Peatoimetaja aprilliveerg (J. J. Metsavana)

Ahoi!

Sel kuul on Reaktori number eriline maiuspala just raskemuusika armastajatele. Jaagup Mahkra lahkab Tapperi esimest ulmelise taustaga kogumikku ning intervjuus vastab küsimustele tuntud ulmefänn ja muusik Mart Kalvet. Avaldamisele tuleb Jüri Kallase ettekanne Merefoorumilt (tema ajakirjade nurk jätkub järgmises numbris), ühe noore naisautori debüüt ja veel palju muud lahedat (näiteks pikem lugu Osvald Sooblilt).

Lühidalt saab tutvustada ka seda, kuidas Reaktor Haapsalus HÕFFil käis ja mida huvitavat seal tegi-nägi. Tegemist niiöelda eelroaga ja pikemalt saab sellest lugeda juba maikuus.

Astuge aga ligi, lugege, jagage ja arvustage netis ning baasis :)

Samuti on toimetuse meiliaadress avatud ööpäevaringselt kõigile kaastöödele nii kirjanduse kui kunsti vallas, ideedele, pakkumistele ning juttudele.

Tapper - Vereklanni kolmas tulemine (Jaagup Mahkra)

1. Kuningas Stahhi ajujaht 2. Soendit küttimas 3. Päikesest pime 4. 1000 naela surma 5. Guul ja rentslid 6. Trollide tants 7. Laul Tuulesaagast 8. Toonelatee 9. Aetherial 10. Kristallsaar

Kui ma esimest korda kuulsin, et on olemas bänd nimega Tapper, siis ma olin üllatunud - mitte nime enda, vaid selle üle, et niisuguse bändi ilmumine nõnda kaua aega võttis. Tahaksin tagantjärgi postuleerida, et tõenäosus, et eestikeelses metalskenes tekib ansambel Tapper, läheneb iga aastaga aina enam ühele. Nojah... igatahes on Tapper mingil kujul olemas olnud juba 2004. aastast, ent alles nüüd said nad plaadiga maha, mis kannab esikalbumi kohta igati loogilist pealkirja ,,Vereklanni kolmas tulemine".

Kui ma peaksin Tapperi muusikat kuidagi iseloomustama, siis ma ütleksin ,,Lõuna-Eesti pagan metal", ja sellega oleks oluline öeldud. Kes ei tea, siis meil siin lõunamaal on juba palju aastaid olnud oma väike UG-skene, mis pinna all eksisteerib, jonnakalt elus püsib ja on aegade jooksul päris palju muusikat tootnud. Rahvuslike eripärade tõttu on see skene alati olnud tuntava suunitlusega black ja pagan metali poole, ent eksperimentaalsus ja mitmete ekstreemmetalianride segamine on olulised märksõnad. Ja see kõik käib ka Tapperi kohta.

Muusika kvaliteedist rääkides tuleb pähe üks läbiv sõna - ,,ebaühtlane" - sest just seda see album on. Mul on tunne, et bändil polnud päris ühtset ideed selles osas, mida nad teha tahavad, ja kuulamisel tekkiv mulje kannatab selle all. Mulle meeldib, kui ühe plaadi lood on omavahel seoses ja loogilises järjestuses - kui mitte temaatiliselt, siis vähemalt kõlaliselt. Antud juhul see nõnda ei ole. Enamikes lugudes on aukohal küllaltki standardsed ekstreemmetal-riffid, nii nagu õige ja viisipärane ongi, aga aeg-ajalt paistab pillimeestel mingi kunstitegemise tuhin peale tulevat, ja siis kostab kõlaritest midagi reibast ja lõbusat, mis ülejäänud stiiliga päris kokku minna ei taha. Paaril korral tekkis isegi tunne, et ma kuulan metal¬-varianti Vennaskonnast. Osadeks lahti võetuna on muusika kõik elemendid üsna tipp-topp, aga plaati kuulates jääb kohati imelik rahuldamatusetunne kõrvu.

Albumi põhiline häda on aga vokaal, täpsemalt puhas vokaal. Sellega on Lõuna-Eesti pagan metalis varemgi probleeme olnud, ja aastatega pole asi paranenud. Ma ei ütle, et niisugust stiili viljelevas bändis peaks mingi hõbekõri laulma, aga antud juhul on tegu lihtsalt tuima jorinaga, mida kohati piinlik, kohati koomiline kuulata. See tundub kuidagi eriti kontrastne võrreldes kriiskava vokaaliga, mis on päris okei. Kahjuks on, või vähemalt tundub olevat, esimest rohkem kui teist. Minu arvates peaks üks pagan metal bänd puhast vokaali ikka väga ettevaatlikult kasutama, ja Tapperi debüüt kinnitab selle reegli järgimise tähtsust. Lihtsalt... ärge enam nii tehke, poisid, eks?

Aga ,,Vereklanni kolmanda tulemise" kohta on ka head rääkida! Kui jätta kõrvale need lood, mis, nagu ülal mainitud, ebaühtlased tundusid, ja enamik jorinamomente, siis jäävad järgi mõned palad, mis minutaolisele konservatiivsele pagan metali fännile täitsa istuvad. Lisaks on bänd süntesaatori kasutamise printsiipidest õigesti aru saanud, erinevalt paljudest oma anrikaaslastest. Seda ei tarvitata loovuse ja muu pillimänguoskuse aseainena, vaid sellega käiakse säästlikult ümber ja domineerivaks muutub see ainult üksikutel, õigetel momentidel, näiteks loo ,,Aetherial" lõpuosas, mis seetõttu väga eepiliselt kõlab.

Omaette punkte tuleb Tapperile anda ka füüsilise külje eest. Ei, ma ei kommenteeri poiste sixpacke, vaid albumi välimust. ,,Vereklanni kolmandal tulemisel" on kahtlemata üks vingemaid plaadikarpe ajaloos. Seda nimetatakse ,,väelaekaks", see on üleni metallist ja kaalub koos kogu sisuga veidi vähem kui kilo. Jep, kui te süda õiges kohas on, siis saite te just teada põhjuse, miks te homme esimese asjana plaadi endalegi soetate. Ahjaa, vaheleht on ka ilus; täis lapsikuid, ent väga kenasid pliiatsijoonistusi. Siit nõuanne kõigile: pliiats on puulõike kõrval parim vahend igasugu ,,paganlike" asjade kujutamiseks.

Nojah, ega ma rohkem öelda oskagi. ,,Vereklanni kolmas tulemine" on hüpliku kvaliteedi ja mõningate küsitavate loominguliste valikutega, ent samas ka ,,omade momentidega" album. On paar päris arusaamatut lugu, kuid ka paar päris head (suurepärase Valgevene õudusromaani nime kandev ,,Kuningas Stahhi ajujaht" ning tharaphitalik ,,Aetherial"). Lüürika näikse keerlevat ansambli omaloodud fantaasiamaailma ümber, käsitledes enamuse ajast standardseid Dungeons & Dragons-teemasid, mis üsna naeruväärselt kõlavad, ent üldist tongue-in-cheek-fiilingut silmas pidades ei häiri ka ülemäära. Jah, tagantjärgi jäigi enim kripeldama küsimus, kui suur osa albumist oli mõeldud tõsisena ja kui suur osa naljaga pooleks. Signaale tuli justkui mõlemalt poolt. On, kumb ta on, aga ka naljaga tuleb tõsiselt vaeva näha. Arenguruumi Tapperil veel jagub ja potentsiaali oleks justkui ka; jätkuks nüüd vaid püsivust ja kindlat meelt, et järgmine plaat paremini teha.

5/10

Encyclopaedia metallum, MySpace, Facebook

Intervjuu: Mart Kalvet (J. J. Metsavana)

Oled üsnagi laia silmaringiga ulmik, sest tegeled lisaks ilukirjanduse lugemisele-tõlkimisele ka ulmelise muusika ja koomiksitega. Millised on olnud sinu loomingu suurimad mõjutajad?

Esiteks ei usu ma, et selliste asjadega tegelemine tähendaks tingimata laia silmaringi. Kui lugemuse moodustab suuremas osas ulme, nagu mul, tähendab see pigem kitsast silmaringi võrreldes kirjandusliku omnivoorlusega. Ka ulmevallas endas annab keskenduda vägagi kitsastele niidele -- lugeda näiteks ainult postapokalüptilist või ainult sõjaulmet ning kõike muud palavalt põlata.

Kunagi tegelesin Sinu loetletud valdkondadele lisaks jõudumööda ulmekirjanduse baasis arvustamisega, aga selleks pole enam ammuilma aega olnud; kõik viimaste aastate raamatuarvustused olen kirjutanud hoopis ajalehtedele.

"Koomiksitega tegelemine" on väga lahkelt öeldud, ega ma tegelikult neid kollektsioneerida ega lugedagi eriti ei jõua, enamik plahvatuslikke kogemusi (ja mu enda loomingu mõjutajaid) jääb aastate taha ja pärineb teostest, mis veel märksa vanemad -- "The Invisibles" ja muud Grant Morrisoni vanemad asjad, Neil Gaimani "Sandman", Alan Moore'i "Promethea" jmt.

Taaga -- mu bändi -- tekstide ulmekirjanduslikele ja muudele vahetutele mõjutajatele olen alati plaatide vahelehtedel viidanud. Üht konkreetset on raske esile tõsta; viimatise albumi "Rist viletsuse teel" tekstidest mõned on saanud tõuke Robert Shea ja Robert Anton Wilsoni "Illuminatusest!", Aleister Crowley jampsimisest või mõlemast. H. P. Lovecrafti mythos on ka innustust andnud -- ja mitte ainult laulutekstide punumisele, nagu Sa ilmselt tead.

Ma ise kahtlustan, et läbi aegade suurimaks loominguliseks mõjutaks on olnud ebatavalised teadvusseisundid -- une-eelsed uitlevad vabamõtted, magamatusest, kurnatusest, emotsionaalsest eufooriast või muudest piiripealsetest olekutest sündinud ootamatud seosed, mis normaalses situatsioonis tõenäoliselt poleks tekkinud.

Kas on oodata ka järge "Ultima Cthule" ja "Sügelisnõia kingituse" juttudele? Maailm on piisavalt põnev, et võiks ehitada selle peale suisa terve jutukogu.

Tänan. Eks need jutud sai kirjutatud igaks juhuks nii, et neid annaks haakida mastaapsemasse konstruktsiooni, kui selline võimalus tekkima peaks. Aga ega ma ei täi midagi kindlat lubada. Esimese jutu kirjutamine võttis ikka aastaid aega, teise jaoks mõtete setitamine samuti, ehkki selle kokkukirjutamine läks olude sunnil märksa kiiremini.

Ma töötan oma tekstiga hirmus aeglaselt ja seda va vaba aega, mida juttude kirjutamiseks hädasti tarvis läheb, pole viimasel ajal üldse olnud ega paista ka kusagilt tulevat.

Ei saa välistada, et kui ma kunagi veel midagi laulutekstist pikemat ulmelist kirjutan, siis Cthule-maailmaga see ei haakugi. Kuigi tagantjärele saab tollesse juurde punuda ilmselt ükskõik, mida. Lõtku jätkub.

Milliste kodumaiste ulmeautorite looming läheb kõige rohkem korda?

Kunagi oleks vastus olnud Andre Trinity, aga ei paista, et temast enam ulmet kätte saaks. Mehis Heinsaar äkki? Ulmeringkonna tuumik temast vist suurt ei pea; on teine rohkem maagiline realist. Alo Paju kaks satiirilist ulmesugemetega raamatut on siiamaani väga südamelähedased, võiks öelda, et lähevad ajaga paremaks, aga ma ei ole kindel, kas talt midagi selles vallas veel oodata on.

Ma loen vist nii vähe eestikeelset ja -maist ulmet, et ei ole sellele küsimusele pädev vastama. Niikuinii meenub pärast intervjuu ilmumist kolm-kuus autorit, keda oleksin pidanud mainima; eks ma kirjutan siis pärast kommentaariumisse.

Mida arvad eestikeelse ulmekirjanduse väljavaadetest ja kuidas iseloomustaksid senist arengut?

Võib-olla on asi olnud halvas õnnes, ent peaaegu kõik, mida olen lugema sattunud, on kõige paremal juhul olnud rahuldav, aga enamasti nii halb -- või vähemalt nii kirjaoskamatult kirja pandud --, et lugemise ajal on valus ja aju üritab pärast meeleheitlikult loetut ära unustada. Nii et ma ei saa isegi öelda, et tase oleks ebaühtlane -- ei ole, üsna ühtlaselt halb on. Aga ma siiski rõhutan, olen eesti keeles kirjutatud tekstidest lugenud vaid murdosa ja täitsa võimalik, et kogemata just kõige halvemat.

Loodan siiralt, et kadunud Juhan Paju "Hiromandi kokteil" ei jää Eesti ulme tippromaaniks. See oli hea, aga mitte väga hea. Keegi võiks kirjutada midagi, mis seda ideelt ja kvaliteedilt märkimisväärselt ületab, siis oleks ehk, millega muu maailma ees hoobelda. Praegu ma ühtegi võõrkeelde tõlkimise väärset Eesti ulmeromaani ei tea. Kui see siiski juba olemas on, öelge keegi mulle ka, palun.

Millest on Eesti ulmes kõige rohkem puudus?

Omaenda kogemuse põhjal, mis, nagu öeldud, on väga napp, väidan, et elementaarsest kirjaoskusest. Võib-olla ka motivatsioonist või eeskujudest või veenvatest ideedest, aga esimesed asjad võiks esimesena lahendada. Ma ei räägi siin ainult komavigadest. Mitu juttu, mida lugesin selle peale, et keegi soovitas kui kõige paremat eestikeelset ulmekat, on nii lohakalt kirja pandud, et vorm varjutab täiega sisu -- vähemalt minu jaoks.

Kuidas hindad oma tõlkijategevust? Mida oled selle käigus õppinud?

Et esimene vasikas läheb aia taha? Kuna ma olen nüüdseks üle poole elu end peaaegu ainult tõlkimisega elatanud ning õpin ikka iga päev midagi uut, ei oska ma sellele küsimusele asjalikku vastust anda. Algajale tõlkijale võib ju soovitada, et ära ole kunagi enesekindel, kontrolli kõike, ka seda, mida arvad, et tead -- aga sellest poleks kasu. Need vitsad tuleb ise kätte saada, muidu oskused ja teadmised ei kinnistu. Vähemalt minu puhul on lood nii.

Aga kui ikkagi proovida vastata, siis üks, mida olen õppinud, on eesti keel. Ma pole muidugi objektiivne iseenda oskuseid hindama, aga mulle tundub, et ma oskan eesti keelt praegu natuke paremini kui 20 aastat tagasi.

Mida võimaluse korral järgmisena tõlkimiseks ette võtaksid?

Kuradi hea küsimus, olen sellega ise ka pead vaevanud ega ole kusagile jõudnud. "Illuminatuse!" tõlkimine on olnud röögatult äge reis algusest otsani ja ma olen elu lõpuni ülevoolavalt tänulik Kirjastuskeskusele, mis on mul võimaldanud nii nõudlikku teost suhteliselt mõistlikus tempos tõlkida, aga ma ei näe praegu midagi teist samasugust silmapiiril ja teen seda, mida ette antakse -- hetkel näiteks erootilist lõunaosariikide vampiirikrimkat, Charlaine Harrise "Maailmale surnud" (Dead to the World). Möönan, et olin ise ka üllatunud, kui hästi see kirja on pandud. Ning kuna proua Harrisele meeldib kirjeldada interjööre ja rõivaid, olen omandanud palju mööbli, tekstiilide ja moealast sõnavara. Põhjus teda lugeda ja õppust võtta pole siiski hilpudes ega antiiktugitoolides, vaid tempos ja oskuses pinget hoida.

Millist kirjandust eelistad lugeda? Kes on sinu jaoks kõige olulisemad autorid ja mil moel nad sind mõjutanud on?

Tead, ma olen viimasel ajal saanud nii vähe ilukirjandust lugeda, et häbi hakkab. Viimase aasta olen lugenud peamiselt teadusuudiseid, populaarteaduslikke tekste, uimastipoliitika-teemalist poleemikat ja kergemaks meelelahutuseks cracked.com-i. Neist saab küll häid ideid ja inspiratsiooni, aga ulmelugemine see kindlasti pole.

Aegadeülesed lemmikud on Dick, Vonnegut, Wilson, Lovecraft, uuema aja kirjanikest kindlasti Charles Stross. Strossi "A Colder War'ist" sain mõtte, et R'lyeh asub Läänemeres. Dicki müstilis-gnostiline tegelikkusekäsitlus on üldisemat mõju avaldanud, eriti just laulutekstidele, aga ka juttudele. Ma ei oska küll tema kõhedat stiili järele teha, aga ta ongi täiesti ainulaadne.

Ah jaa, üle pika aja sattusin paari Jorge Luis Borgese juttu lugema -- too argentiinlane oli vähemalt sama veider ja vägev kirjamees kui Dick. Peab rohkem aega võtma, et tema tekstide kallal korralikult mekutada. Mõnikord suudab ta olla õõvastavam kui Lovecraft, kasutamata ühtegi eraldi võttes õudset kontseptsiooni või isegi pretensioonikaid omadussõnu. Borges oli meisterlik, laitmatu fantast!

Kui palju sinu laulusõnades on viiteid ulmekirjandusele, ulmelistele kontseptsioonidele ja maailmadele?

Täpset arvu ega protsenti ei oska öelda, aga pakun, et vähemalt poolte tekstide ajendiks või juhtmotiiviks on olnud mõte või fraas mõnest loetud ulmekast. Paljud neist on paraku riiuleisse jäänud või käibelt kadunud -- mõni bänd või artist on teksti tellinud ja heaks kiitnud, aga pole lõppeks ikkagi kasutanud või salvestanud või on salvestis jäänud demo tasemele, jõudmata albumile või publikuni.

Kuidas sa ulmeni jõudsid?

