Mari imestunult ja vaatas Kaile otsa. Kai vangutas imestunult pead ja admiral läks välja.

“Äkki lasebki mu minema. Ajab teid skanneri alt läbi ja laseb järele?” sosistas Mari.

“Ta ju ütles, et transpordi peale on tähelaevu vaja,” lausus Kai.

“Tähelaeva, millel akud läbi? Ja… käigumootorid ja… Ma ei teagi peast. Ja tähelaevu peaksid kärbid juhtima, nagu ta ütles,” rääkis Mari lakke vaadates ja Nemesise seisukorda ja hooldustähtaegu meenutades. Liisu ohkas.

Akna taga algas pantomiim. Sõnad Nemesise kabiini ei jõudnud, ainult Gi kriiskavat häält oli veidi üle masinate müra kuulda. Liikumisest võis aru saada, et Lan sai parasjagu admiralilt kõva peapesu, meister Gi seisis kõrval, käed puusas, töölised olid eemal ühe roboti juures ja vaatasid pealt.

Mari vaatas pulti ja küsis: “Kes raadio kinni keeras?”

“Küllap admiral keeras, et mitte Lani hädaldamist kuulda,” arvas Kai. Mari lülitas raadio sisse, Kai vaatas seltskonda akna taga, mille keskmes oli sõimav admiral.

“Xi 15 0acd9 kannab ette, lähenev tähelaev on identifitseeritud, see on AKT370D Lapton,” kostis raadiojaama kuularist.

“Kas meeskonnaga kontakti olete saanud?” kostis teine hääl.

“Transponderi signaali ja raadioside signaali ei ole, arvutiside on ka puudu, oleme saanud temalt vaid radari ja raadiokaugusmõõtja signaale, laev pidurdab, paistab, et teda juhitakse,” teatas võõras lahingulendur.

“Eskortige see Orkaanile,” kõlas käsk.

“Xi 15 0acd9 kutsub Orkaani!”

“Olete lähenemiskoonuses, maandumisšaht 042, remonditsehh…” kostis valjuhääldist, Mari võpatas, keeras vaiksemaks ja vaatas Kaile küsivalt otsa.

“Komandör Pen, Tsüklon, sektoris 13ed39-a37hf1-df29b1 ei leidu rususid ega Sheba signaali,” kostis tasane prigin.

“Ra?” imestas Liisu.

“Kas ta on terve?” küsis Mari tasa. Katastroofid ja avariid olid sõjaolukorras nii tavaliseks muutunud, et Mari enam ei süvenenud nendesse. Alailma kadus lahingulennukeid ja purunes tähelaevu, pidevalt sai keegi surma. Aga Ra ja Laptoni nimesid kuuldes tuli see kauge plahvatus, millest kaptenid ja lendurid raadioeetris rääkisid, valusalt lähedale. Mis oli juhtunud?

“Ootame ja loodame, kohe näeme,” vastas Kai mõtlikult välja vaadates. Olukord põrandal oli närvilisemaks muutunud, Gi näost paistis, et ta jagas käske oma kriiskaval häälel, admiral sõimas Lani, robotid ja töölised lohistasid lahingulennukeid, tehes põrandale ruumi.

“Miks neil ometi rattaid ei ole?” küsis Liisu.

“Ilmselt ei ole neil rataste jaoks ruumi,” vastas Mari. “Mai rääkis kunagi, et nende suuskade pärast pidi Xi sedasorti riistapuu olema, millega hädamaandumine on samahästi kui võimatu.”

Kärbid akna taga tõmbusid seina ligi ja vaatasid üles, peatselt varjutas päikese maanduv Lapton. Töökoja peauksed avanesid, sealt sõitis välja grupp roboteid, kõige ees suur termotuumalõikur, kaks töölist platvormil. Tagapool paistis ratastel haiglavoodi ja kaks sanitari.

“Lähme välja?” küsis Kai.

“Vaatame jah, eks näis, kas meid aetakse minema või ei,” vastas Mari tõustes.