Simaki "Libainimesed" ja "Härjapõlvlaste kaitseala" Põneviku sarjas samade kaante vahel oli vist see päästik, mis ajendas mind millalgi põhikooli ajal läbi lugema kõik ulmekad, mis ette sattusid -- toona tähendas see peamiselt Mirabilia sarjas ilmunud klassikuid. Järgmisel suvel üritasin sama teha krimkadega, aga pärast kolmandat Christiet või Stouti läks igavaks ning käsi sirutus jälle Clarke'i või Asimovi järele. Avastasin, et mul on maitse-eelistus...

Vabaduse-teemalises põhikooli lõpukirjandis tsiteerisin Clarke'i "Linna ja tähti" -- sain "viie" ja sain ka aru, et ulme pole pelk ajaviitekirjandus, vaid vahel ka täitsa tõsine asi.

Enne seda olid, mõistagi, ulmefilmid ja -sarjad -- "Galactica", "The Last Starfighter", "Star Wars" -- ja nende ümberjutustused. Alati ei sattunud ju ise heale kraamile peale, Soome telekavasid oli keeruline hankida. Filmi "Hangar 18" pole ma siiamaani vaadanud, sest peaaegu mitte miski ei saa olla parem klassivenna ärevast ümberjutustusest, mille käigus tekkinud pöörased kujutluspildid ja atmosfäär on olemas ainult minu kõrvade vahel. Ma ei tahaks seda lõhkuda.

Kuidas suhtud oma varasemasse loomingusse? Suudaksid sa selle nüüd paremini teha või ei?

Mul, humal tänatud, ei ole varast loomingut -- paari kohmakat juttu sai kunagi 1990ndatel alustatud, aga õnneks ma neid valmis ei kirjutanud. Küllap oleks praegu häbi, kui oleksin kirjutanud ja need oleksid ilmunud. Mis laulutekstidesse puutub, siis loodan, et need kirjutaksin praegu paremaks kui 16-aastase esimesed katsetused. Õnneks pole keegi palunud ja ma ei pea nooruslollustele igapäevaselt mõtlema.

Mereulmest, teadusulmest... (Jüri Kallas)

3. märtsil 2013 avati Lennusadama kevadhooaeg, mille keskseteks kujudeks on Jules Verne ja Ottomar Gern. Selle aasta kevadprogrammis tutvustab Lennusadam allveelaevanduse lapsepõlve ning sellega seoses kutsuti teisipäeval 5. märtsil kohale Jüri Kallas ning Mart Kalvet, kes jutustasid fantaasia- ning ulmekirjandust merenduse perspektiivist. Uudistama oli tulnud u 25 inimest, sealhulgas ka palju varem tundmatuid nägusid. Üritus leidis aset väikeses kinoruumis, kuhu ausalt-öeldes väga palju rohkem inimesi ei oleks ka mahtunud. Ettekanded kestsid kokku umbes 2 tundi. Alljärgnev on Jüri Kallase ettekande üleskirjutis, sellest siis teatav hüplikkus ja suurem kõnekeelsus...

Tõsiteaduslik ulme ja teaduslik fantastika

Tavainimesel on arusaam, et ulme - just science fiction, vene keeli nautnaja fantastika, eesti keeles teaduslik fantastika, nüüd ka teadusulme - on kohutavalt teaduslik kirjandusliik. Loomulikult see nõnda ei ole. Tegemist on teadusliku taustsüsteemiga, mille taustal mingid asjad toimuvad. Fantaasiakirjanduses on selleks taustaks võlurid ja lohed, õuduskirjanduses miskit õudset või teadmatut. Lihtsalt klotsid on teised. On ka hunnikute viisi autoreid, kes ei viitsi ise midagi välja mõelda, vaid võtavad teiste klotsid, tõstavad need heal juhul omal kombel ümber ja kirjutavad sinna hea seiklusloo peale - ka see on võimalus.

Ulmekirjanduse alguspunktiks peetakse aastat 1818, mil Mary Shelley avaldas romaani "Frankenstein". See on loomulikult tagantjärgi tarkus, sest ega ta ise ei teadnud, et ta esimese ulmeromaani kirjutab - tema kirjutas lihtsalt ühe tondijutu, kus laipa lasti elektrit, laip hakkas elama ning sellest sai esimene biorobot. Ka Poe kirjutas mõned ulmelised lood, kuid tema puhul me ei tea, kas ta mõtles neid tõsiselt või olid need tema alkohoolikuaju haige fantaasia viljad.

Nõnda nägi Alphonse de Neuville kapten Nemot ja Nautilust.

Seetõttu võib esimeseks pühendunud anrikirjanikuks nimetada ikkagi Jules Verne'i. Samas tuleb kohe tõdeda, et Verne lood olid sageli rohkem populaarteaduslikud seiklusjutud ja teaduslikus mõttes väga ettevaatlikud. Võtaks algatuseks ette Verne raamatu "20 000 ljööd vee all", mille puhul on käibel ekslik arvamus, et Jules Verne mõtles välja allveelaeva, nägi seda ette ning et see on tema panus maailma ja ulmekirjandusse. Tegelikult olid allveelaevad mingil määral kasutuses juba XVIII sajandil ja need võtsid ka osa sõjalistest konfliktidest. Isegi nimi Nautilus pole tema enda välja mõeldud - juba enne romaani ilmumist oli Pariisi juures üks sellenimeline allveelaev kasutuses. Verne'i panus oli aga allveelaeva näha sellisel kujul - elektrit täis ning täiesti autonoomne.

Pisut hilisem ulmekirjanik H. G. Wells käib teadusega Verne'iga võrreldes märksa vabalt ringi. Näiteks tema raamatus "Nähtamatu" on jäme viga - nähtamatu inimene peab olema pime. Kui kõik koed läbi paistavad, siis ta silma põhi ei peegelda ning ta ei näe. Wells teadis seda väga hästi, kuid tal ei olnud vaja pimedat nähtamatut. Tal oli vaja inimest, kes näeb, kuid on nähtamatu. Ja sealt see asi läkski. Kirjanik ei tee neid asju niimoodi. Osa ulmefänne on sellised, kes kogu aeg ajavad näpuga järge, et see ja see on jama, ta ei ole nii kirjutanud, robotid ei ole sellised... Tegelikult on seda mõttetu teha, sest sõnal "ulmekirjandus" on rõhk sõna siiski sõnal kirjandus. See science seal (vene keeles nautnõi, eesti keeles teadus) on lihtsalt üks komponent. Seda ei ole mõtet fetieerida.

Wellsiga jätkates. Ta tegi oma teoses ühe/mitu avastust ning näitas, mis seepeale toimub ühiskonnas. Ei olnud oluline, et inimesest ainult nähtamatu teha - ta näitas, kuidas Inglise ühiskond reageerib sellele nähtamatule isikule. Või kui marslased Maale tulevad - kedagi ei huvitanud, kas marslased üldse võimalikud on, küsimus oli selles, mis siis edasi saab. Mõnes mõttes oli Wells oma ajast ees, sest Ameerika ajakirjaulmes rääkis üks toimetaja John Campell, Jr. alles 1930-ndate lõpus, et teda ei huvita, mida te välja mõtlete, vaid pange see leiutis ühiskonda ning vaadake, mis siis juhtuma hakkab. See on kirjanduse eesmärk, mitte see, et te mõtlete välja laheda vidina või lennutate mehe kuhugi kosmosesse.

Stanisław Lem kirjeldas näiteks oma 1964. a ilmunud romaanis, kuidas kosmoselaev maandub ning kuidas juhtimiskeskuses lambid vilguvad, kosmonaudid usinalt lüliteid klõpsutavad ja seinast perfolindid välja sõidavad. Siis ma hakkasin mõtlema, et, kurat, ta pidi neid perfolinte kirjeldama - kas ei oleks võinud olla suvaline väike arvuti/kuubik. Lem aga oli tõsiteaduslik kirjanik. Tema jaoks see mingi kuubik oleks olnud täielik jama. Ta pidi kirjutama perfolintidest, vilkuvatest tulukesteks ning osutist, mis väriseb kusagil nulli peal. Tänapäeval jabur, kuid Lemi lugedes unustad selle peagi, sest kõik muu on endiselt tasemel... Mõni teine autor aga kirjeldab mingit leiutist ning kui sul ei ole matemaatika-füüsika tausta, siis sa ei saagi aru, kui pädev see on. Üritad end läbi närida, millestki sa aru ei saa ning kui seal ei ole sellist inimlikku puudet, siis sa mõtledki, et miks ma seda lugesin ja vaeva nägid, kui mingit elamust ei ole. Olgugi, et on lahe kontseptsioon...

A. F. pir (kelle ees- ja isanimi on unustatud) tegi romaani "Amfiibinimene" esmatrükile ajakirjas Vokrug sveta võrratud illustratsioonid. Sellel pildil siis nimikangelane ise.

Ühe näitena saab veel tuua venelase Aleksandr Beljajevi kirjutatud romaani "Amfiibinimene", kus andekas kirurg siirdas haigete kopsudega inimesele hai lõpused, millega ta sai vee all hingata. Seal tuleb muidugi välja üks teaduslik jaburus - vee all on rõhud hoopis teistsugused. Inimene võib küll hingata saada, kuid väga sügavale ta oma lõpustega minna ei saa.

Kuid hea ulmekirjanik püüab alati väänata teaduslikke fakte oma teose huvides ja seetõttu üritas Beljajev sellest mööda hiilida. Sellele näitele tuginedes võib öelda, et kunagi ei hakata midagi kirjutama lihtsalt seepärast, et teisiti ei saa. Pigem määrab inimlikul kirjanikul palju see, et tal on kangelane välja mõeldud, kuid mingisugune kangelase loogika ei lase tal oma teost sedasi teha ning selleks, et kangelane ebaloogiliselt ei käituks, peab ta muutma oma loo süeed. Seda on juhtunud korduvalt, näiteks Stanisław Lem on kunagi tunnistanud, et "Solaris" seisis tal kusagil kolmveerand aastat, kuna ta ei osanud sellele lõppu kirjutada. Lõpuks tal plaksas, et kui ta teatud asjad ära muudab, siis on kõik loogiline ning inimeste käitumine on normaalne.

1960-ndatel aastatel hakkas nn. pehmete asjade pealetung - kontrakultuurid, vabadus ning tegelikult hakkas levima ka teadusvaenulikkus. Tänu sellele sattus reaalteadus laiade masside seas põlu alla ning ka ulmekirjanduses jäi tõsiteaduslikus ulmes seda teaduse osa väga väheks, kuna leiti, et see ei ole inimeste jaoks huvitav. Vastukaaluks hakkas pead tõstma hard science fiction ehk n-ö kõvaulme või tõsiteaduslik fantastika. Ilmusid need autorid, kes tahtsid tõsimeeli kirjeldada, kuidas asjad käivad. Ameerika parimaid teerajajaid selles vallas oli Hal Clement, kes juba 1950ndatel kirjutas teedrajava romaani "Mission to Gravity", kus tegevus toimub planeedil, mille raskusjõud on ekvaatoril 3 G-d ning poolustel kuni 665 G-d ning kohalikeks elanikeks on mingid roomavad ja lapikud elukad. Ja vähe sellest, et ta sellise romaani avaldas, ta avaldas ka veel ajakirjas Astounding Science Fiction artikli "Whirligig World", kus ta seletas koos valemitega ära oma mõtted selle planeedi asjus. See on üks õpikunäide, kuidas kirjutada sellist tõsist ulmekirjandust. 60-ndatest on veel ka Larry Niven, keda kohalik lugeja teab romaani "Rõngasplaneet" järgi. Muideks selle raamatu ebaõnnestunud maakeelne pealkiri on samuti õpikunäide, et mis juhtub, kui hard SF-i tõlgivad/toimetavad teadusvõhikud - see ehitis seal romaanis ei ole kindlasti planeet, ei kirjelduse, ei olemuse põhjal. Samas, et mitte olla liialt karm kohalike tegijate asjus, siis midagi analoogset juhtus ka originaaliga. Tõsiteaduslik romaan ning tõsine autor, ükski toimetaja ja ükski testlugeja ei märganud, et romaani alguses pöörleb maakera teistpidi. Larry Niven oli selle pärast tõsiselt marus - kõik loevad, kõik on teaduslikult haritud, ning keegi ei märka, et maakera käib teistpidi. Teises trüki eessõnas vabandas ta selle pärast ette-taha ning raputas endale tuhka pähe.

Ulme ja meri

Kui kosmoseulme hakkas levima 1920-30 aastatel, siis jäi mereulme esialgu vaeslapse ossa. Aga samas, kuna ulmekirjandus sai ise küpsemaks, siis tekkis näiteks niisuguseid lugusid, kus püüti kirjeldada mõistust meres ning kuidas on mereelaniku jaoks kuivale maale tulek. Samastati seda meie kosmosesse pürgimisega. Mäletan üht juttu, kus suur kaheksajalg sügavikest välja ronis ning madala rõhu tõttu ära suri. Samas vaatasid inimesed teda kui kohutavat peletist - tegevust kirjeldati vaheldumisi inimese ja kaheksajala silme läbi.

1960-ndatel aastatel jõudis mereulme teisele ringile. Hakati kirjutama pisut realistlikumalt - juttudesse jäid loomulikult suured ja võimsad allveelaevad, kuid koos maailma ookeani avastamise ja delfiinide uurimise populaarsemaks muutumisega hakkas tulema omajagu selliseid romaane, kus käsitleti ookeani kui tööstuskeskkonda. Sellise kirjanduse võtab kenasti kokku Arthur C. Clarke'i romaan "The Deep Range", kus üks kosmonaut saab kosmoses viga ja avaruumi kartuse tõttu soovitatakse tal ookeani tööle minna. Kõik motiivid on seal ilusti olemas ja Clarke on tõsiteaduslik kirjanik ning kokkuvõttes oli raamat väga veenev, kuigi minul oli seda igav lugeda. Ütleme nii, et sama emotsiooni sain ma kätte vendade Strugatskite lühijutust "Moby Dick", mis on peatükk romaanis "Tagasitulek", seal oli kõik seesama palju lühemalt ja elavamalt. Strugatskid aga olid vist Clarke'i romaani lugenud... igatahes oma romaani ümberkirjutatud versioonis viskasid nad selle peatüki välja.

Meri ja delfiinid olid 1960ndail kindlasti moes. Näiteks üks asi, mida vanemad inimesed mäletavad - USA film "Delfiini päev", kus delfiinidele taheti pomme külge panna ning saata neid laevade alla. See film on tehtud ühe prantsuse romaani järgi, "Un animal doué de raison" pealkirjaks ja autoriks Robert Merle (kellelt eesti keeles on ilmunud "Kaitstud mehed"). Idee ise on hästi huvitav, kuna ta kirjeldab üsna realistlikult ja detailselt seda, kuidas püütakse mõista delfiinide keelt. Seal on pikad vestlused delfiinidega ning osad veel ka inglise keeles, kust tuleb omajagu nilbeid kommentaare, mida delfiinid inimeste kohta teevad, kuna nende jaoks on inimene üks väga kummaline elajas. Samas on tegu tüseda ning võrdlemisi kuivavõitu raamatuga - Merle on hea kirjanik, kuid raamat võiks olla tubli kolmandiku võrra õhem. Film muidugi pruugib raamatust vaid seda osa, kus sõjaväelased delfiine kasutasid ning nendega pomme vedasid.

Vene ulmes oli mereulme mingil ajal väga populaarne, kuna kosmosesse väga lennata ei tahetud ja teistelt planeetidelt võis tsensuurile kõiksugu kahtlaseid asju leida. Neid raamatuid ilmus 1970-ndatel ja 1980-ndate alguses hästi palju. Enamus neist aga ei kõlba lugeda - tegemist on Clarke'i ja Strugatskite haledate koopiatega.

Põhiline on muidugi ka seos laevad merel ja laevad kosmoses. See on väga tavaline. Kõik need kaptenisillad ja jutud. Mõneti on see muidugi loogiline, sest eks need ongi sarnased, kuid teisalt võttes on neid ka väga üks-ühele maha viksitud. Näiteks on uuemal ajal tekkinud kaks suuremat sarja angloameerika ulmes, mis on võtnud C. S. Forester raamatusarja Horatio Hornblowerist, kus kirjeldatakse Napoleoni aja meresõdasid ning on siis selle tegelased ning head-vead kosmosesse vedanud. Üheks on David Feintuch ja tema Seaforti-sari, kus kirjeldatakse nooruki tõusu mööda kosmoselaevastiku hierarhiat ülespoole. (Tavalised laevad on asendatud kosmoselaevadega). Teine on David Weberi Honor Harringtoni sari, kus eeskuju paistab juba peategelase nimest. Kuid eks ka sedasorti raamatuid saab vägagi leidlikult teha - õpikunäiteks taas Arthur C. Clarke ja sedapuhku tema romaan "A Fall of Moondust", kus kirjeldatakse lõbusõidulaeva ja selle reisijate päästmist Kuul. Laev sõitis nn tolmumerel, mingil põhjusel vajus laev tolmu sisse ning reisijad jäid lõksu...

Teaduslikust ettenägemisest ja ulmest

Kui natukene rääkida teaduslikust ettenägemusest, siis alustaks ühest lahedast ulmelegendist, mis on küll tõsi, kuid hiljem legendiks üles puhutud. Nimelt külastas 1944. a Astounding Science Fitction'i toimetust mitu pika mantli ja kaabuga agenti ning võtsid peatoimetaja letti: et sina avaldasid oma ajakirjas sellise jutu nagu "Deadline", autoriks Cleve Cartmill. Vaat sellest jutus on välja räägitud mõned riiklikud saladused. Sel ajal keegi ei teadnud, et Manhattani projekt on töös ja mõned vennad kõrbes pommi ehitavad. Ja järsku ilmub mingis suvalises jutuajakirjas, lugu, kus seda pommi üsna põhjalikult kirjeldatakse. Selle peale tekkis ajakirja toimetajal pisut nukker seis, et mis nüüd saab, kuid siis võttis ta riiulist füüsikaõpiku, näitas vastava koha ette, näitas ka oma ajakirjas juba varem ilmunud jutte uraani lõhustamisest ja ütles, et kõik on kenasti välja mõeldav. Tagantjärele läksid ulmefännid muidugi väga uhkeks, kuid eks see oli selline juhuslik tabamus. Fakt on aga see, et kuni tuumapommi heitmise hetkeni ajakirjades enam ühtegi tuumapommiteemalist juttu ei ilmunud. Ja kui pauk ära käis, siis avaldati neid igas ajakirjas, sest ilmselt oli neid eelnevalt kinni hoitud.