Laptoni kattepaneelid olid sulanud ja deformeerunud, tähelaev kiirgas kuuma, ta ei olnud veel maha jahtunud. Nagu oleks põrgust tulnud. Keevitusrobot lõikas juba luuki lahti, keegi töölistest uuris kaasaskantava kiirgusmõõturi näitusid. Kommunikaator Mari taskus ei andnud kiirgushäiret, tundus, et tuline ja suitsev tähelaev midagi ohtlikku ei kiiranud. Kõver luuk kukkus kolinal põrandale ja Ra hüppas, Magi lõtv keha süles, otse keevitusrobotile pähe ja sealt edasi kereplatvormile. Keegi hüüdis sanitare, Mari jälitas pilguga Rad, kuni see haiglakäruni jõudis ja Magi kärule asetas. Mure pisikese kärbi pärast nööris Mari kõri, aga kui ta nägi, et eemalduval haiglavoodil Mag siiski liigutas end, hingas ta sügavalt sisse. Ra peatus admirali ees, kummardus kangelt, sirutas end ja lõõtsutas.

“Ei tea lihtsalt, mis juhtus,” kuulis Mari, kui oli lähemale jõudnud.

“Lõpetad oma muumiorukatsed ära,” ütles Lan.

“See ei puutu asjasse, plahvatuse hetkel ei toimunud kummalgi laeval ühtegi sellist protsessi, mis saanuks midagi sellist esile kutsuda,” rääkis Ra ärevalt.

“Kas plahvatas Sheba?” küsis admiral Tah.

“Ei tea. Mul on arvutis Sheba trajektoor enne plahvatust kuni lõpuni, seda tuleb plahvatuse epitsentri koordinaatidega kõrvutada, siis saab teada,” seletas Ra edasi.

“Sellise aparatuuriga tuleb katsetused ära keelata, sina, Ra, oled selles õnnetuses süüdi,” teatas Lan.

“Noo, kapten, kas sina tead juba meist kõigist kõige rohkem, mis juhtus, et sa siin juba süüdistusi poetad?” põristas Tah Laptoni poole astudes.

“See ei ole ju normaalne, kui keegi käib hüperruumis ja väidab pärast, et käis Muumiorus Filifjonkal käppa surumas,” seletas Lan.

“Lan, hinga nüüd väheke rahulikult!” hüüatas Ra, “Kust sa juba seda võtad, et ma Muumiorus käisin?”

“Ise ütlesid, et Filifjonkat nägid!” karjatas Lan.

“Hingake nüüd mõlemad rahulikult!” käratas admiral, “Kas füüsikalabori nõusolek on nendeks katseteks olemas? Füüsikalabor on Ra, kes hingab rahulikult. Arvata võib, et luba on olemas. Kas biolabori nõusolek oli? Minu teada oli. Milles siis küsimus? Muumiorus? Minu pärast lennake või hullumaja riiulite vahel ja otsige nähtustele vettpidavaid seletusi! Selleks ju teadus ongi! Muuseas Filifjonka väidetav kohtamine on vägagi põnev ja intrigeeriv, ma kuulaks hea meelega kunagi vastuseid sellele mõistatusele.”

Ra vaatas korra muigvelsui Marile otsa, Tah tatsas Laptoni mootorigondlite all, vaatas lahtisest püstmootori luugist sisse ja küsis: “Mis see on?”

“Plahvatusest äkki…” alustas Lan, Tah katkestas: “Mis sorti plahvatus paneb nende kärbatanud väljaemitrite vahele paar uut? Kas filifjonkaplahvatus või?”

“See filifjonkaplahvatus olin ikka mina ise,” muheles Ra lähemale minnes.

“Neid emitreid peab ju vahetama terve konsooliga tükkis, enne peab emitrikonsooli stendis katsetama,” kärkis Tah.

“Aga mis mina teha saan? Minul ju stendi pole, emitreid peab lausa varastama, neid niisama ei anta, remondiaega ka ei anta, Lan aga muudkui käseb, et vii uraanilast sinna, too robotid tänna, vea töölised eiteakuhu… Nende püstmootoritega sai seal va Muumiorus veel omajagu nalja, lennu raport on valmis, seal on see üksikasjalikult kirjas ka. Peaaegu oleksin nende pärast alla sadanud ja kui ellu oleksin jäänud, istuksin siiamaani kuskil muumitrollide juures,” jutustas Ra käppi laiutades.