See on ilus näide, kuidas ulmes võib tehnikasaavutusi ette näha. Tuumapommi idee iseenesest ei ole ju midagi erilist. Asjatundjad, kes teadsid kirjandust, olid sellega kursis, kuid tavainimesele tänavalt on see "oi-oi kui vinge asi". Sama on ka tehnika ennustamisega. Me võime küll öelda, et Wells või Tolstoi nägid laserit ette, kuid formaalselt võttes ei ole see nende kirjeldatu laser - see on lihtsalt üks kiir, mis põletab. Genrihh Altov, ulmekirjanik ja leiutaja või täpsemalt leiutusteoreetik tegi 1970-ndate alguses kolm tabelit, kus ta võttis Wellsi, Verne'i ja Beljajevi teostes kirjeldatud tehnoloogia ning võrdles neid oma aja seisukohalt, mis on teoks saanud, mis mitte ja mis on täielikult ebareaalne. Välja tuli naljakas tõsiasi. Meie peame Jules Verne'i tõsiseks teadusfantastiks, Wellsi peame sotsiaalseks ulmekirjanikuks, kelle jaoks ei ole teadus oluline, ja Beljajevit lihtsalt üsna lihtsakoeliseks seikluskirjanikuks. Täitunud ennustuste protsent oli kõigil kolmel umbes sama.

See Juri Makarovi illustratsioon Vjateslav Nazarovi romaanile ajakirjas Iskatel on ääretult tüüpiline. Et otsekui moodsam Beljajev, aga ainult otsekui. Vjateslav Nazarovi kiituseks tuleb küll öelda, et kuigi tema delfiiniromaan polnud tema parim, oli see mäekõrguselt üle teistest omataolistest.

Üheks heaks näiteks teadusliku ettenägemise juures on veel arvuti. Vanemates juttudes on selleks tuba, kust kõik saavad oma ülesanded kätte. Paremal juhul oli selleks käevõru, millega sai arvutiga ühendust võtta - meie mõistes mobiil. Aga kodus saate vaadata, milline arvuti teil on laua all või peal. Ja need arvutid on võimsamad, kuid need, mida varem üldse ette kujutati. Ei osatud ette näha, et see progress sedapidi läheb, kuigi tuleb tunnistada, et tulevased pilvearvutid on siiski samm selle ennustuse poole. Minnes nüüd satiirilise ulme juurde, siis sellest ulmelisest gigantomaaniast on tingitud ilmselt ka Vadim efneri jutus "Tagasihoidlik geenius" (eesti k antoloogias "Diogenese latern") kirjeldatud konserviavamiskeskus, mille leiutas üks loll leidur. Konservi avamiseks tuli võtta konserv, sõita kesklinna, võtta talong, panna konserv masinasse ning vaadata ootamise ajal propagandistlikku filmi sproti tootmisest. See oli leiduri arvates ideaalne ühiskond.

100% ei suuda keegi kunagi ette näha. Mõningaid asju mõistavad vaid erialateadlased, kui nemadki. Ma ei kujuta ettegi, kuidas tavalisele lugejale teha midagi selgeks kvantfüüsikast või eelmise aasta suurest leiust Higgsi bosonist. Mingis osas läheb tehnoloogia siiski nii eest ära, et me (loe: inimesed väljastpoolt mingit eriala) ei ole võimelised sellest kõike mõistma. Arvutitehnoloogiast me veel võime üht-teist taibata, kuna seda me kasutame igapäevaselt, kuid minnes nüüd mustade aukude teooria juurde, siis... Siinkohal on oma panus teaduse populariseerimisel ka ulmekirjandusel. Higgsi bosonist ma juba tänu sellele teadsin - tore on, et nüüd (vist) avastati. Samas kui ma olin pidevalt ulmes lugenud ussiaukudest, siis mingi aeg hakkasin vaatama, et ka juba populaarteaduslikes väljaannetes räägitakse sellest tõsimeeli. Kõige lihtsam näide on ulme-elu suhtes Cory Doctorow'i jutus "Printcrime", kus tegevus keerleb 3D-printimise ümber. Mina ei suutnud aru saada, kuidas saab printida füüsilist objekti. Midagi ma kuulnud olin, kuid paar aastat hiljem, kui selle tehnoloogia hinnad langesid, vaatasin, et asi on olemas ning täiesti kättesaadav. Samuti Tolkieni loomingust, mis ei ole üldse teaduslik fantastika, pärit haldjakeep, mille tänapäeva analoog sõjanduses kohe-kohe kasutusel on. Mitte ainult teaduslik fantastika ei jõua ellu, vaid ka juba muinasjutuline fantastika. Tänapäevase moeulme kohta pole selliseid asju kuulda olnud, kuna moeulme on praegu siiski selline madalalaubaline - "Videvik" ja "Näljamängud", mis kasutavad teiste loodud asju. 1960-ndatel, kui kosmoselennud hakkasid, siis vaadati ka ulmekirjanike poole pilguga, et inimene on juba kosmoses, mida te enam kirjutate. Tänapäevased teadusavastused on tavainimesele niivõrd vähe hoomatavad, et masslugejale see ulmekirjanduse vallas mõju ei avalda.

Vene ja anglo-ameerika eripärad

Kuna eelnevalt sai puudutatud nii vene kui anglo-ameerika autoreid seletaks pisut ka nende erinevusi. Üheks selliseks on anglo-ameerika ulme hierarhiline struktuur, mida nad ise kõrgelt hindavad. Kirjaniku tähtteosed on need, kus ta mingit teemat esimesena käsitles - teos võib olla kirjanduslikus mõttes suhteliselt nõrk, autoril võib olla mõni hilisem teos olla palju parem, aga see, et ta kasutas seal sellist huvitavat ideed, teeb mingi teose klassikaks. Vene kirjanduses loeb siiski teose üldine headus. Heaks näiteks on siinkohal Clifford D. Simak, kes on Eestis paras kultusautor oma "Härjapõlvlaste kaitsealaga". Ameerikas on see täiesti suvaline romaan, pigem öeldakse, et sealt hakkas Simaki allakäik. Sealmail loetakse tema tippteosteks romaane "Linn", "Time and Again" ja "Vahejaam". Ameerikas peab ulmekirjanik olema justkui kullakaevaja, kes lööb oma kaika maasse ning ütleb, et siin on minu plats ja kui ta selle platsi omal paika ära paneb, vaat siis on ta tegija, kui ta aga platsi ei leia, siis ta jääbki selliseks teisejärguliseks. (Viljakas ja romaanikirjanik peab ta niikuinii olema.) Kunagi kui ma lugesin nn tippteoseid, kus olid küll esmakordselt mainitud mutandid, kus olid mutandid vs inimühiskond jne, siis mõtlesin, et kurat, need mehed ei oska ikka üldse kirjutada, mõte on hea, kuid teostus kohuvalt igav. Aga näed klassika! Ameeriklased on vaimustuses, uluvad ja annavad kordustrükke välja. Simakit annavad viimased 20 aastat ainult väikekirjastused välja.

Heal juhul on kirjastaja rahvavalgustaja, kes tahaks head asjad välja anda. Suured kirjastused aga on ainult äri, seal ei ole (reeglina) mingit kultuurilist programmi. Kui turundusosakond ütleb, et see hakkab müüma, siis läheb asi trükki. Frank Herberti "Düün" läbis omal ajal samasuguse kadalipu - ükski kirjastus ei julgenud seda võtta. Nii paks ulmeraamat, kes seda loeb? Lõpuks Chilton andis selle välja ning see talle ka saatuslikuks sai, pankrotti ta läks.

Autor rääkimas. Foto: Sirje Kingsepp

Miks just Ameerikast niipalju lähtuda? Ameerikas on asjad natuke rohkem kontrastsemad. Brittidel ja Austraalias on rohkem Euroopa kultuur ses mõttes, et seal on olemas väärtkirjandus ja on olemas see, millest viisakalt ei räägita - ütleme ulme ja krimkad. Kuna aga Ameerika on siiski suhteliselt ärikeskne maailm ja seal loeb rohkem raha hääl - kui ikka Stephen King hästi müüb, siis ükski koer ei haugu, sest Stephen King on tegija, mis sest et sopakirjanik. Euroopas, et ulmekirjanik end tõestada saaks, ei piisa headest müüginumbritest. Teen natuke alatu liigutuse, aga meil oli Indrek Hargla, kes pärast tundmatu (ulme)kirjanik olemist kirjutas ühe krimka ja sai kohe nii kuulsaks, iga nädal telekas. Eestis ei ole kirjastamine mitte mingil juhul tavamõistes äri, kuna meil on niivõrd väike riik ja keel.

Olgem ausad, kuigi ulmet kirjutati kõikjal, sai ulme konkreetseks anriks siiski USA-s - et seal ta sündis ja ilmselt seal ta ka sureb... õnneks kestab see agoonia ehk mujal kauem.

Hea kirjanduse jaoks hakkavad ajad mööda saama - seda ilmub vaid väikekirjastustes. Paralleele annab tõmmata filmitööstusega, kuna seal ilmuv jõuab ka kirjandusse. Parem on teha reklaami ning müüa üks raamat kõigile, kui müüa kümme raamatut, kust üks saab menukaks. Ameerikas on osad kirjastused lõpetanud juba odavate mass paperback'ide tootmise. Kui Robert Silverberg, kes on tippautor ja põhimõtteliselt elav klassik, küsib oma agendi käest, et millal saab ta oma raamatu mõnes suures kirjastuses avaldada, kostab agent selle peale, et ilmselt enam mitte kunagi. Ja ilmubki väikekirjastuses, väikese tiraaiga, suvalise kaanega - umbes nagu Eestis luulevihikud. Ja see ei ole suvaline algaja - see on Silverberg, kes on saanud Hugosid ja Nebulaid. Meil Eestis neid muresid ei ole. Meil on Rein Lang ja me sinnamaani ei jõuagi.

Pungipidu Rahva Raamatus (Reelika Reinomägi)

Leila Tael-Mikeini romaani ,,Loojate mängud" esitlus Tasku Rahva Raamatus Tartus. 04.04, 1800. Ülevaate sõnastajaks teatri- ja kirjandusteadlane Reelika Reinomägi.

Neljanda kuu neljandal päeval, mis ühtlasi juhtus ka neljapäev olema, hoidsid Tasku turvatöötajad Rahva Raamatust aupaklikku distantsi ja lastekirjanduse sektsioonis paikneva esinemisnurga hõivasid õhtul tegelased, kelle lähenedes tite-emmed vaistlikult oma võsukesed lühema rihma otsa korjavad. Kui nad just ise ka musta nahka, neete ja 20cm kontsaga platvormsaapaid ei kanna. Toimus gootitüdruku Leila Tael-Mikeini hiljuti ilmunud debüütteose ,,Loojate mängud" esitlus.

Kuigi romaan on noorteulmekas, oli esitlusele kaasa elama kogunenud seltskond sihtgrupist kümmekond aastat vanem ja alternatiivsem, kui tänapäevased noored olla julgevad. Sekka paar boheemi kirjanduse köögipoolelt, üks ontlik keskklassi perekond ja mõned määratlematu stiiliga tegelased, kelle juures jääb esmakohtumisel peamiselt silma karjuva mustriga mäesuusajope. Raamatu autor ise suutis kõikide oma väga erinevaid maailmu esindavate fännidega rõõmsalt ja vabalt suhelda, vahetades seltskondade vahel ringi heljudes teemasid nagu gootilolita versioon seltskondliku vestluse gurust.

Tartus kohustuslik akadeemiline veerandtund möödus hilinejaid oodates ning vaieldes, kas mikrofoni läheb vaja või mitte. Kirjastaja Eva Luts kutsus paar korda poerahvast ebahariliku seltskonnaga ühinema ja esitlust kaema, enne kui mikri volüüminupp üles leiti. Siis tuli veelkord kutsuda. Ega nad tulla ikka ei julgenud. Mina pidasin lühikese kõne Tael-Mikeini kirjutamiskarjääri algusaegadest ja arengust Autorina, kokutasin avasõnad pikemaks, kui peaks - kirjandusteadlased ei hiilga enamasti oma avaliku esinemise oskusega - ning juhatasin sisse õhtu peasündmuse: raamatu demo. Nimelt etendasid Tael-Mikein ja Maniakkide Tänav kaks stseeni raamatust, Gabrieli esmakohtumise Luckyga baaris ning väikese universumi seadustest üleastumise raamatu teises osas, mille eest Surm ellu mõistetakse. Lühikesest prooviperioodist (heh, kaks korda harjutati) hoolimata esitasid mõlemad osatäitjad oma teksti suuremate komistusteta ja isegi kostüüme vahetati. Rohkem ma teatrikriitikuna ei ütleks...

Ametliku osa lõpetas veinijoomine plasttopsidest ja saluut autorile, misjärel lagunes seltskond gruppideks ja võõrustaja rollis raamatuautor sai taas demonstreerida oma hõljumise ja sotsiaalse suhtlemise oskusi. Afterparty kolis vastu subjekti tahtmist Maniakkide Tänava koju ja meie seltskonnaliblikas Theodoriga asutasime koju minema. Üks asi on, kui seltskond alternatiivsete subkultuuride esindajaid end tunnustatud autorile külla kutsub, teine asi, kui seda teeb seltskond alternatiivsete subkultuuride esindajaid koeraga.

Raamatuesitluste mõõduvõtmistes ei olnud tegu just Wembley staadioni rajurock-kontserdiga, kuid koduse ja õdusa pungipanemisega Rockiklubis kannatab võrdluse välja küll. Võtke oma tagid sealt, kus on nagi, ja kohtume Tael-Mikeini järgmise teose esitlusel. Tubli, hästi, küpsis!:)

Võsiveres,

aprillis, mis on ennast veebruariks maskeerinud.

SPAZ - Space Pirates and Zombies (Ove Hillep)

SPAZ ehk maakeeli kosmosepiraadid ja -zombid ilmus esmakordselt koos Indie Fort Bundle'ga kusagil eelmise aasta lõpul. Tegemist on kosmoseavastus-tulistamismänguga firmalt Minmax games, mis on kahe Kanada tegelase eraprojekt ning tubli samm vanemate mängumehaanikate ja -põhimõtete poole. Mäng ise-enesest on kohutavalt lihtne - oma kosmoselaeva ning väikese saatelaevastikuga sõidad sa mööda kosmost, hüppad ühest tähesüsteemist teise ja sõdid teiste laevadega, kogudes ressursse, tehnoloogiaid ning uusi laevatüüpe.

Kogu mäng tiirleb ümber pisikese (või suure - mängija ise otsustab) galaktika, mille päikesesüsteemid on isoleeritud mitte niivõrd liikumise puudumise kui pigem soovi tõttu suhelda. Paar inimpõlve (ehk - täpselt ei öelda) tagasi oli inimkond küll suutnud selgeks saada ruumivoltimise, kuid sõltus hiiglaslikest väravatest. Asuti rajama tõhusat väravasüsteemi, kuni avastati element 126, mida sai ümber kujundada mõneks teiseks aineks - esimesed kaevurid nimetasid selle rez'iks. Väravatehnoloogia läks erakätesse ning igaüks, kellel oli piisavalt raha, võis panna püsti omaenda kurrutuskeskuse. Tekkis uus ,,kullapalavik" ja asustati lugematu hulk planeete. Maa valitsus aga otsustas sellest kõigest oma lõivu võtta ning varsti jälgis lugematu hulk sõjatehnikat igat ruumivoltimisväravat. See tohutu UTA (United Terran Alliance) kaadervärk aga vajus omaenda korruptsiooni ning bürokraatia tõttu peagi kokku ning tähesüsteemide sõjalised juhid asusid oma valdusi juhtima oma äranägemise järgi. Siinkohal jõuame me mängu toimumise aega...

Peategelased Elsa Young, Don Gibson ja dr. Carl Memford on Maast järelejäänud prügimäel ehitanud endale pisikese emalaeva ning suudavad läbi häda end päikesesüsteemist välja voltida. Algab ristiretk galaktika südamesse, kus väidetavalt pidi olema tohutu hunnik rez'i...

Mängija käsutuses võib olla terve arsenal erinevaid laevu ning tehnikat, olenevalt sellest, kui palju viitsib ta galaktikas ringi kolada. Iga tähesüsteem on täiesti isoleeritud - seega, kui oled ühes mingi fraktsiooniga tülli läinud, ei huvita see teises süsteemis mitte kedagi. Fraktsioone on kaks: sõltumatud kaevurid ning UTA riismed. Nende kahega saad sa kas kaupa teha või nendega sõdida. Erinevaid ülesandeid täites või lihtsalt äraostmise teel on sul võimalik ka vaenlastest sõbrad teha ning tugeva vastase puhul, eriti kui tal juhtub olema miski korralik tehnikavidin, on see tihtipeale mõistlik. Loomulikult ei keela keegi sul nende baasi juurde sõita ning see lihtsalt õhku lasta...

Laevu saab sobiva tehnoloogia olemasolul ise optimaalseks nokitseda. Siinkohal on aga häda selles, et laevatüüpidel, mis erinevad üksteisest kiiruse, manööverdusvõime, lastiruumi ja paljude muude näitajate poolest, on ette määratud relvapatareid, kahuritornid ning raketipesad ja sina saad vaid otsustada, millise taseme ja tüübi tehnoloogiat sa selle juures kasutad. Ühelt poolt ei ole see väga suur probleem, kuna mängu edenedes on mängijal valida hea hulga erinevate laevatüüpide vahel, kuid ometi kärbib see pisut mängija vabadust sisustada oma laev just sedasorti tehnikaga, mis talle sobiv tundub.