“Gi, too žurnaalid siia, ma tahaks kohe näha nende laevade hooldusaegu,” halas admiral tüdinult pead vangutades, kõhn kärp ruttas kontoriruumi poole, hüüdes üle õla: “Minul need püstmootorid meeles pole, ainult et reaktori koonuse vahetasime hiljuti ära, reaktori ülevaatus kehtib sellel veel mitu aastat!”

“Ja sina räägid korras laevadest, ühel on akud kutud, teine sajab peaaegu Muumiorus alla, kolmas plahvatab eiteamille pärast…” rääkis Tah kaeblikul-norival häälel sulanud Laptonit vaadates.

“Ra hullumeelsete katsete pärast,” oli Lan endas kindel.

Gi tuli tagasi, käes pakk kladesid, admiral otsis kiiruga Laptoni oma välja, lehitses seda ja vajus kössi. Sügas vaheldumisi kõrvu ja kulmusid ning ohkas: “Ega reaktor üksi lenda! Püstmootorid… Ja veel käigumootorid… Jumal küll, kuidas te sellisel asjandusel üldse lennata lubate?! Kus Sheba žurnaal on?”

“Sellist asja siin ei ole,” vastas Gi.

“Tõsi ka või?” küsis Tah. “Lan, mis teil siin toimub üldse? Tähelaev lendab ja polegi remonditsehhis arvel? Millal seda üldse hooldati?”

“Minu kutid pole seda laeva kunagi puutunud,” teatas Gi teraval häälel, käed seljal.

“Sõjaolukord. Esmajärjekorras olid lahingulennukid,” laiutas Lan käppi.

“Ja millega me siis varustust vedama hakkame?” ohkas admiral pabereid lapates, “ära sa märgi, mõni laev on isegi korras… Et ma NA098-t lennus ei näeks, sellel on ka käigumootorid üle aja.”

“Aga Ral tuleb sellised katsed lõpetada,” alustas Lan uuesti.

“Mis alusel?” röögatas Tah, “sellest räägime siis, kui sa leiad mulle dokumendid, mille alusel saab väita, et Sheba oli tehniliselt täiesti korras! Siis räägime sellel teemal edasi!”

Kai vaatas Marile otsa, Tah tõstis peale vaikushetke pilgu pabereist ja vaatas vaheldumisi Marit ja Kaid.

“Meil siis polegi millegagi lennata,” leidis Kai. “Esialgu pole meil millegagi varustuseveol osaleda.”

“Mis teha,” ohkas admiral.

“Tegelikult on küll üks asi valmis,” teatas Gi. “Mari, lähme!”

Tüdruk ruttas kõhna kärbi järel remonditsehhi peasaali väravast sisse. Mari polnud siin kunagi käinud, ta oli vaid kuulnud, et Ra käis siin oma tähelaeva tarvis juppe nurumas. Saal oli suur, täis erinevaid tööpinke, askeldavaid hiidkärpe ja roboteid. Kõikjal vedeles detaile, prügi ja erinevas komplektsuses lahingulennukeid, vaid napilt transpordirobotilaiused rajad olid lagedad. Masinate müra ja detailide kolin oli kõrvulukustav, Mari hakkas mõistma, miks Gi hääl selline ärakarjutud ja kriiskav on.

Ühe tiibadeta lahingulennuki vraki taga seina ääres seisis Pingviin, ilus ja terve, nagu tuliuus. Mari kõndis ümber masina, vedas käega üle katuseserva. Tüdruk ei saanudki aru, kui palju Pingviinist oli endine. Esipaneelid olid kõik uued, tuledeplokid teistmoodi, esiklaas oli ka muutunud. Mari võttis kommunikaatori ja sisestas koodi. See oli endine, Pingviini ukselukud avanesid.

“Eks sa vaata see üle, mul on asjaajamisi,” kriiskas Gi tööpinkide vahele kadudes.

Mari istus auto juhiistmele. Pult, rool, juhised-nupud olid endised. Isegi pardalaekas olid asjad alles, Mari leidis oma mänguhobuse, mille onu kunagi välismaalt tõi. Žurnaal oli ka omal kohal. Sellesse oli ilmunud värske tempel kirjadega “Kapremont R7, AKT Orkaan, Peatehas K8 Gi.” Mari käivitas reaktori, avastades, et süüteahelasse on värsked patareid pandud. Siis meenus Marile rida väiksemaid vigu, ta asus neid kontrollima, ent ei leidnud midagi. Nojah, alla kukkudes olid terved plokid hävinud, ei tea, kas siin masinas ühtki endisaegset aparaati leidus. Pingviin oli justkui uus.