Erinevaid tehnoloogiaid on mängus arvatavasti sadu (kirjutamise hetkel oli autori käsutuses üle 70 tehnovidina, kuid umbes 2/3 galaktikast oli jäänud läbi uurimata) ning nende kasutus on äärmiselt erinev - relvatüübid, mootorid, reaktorid, energiakilbid, soomusplaadid jne... Kõik täiesti algelisest kuni eksperimenaaltehnoloogiani välja. Kõrgema taseme tehnikal on ka eeldused - näiteks mängija tasemele. Kogudes andmeid, saab mängija ka kogemust ning võimaluse arendada oma laeva passiivseid omadusi. Neid on küll 15, igaühel kui 10 taset, kuid juurde annavad nad reeglina siiski vaid tüütuid numbrilisi omadusi: ,,+20 % võimsust, +5 % laadimiskiirust jne".

Lahingud on karmid ning üpriski segased. Jälgida tuleb nii vastase manöövreid ja kere seisukorda kui ka enda mõlemaid näitajaid. Vastaste ülekaal võib lahingväljal olla üpriski oluline, mistõttu ei piisa vaid lolli sihikindlusega peale-lendamisest. Päris tihti võib selle tulemusena kaotada päris mitu laeva. AI ei ole üldse loll, arvestades tulistamisel nii sinu kiirust kui suunda, kuid pideva siblimisega suudab siiski aeglasemaid energia- või projektiilrelva laenguid vältida. Samuti üritavad vastase laevad maha võtta ka sinu signaalmajakat, et sa ei saaks oma laevadega parandama warp'ida. Kahjuks on arvutil üks oluline viga, mis loodetavasti järgnevate patch'idega ära parandatakse. Nimelt ei korja vaenlase laevad õhkulennanud alustelt evakueerunud mehi enda meeskonda. Mängija enda laevad aga seda teevad ning see parandab tunduvalt parandustöid keresoomuse kallal. Loomulikult ei ole kõik vastase laevadelt pagenud mehed nõus sinu heaks tööle hakkama. Nendega on asi lihtne - õhulüüsist välja avakosmosesse..

Kuid zombid? Tunnistan, et ka mina mõtlesin esimese 4 mängutunni juures sedasama, kuna neist ei olnud mingit märki... Kui nad tulid, ei jõudnud ma neid ära kiruda. Ka neil on oma erinevad laevaklassid alates pisikestest hävitajatest kuni suurte pool-orgaaniliste ristlejateni, ning need kõik on ligased, rõvedad ning tulistavad välja lisaks laserkiirtele, projektiilidele või rakettidele ka zombisid, kes püüavad end su laeva külge haakida ning läbi soomuse laeva sisemusse murda, sellega laeva üle võttes. Õnneks on neid võimalik ka pardalaseritega tuhaks kõrvetada, kuid tihedas lahingumöllus ei ole selleks tihti võimalust ning viimases hädas tuleb avada lüüsid ning zombid koos enamuse meeskonnaga külma kosmosesse lasta.

Kuid mis teeb sellest siis hea mängu? Tuleb tunnistada, et selle üheks tugevamateks külgedeks on mõnus vana-kooli tunne ning taustalugu. Mäng on kohati täiesti halastamatu, saates su osade missioonide läbikukkumisel tagasi peamenüüsse - ei, see ei ole bug, mäng suisa hoiatab sind ette - ning tihtipeale ei ole tugevama vastase käest peksasaamine fataalne, tuleb vaid kuhugi ohutumasse süsteemi taanduda ning rez'i korjates jõudu koguda. Samuti on positiivne näitaja tehnoloogiate hulk ning nende varieeruvus. Miinusena võib siinkirjuta meelest välja tuua mängu mõningad pudelikaela sündroomid. Selleks, et ühest taustaloo peatükist teise liikuda, oleks soovitav olla teatud tasemel - selleks on aga tarvis käia ning hävitata tähesüsteemide kaupa laevasikke. Mitte, et see lõbus ei oleks, kuid lõpuks hakkab see korduma ning tüütuks muutuma. Pidevalt samad UTA või kaevurite laevad ning zombidega läheb asi veelgi hullemaks... nemad ei poeta pärast õhkulendamist isegi midagi väga kasulikku. See võib olla vaid autori enda kiiks, kuid mine tea... Taustalugu on aga oma ette ooper. Vürtsitatud hea huumoriga on seda väga mõnus jälgida. Peategelaste dialoogid on kohati väga mõnusad ning nende karakterid ise väga nauditavalt esitatud. Lugu ise on täis täiesti ettearvamatud pöörangud, üllatades mängijat mitmel korral.

SPAZ on mõnus mäng, mis seob kokku kosmosetulistamise, mõned rollimänguelemendid ning laevadisaini. Loomulikult võiks rohkem seda ja teist ning jääb vaid loota, et mängu arendatakse, kuid praegusel kujul on tegu täiesti mõistliku ajaviitmisviisiga, mis on muutuva galaktika tõttu põnev ka mitmendal mängukorral... kui pärast esimest väidetavalt u. 50 h kestvat seanssi seda teha soovitakse.

Mängu koduleht

Mäng maksab $ 10 ning on saadava enamuses laiemalt levinud mänguportaalides: Steam, Impulse, GamersGate, BMT Micro, Direct 2 Drive, Greenman Gaming ja Desura.

Raamatuarvustus: Lõhestusjoon (Agur Tänav)

Tiit Tarlap on huvitav autor Eesti ulmes. Ühes varasemas arvustuses siinsamas Reaktori 2012 maikuu numbris olen ma nimetanud Tarlapi ,,Roheliste lippude reservaati" vanakooli ulmepõnevikuks. Üldjoontes on kõik Tarlapi tekstid sellised omaaegse ulme mekiga, kuid ,,Lõhestusjoone" kohta ma seda isegi ei ütleks, kuigi veaksin paralleeli igiammusel ajal, 1965 aastal kirjutatud Frank Herberti ,,Düüniga". Nii ,,Lõhestusjoones" kui ,,Düünis" ja eriti selle järgedes, mõtleb enamus tegelasi iga lauset öeldes eelnevalt ja järgnevalt oma iga näoilme ja iga võimaliku tähendusvarjundi kümme korda läbi, püüdes anda sõnadele allhoovusi ja otsides teiste lausutust sümboleid, vihjeid, teiseseid ja kolmandaid tähendusi. Sellest ka romaani suur maht, kirjanik kordab ennast tarbetult mitu korda üle, lastes tegelastel heietada üsna pikalt, jälle ja jälle ikka ühel ja samal teemal. Ulmekirjanduse Baasis on Must Kass öelnud:

,,Kui ma pisut rohkem kui aasta eest seda indiaanlaste värki lugesin, oli seal vähemalt kolmandiku jagu täiesti tarbetut sõnavahtu. Eelkirjutajate arvamusi vaadates tundub, et vilunud toimetaja poole aasta töö on käsikirja siiski loetavaks teinud."

Ei ole, hea Must Kass, ei ole. Romaani annaks tõepoolest tühja jutu pealt vabalt kolmandiku võrra kokku tõmmata. Kahjuks on see töö autoril ja toimetajal kahepeale tegemata jäänud.

Kitsaskohti hakkas veelgi silma. Üsna laokil ja närtsima on jäetud Kallo ja Tiina liin. Seda oleks tulnud kas tugevdada ja esile tuua või siis üldse ära jätta. Praegu vonkleb ta seal nagu pooleldi ehitatud maja. Midagi on püsti aga sees elada ei kannata. Mõttekorduste arvelt oleks Tiina karakteri arendamiseks ruumi küllalt olnud, ning amatsooniteema oleks avanud mitmeid võimalusi uuteks põnevateks mõteteks ja arutlusteks ilmaelu üle. Rebides Tiina Kallo reisidele kaasa oleks ka vesternistiilile sobivat paugutamist saanud tublisti rohkem sisse tuua, et aeg-ajalt lohisema kippuvat tempot üles kruvida.

Aga millest siis romaan üldse kõneleb? Põhimõtteliselt on tegu 1939. aasta Venemaa ja Eesti baaside lepinguga alternatiivses maailmas. Maailmas kus hingelt punaste asemel rõhuvad meile peale nahavärvilt punased ja neile seisavad vastu mitte käesideme järgi, vaid nahavärvilt valged. Kuid sisu on sama. Ülekaaluka jõuga, veriste valitsemiskommete ja üdini võõra kultuuriga suur naaber soovib ,,rahu" eesmärgil väikeriiki oma väed sisse tuua. Keeldumise korral ähvardatakse täieliku hävitamisega. Ühinenud Põhjala, eesotsas Eestiga seisab valiku ees - alla anda või vastu hakata?

Tegemist on huvitava ja omapärase maailmaga, mis annab suurepärase võimaluse arutada antud küsimuse üle alternatiivses kuues. Mulle meeldis see maailm - muskettidega põhjalased ning vastas kuulipildujate toel enamuse maailmast vallutanud indiaanlased. Midagi värsket, maailma mõttes ja samas eestlastele oma mineviku ja tuleviku kohalt eneseanalüüsi jaoks olulised küsimused. Kes teeks mida kui okupatsioonioht tõuseks käegakatsutavana taas kogu oma julmuses meie ette? Tarlap küsib, kuid ei vasta, vastuste leidmine jäetakse lugejale. Kas vastuhakul on mõtet? Kas loodame taas parimat?

Aga Sakala Jaanuse südamerahustuseks on hea teada, et vähemalt keegi hakkas vastu. Lahknemine toimus ju ikka sellepärast?

Kui kirjutada Tarlapi ,,Lõhestusjoonele" fännfictionit, siis võtaksin ise luubi alla tegelase kes suudab liikuda kahe maailma vahel, kus üks on andnud alla ja teine asunud sõtta. Kumma maailma ta valib? Mida ta mõtleb saades võimaluse näha ja võrrelda erinevaid versioone?

HÕFF 2013 lühiülevaade (Ove Hillep)

Tänavu pidas Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festival oma 8-ndat sünnipäeva, mille käigus näidati pikemaid ja lühemaid filme, ajati juttu, võeti napsu ning tunti end üle-üldiselt väga hästi. Sel aastal kestis üritus esmakordselt nelja päeva, alustades inimeste hirmutamist/lõbustamist juba neljapäeval ning jätkates sel alal pühapäevani välja. Neljapäeval toimus ka basseinipidu, mille käigus näidati mingil veidral põhjusel Manborgi. Kas see nüüd uppudes parem oli, tuleb uurida neilt, kes seal peol käisid.

Selleaastane HÕFF erines eelmisest selle poolest, et puudus suuremamastaapne avafilm, mis täidaks eelmise aasta ,,Iron Sky" kohta. Ei saa öelda, et neljapäevane avafilm halb oli, kuid sellist massi, mis eelmisel aastal kuunatse vaatama tuli, ei olnud. Loomulikult oli siiski tegemist tööpäevaga ning enamus rahvast vedas end kohale alles reedeks, mil esimeseks filmiks oli animefilm ,,Blood C: Lõplik pimedus". Asjaolu, et sellele eelnesid nii ,,Blood A", ,,Blood B" kui ka animeseriaal, ei paistnud kedagi peale vaatajate morjendavat. Suurimat publikut paisis aga tõmbavat maailma esilinastus ,,Kõigesööjad", kus oli saal tõesti nii puupüsti täis, et ukselt vaadates ei paistnud ühtegi vaba kohta.

Kohal olid ka zombi-meigi all olevad poisid-tüdrukud, ning ka tosinajagu tigeda välimusega motikamehi ja -naisi, kes juhatasid avafilmi mõnusalt sisse. Päevad lõppesid, nagu arvata võibki, HÕFFi meeskonna leitud tegelaste poolt korraldatud kohutava peoga, kus lasti halba muusikat ning sedagi kõvasti. Reaktori reporterid aga tegelesid sel ajal kõige muuga, kuna vaibakloppimine ei ole meie meelest suurem asi kunst.

Vaadatud sai nii häid kui halbu filme. Paljude filmide häda oli see, et kuigi filmitegijal paistis olevat häid mõtteid, ei suutnud ta neid realiseerida või sai ind otsa ning tulemuseks oli pooletoobine film, mille algus lõi ootused meeldivalt üles, kuid lõpp rebis need jõhkralt maha ning trampis karjudes mutta.

Esmakordselt toimus HÕFFil ka lühifilmide võistlus, milles osales 9 lühifilmi üle maailma, kaasa arvatud ka üks Eesti filmiklipp. ürii moodustasid Indrek Hargla, Johannes Palmroos ja Eero Tammi. Ka siin oli ka häid ja halbu. Aplausi järgi, mis järgnes igale lühifilmile, sai kenasti aru, milline film publikule kõige paremini peale läks. Õnneks-kahjuks ei ühtinud ürii ja publiku arvamus. Ära näidati ka laekunud lühifilmid, mis ei olnud võistluse standardisse mahtunud. Need jäid küll festivalil meie reporterite poolt vaatamata, kuid loodame, et tuleval ka kuul oskame ka nendest ehk midagi kõnelda.

Filme näidati kokku kolmes saalis. Lisaks HÕFFil käinutele tuttavale suurele ja rõdusaalile oli õhtutundidel avatud ka nostalgiasaal, kus sai vaadata ,,Enter the Dragon" (neljapäev), ,,Terminator" (reede) ja ,,Üksik Hunt McQuede" (laupäev) kõigile vähemalt 25-aastastele tuttava venekeelse dubleeringuga.

Nõndapalju siis praegu. Kuna HÕFF just äsja lõppes ning need neli päeva olid üpriski kurnavad, leidsime toimetuses, et jätame pikema artikli ning filmide lahkamise järgmisesse kuusse. Seega oodake maikuu numbris üht korralikku ülevaadet, mis täpselt HÕFFil Reaktori reporteritega toimus...

Fotod: Eveli Pung

JAFF 2013 (Piiu Pilt )

Ka sel aastal toimub Jaapani Animatsiooni Filmifestival ehk JAFF, nüüdseks juba seitsmendat korda. Festival saab alguse 1. mail ning erinevaid animeteoseid on võimalik näha sellele järgneva 12 päeva jooksul Tallinnas kinos Artis ning Solaris kinos ning 9 päeva jooksul Tartus kinos Ekraan. Enamikul programmist on eesti keelsed subtiitrid.

Sel aastal on erilist rõhku pööratud ka kõrvaltegevusele. 4. mail toimub Solaris keskuses cosplay show, kus animefännid saavad kehastuda oma lemmikkangelasteks, ning 5. mail võib samast kohast leida animeteemalise kirbuturu. Lisaks on kogu festivali vältel avatud infolaud Solarises ja esmakordselt ka Tartu Kaubamajas, kus lisaks festivalinännile ja infole on võimalik leida ka huvitavaid kõrvaltegevusi.

JAFFi, nagu paljusid teisi väiksemaid filmifestivale, aitavad korraldada vabatahtlikud. See tähendab, et infolaudade taga ei ole mitte lihtsalt tuimad infojagajad vaid särasilmsed animefännid, kes suudavad lisaks JAFFi filmidele soovitada ka muid animeteoseid - tuleb ainult minna ja juttu alustada. Lisaks sellele osalesid vabatahtlikud esmakordselt subtiitrite kirjutamises, läbi mille loodame saavutada täpsemaid ning olustikku paremini sobivaid tõlkeid.

Festivali põhiprogrammist võib sel aastal leida Mamoru Hosoda uusima fantaasiafilmi "Hundilapsed Ame ja Yuki" kõige armsamate libahuntidega filmide ajaloos. Süngema temaatika austajatele sobib aga rohkem närvekõditav põnevusfilm "C-veri: Viimane pimedus". Lisaks ohtralt koolianimet ning esimest korda JAFFi ajaloos saab pähe panna ka 3D prillid ja nautida ulmepõnevikku "Küborg 009", mis on täiesti uus käsitlus peaaegu 50 aastat vanast mangast, kuid milles on säilinud palju eelmise sajandi animele iseloomulikke jooni.

Neile, kes käisid eelmisel aastal vaatamas "Berserk kuldajastu" esimest filmi, tuleb kindlasti rõõmustava uudisena, et tänavu on võimalik lisaks esimesele osale nautida ka selle teist ja väljaspool Jaapanit vaid paar korda linastunud verivärsket kolmandat osa. Lubatakse veelgi rohkem verd, draamat, põnevust ja uskumatul kombel ka sügavamat sisu. Terve triloogia linastub nii Tallinnas kui Tartus.

Kavast pole puudu ka eelmisel aastal suure populaarsuse saavutanud "Klassika" programm. Sel korral näidatakse kõrgelt hinnatud ulmeanime "Hing anumas" (Ghost in the Shell) teist osa, moodsaks klassikaks nimetatud "Tüdrukut, kes hüppas läbi aja" ning ülimalt südamlikku ja päikeselist "Minu naaber Totorot", mida tasub vaatama minna nii üksi, kallima, laste kui ka vanavanematega ning lausa mitu korda!

Tänavune eriprogramm kannab nime "Kassid animes", kuid ka koerainimestel ei tasuks ennast sellest heidutada lasta. Eriprogrammi märksõnadeks on nimelt metafüüsika, luulelisus, sürrealism ja maagia. Eriti soovitaks filme "Öö galaktika raudteel", kus kaks kassipoega satuvad sümbolistlikule reisile läbi teistpoolsuse, ning Kassianime lühifilmide programmi, mille raames linastuvast kolmest teosest silmapaistvaim on sürrealistlik "Kassisupp".

Rohkem infot kava kohta ja filmide trailerid leiab aadressilt www.animefest.eu

Tulnukas, ajarändur ja esper (Tõnis Hallaste)

,,The Melancholy of Haruhi Suzumiya" on noorteromaanide seeria põhjal tehtud animesari noormehest Kyonist, kes sõbruneb ülimalt ekstsentrilise tüdruku Haruhi Suzumiyaga, kes on terve elu soovinud kohtuda tulnukate, ajarändurite ning ESP-d - lusikaväänamist ja muud üleloomulikku - harrastavate inimestega. Ühel hetkel moodustavad nad Kyoni meelehärmiks SOS Brigaadi ehk klubi, mille ülesandeks on leida üleloomulikke olendeid ning nendega lõbutseda. Pikapeale selgub aga, et Haruhis peituvad teatavad müstilised võimed...

Selline on sisukokkuvõte sarjal, mis on kogunud endale Star Treki või Star Warsi meenutava fänkonna, näiteks nimetavad selle austajad end sellise religiooni nagu ,,haruhiismi" järgijateks. Kui oleks olemas midagi sellist nagu üks igati normaalne fanbase, siis oleks see üks iseäranis imelik asi - aga ,,Haruhi" sisaldab endas sellise küllaltki lihtlabasena mõjuva kokkuvõtte kiuste seda X-faktorit, mis teeb maniakaalse fänkonna minu meelest küllaltki põhjendatuks. Ja isegi kui ise mitte olla sedavõrd suur austaja, siis on sarja nähes mõistetav, kust see tuleb.

Kui tahta hoiduda mingisugusestki spoilimisest, siis võiks siinne tutvustus piirduda veel sellega, et kirjeldan veel mõne sõnaga tegelasi, kinnitan lugejat sarja kirjutustaseme kvaliteedis ja näitaks viimase reklaampalana sarja lõpulaulu, mille tantsust on lausa saanud omaette meem . Tegelasi hoidun esialgu siiski pikemalt kirjeldamast ja mis puutub kirjutustasemesse, siis siinkohal on oma silm kuningaks.

Ülejäänu osas ei tahaks piirduda spoilimisvaba ,,on küll hea, minge-minge vaatama"-ga - pigem eeldan ma, et lugeja ei hakka seda vaatama. Seda polegi vaja, mu mõte polnudki reklaamida, kuivõrd käsitleda mõne sõnaga paari selle kõige meeletumat ideed, mis teevad sellest tõenäoliselt ühe värskeimalt mõjuva teose, mida olen näinud. Loodetavasti jagunevad lugejad ühtedeks, kes on juba näinud, ning teisteks, kes pole näinud ega kavatsegi ühtki anime't vaadata, aga kes võiks uudishimulikult kulmu kergitada mõningate mõtete peale, mis siin mainitud saavad. Sest tähelepanu need väärivad.

On vana kliee, et kui teos tõlkida raamatust filmiks või sarjaks, kaotab see nii mõndagi oma värskusest. Vast pole see alati tingitud sellest, et miski läheks tõlkes kaduma - vahel võib häda pigem olla selles, et linastus taandub vaid alusmaterjali illustreerimiseks. Nii pürgibki teos vaid lähtematerjali varjuks. Seda siiski ei juhtu olukorras, kus ,,tõlge" annab piisavalt suure omapoolse panuse lõppteose ilmele.

Ma ei kavatse siinkohal laskuda küsimusse, kui suured on erinevused Haruhi noorteromaanide ja sarja vahel. Küll aga tahaks ma osutada sellele, et kui ma räägin sarja tegijatest, siis ei räägi ma ilmtingimata Nagaru Tanigawast, kes kirjutas noorteromaanid. Paljuski on kogu mu enda elevuse taga pigem lavastaja originaalsus ja julgus. Kuid see omadus pole siiski läbinisti kiiduväärt - vahel on see, kui aus olla, üsna nõme. George R. R. Martini väljaöeldud tõe, et kunst pole teps mitte demokraatia ehk enamuse tahe, on sarja tegijad võtnud ja viinud selle viimase piirini. Selliseni, kustmaalt pole aru saada, kas on tegemist autorite täiusliku suletusega kunstiteose sisemisse kontseptsiooni - või on hoopis tegemist austajaskonna totaalse trollimisega. Kuidas teisiti seletada sellist enneolematut sigatsemise ja kunstitegemise piiripeal olevat nähtust nagu ,,Endless Eight"?

Aga enne, kui selle juurde jõuda, tuleb öelda, milline on sari ülalmainitud imalavõitu pealispinna all. Nimelt selgub üsna vara, et kolm liiget, keda Haruhil ja Kyonil õnnestub kaasata SOS Brigaadi, selguvadki olevat tulnukas, ajarändur ja üleloomulike võimetega inimene ehk esper. Nad selgitavad Kyonile, et Haruhis näib peituvat midagi jumal-olendi taolist - kuid võime suunata kogu universumit tema tahte järgi on mitteteadlik. Lisaks on nad kõik ühel meelel, et Haruhi ei tohi sellest ise teada saada. Kui maailm peaks talle aga millegipärast ebameeldivaks või talumatuks muutuma, võib tekkida oht, et maailm lõppeb.

Isegi sellise sisukokkuvõtte juures võiks peituda lihtlabane sari sellest, kuidas neli inimest püüavad iga hinna eest teha ühe tegelase elu utoopiaks. Õnneks leitakse väga põnevaid viise mängida selle ideega. Üks kõige radikaalsemaid ongi Endless Eight, mida tehakse sarja teises hooajas. Haruhil jääb miski veel kripeldama 2-nädalase puhkuse lõppedes, mistõttu hakkab see ajaperiood täies ulatuses korduma. Osati meenutab see filmi ,,Groundhog Day'd", kui välja arvata, et asjaosalised ei taju seda kordumist - see selgub alles siis, kui ajarändur avastab, et ta ei saa sellest ajaperioodist kaugemale rännata. Kui küsiti ülimalt passiivselt tegelaselt Nagatolt, kes oli võimeline kordumist tajuma, ütles ta, et see ajaühik on toimunud 15 498 korda. Kuna keegi aga ei mäleta kordumist ja kuna ainus mäletaja ei tohi tegutseda, peab igat kordumist nullist kaasa tegev peategelane olukorra ühel hetkel lahendama.

Kui raamatus näidati ühe peatüki raames ainult kõige viimast päeva, kus Kyon lahendab lõpuks selle surnud ringi, siis sarjas on sellele pühendatud tervelt kaheksa osa. Seitse osa, mis lõppesid frustreeriva ängistusega, et maailma kordumisele ei näi leiduvat lahendust. Sealjuures ei saa väita, nagu see olnuks sarja tegijatele mingi puhkus. Iga osa oli kõigest hoolimata uuesti sisse lindistatud ja välja animeeritud, ja nii mõnigi fänn lahutas oma meelt näiteks Haruhi uute ujumisriiete võrdlemisega. Mõnele meeldis otsida, kuidas oli sama lugu püütud erinevate lavastusvõtete ning rõhutustega näidata veidi teistsuguses anris. Enamusele sellest aga ei piisanud. Kuna esimene hooaeg kestis 14 osa ja teist olid fännid oodanud 3 aastat, muutus fakt, et üle poole sellest oli sisuliselt sama osa, küllaltki suureks PR-probleemiks. See jõudis lausa selleni, et lavastaja oli sunnitud avalikult vabandama. Olgu see siis vabandamist või analüüsimist vääriv, on igal juhul tegemist väga põneva eksperimendiga.

Sarjas on lisaks Endless Eight-ile muudki eksperimentaalset ja paljude jaoks kindlasti sobimatut. Näiteks on juba sarja esimene osa tegelaste endi poolt käsikaameraga üles võetud väga halb fantaasiafilm, mille kohta Kyon jagab jutustajana irooniast pulbitsevaid kommentaare selle küündimatuse kohta, osutades selle rohketele vigadele. Mõnel mu tuttaval piirdubki Haruhi-kogemus sellega ja vast on neile jäänud mulje, et sarja fännid lihtsalt kaifivadki meeletult mingit nii halb, et lausa hea-teost. Veel võiks mainida, et esimest hooaega ei näidatud kronoloogilises järjekorras. Näiteks on sarja viies osa, ilma suurte pööreteta igapäevane lugu, sarja tegevusaja mõttes viimane. Kui nad hakkasid kolm aastat pärast esimest hooaega näitama sarja selle ajalises järjekorras, ilmnes, et selle taaslinastuva hooaja vahele oli pikitud teine hooaeg. Endless Eight-i juures ei oldud õnneks üdini vaatajavaenulikud - vähemalt jooksis see järjest oma 2 kuud ning seda ei hakatud õelalt pikendama seeläbi, et nende osade vahele oleks lastud mõnda esimese hooaja osa.

Üks mind enim huvitavaid küsimusi sarja tuleviku juures on see, kuidas nad lahendavad 10. ja 11. raamatu animeerimise. Nimelt jooksevad neis peatükkide kaupa vaheldumisi kaks edasiarendust 9. raamatus toimuvast loost. Kuidas need alternatiivsed lahendused omavahel põimuvad ning kuidas see kõik 14-osalise hooaja sisse mahutada võidakse püüda, seda saab alles näha. Vähemalt tuleks seda loota - nimelt on nüüd juba rohkem kui 3 aastat möödunud teisest hooajast ning sellele järgnenud täispikast filmist ,,The Disappearance of Haruhi Suzumiya" ja uut infot mõne uue hooaja kohta seni veel pole. Ent tundub siiski ebatõenäoline, et sedavõrd populaarne sari lõppenukski vaid filmiga ühes kõigi selle lahtiste otstega. Või saaks ehk sellise lõpet(amat)use juures olla tegemist sarja viimase vingerpussiga? Kui asjalood peakski niimoodi olema, on fännidel siiski võimalus lugeda kümmet senist romaani.

Napoleoni sõdade taaskehastamine (Anders Fager)

Kuigi taaskehastamine ei lähe meie ajakirjas käsitleva teemaga päris kokku, ol antud artikkel piisavalt põnev, et teha naljakuu numbri jaoks väike mööndus. Pealegi on Eesti taaskehastajad keskendunud reeglina vaid muinasajale ning kindlasti on ka neil värskendav lugeda mõnest muust perioodist.

Antud artikkel ilmus 2004. aastal Udo Grebe poolt väljaantud ajalooliste ja sõjamängude ajakirjas Command & Strategy #1 numbris.

Võta osa Massena diviisi seiklustest Castiligione sõjakäigus! Massena diviis oli aastatel 1796-1797 ilmselt üks paremini treenitud üksusi ning järgides juhiseid, võid ka sina saada 10 lühikese päeva jooksul ettekujutuse selle üksuse argielust. Siit see tuleb: ülim Napoleoni sõdade kogemus!

Keskkond

Leidke harjutusteks üpriski künklik maastik. Veenduge, et sel alal on marssimiseks vaid kruusa- või pinnasteed ning kõige tähtsam: veenduge, et ümberringi oleks võimalikult vähe veevõtukohti. Samuti ei tohiks leiduda külluses küttepuid. Temperatuur võiks jääda vahemikku 35° C päeval ning 10° C öösel. Tuleks valida võimalikult kuiv periood, et teed oleks piisavalt tolmused.

Terviseprobleemid

Kindlasti sisendage endale kahtlevat suhtumist isiklikku hügeeni. Kui soovite proovida eriti seiklusrikast igavese sõja luupainajat, võtke kindlasti kogu joogivesi karjamaadest allamäge jäävatest kraavidest. Düsenteeria peaks täielikult välja lööma kolme päeva jooksul ning raskemal juhul roojate end surnuks.

Varustus

Asuge teele raske villase mantli, paari kulunud pükste ja vestiga. Kindlasti ärge võtke sokke. Kogu varustus peaks olema madalakvaliteedilisest villasest riidest, kuid võid võtta ka ühe hinnalisema (kvaliteetsema) tsiviilriideeseme, mille ostsid Milanost pärast armee esimest palgapäeva. Jalanõudeks vali kas vanaisa puutallaga kingad või mõned muud jalavarjud, mille tallast saab läbi vaadata. Ülejäänud varustus peaks kokku kaaluma umbes 25 kilogrammi, sealhulgas ka 150 cm raudvarras, mis kujutab musketti. Mitte ükski kantav ese ei tohiks olla kaugeltki ergonoomiline. Kindlasti paki kaasa kandadeni mantel (taas kord villasest riidest), kuna see saab järgmisel kümnel päeval olema sinu ainuke kaitse ilmastiku vastu. Ainuke kaasavõetav toit peaks koosnema poolest liitrist veest ning piskust kuivatatud leivast.

Teeleminek

(29. juuli 1796)

Teed alustame kaunist Veronast. Oleme seal mõnda aega peatunud ning asjad on vajunud oma tavapärastesse rööbastesse. ,,Meie" tähendab siinkohal 32. pool-brigaadi 2600 hinge, mis moodustasid kindral De Brigade Claude d'Allemange brigaadi. Meie brigaad on osa Massena diviisist Bonaparte Itaalia armeest ning hetkel veedame me aega Verona garnisonis koos Ramponi brigaadiga. Söö rahulikult oma selle nädala viimane kuuma einet (supp). Lõuna paiku kuuled sa põhjapoolt kahurikõminat, kus teine pool diviisist kaitseb Rivoli ümbrust. Umbes 2 paiku päeval käsutatakse teid rivistusele. Seisa kolm-neli tundi pärastlõunases päikeses. Joo oma plasku tühjaks ning kujutle end vaatamas ohvitsere, kes rivi ees edasi-tagasi sõeluvad, üritades asjadest sotti saada. Seejärel asuta end teele 20-kilomeetrisele marsile aeg-ajalt kostva kahurikõmina poole. Hilisel õhtutunnil jõuad sa Piovesano-nimelisse külla, kus on end sisse seadnud diviisi teised üksused. Paljud neist on haavatud ning hirmul. Täida oma plasku ning ürita asjadest täit selgust saada. Austerlased on teist osa diviisist rünnanud ning selle laiali peksnud. Poe pimedas magama ning ürita end välja puhata, kuna homme on sinu kord.

Lahing

(30. juuli 1796)

Veendu, et sa ärkad öösel vähemalt iga tunni tagant. Umbes viie paiku hommikul mine rivistusele. Jagatakse saiapätse ning sa saad oma viiendiku. Seejärel seisa taas kord formatsioonis, mida võib viisakusest ,,riviks" kutsuda, ning vaata, kuidas valged austerlaste rünnakurivid põhja poolt teie poole liiguvad. Kujutle, et selleks ajaks, kui päike kõrvetama hakkab, on kahurikuul sind umbes 50 korda pooleks lõigatud. Künkal ei ole mingit vett leida. Austerlased ründavad kaks korda, kuid nad lüüakse tagasi. Kolmandal korral tulevad nad neljakordses ülekaalus oleva väega. (Lahingut on raske taaskehastada. Püüa seista 4-5 tundi kogu oma varustusega ühe koha peal ning laulda pidevalt La Marseillaise-t. Neela pisut püssirohtu ja hinga sisse rohkelt suitsu. Las keegi loobib sind vere ja mudaga. Hingelda iga 15 minuti tagant.) Lõpeta lahing joostes röökides kiviselt künkanõlvalt alla. Puhka pisut ning sea end 15-kilomeetrisele marsile. Hilisööl jõuad sa Peschiera-nimelisse kindlusesse Garda järve lõunaküljel. Täida oma plasku.

Järgmine lahing

(31. juuli 1796)

Veeda öö loivates 20 kilomeetrit mööda Garda järve kallast. Olles eliitüksus, on teil väga vähe mahajääjaid. Päevahakul kostvad musketipaugud ütlevad sulle, et ees on uus lahing. Marssige Lonato-nimelise küla lähedal asuvatele heinamaadele ning peletage minema ehmunud Austria husaarid. (Selle hetke taaskehastamiseks jookske röökides üle põldude, hekkide ning aedikute.) Keskpäeval juhivad d'Allemange ja Bonaparte teid Lonato poole, mille tulemusena peate te kogu pärastlõuna vaikselt kõndima, kui teised üksused külas eelnevalt lahingut peavad. Pista põske mõned mitte-nii-valmis viljapead ning tähelda, et see on ehk esimene kord, kui teie pool-brigaad tasasel maal võitleb. Te suudate isegi moodustada kästud rivikorra, mitte tavapärase sassis ,,meesterea". Lonatosse sisenedes saad sa võimaluse taas oma plaskut täita ning tunnikese varjus puhata, kuni Bonaparte ütleb oma kuulsad sõnad: ,,On rahulik, vapper 32. oli siin." Olles võtnud oma koha ajalooraamatutes, marsite te taas 6 kilomeetrit, jõudes õhtuks Chiese jõe juurde.

Brescia päästmine

(1. august 1796)

Öö veedad sa koos ülejäänud 15 000 mehega, kes kõik üritavad leida vett või midagi söögipoolist. Söö enne magaminekut kena tükk lõkkel küpsetatud hobust. Päikesetõusul on taas kord aeg rivisse minna ning marssida 17 kilomeetrit Brescia poole. See tähendab - mainib keegi sulle -, et armee varustusliinid on taas lahti. Sellist olukorda tuleb tähistada, kuigi sul ei olnud aimugi, et need olid üldse kunagi vastase poolt tõkestatud. Joo ära liiter kehva punast veini ning söö niipalju kuivikuid, kui sisse mahub, kuulates samal ajal jutte diviisi juhi André Massena kiimalisest elust. Käivad kuulujutud, et üks tema käskjalgadest on husaari leitnandiks maskeerunud Lombardia printsess. Veeda üks tund öisel vahipostil, jälgides austrialastest sõjavange.

Tagasi Chiese juurde

(2. august 1796)

Ärgates longi 17 kilomeetrit tagasi Chiese jõe juurde. Ülejäänud päeva vedele Ponte St Marco nime all tundud pisikeses külas. Kujutle end nägemas paljusid ohvitsere kaasa arvatud ka Bonapartet ennast (veel alla 27 aasta vana pikkade juustega revolutsioonikangelase perioodist). Külakeses on vähe toitu, kuid vett on külluses. Kõik on väga elevil, kuna sõjakäik näib hästi minevat. Ela meeleolule kaasa ning tühjenda oma kurku Bresciast kaasa võetud veinipudel. D'Allemagne sõnade kohaselt peaks te järgmisel päeval Quosdanovici-nimelisele Austria kindralile lõpu peale tegema. Teised üksused marsivad minema, et teiste kindralitega võidelda ja kogu toimuv on väga segadusseajav.