Mari lülitas veomootorid sisse ja sõitis töökojast välja lastiruumi, avas ukse Kai, Tahi ja Gi juures. Tah takseeris Pingviini, ta vuntsid vajusid veel rohkem sorgu: “Püha Gudu küll, no kas see ongi see midagi, mis Gil valmis oli?! Mida me veel sellega peale hakkame? Loomi vedama tapamajast ristlejatele? Ükshaaval või? Midagi rohkemat sellesse ju ei mahu! See on väiksem kui lahingulennuk!”

“Mulle ta siia toodi, järjekorda ta pandi, nüüd on valmis,” vastas Gi käppi laiutades. Lan vaatas pahuralt maha. Kai vaatas nõutult küll Mari, küll Tahi otsa. Lõpuks astus admiral Pingviini juurde ja ütles Marile: “Laevu pole. Selle junniga pole ka miskit tarka peale hakata. Sulle kuluks puhkus ära. Lenda parem selle junniga selle juurde, kes sulle sõrmuse kinkis.”

Mari lõi särama, hüüatas “Aga Valli!” Hüppas siis masinast välja ja ruttas Nemesise rambist üles.

“Pidage nüüd, kes siis Nemesisega lendama hakkab?” hädaldas Lan.

“Kai lendab. Alusta aga sellest, et tee Nemesis korda. See põlenud ja kokku lapitud käigumootor nr3, akud, avariireaktori kütus… Küll Gi leiab siit veel asju, mida Nemesisega teha ja mis pole lendamine,” vastas Tah.

“Kai on ju nuumhirv!” kaebas Lan.

“Aga lendab hästi, nagu raportis kirjas on,” põristas Tah.

Mari jõudis Nemesise puhketuppa, kus kaks hobust magasid. Mis selle uue valgega teha? Praegu mitte midagi, las olla parem siin, Kai ja Liisu juures. Admiral toimetab ja käsutab, temast ei paistnud küll midagi sellist, et ta võiks ootamatult käskida kõik loomad tapale saata. Aga Valli ja tema kahtlane haav kaela all… Mari põlvitas Valli kõrvale ja sosistas talle kõrva: “Maa. Valli, meid ootab Maa.”

Hobune avas võpatades oma selged, ilmekad silmad ja vaatas tüdrukule otsa. Maa. See oli see, millest oli hobune salaja pidevalt unistanud. Uskumatult kiiresti tõusis Valli jalule ja ruttas välja lastiruumi, Pingviini kõrvale. Mari peatus Kai ees. Hirv seisis jälle lohakalt ja nukralt, silmad märjemad kui tavaliselt.

“Mine, Mari. Mina pean siia jääma,” sosistas hirv katkeval häälel. “Aga küll ma varsti sulle järele tulen, meil on südamed puhtad.”

Valli kobis istmete taha, Mari istus juhiistmele ja sulges uksed. Vaatas läbi klaasi eemalduvaid kärbinägusid. Tah, Ra ja Gi paistsid rahulolevad, nende pilgud olid selged ja heatahtlikud, ainult kapten Lan oli pahur ja pinges.

“Hobuse võttis ka kaasa,” urises Lan.

“Mis siis, kahju on või?” turtsatas admiral.

“Ta on juba mitu hirve omastanud…”

“Kas nad on sul loetud või? Kas neid napib sul või?” sõimles Tah.

“Ühe hirve on tüdruk ise üles kasvatanud,” pistis Ra vahele.

“Mõned hobused lõid ühe lihuniku vigaseks, meil on alust kahtlustada, et üks neist hobustest oli tüdruku oma,” teatas Lan.

“No ja mis siis kui lõi? Kas kardad, et ta kordab oma tegu? Muidugi kordab, kui talle noaga jälle kõri kallale minna,” pomises admiral.