Veel lahinguid

(3. august 1796)

Sa ärkad end ümbritsevas sagimises ning kaugemalt kuuldub musketipauke. Kobi rivisse ning marsi 6 kilomeetrit Lonato poole, pöörates poolel teel teelt kõrvale põldudele ja heinamaadele. D'Allemagnet ei ole näha; tema asemel juhib brigaadi tumedanahaline ülepaisutatud este armastav Rampon. Võta taas kord lahinguformatsiooni ning peksa austerlased tagasi, sel korral teisest suunast ning Bonaparte ja Massena isikliku järelvalve all. Pärast mõningat tulevahetust austerlased taganevad ning te jälitate neid 5 kilomeetrit üle konarliku maastiku, pidevalt tulistades ning karjudes. Kohas nimega Desenzano avastate te veel austerlasi, kes teid nähes põgenema pistavad.(Enamus võitlemisest toimub tihedas rivikorras pidevas liikumises üle ebatasase maastiku. Olles eliitüksuslased, olete te suurepärased ning suudate hõlpsalt läbida 2 kilomeetrit tunnis, säilitades enesevalitsuse ning formatsiooni.) Kõige märkimisväärsem kogu lahingu juures on asjaolu, et maha on lastud kaks teie pataljoni ohvitseri, kuid väga vähe teisi on rügemendist haavata saanud. Hiljem kostub nurinat leiva puudumise üle, kuid neid nurinaid ei võeta kuulda. Selle asemel saadetakse pahur brigaad 15-kilomeetrisele kiirmarsile üle lagunevate teede. Tundub, nagu võitleks d'Allemagne selle Quosdanovicu-tegelasega ise ning vajab abi. Jõuate kohale kenas rivis kolme tunni jooksul ning näete vaid tühja lahinguvälja. Tegelik lahing toimub hoopis Salos. See tähendab veel 12 kilomeetrit künkliku teed ning ei mingit vett. Jõuate Salosse pärast keskööd ning pärast käsklust ,,rivitult", langete samasse kohta magama.

Ja veel lahinguid

(4. august 1796)

Sa ärkad pärast paaritunnist und teepervel. Salos ei leidu palukestki toitu, kuid see-eest on küla ümber mitmeid matmata laipu. Viie paiku hommikul saadetakse teid taas lahingusse. (See võib olla seesama, mida ajaloolased hakkavad nimetama 3-ndaks Salo lahinguks, kuid miks peaks see sind huvitama.) Esimese poole päevast sisustate te austerlaste väljaajamisega Chiese orust. 8-kilomeetrine matk mööda maastikku peaks seda kenasti jäljendama.

(Vett on külluses, nagu ka toorest hobuseliha. Kindlasti torma mitmeid kordi ülesmäge, et end korralikult hingeldama ajada.)

Austerlaste laibad, millest sa möödud, on ammu juba teie luurajate poolt paljaks tehtud. Puhka tunnike Vobarno-nimelises külas, rüüsta seda põhjalikult ning vaata, kuidas Austria grenaderid Chiese jõge ületades upuvad. Selles Itaalia osas tundub austerlaste laul lauldud olevat. Sellegipoolest ei andnud rüüstamine rohkem tulemust kui vaid üks hädine purk moosi ning nüüdseks on aeg asuda teele ülejäänud armee poole. Sinna on 30 kilomeetrit ning kohale tuleb jõuda enne keskööd, kuna järgmisel päeval tuleb seal suur lahing. Marssides laula lakkamatult ning pärast 15 kilomeetri läbimist luba endale pisut kuivikuid ning korralik toop kehva brändit. Pärast sellise päeva üleelamist ja ühes ,,pool-brigaadiks" nimetatavas tükis kohale jõudmist võib teid tõesti eliitüksuseks nimetada.

Suur lahing

(5. august 1796)

Päikesetõusul on aeg minna ning Austria peamine armee puruks lüüa. Sõdurid on elevil ning Rampon, kes ikka veel brigaadi juhib, laseb teil aeg-ajalt moraali tõstmiseks hõisata. Sulle antakse veel seda kohutavat brändit ning saadetakse 6-kilomeetrilisele marsile. Lõpuks paigutatakse teid sinu arvates austerlaste parema tiiva vastu. Veeda hommikupoolik heinamaal edasi-tagasi marssides ning vaata, kuidas austerlased teie manöövrid justkui peegelpildis järgi teevad. (Kõige meeldejäävam selle lahingu juures ongi sinu jaoks see näiliselt regulaarne manööverdamine. Millal jõudis keegi - tõenäoliselt major Roguet - õpetada allohvitseridele selliste manöövrite läbiviimist?) Lõuna paiku antakse rünnakukäsk ning rivid lähevad liikvele! Selle kohutava segaduse taaskehastamine on lootusetu üritus, kuid püüa terve päev jalgel olla, karju ning hingelda pidevalt. Teie rügement viib läbi eduka rünnaku ning lööb tagasi austerlaste vasturünnaku, asudes neid seejärel jälitama. (Jäljendamaks lähivõitluse rõõme veendu, et sind pritsitaks pidevalt verega, joo rohkelt soolvett, et jäljendada musta püssirohu mõju ning lase kellelgi oma mõlema kõrva ääres paukpadruniga püstolit tulistada. Kui torust väljuvad kuumad gaasid su nägu kõrvetavad, oled sa saanud täiesti tavalise esirea kogemuse võrra rikkamaks.) Sul ei ole absoluutselt mitte mingit aimu, mis toimub ülejäänud lahinguväljal, kuid on ilmselge, et te olete võitmas ning rivi teine ots paistab olemas kõige karmimas (häälekamas) lahingus. Pugi pisut Austria kuivikuid ning kostita end brändiga ning seejärel asu 5-kilomeetrisele marsile Pozzolengo-nimelisse kohta. Maga rivikorras.

Mitte nii suur lahing

(6. august 1796)

Päev algab 7-kilomeetrise sörgiga vabastama Peschierat, mis on nädal piiramisrõngas olnud. Massena ratsutab ette ning ajab piirajad ise minema. Teie kohalejõudmisel võitleb ta ikka veel teiselpool Minciot austerlastega. Kui ohvitserid lahinguplaane peavad leiad sina, et linnas ei ole mitte midagi söödavat. Mitte, et see väga oluline oleks, kuna pärast 5-tunnist segadust saadetakse teid Austria vägede vastu. Esimene rünnak üle tõstesilla ning mäest üles lõppeb väikese katastroofiga. (Jookse hullumeelsest karjudes 500 meetrit ning asu seejärel ülesmäge rühkima. Püherda mudas, lämmata end suitsus ning veereta end mäest tagasi alla. Uhkeldamise nimel võid sa ka kellegi seljas tagasi positsioonidele kanda.) Puhka linnas ning joo pisut vett enne, kui sind uuesti piraka toobi brändiga rünnakule saadetakse. Sel korral liigu aeglasemalt ning hoia oma meeletu karjumisest saadetud tormamine viimase 60 meetri jaoks. See on sõjakäigu karmim lahing ning rügement kaotab üle 200 sõduri surnud ning haavatute näol. Nende hulgast torkab kõige kummalisema silma kapten Thoiret, kes suri kuuenaelase kahuri suudmest tulnud gaasidest saadud põletustesse. Sel korral austerlased põgenevad. Veeda kogu pärastlõuna neid taga ajades, jõudes selle käigus Cavalcasella-nimelise küla juurde, mis jääb Peschierast paari kilomeetri kaugusele. Võtke haruldane Napoleoni sõdade formatsioon ,,rääbakas hord" ning sööge napakate Austria vormimütside päheproovimise saatel küpsetatud härga või hobust.

Jälitamine

(7. august 1796)

Viimane päev möödub 15-kilomeetrisel marsil tagasi Rivoli, austerlased teie ees põgenemas. Tee äärel on küllalt surnud hobuseid, kuid muud toitu leidub vähe. Naudi pikalt magamist ning tähista sõjakäigu võitu. Järgmisel päeval kuulutab Massena teid ,,lahinguks kõlbmatuteks", kuid Napoleon ei võta seda kuulda. Marssimist tuleb veel, kuid mitte sel korral. Rügement on kaotanud 350 meest ning paljud mahajäänud on samuti kadunud - kas haiglates või maakohti rüüstamas. Aga küll nad mõne aja pärast tagasi tulevad. Te olete ju siiski eliitüksus!

Tõlge Ove Hillep

Aprillikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Märtsikuu pildimäng toob maiuspalasid meie postapo-armastajatele.

Postapokalüptiline maailm ei olegi nii tühi, kui tavaliselt paistab. Vahel satuvad lausa tegelased kolmest erinevast filmist koos rändama. Millised on need filmid? Loosimises osalemiseks piisab ka ainult ühe äratundmisest. Kolme filmi teaminde suurendab võimalusi.

Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Ühe filmi äraarvamise eest saab 1 punkti - kokku võimalik saada seega suisa 3 punkti. Vastata saab kuni 25. maini.

Iga vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi 2004. aastal kirjastuse Tiritamm poolt välja antud Brian Jacques "Vahva hiir Matthias".

Jaanuarikuu pildimängu vastuseid saatis vaid 1 inimene. Jakob O arvas ära seitsmest filmist 4. Seega läheb Howardi raamat "Kuningas Kull ja Bran Mak Morn" talle.

Aga õiged vastused? Need 7 filmi olid:

Re-Animator

Event Horizon

Avatar

Knowing

TRON: Legacy

Omen, The

RoboCop

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Aprilli ulmkonnakroonika 2013

Eesti ulmetähed

Triinu Meres on nii Reaktori lugejaile kui ka mujal tuntud kirjanik ning luuletaja. Tema esimene artikkel meie ajakirjas rääkis Keskmaa ordust, mille tegemistes ta agaralt kaasa lööb. Samuti võib teda kohata ka paljudel LARPidel, millest ta kas osaleja või korraldajana osa võtab... Kel huvi, võib ta ikka üles leida.

1. Mida praegu loed?

Rawi Hage raamatut "De Niro mäng". Üsna kalk ja kalbe, aga kodusõda küllap ongi kalk ja kalbe. Ei ole ulmekas, aga päris hea raamat. Samas, teist korda ma teda kätte ei võta - see on siuke "hea raamt", mille kohta võib nt öelda "masendavalt hea". Mingit hingeülendust pole, poeetilised kohad on need, kus peategelast piinatakse või keegi räägib oma läbiviidud veresaunast - sest ilmselt on need teemad, kus jutustajal on raske olla jahe ja eemaleolev.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Tegelased, kes mulle korda lähevad. Ma tahan vähemalt mõnest tegelasest lugu pidada ja talle head soovida, muidu on lugemine ikka kole raske rassimine. Ja siis on oluline, et neil kordaminevatel tegelastel oleks teoses mingisugust lootust ka.

Loen meelsamini raamatut, mille lõpus on õudne ikaldus ja surm ja häda, aga raamatu sees tehakse nalja, patsutatakse üksteisele õlale ja tunnistatakse, et elu on alati elamist väärt, kui sellist, kus raamat otsa on variandid ainult "kas sureb nälga, lastakse maha või saab koolera" ja lõpuks maagiliselt jääb ellu ja saab suure päranduse.

Ning siis meeldivad mulle draamad, tugevad tunded ja tegutsemine. Neutraalne, eemalseisev ja intellektuaalne pilk pakub palju vähem huvi kui lihalik naha vahele pugemine, pisarate, raevu ja tegelasse armumise tekitamine.

Ma tahan, et raamat haaraks mind kaasa emotsionaalselt ja ei solvaks samas mu intelligentsi.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kolm on kohutavalt vähe. Aga õnneks ma ju ei taha ka korrata seda, mis mu "Täheaja"-autoritutvustuses öeldud on, see oleks lihtsalt igav.

Nii et kolm lemmikut, keda seal EI ole mainitud:

J.R.R.Tolkien, sest suured tunded, ilusad isased tegelased, ennastohverdav sõprus ja dramaatiliselt dramaatiline dramaatika on kõik väga stimuleerivad nähtused.

Samuti on päkapike nimed väga seksikad, mulle on eeposed ja vanad kangelaslaulud äärmiselt hingelähedased.

Doris Lessing, kelle ulmelistest teostest ma olen tegelikult lugenud ainult ühte - aga see on olnud mulle armas juba 20 aastat ja jätkuvalt mu lemmikute seas: "Ellujäänu mälestused". See on raamat, mis äärmiselt usutavalt räägib tüdruku naiseks saamisest ja sama usutavalt sellest, kuidas vaikne hiiliv ühiskonna muutumine nafta lõppemise ajal umbkaudu välja võiks näha. Lisaks sisaldab ta pisut unenäolisi maailmade vahel rändamisi ning loomtegelast, kes ometi kord ei ole ei hale "vaene õnnetu loomake" ega ka "lahe semu ja selle filmi neeger".

Hirmsa ponnistusega panen kolmandana kirja Roger Zelazny, kuigi pean tõdema, et tema Amberi lood ei ole minu täis kasvamisele vastu löönud ja nüüd on neid vanu lemmikuid natuke piinlik lugeda juba.

Mis on ajale ja täis kasvamisele vastu löönud, on tema "Valguse isand". Sest - kas ma mainisin, et mulle meeldivad eeposed ja kangelaslaulud, vanad müüdid ja jumalatelood? Vot, väga meeldivad, ja seal ta võtab ühe mütoloogia ja täidab selle efektse kaasakiskuva sci-figa, kus mulle lähevad tegelased korda, draamat ja surmavat sõprust on paksult ning nalja saab ka peaaegu kogu aeg.

Ulmeauhinna Stalker 2013 hääletus

1. mail algusega kell 0.00 algab Stalker 2013 hääletus.

Hääletusnimekirjad ja hääletusjuhendi leiab siit.

Kui tekib küsimusi, siis tasub lugeda eelmise aasta Reaktorist lugu "Taas algab Stalkerihääletus".

Hääletus lõppeb 1. juulil kell 24.00.

Võitjad tehakse teatavaks ulmefännide iga-aastasel kokkutulekul Estconil, mis tänavu toimub 12.-14. juulini Põlvamaal Saarjärve ääres.

Maikuu Tartu tähetornis

Tartu ulmikute koosviibimine

Toimus nagu ikka endises Labürindis ehk praeguses Klubi80 ruumides. Kaminasaal oli kahjuks hõivatud ja ulmikud pidid seekord leppima eesmise saaliga. Räägiti Mandi uuest raamatust, aastakoosolekust, Bruce Sterlingust ja loetud ulmest. Nagu piltidelt võib näha viibisid lisaks tavapärasele seltskonnale kohal ka mõned larparid-rollimängurid ja kirjanikud Maniakkide Tänav ja Veiko Belials.

Tallinna ulmehuviliste aprillikuine kogunemine

Kohtumine toimus Lost Continendi Aknaaluses Lauas alates lõpuks ometi pärastlõunaseks muutunud kellaajast 18:00. Intervallides saabunud külalised panid esimesena kohale jõudnuid muretsema hilinejate tervisliku seisundi pärast, aga siis sai kirja kena kuraditosin kohalviibijat: Sirje Kingsepp, Andri Riid, Jaanus Trolla, Eva Luts, Tea Roosvald, Taivo Rist, Silver Sära, Riivo Mägi, Taavi Kalju, Osvald Soobel, Margus Makke, Annika Kask, Tanel Raja. Ja see ongi nüüd peaagu kogu info, mis me selle ürituse kohta reedame! Kes polnud kohal, see kadestagu südamest ning tulgu parem järgmine kord ise vaatama!

Et keegi ei arvaks, et kohalkäinud unustasid oma aated ja lendlesid vestlustesse ainult kevadiselt kerge, sooja ning rõõmsa õhkkonna aurul, loetleme mõningaid ulmelisi ankrupunkte: Vaidlus titaanide heitlusest Beowulfi ja Grendeli näitel. Mõningate probleemsete fraaside maakeeldepanek. Tiraaid. Menukid. Arvustamine. Rolli minek, rolli omastamine ja rolli roll ulmemaastikul ning argielus. Ulmelised linastused ja telesarjad. Pungi mõiste ja pungi mõiste ulmes, alternatiivid, näited. Menuautorite blogid... Ja palju muud!

Tea Roosvald

Märtsikuu parim arvustus

Kuna minu arvustus Oless Berdniku lühiromaanile «Серце Всесвіту» sai Ulmekirjanduse BAASis parimaks veebruarikuiseks arvustuseks, siis parima märtsikuu arvustuse pean mina määrama...

Mul oli tegelikult juba aprilli alguses üsna selge, et millisele arvustusele ma mõttelise karika edasi annan, aga kogu aeg tuli midagi vahele ja siin ma siis nüüd olen ja kuu viimasel päeval neid ridu kirjutan.

Ma ei saa öelda, et oleks olnud paljude hulgast valida, kuid konkurentsi siiski oli. Samas ei saa ka öelda, et seekordne võitja poleks oma tiitlit tihedamas konkurentsis võitnud. Mulle ta lugemismuljed meeldivad, olen neid ikka Facebookis n-ö laikinud. Ja mis veel tähtsam - huviga lugenud!

Äh, mis ma pikalt keerutan, märtsikuu parima ulmearvustuse tiitli saab Marko Kivimäe, kes 14. märtsil arvustas Ulmekirjanduse BAASis ära kõik Guillermo del Toro ja Chuck Hogani triloogia «Tõbi» (The Strain) köited. Kuna ma annan seda tiitlit vaid esmaarvustajale, siis jäävad konkurentsist välja triloogia esimesed osad «Tõbi» (The Strain, 2009, ek 2010) ja «Allakäik»< /a> (The Fall, 2010, ek 2010) ning võidu pälvib kolmas köide «Igavene öö» (The Night Eternal, 2011, ek 2012). Õnnitlused!

Jüri Kallas

Ulmekuulsused eestis

Bruce Sterling.

Prima Vista peaesinejate seas on igal aastal ka mõni angloameerika kultusautor. 2013. aastal on erilist põhjust rõõmustamiseks ulmefännidel ning uute tehnoloogiate huvilistel: Tartusse on tulemas küberpunk-klassik Bruce Sterling.

Küberpunk on kirjandusanr, mis inspireeritud virtuaalilma (ja laiemalt sajandivahetuse tehnoloogilise kiirenduse) mõjudest inimvaimule ja -ühiskonnale; tihtilugu manavad küberpunk-teosed esile düstoopilisi metropolikeskkondi, milles autsaidrid püüavad vastu seista megakorpide võimule. Bruce Sterling on nii üks anri teerajajaid kui ka selle ehk kõige sagedamini avalikkuses esinevamaid mõtestajaid.