“Sellised lojused, kes kärbi vastu on hakanud, ei tohiks hinges…”

“No ja tapad ta ära – kas sul hakkab kergem? Mari lojaalsus kärbiühiskonnale unusta siis kohe ära ja… Kapten, kas sa ei leia, et su prioriteedid on paigast ära? Lihunikku löönud hobuse pärast on mure suur, hirved, kes reetmisest midagi teada võiks, lased minema, remonditsehh on lahingulennukeid täis, aga tähelaevad hooldamata, üle saba lapitud, plahvatavad ja sajavad Muumiorus alla, samas on korras lahingulennukeid rohkem kui küllalt…”

“Ei ole küllalt, me kaotasime neid lahingutes…” hädaldas Lan Tahile vahele.

“No too siis Samuumi” pealt üle, seal nad seisavad praegu niisama, sest ristleja on lahinguvõimetu ja teenistusest maas. Võta vaid üle! Aga aru ma ei saa, mis sa nendega praegu peale hakkad? Samas näed, ühe piloodi saatsime praegu koju, sest pole tähelaeva kätte anda! Mis Ra nüüd veel tegema peab? Tema ka praegu jalakutt!” pahandas admiral edasi, vaadates taevasse, kus peaaegu nähtamatuks täpiks kahanenud Pingviin põhja poole kaldus.

“Tõesti, mis ma peale hakkan,” urises Ra vigastatud Laptonit vaadates.

“Kas Gi teab, mis teha tuleb?” küsis admiral kõhnalt kärbilt.

“Eks ma esialgu lõpeta nende Xidega,” arvas meister.

“Ei. Gi lohistab praegu need Xi-raiped siit jalust ära ja siis – kõigepealt teete Nemesise korda, siis läheb Lapton kapremonti! Vot nii,” kuulutas admiral. “Hakake pihta!” ja seadis sammud ukse poole.

Lan turtsatas ja lidus teisele poole, Kai, Ra ja Gi vaatasid teineteisele otsa.

“Egas midagi, rasvarull, kui admiral nii ütles,” laiutas Gi käsi ja suundus Kaiga kõrvuti Nemesise poole. Ra ütles: “Anna siis teada, kui Laptoni kallale lähed, ma teen Lea juures kerge kohvi ja vaatan, kuidas Mag elab.”

Ra ruttas läbi Orkaani koridoride, pea lühikesi, ebamääraseid mõttekatkeid täis. Mis seal küll juhtuda võis? Kellad olid ju sünkroniseeritud, hüppeni jäi veel mitu sekundit aega, Ra jõudis peale plahvatust isegi protsessi peatada. Kas ta üldse julgeb enam selle aparatuuriga tegeleda? Seniste teadmiste järgi pidi kõik korras olema ja täiesti juhitavalt töötama. Samas avas see süsteem tee sellisesse maailma, millest kärbid ei teadnud mitte kui midagi. Ra oli õige mitmel eluga planeedil käinud ja näinud ühesuguseid süsinikul-vesinikul baseeruvaid elutegevusi. Näinud isegi teisi mõistuslikke olendeid. Ent kõik nad olid paistnud nagu tavalised luust ja lihast olevused, kes hingavad hapnikku ja elavad roheliste taimede keskel. Aga Filifjonka ei olnud selline olend, Ra oli talle silma vaadates tundnud midagi seninägematut, see painas teda siiamaani. Kõige hullem oli aga tundmus, et tema nähtud olend on just seesama, kellest Tove Jansson on oma raamatutes kirjutanud ja joonistanud. Ra üritas asja enda jaoks naljaks keerata, et kuidas siis tulnukas ja Filifjonkaga nii sarnased saavad olla, proovis endale sisendada, et nimi on valesti meeles ja tegelikult oli see lihtsalt mingine rebase, kasvõi Alissa evolutsiooniprodukt… Keegi Fafiliine hoopis ja kui ta uuesti sinna maailma ja aega sattub, tunneb ta kergendust: ei mingit Muumiorgu ega Filifjonkat. Mõttekatked settisid ja meeled rahunesid. Kuskilt sügavusest tõusis aga ikka äng, et see oli Muumiorg ja kohatud tulnukas oli seesama Filifjonka, kellest jutustasid Tove Janssoni raamatud ja pildid.

Mis saab edasi? Kas tema ongi see teadlane, kes seletab lahti, kust tulevad unenäod, kus sünnib fantaasia? Ei. Tema on tuumafüüsik, tema oskab vaid luua teed, mida mööda muinasjuttu rännata. Sellest aga, mis sünnib teekäijate peas, ei teadnud ta kuigi palju. Aga oli üks nõtke ja nägus emakärp, kes sellest üht-teist teadis. Ra avas biolabori ukse.

Mag istus, loppis nägu peas ja kohvitass käes, haiglavoodi äärel ja rääkis midagi murelikult. Lea noogutas kaasa, poetades mõne lause vahele. Lähemale jõudes kuulis Ra, et jutt käis Filifjonkast, Kaist ja närvisüsteemist.

“Kuidas sa end tunned?” küsis Ra kaasat kallistades.

“Juba hakkab parem. Ma ei saanud siiski närvikahjustusi,” vastas Mag. Ta oli katastroofi ajal Laptonis üle kuumenenud, seepärast ta arstide hoole alla viidigi.

“Millega siin tegeldakse?” küsis Ra.

“Lani kiuste uurin tšakraid,” vastas Lea. “Ega tapa niisama rohtlakatte.”

“Oled midagi uut kah avastanud?”

“Ei midagi erilist. Seni on ikka kõige pöörasem see ajamasinaefekt, kui ma ära tõestasin, et rohtlakati välkkiire reaktsiooni põhjuseks on see, et ta tajub tulevikku ette ja see, kuidas sa nüüd kontseptsiooni katseliselt ära tõestasid. Ma ei suuda ära oodata, kui teie esimese reisi lõppraporteid lugeda saan. On vast imesid Ge loodus meile loonud. Ja kui keerulisi... Ahjaa, üks asi veel. Ma mässasin veel veidi rohtlakati ajuga, kustutasin mälu ja vaatasin, kuidas taastub. Mu see katseahel, mille ma rohtlakati närviskeemi alusel koostasin, näitas signaale. Signaalide päritolu on tundmatu, mingeid mõõdetavaid voogusid sellega kusagilt ei kaasnenud. Aga õhk põrandal hakkas helendama, nagu oleks miski õhumolekule kirgastanud. Väga nõrgalt küll, palja silmaga polnud see nähtav. Aga sensorid võtsid üles. Ainult selle helenduse, aga mitte midagi sellist, mis võinuks õhumolekule niimoodi kirgastada. Ainult tšakraahelast tulev signaal muutus valgusega kooskõlas. Kui rohtlakati mälu kustutasin ja see taastuma hakkas, muutus see signaal eriti aktiivseks,” jutustas Lea õhinal.

“Ehk et sa oled avastanud mingisuguse senitundmatu eetri, energiaoleku,” lausus Ra “Sinna siis kaob ka rohtlakati mõistus peitu, kui sa tema aju abitult tühjendad. Kuhu me jõudnud oleme.”

“Väga kaugele. Väga,” sosistas Mag käpakesi kohvitassi ümber põimides. Ra mõtles tükk aega ja küsis: “Millega siis Lan niimoodi kibeleb, et asu ei anna?”

“Ikka Fuuria närviimpulsiahelate ja rohtlakati mäluga ja meetmetega neid meile alluma sundida.”

“Milleks ometi? Nii Fuuria kui Monstrum on ju hukkunud.”

“Tundub, et asi ei piirdu vaid Monstrumi ja Fuuriaga. Lan nõuab miskipärast, et ma sellega edasi tegeleksin ja et temal on kiire!”

“Millega ometi? Misasja ta veel aretab? Viki on surnud, Monstrum ja Fuuria sodiks…”

“Strateegiadivisioni värk. Isegi minu jaoks salastatud,” lausus Lea. Kärbid vaatasid teineteisele küsivalt otsa, Mag lasi järgmised kohvitassid täis.

“Nüüd Lan ei usu, et ma ei saa rohtlakati aju ümber programmeerida ja raportit lugeda ta ei viitsi. See oli muidu väga keeruline raport tõesti, endalgi on raske kogu seda asja hoomata. Aga nõuab muudkui, et asja ära teeksin,” kaebas Lea.