Tema arvukatest teostest on eesti keeles raamatuna ilmunud kirjastuse Fantaasia vahendusel ,,Skismaatriks+" (2008) - romaan päikesesüsteemi kõrgtehnoloogilistest gängiheitlustest ja lisaks viis lühijuttu; ajakirjades-veebikülgedel leidub teisigi tõlkeid. Ent nagu ulmekogukonnas kombeks, on paljud tuttavad juba ta teoste ingliskeelsete algupäranditega.

Bruce Sterling on ka innukas publitsist ja blogija - ajakirja Wired juures on tal rubriik ,,Beyond the Beyond" . Seal kirjutab ta sageli ka käibelt kadunud ja kaduvatest tehnoloogiatest, ent on juttu teinud ka Eesti "Teeme ära!"-kampaaniast. Näis, millist inspiratsiooni saab Bruce Sterling oma esimesest külaskäigust Eestisse!

Ajakava: 19.00 Tartu Elektriteater esitleb: Richard Linklateri film ,,A Scanner Darkly" (2006) Filmi juhatab sisse Prima Vista külaline Bruce Sterling.

17.00 Bruce Sterling TÜ Raamatukogu konverentsisaalis - loeng ja arutelu. Kirjanikku intervjueerib Tõnis Kahu. Loeng ja vestlus on inglise keeles.

Charles Stross.

Kohtumine Charles Strossiga (1964) on tõeline maiuspala kõikidele ulmefännidele. Ta on hinnatud ja auhinnatud oti kirjanik, kes on kirjutanud nii teadusfantastikat, kosmoseoopereid kui ka õuduslugusid. Tema romaan ,,Accelerando" (2005, e k Fantaasia, 2009, tlk Iris Jeletski) võitis 2006. aastal ulmeajakirja Locus parima romaani auhinna. Lisaks sellele on eesti keeles ilmunud ajaliselt loomisaegadest universumi lõpuni ulatuv ulmeromaan ,,Palimpsest" (Fantaasia, 2011, tlk Eva Luts). Strossi looming paistab silma mitmete kihiliste ja fantaasiarikaste sarjadega. Tulevikku asetuv, sõnamängulise pealkirjaga sari ,,The Laundry Files" (,,laundry" tähendab pesukööki, aga ,,laundry list" põhjalikku nimekirja) viib lugeja tuleviku spioonimaailma, aga alternatiivajaloolise seeria ,,Merchant Princes" teoste kangelased on inimesed, kes suudavad liikuda erineva tehnoloogilise tasemega paralleelmaailmade vahel.

Muusik, tõlkija ja kolumnist Mart Kalvet vestleb Charles Strossiga pühapäeval, 2. juunil kl 15 kirjanike maja Musta laega saalis. Samuti on võimalik kohtuda Charles Strossiga Viru Keskuse Rahva Raamatus neljapäeval, 30. mail kl 17.

Ulmeühingu aastakoosolek

10. mai on kuu teine reede, mis tähendab et ulmehuvilised kogunevad Tartus Klubi80 kaminasaalis (endine Labürint) kella seitsmest õhtul kuni kella umbes üheni, misjärel võib pidu teise kohta kolida.

Seekord on lisaks tavapärasele lobale ja muljetamisele asjalik osa: Eesti Ulmeühingu aastakoosolek. Sellega alustame kella 20 ajal, külalised on teretulnud, liikmed aga eriti oodatud - räägime eelmise aasta asjadest ja selle aasta plaanidest ja on paras aeg arvamust avaldada.

* Presidendi ja juhatuse valimine

* Eelmise aasta Estcon ja Stalker

* Selle aasta Estcon ja Stalker

* Järgmise aasta alguses toimuv jutuvõistlus

* Liikmemaks eurodes ja mis soodustusi liikmetele pakkuda

* Finncon, Eurocon, muud üritused ja meie oma ideed - mikrofon on vaba.

Kes koosoleku vastu huvi ei tunne, see võib teises lauas või kõrvalsaalis muud juttu puhuda.

Aprilli kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Skymarket

Soojad kehad

Isaac Marion

Tõlkija: Raili Puskar

R on zombi. Tal ei ole nime, mälestusi ega pulssi, kuid tal on unistused. Ta pole päris samasugune nagu teised Surnud.

Mahajäetud linna varemetes kohtab R ühte tüdrukut. Julie on vastand kõigele sellele, mis R-ile teada-tuntud. Sooja, aruka ja vägagi elavana on ta nagu ere värvipuhang süngel ja hallil maastikul. Saamata ise ka aru, miks ta seda teeb, otsustab R Juliet mitte ära süüa, vaid ta päästa. Ja nii saab alguse nende pingeline, kuid samas kummaliselt õrn suhe.

Sellist asja pole kunagi varem juhtunud. See rikub reegleid ja eirab loogikat, ent R ei rahuldu enam hauataguse eluga. Ta ihkab taas hingata, ta ihkab elada - ja Julie tahab teda aidata. Ent nende lootusetuna näivat kõdunevat maailma ei saa muuta võitluseta...

Kommentaarid aprillikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Aprill on teadupärast naljakuu ja üks põhilisi huumorivõtteid on kontrast. Seekord on Reaktoris esindatud noore naisautori debüüt ja juba veteranistaatusesse tõusnud meesautori seni viimane jutustus. Vastandlik on ka nende pikkus ja funktsioon - kui üks on pigem hoogne anekdoodilaadne ulmeline lookene, siis teine on pigem lugemiskulgemisele kutsuv jutustus võõrmaailmas.

Kui Piiu Pilt sai ulmekirjutamise töötoas valmis jutu "Plumps", ütles ta ise selle kohta muigamisi midagi stiilis, et tegemist on tema meistriteosega. Ehkki selline väide tundub kuidagi enesekriitiline muude tekstide suhtes (ent vilka peaga neiu sulest saab edaspidigi eeldada midagi huvitavat), võib vast tõesti esile tõsta, et siin on seda näiliselt kogemata väga hästi õnnestunud teksti sära, mida paljud ei taju oma loometeel võib-olla kunagi. See on tekst, mis ette loetuna töötas väga hästi, haarates kaasa oma humoorikusega, mis ei sulgu kuidagi üheainsa nalja rööbastesse, vaid taasleiab end igal sammul. Millegi humoorika kirjutamise juures ongi olulisim nõue vast värskuse säilitamine terve teksti vältel ja prl Pildil õnnestub see hästi.

Kui küsida mõnda sõna enesetutvustuseks, vastas ta: "Päeval teen itti, õhtul elan (arvuti)mängude ja raamatute maailmas. Olen aktiivne Eesti animemaastikul - aitan korraldada JAFFi (Jaapani Animatsiooni Filmifestival) ja olen AniMatsuri (Jaapani popkultuuri festival) maskott. Niisama ei oska lähemalt rääkida - edasi tuleb juba küsida."

Nagu öeldud, kui "Plumpsi" puhul on tegemist noore naisautori debüüdiga, siis Osvald Soobeli jutt "Väikses majas raudtee ääres" on midagi vastupidist - autor on oma loomingut avaldanud juba 2002. avaldanud ja seda lausa trükis. Veel võib leida Poognast(lisaks autori enesetutvustusele "ulmekiiksuga vedurijuht") ka teisi jutte-jutustusi, mille tegevus leiab aset samas maailmas mis "Väike maja raudtee ääres". Kõigi tekstide puhul on tegemist suhteliselt pikkade lugudega, mille eesmärk polegi niivõrd rutata mõne särava puändi poole, kuivõrd lasta lugejail triivimisi sisse elada tema üsna pikkamisi konstrueeritud maailma ning selle meeleolusse.

Olles kuulnud pigem kriitikat autori kirjutusstiili pihta (näiteks eelmainitud 2002. aasta teksti suhtes), oli teksti toimetamist alustades pigem üllatav, et sõna ja lause tasandil ei olnud kohutavaks kriitilisuseks suuremat põhjust. Senine tagasiside oli olnud sedavõrd kriitiline, et ma endamisi ootasin lausa düsgraafiat, aga teksti esimesed leheküljed pigem panid kergendunult ohkama. Ehkki teksti algus võib oma meelelises looduskesksuses inimesi veidi eemale tõrjuda, lisandub sellele hiljem siiski muid aspekte. Tekst jõuab mitmel korral muuta oma hoogu, samas säilitades oma üldist tooni, mille pigem süngesse fooni ei mahuks küll ükski muumitroll. Samas pole tegemist lausa raskemeelse tekstiga, kuivõrd on pigem säilitatud piisavat tõsidusastet.

Mulle endale meeldisid siinkohal enim märulistseenid tugeva, laanekati tõugu peategelase Limuga, mis meenutasid filmi "The Incredible Hulk" ja selle tekitatud elevust nimitegelase kõikealistava titaanliku jõu suhtes. Kuid igale lugejale jäägu tema enda eelistused - ja vast leidub pikas tekstis igaühe jaoks midagi, mis talle sümpatiseerib.

Olen Soobeli kohta kuulnud kriitikat, et tema tekstid olevat ühe grafomaani töö vili - ent kas see peaks siis tähendama, et autor, va volask, kirjutavat ainult enesele kogu oma egoistliku kirjutusnaudingu sees? Samas rõhutatakse kõikjal seda, et tekstiloome olulisemaid lähtekohti on see, et kui autor hakkab kellelegi konkreetsele kirjutama, siis võiks ta pigem juba kirjutamata jätta (või nagu keegi kunagi ütles - tuleb kirjutada kas iseenesele või igaühele, millelgi muul pole tähendust). Teataval määral on selle teksti (ja üldse tema loomingu) juures pigem muljetavaldav, et tekst jookseb niivõrd vabalt ja et see, mida ta väljendada tahab, väljendub küllaltki täielikult - otsapidi võiks selles midagi inspireerivat olla.

Jutt: Väikses majas raudtee ääres (Osvald Soobel)

Limu kõhutas okstest punutud pesas ja nautis südaöise soo ilu. Päikese, Me Yu liikumise järgi oli küll südaöö ja laulsid vaid üksikud öölinnud, aga hetkel kestis suveharjapäev, mil Me Yu ei loojunudki, vaid laskus mõneks tunniks lõunapoolsete küngaste taha.

Rahu oli taastunud, sest hiidkärbid olid Pluutolt tagasi tulnud, Põhjariigis võimu võtnud ja korra maksma pannud. Juba mitu aastat olid piirid kinni olnud ja lõunas laiutavast Ekvaatoriföderatsioonist, mida Ge inimesed ka peenutsevalt Tsivilisatsiooniks nimetasid, ei pääsenud ükski inimene katte jahtima. Jälle võis ehitada pesa kõrgele puu otsa, kartmata katinaha peale hullude tsivilisatsiooniinimeste soojusradareid, jälle võis katt luusida muretult mööda laasi, jälle polnud tal kedagi karta.

Nii mõnigi kord olid kohalikud inimesed ja hiidkärbid teda kadestanud, et mis sinul viga, valitsed laant, ükski teine loom sind ei ohusta, midagi karta ei ole vaja. Saamata aru, et ka laanevalitsejail võib muresid olla.

Esiteks see soo. Limu eelistanuks küll kõrget ja kuiva laant, kus ta esivanemad aegade algusest elanud olid ja mis temasugusele suurkiskjale paremini sobinuks, ent lähikonna laaned olid vanemate ja tugevamate kattide poolt ära jagatud ja Limu pidi leppima sooga.

Ja see kevadine ahastus, kui Limu talveunest ärkas ning avastas, et Sirj, tema Sirj oli ta kaisust kadunud. Limu oli mõned päevad lootnud ja oodanud, püüdnud ojast kala ja jätnud magusamad marjad okstele, oodanud kallimat lõunale. Aga ta ei tulnud tagasi, Limu ei näinud enam ta nägusat kollast seljavööti ja kohevat saba, enam ei ärganud ta kallima juuste kõditusest sõõrmetes. Kuldsed silmad pilkusid ja paar pisarat imbusid suurkiskja koonukarvadesse.

Limu raputas pead, urahtas ja heitis pilgu laugaste poole, viirastuslikesse udulaamadesse. Tegelikult oli soo ilus. Iga päev oli isemoodi, igal hommikul nautis Limu Me Yu tõusu ja varjudemänge laugaste kohal udus, nautis soolindude tervitushüüdeid Me Yule. Ojas leidus kalu, keda Limu kattidest ainsana püüda oskas, põõsad ja võsa oli täis mitut liiki magusaid marju. Siin võis elada küll.

Aga selle soo kõige ilusam ja hinnalisem osa asus otse allpool Limu pesa, mida ta nimetas Kohaks. Seal läikis vesi, siin olid siniallikad, Voki oja läte. Limu küünitas üle pesaääre ja vaatas veepeegeldust.

Kohta kandva jämeda oksa ja Koha enese vari. Ka Limu enese kikk-kõrvad. Ja tumesinine taevas ja taevatähed. Nagu värav kuhugi ära, sinnapoole. Väravat ääristasid Limu soo tegelikud uhkused - pervelilled. Need olid üliharuldased, põhjala, võib-olla ka kogu Ge kauneimad lilled. Nad helendasid öös, heledamalt kui tähed veepeeglis.

Vetevalitseja Su Li pisarad kasvasid ainult seal, kus sündis vesi, üks kolmest elemendist, mis moodustasid maailma. Kasvasid vaid kõige puhtamate siniallikate pervedel. Põhjalas teati vaid kaht kohta, kus need kasvasid. Limu teadis kolmandat. See oli tema saladus.

***

Üks siniselt veiklev täht pidi üürikeseks lõunapoolsete mägede vahelt end südaööl näitama. See võis vabalt olla Su Li enese kaunis silm, see täht oli just sama ilus kui pervelill siniallika kaldal. Kus ta on? Miks ta ennast ei näita? Limu õõtsutas Kohta, lootes niimoodi üle mäetippude vaadata. Korra aimus sinakat helendust. Limu õõtsutas veel hoogsamalt, ent siis kadus pind käppade alt ja soo ääres kajas vali plartsatus, kui oks koos Koha ja selle veerandtonnise omanikuga siniallikasse sadas.

Limu tundis kohutavat külma, kõrvus kumises umbne mulin ja ta rabeles heledama poole. Viimaks sai ta pea veepinnale, puristas ja raputas lakka ja vaatas ringi. Pervelilled vaatasid vastu ja justkui naersid Limu üle. Su Li naeris Limu üle. Limu kahlas vastikust tundes kaldale, raputas kasuka nii kuivaks, kui sai, ja istus samblale.

"Ma teile näitan!" urahtas katt jõuetus vihas. Keegi ei kuulanud teda. Pervelilled vaatasid justkui solvunult igaüks ise suunas. Kogu soo tundus nüüd ühtäkki võõras ja elas oma elu ega tahtnud allikakaldal kössitavast katist midagi teada. Suure puu tüvel valendas värske murd, veepeeglis triivisid oja poole üksikud samblatordid ja oksariismed. Ka Kohta ei olnud enam! Tundus, nagu oleks Tema, kelle süles Limu kogu oma elu veetnud oli ja kelle süles kogu ümbrus edasi elas, kurvastanud ja solvunud Limu peale. Seletamatu õõv ja üksindustunne tõusis Limu meeltesse, ta ei osanud teha muud, kui põgeneda. Astuda väärikalt ja rahulikult mööda ojakallast minema. Kuhu on tal põgeneda? Põgenegu ta kui kiiresti tahes, Su Li, tolle õdede ja Ge-ema jaoks on ta ikka paigal. Limu vaatas veel üle õla, nägi viimast pervelille, mis varem oli talle märku andnud Koha lähedusest, kui ta rännakuilt naases ja keeras pilgu ära. Ma veel näitan teile! Mida on mul teile näidata?

Ängi leevendas nüüd liikumine, Limu tundis, et ta liigub, väärikalt ja vääramatult, nagu katile kohane. Nagu taevatähed mägede kohal, nagu veevool ojas. Kuhu ta läheb? Kuhu on tal minna? Kuskil kaugemal allavoolu lõppeb laas ja algavad rohtlad ja niidud, kuskil seal on Gadila küla ja raudtee. Raudtee viib veel kaugemale, Gadila kosmodroomile, kus toimetavad hiidkärbid. Kärbid on küll rõõmsad ja toredad, ent kuidagi lihtsameelsed. Pealegi ei huvita neid ei laas ega Me Yu tütred, nad tegelevad vaid oma reaktorite ja kosmoselaevadega. Paljad soovitused "ära muretse" või "ära kurvasta" poleks Limut aidanud.

Läheks inimeste juurde? Nad nimetavad ennast põhjainimesteks, ehkki on samast rassist, mis tsivilisatsiooniinimesed. Aga nad ei ela ainult asjade omamise nimel, nagu tsivilisatsioonlased, nad austavad Me Yud ja tema kolme tütart ja Soojust, austavad katte kui laanevalitsejaid ja majesid kui rohtlahaldjaid... Vot mõnda majet tahtis Limu näha, kasvõi kaugelt jooksu pealt, lakk ja saba hõljumas. Nad on ju põhjala kauneimad olendid... Käes on Suvehari. Siis põlevad lõkked, mürisevad trummid ja amaan paneb majesid paari. Majed abielluvad vaid Suveharjal. Limule meenus jälle Sirj ja ta samm muutus töntsiks. Sirjt ei ole enam! Ja ka Kohta ei ole enam!

Jalad muutusid nõrgaks, Limu tahtis ojakaldale maha istuda ja lasta kõigel minna. Ent ta tundis, et peatumine oleks justkui tagasiminek, kukkumine selg ees kuhugi tühjusse, kus kõik, mis veel alles on, kaob päästmatult käpaulatusest. Justkui keeraks Ge-ema talle selja. Ta ei saanud peatuda. Ma veel näitan teile. Mida on tal siis Su Lile näidata?

Limu oli enesele märkamatult ületanud mitmeid väikseid ojakesi, Voki oja oli juba kaunis laiaks ja veerikkaks kosunud. Eespool paistis valgust - seal oli väike lagendik lõuna pool oja, Põhjariigi piiri taga tsivilisatsioonlaste Ekvaatoriföderatsiooni territooriumil. Välu ääres võsa ja ohakaid täis songermaa, ohakate vahel midagi heledamat. See oli luitunud lennukitiib. Ohakate all peidus veel palju rususid ja inimluid. Tsivilisatsiooni enese ohvrid.