“Milleks on vaja rohtlakatti ümber programmeerida? Milleks tal veel seda vaja läheb?” arutles Ra Magi kõrval voodiäärel istet võttes.

“Ei tea. Salastatud. Igatahes ei saanud nad rohtlakattide ümberprogrammeerimisega hakkama, siis panid nad mind uurima, et milles asi on. See on ennekuulmatu juhus, et Strateegiadivision ei saa mingi asjaga hakkama ja annab selle üle tavalisele uurimislaborile. Mina ka ei saa sellega hakkama, kuni ma ei tea, mis ja kuidas väljaspool rohtlakati aju nende signaalidega toimub ja kus see toimub. Jutt mõistusest väljaspool keha ei rahulda Lani, ta nimetab seda esoteeriliseks jamaks.”

“Mis sa siis nüüd teha plaanid?” küsis Mag.

“Tahan selle asja lõpuni ära lahendada. Selleks on mul vaja pihta saada, mis signaalid need sellised on, mis omadused neil on, kust nad tulevad ja kui kiiresti levivad ja nii edasi. Selleks on vaja arvutusvõimsust,” kordas Lea. Ra mõtles pikalt ja küsis: “Mag, kas sa mäletad, kuidas me Kai saime?”

“Jah, sa tõid kuskilt embrüoimplantaadi. Liisu jäi tiineks,” meenutas väike ümarik kärp.

“Aga kas sa mäletad, kust ma selle tõin?”

“Ei.”

“Vot. See oli Agno biolabori katse Maa punahirve genoomiga. Ma nüüd ei tea, kas katse loeti õnnestunuks või mitte – ilmselt mitte, ma pole kuskil rohkem selliseid Kai moodi nirusid ja lodevaid hirvi näinud. Samas oli see suhteliselt hiljuti, võib-olla selle pärast pole ma teisi selliseid hirvi näinud, Liisu-sugused tavalised Pluuto nuumhirved on palju jõulisemad, tugevamad ja kaalukamad,” rääkis Ra Lea aparaate vaadates.

“Miks sa sellest räägid?” küsis sale emakärp.

“Selle pärast, et Kai geene ei modifitseeritud tavalisel moel. Tema genoomi liideti veel ühe väga haruldase looma koode.”

“Millise?” imestas Lea.

“Ei saa öelda. Aga ma oletan. Selle põhjal, kuidas Kai tema väitel Laptonilt haihtus ja Filifjonka ära viis ja Nemesisele teleporteerus. Ja mida ta väitis ennast kogevat, kui ta salakütilt pihta sai ja kui Lan teda hiljuti juurikalaos torkas,” rääkis Ra ja vaatas Leale mõtlikult otsa.

“Kuidas see võiks minu katsetega seostuda?”

“Kui sa saad oma tehisnärviahelates simuleerida protsessi, mis toimub tegeliku looma närvides, kui hapnikuvarustus väheneb. Verekaotuse või hingamise peatamise läbi. See on küll uitmõte, aga sa võid niimoodi palju huvitavat näha.”

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 03/23 (Joel Jans)

Arvustus: Eranuhk Viljandi palava päikese all (Jüri Kallas)

Arvustus: Erik Kivisüda (Agur Tänav)

Päeva materjal Wikipedias märts 2023 (Taivo Rist)

Arvustus: Siim Veskimees „Vanavanamees” (Elar Haljas)

Arvustus: Viimane vahipost ehk milles pääsukesed süüdi on? (Artur Räpp)

Uudiskirjandus 03/23

Ulmkonnakroonika 03/23

Reaktori juttudest: 03/23 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib … veebruar 2023 (Maarja Kruusmets)

Jutt: Uus tüdruk (Hannes Ilmjärv)

Jutt: Kõigepealt oli armastus ja alles siis tuli kõik muu (Artur Räpp)

Jutt: Saatuse pilge (Tim Hornet)

Jutt: Maa veri (Tim Hornet)

Jutt: Hüljatud inimeste maja (Artur Räpp)

Katkend romaanist: „Londoni jõed“ (Ben Aaronovitch)

Tõlkejutt: Kummitusmaja (Ambrose Bierce)

Tolmunud topeltetturi tondijutt: Male mängijad (Sebastian Evans)

Üle ilmapiiri - osa 3 (Osvald Soobel)