See juhtus selsamal suvel, kui Limu Sirjga armatses. Ekvaatoriföderatsiooni transpordilennuk oli toonud siia hulga tsivilisatsiooniinimesi, kes pidid tegema mingeid maapõue uurimistöid. Ent nad lendasid üle piiri ja tapsid Omari tasandikul kaks majet. Kaks sellest majede hõimust, Maje Li ja Mak Milk, jooksid otsekohe Gadila baasi, said loa õhkutõusuks ja hävitasid tsivilisatsioonlaste laagri veel samal õhtul. Limu ja Sirj nägid tuld ja suitsu ning tulid vaatama, mis on juhtunud. Limu nägi kohutavat tuld ja valu ning kahetses, et oli uudishimule järgi andnud. Siis luusis veidi ringi ning leidis ühe ellujäänud tsivilisatsioonlase, kelle ta kinni püüdis ja Gadilasse kärpide kätte toimetas.

Mis oli juhtunud? Kas need tsivilisatsioonlased üldse teadsid, et majed on mõistuslik liik, mitte lihtsalt jahiloomad, nagu antiloobid? Et nad on Põhjariigi kodanikud ja löövad usinalt kaasa ka riigikaitses? Ilmselt mitte, sest Limu oli kuulnud, et tsivilisatsiooni teadlased lausa varjavat seda tõde, et majeliha ikka kõrges hinnas oleks ja looduskaitsjatega tülisid ei tekkiks...

Limu kõrvu kostis nukker veevulin. Ta avastas enese oja kaldal istumast ja vastaskaldal valendavat lennukitiiba silmitsemast. Kuhu ta oma meenutustega jõudis? Ta vedas tsivilisatsioonlase kärpide ette. Jälle kuulis ta veevulinat. Või ei olnud see veevulin? Hoopis nutt? See kostis justkui ojast, samas ka justkui kõrgemalt metsa alt. Limu astus paar sammu metsa alla ja vaatas ringi. Jah, samal ajal, kui tema tsivilisatsioonlase kinni rabas, leidis Sirj veidi kaugemalt ühe teise olendi. See oli katt, aga mitte selline katt, nagu Limu või Sirj. Väeti ja õrn, nagu inimene, palju õhema karvaga kui Sirj. Inimese kleitki oli tal seljas. Verine ja haige, ilmselt õhurünnakus viga saanud. Tema oli nutnud sellise häälega ning Limule tundus, et ta kuuleb sama nuttu praegugi. Kes ta selline oli? Mis temast sai? Limu sirutas end kõrgemale, vedas ninaga õhku ja kuulatas. Vulin kostis jälle oja poolt. Limu tegi paar sammu tagasi, kuulatas veel ja kuulis vulinat jälle teiselt poolt. Mis toimub? Kas Su Li kutsub teda tagasi? Võibolla kutsub küll, aga mitte tagasi. Pigem naerab ta üle. Limu urhatas, keeras ringi ja ruttas edasi, kuni jõudis künkaharja lähedale. Siin oli palju valgem, sest see oli künka lõunakülg ja siia paistis öine Me Yu. Vulinat ei kostnud enam, küll aga kaugeid hõikeid ja trummikõminat. Oligi Suvehari, põhjamaade polaarpäeva keskpunkt.

Limu ruttas järsakust alla valguse poole, kohmakalt ja vaarudes, toetudes aeg-ajalt ka esikäppadele. Laas jäi selja taha ja Limu ees laiusid Gadila küla põllud. Küla ja raudtee olid keset põlde, põhjapool raudtee ääres kasvas ka heinamaid ja madalamat metsa. Kaugemal lõuna pool, kuhu raudtee läks, oli madalam põõsastik ja niit, mille tagant paistsid värviliste tulukestega tornid ja üksikud hooned - seal oli Gadila kosmodroom, Põhjariigi Sõjajõudude Gadila Grupi paiknemiskoht. Trummipõrinat Limu enam ei kuulnud, aga hõikeid ja hääli kostis küla poolt. Raudteeäärsete puude varjust ilmus nähtavale rong, mis aeglaselt küla poole rühkis. Veduri kohale paiskus valge aurupilv ja mõne silmapilgu pärast jõudis Limu kõrvu vedurivile.

Räägiks kellegagi? Limu polnud mitu nädalat ühtki tuttavat näinud ega kellegagi rääkinud. Külla või kosmodroomile Limul asja ei olnud - Suvehari tähendas inimeste ja kärpide jaoks pidu ehk ohjeldamatut söömist, joomist ja rumalaid nalju. Ilmselt olid nad enamuses purjus ja ajasid nii segast juttu, et Limul polnud lootustki nendega ühisele keelele jõuda.

Limu libistas pilku mööda raudteed nüüd teiselepoole - sinnapoole, kus oli Meeria ürgorg ja jõgi, mõningad laaned ja Templiküla. Ja Templikülas elasid amaan, mõned inimesed, mõned kärbid ja... Karj, üks omapärase elusaatusega laanekatt, Hõimupealiku Nami Angi kati ehk naine. Tema käis tihedalt kosmosebaasides ja suhtles kärpidega, juhtis koguni kosmoselaevu. Tema teadis kindlasti rääkida ka sellest kummalisest pisikesest katitüdrukust ja tsivilisatsioonlastest, kes Voki kaldal surma said. Ja tee Templikülla oli pikk.

Limu hiilis metsaäärsest võsast välja ja asus põllukraavi ääristavate põõsaste varjus raudtee poole teele. Tal polnud küll kedagi karta, aga ennast näidata ta ei tahtnud. Ükski loom teda ei ohustanud, aga küla, inimesed ja nende antiloobikarjad... Antiloobid sattuvad katti haistes kindlasti paanikasse, võibolla ka need suured ja paksud hobused, milliseid kärbid kuskilt Päikesesüsteemist Gele olid toonud. Kellele seda ärevust vaja on, eriti, kui inimesed on veel purjus. Limu vedas ninaga õhku ja haistis nii hobuseid kui antiloope. Ja haistis veel paljutki. Isegi mõned majed olid kusagil lähedal.

Kõige vängemalt tungis praegu ninna rauarooste, õlide ja kõrbenud tuha lõhna. Limu vaatas korra kahele poole ja vupsas üle rööbaste võsa vahele. Siin oli niit, kus põõsastikud vaheldusid heinamaaga, siit niitsid külainimesed oma antiloopidele ja hobustele talveheina.

Hein oli nii kõrge ja lopsakas, et kui Limu käpuli laskus, oli ta täielikult varjatud. Maje lõhn muutus üha tugevamaks, Limu luusis natuke mööda värskeid jälgi, sirutas viimaks pea välja ja urahtas. "Maje!"

Silmapilkselt kerkisid ta ees kaks kollase laka ja saleda koonuga peakest, üks neist paljastas igaks juhuks hambad.

"Klen?" küsis Limu püsti tõustes. "Ja Miia ka?"

"Klen," vastas suurem ja tugevam Limule lähemale astudes. "Ja Miia, minu maje."

"Minu mak Klen," kostis õrnem Miia heledal häälel, nühkides enda kaela kaasa oma vastu. "Sellest suvest alates."

"Sellest suvest... Sellest suveharjast... Te olete siis vaid mõned tunnid olnud mak ja maje! Palju õnne!" lausus Limu majesid kallistades.

"Jah, tulime just riituselt. Jääme siia niidule elama. Me oleme nii vähe saanud olla omaette maki ja majena," jutustas Miia õnnelikult.

"Siia elama?" imestas Limu metsa poole vaadates. "Kas leopardi ei karda?"

"Leopard ei võta majet. Kui, siis vaid suure näljaga. Meie hõimus ei ole palju talvi ükski maje leopardi kätte jäänud. Vastupidi, hõim on ise mitu leopardi kätte saanud ja ära söönud," uhkustas Klen.

"Siin ei ole leopardi. Selles metsas elab Uibu," seletas Miia.

Limu teadis Uibut, see oli Limu kauge sugulane, suur ja tugev, Limust kaks suve vanem. Siis polnud siin tõesti leoparde, sest katt ja leopard ühte metsatukka jagatud ei saa. Tavaliselt süüakse leopard ära, kui ta õigel ajal omale teist koduala otsima ei oska minna.

Kõrvu kriipis lähenev ulg, loomad suunasid koonud taeva poole. Üle laotuse kihutasid kaks pisikest trapetsjate tiibadega lennumasinat, sinakas virvendus mootoridüüsides.

"Li ja Milk tulevad patrullist. Nii kahju, et nemad ei saanud Suveharja peol olla," kurtis Miia.

"Nemad siis olidki. Nendesamade lennukitega?" küsis Limu, kui lennukid olid kosmodroomi pool vaateväljast kadunud.

"Kus? Kuidas olid?" ei saanud Klen aru.

"Kaks suve tagasi Voki oja ääres..."

"Ahjaa, kui tsivilisatsioonlased tapsid maje Ehje ja... Ma ei mäletagi kelle veel. Jah, nemad olid siis esimesed, kes baasi jõudsid. Sellest päevast alates on patrull pidevalt lennus," jutustas Klen.

"Kas te ei tea, mis sai väiksest katitüdrukust?" küsis Limu nukralt ja erutunult, "ta leiti metsast sealt laagri lähedalt, mille Li ja Milk hävitasid."

"Oli jah selline naljakas pisikene katt. Õrn nagu inimene. Väiksem veel kui Karj. Mina ise ei näinud," vastas Miia.

"Mingi väiksem lõunapoolne katitõug... Kärbid nimetasid teda kodukatiks, kes elavad tsivilisatsioonlastega koos ja teevad tööd," meenutas Klen ninaga õhku vedades ja raudtee poole vaadates. Limu ei viitsinud peadki keerata, viinahais ja korrapäratu tatsumine kohatise küünisekrabinaga jutustasid talle mööda raudteeäärt küla poole rühkivast purjus hiidkärbist.

"Karj teab siis sellest väiksest katist kõike," lausus Limu, vaadates teisele poole, kus metsa taga on Meeria orulamm, jõgi ja pikk sild. "Tema poole ma tegelikult teel olengi."

"Karj juures on ka suvepidu läbi. Päris ammu juba läbi," nentis Miia, oletades, et purjus kärp tuli Karj poolt ja hinnates, kui palju see tal aega võis võtta.

"Ma ei pea neist kärpide pidudest midagi," vastas Limu teele asudes.

"Klaasikese veini ikka võtaksid meiega? Head veini, selle aroomi pärast kasvõi?" hüüdis Miia järele.

Lennukid ja tehnika, nüüd veel pidu ja vein kah! Nagu tsivilisatsioonlased juba, mõtles Limu, tundes tülgastust. Ent midagi polnud teha. Ei olnud võimalik enam jääda looduslasteks, lõuna pool laiutavale inimtsivilisatsioonile vastu seismiseks oli vaja siinpoolgi tsivilisatsioonisarnast organiseeritud elu- ja sõjaväekorraldust, kõige raha, valitsuse ja lahingumasinatega. Milk kui hõimupealik esindas valitsuses majesid, Nami Angi katte... Nagu päris tsivilisatsioon kohe! Aga nad olid kõik toredad ja sõbralikud ja kõik see ei meenutanud sugugi inimtsivilisatsiooni. Midagi oli siin erinevat... Muidugi. Kurjus. Limu polnud veel kuulnud, et keegi siin Põhjariigis oleks kedagi tüssanud, kuskil ahnitsenud või asjade omamisest ogaraks läinud. Sellises tsivilisatsioonis võis osaleda küll, ehkki see sõna kõlas halvasti. Ja majed olid ka tublid, et nad Põhjariigi kaitses osalesid.

Vahel tekkis küll küsimus, et kuidas nad üldse lennukeid juhtisid? Nad käisid ju neljal jalal nagu antiloobid, nad olidki peaaegu nagu antiloobid, ainult saledama keha ja koheva laka ja sabaga. Terava kiskjakoonu ja kihvadega. Tegelikult nende sõrasarnaste küünistega käpakesed olid kaunis osavad, ehkki küll kohmakamad kui inimestel, kärpidel ja kattidel. Aga nad ikkagi suutsid ja oskasid lennata ja seda palju paremini kui inimesed ja kärbid. Neil oli midagi, mis tegi tasa käpakeste esialgse kohmakuse.

Limugi oli vahel mõelnud liituda kaitsestruktuuridega, aga ta elas nii kaugel ja keegi teda kutsumas polnud käinud. Kui majesid hinnati lennukikabiinis nende intuitsiooni ja välkkiire reaktsiooni pärast, siis katid olid hinnas maapealsetes üksustes, kuna nad ei vajanud lähivõitluses relvi, nad oskasid märkamatult hiilida, nagu suurkiskjad ikka ning nad võisid kanda ja kasutada nii raskeid relvi, mida tsivilisatsioonlased said vaid soomukite ja lennukite külge monteerida. Oht saada täiesti suvalisest asustamata võsast valang 30-millimeetriseid soomustläbistavaid termotuumamürske ei mõjunud potentsiaalsete sissetungijate moraalile just hästi.

Tsivilisatsioonlased! Nad võinuks rahumeeli teisel pool Kotli mägesid oma riigis elada ja toimetada, Põhjariigist üldse välja tegemata, aga ei! Koobalt! Molübdeen! Kuld! Ja ei tea mis metallid veel, mida Põhjariigis kaevandatakse ja mille järele tsivilisatsioonlased ogarad olid. Ja veel see, et Põhjariiki valitsesid kärbid, abiks veel majed ja katid, kes tsivilisatsioonlaste jaoks vähemarenenud mõistusega alamad olendid olevat. Limu turtsatas, ta mõttest käis läbi tahtmine proovida, kuidas on sellest 30-millimeetrisest mõne soomuki pihta põrutada, kas tagasilöök on väga valus ja kas heitelaengu ving haistmist ei riku. Selle nimel, et siin ka pärast teda oleks laaned ja niidud, sood ja rohtlad, kus mak ja maje... Limu kõrvad vajusid lonti ja samm jäi töntsiks. Sirj niiske ninaots ja rõõmsad silmad. Miks ta küll ära läks?!

Maapind laskus madalamale ja muutus vesisemaks, puud muutusid kiduramaks ja väiksemaks. Raudteetamm oli puudest kõrgem ja paistis kaugele. Limu oli jõudnud Meeria jõe orulammile. Siin leidus vanu jõekoolmeid, väiksemaid lompe ja tümade kallastega ojasid, mille rahulik vool andis märku hiiglasliku jõe lähedusest. Limu rabas kaldalt marju ja toppis suhu, ühe viskas prooviks veepinnale hulpima.

Pärast mõneminutilist hiilimist nägigi ta kellegi tumedat selga sügaviku taustal liikumas. Tegelikult pole ta seal, kus paistab olevat, vaid siin, mõtiskles Limu valguse murdumise üle vees. Käpp välkus ja küüniste vahel siputas priske kala, palju suurem ja hoopis teistmoodi lõhnaga kui need, kes Voki ojas siniallika lähedal elasid. Päris hea, leidis Limu, kui oli kalal pea otsast hammustanud, selle välja sülitanud ja liha maitsnud. Ta astus edasi, hammustas kalast suutäisi ja rabas mättailt marju peale. Kuni ta ees laius veteväli, mille teine kallas oli õige kaugel, peaaegu silmapiiri ligi. Meeria jõgi.

Kuidas sellest üle saada? Limu teadis, et Karj armastas üle jõe käia rohmaka parvega, mis oli kahest palgist kokku seotud. See oli praegu ilmselt teisel kaldal, sest Karj oli kodus, teisel pool jõge. Jah, see parv oli olnud ilmselt siinsamas, kalda laugemas kohas. Siin leidus kärpide jälgi, aga ka Karj lõhna, kallas oli üksjagu segi songitud.

Olemas oli veel ka raudteesild, Limu vaatas kaugusesse kaduvat sammasterivi. Aga raudteel liikusid igivanad kuumpeamootoritega vedurid, mis paukusid kui seniitkahurid, lüües korstnaist tulepilvi, mis haisesid võikalt, kuna veduri mootor oli vähenõudlik ja kütusepaakidesse kallati igasuguseid jäätmeid ja solki, mis vähegi tuld võttis. Limu küll ei tahtnud mõne sellise peletisega kohtuda, ent tahtmine edasi rühkida kaalus vastikustunde üles ja Limu tõusis raudteetammile. Sild oli kõle ja roostes, ajahambast puretud plangud tudisesid Limu käppade all ähvardavalt.

Võimas rajatis siiski... Oli lausa imekspandav, et inimesed siia, kaugesse kolkasse, nii palju tööhigi olid valanud. Samas oli see siiski Gadila küla ja kosmodroomi ainus ühendus muu maailmaga ja sellisena inimestele vägagi vajalik. Üks plank nihkus Limu raskuse all ähvardavalt, roostepuru pudenes kandetala ja plangu vahelt sügavikku, sinetavasse vette. Äkki ei kannatagi see sild neid suuri peletisvedureid välja ja need siin ei liiklegi? Limu vaatas veel jõe teisele kaldale rajatud uut raudteeharu, mis silla alt läbi kuhugi ida poole kaevandusse läks ja astus taas tammile rohu sisse. Ta oli jõudnud teisele poole jõge ilma, et üldse mingit raudteeliiklust oleks kuulnud või kohanud.

Meeria põhjakallas oli natuke teistmoodi, kui kodune lõunakallas. Siin hõljus palju võõraid lõhnu, kasvas võõraid lilli ja rohtu. Tammi kõrval kraavis oli tihe padrik - seal kasvas tundravabarn. Selle marjad valmisid alles sel ajal, kui Limu talveunne suikus ja jäid terveks pakaseseks polaarööks varte otsa, et esimese sulaga maha pudeneda. Talvine tundravabarn olevat ümbruskonna magusaim mari, kui Maje Li juttu uskuda. Mets läks aina tihedamaks ja tuli rööbastele lähemale, viimaks sammus Limu rööbaste vahel, rohelises hämaras tunnelis, mis oli täpselt rongi ristlõike kujuga. Isegi vedurite korstnad olid üles lehestikku vao tõmmanud, lehed olid kõrbenud ja oksad tahmased. Pealegi keeras raudtee lääne poole, nii et ei eest ega tagant paistnud valgust. Limu kõndis tükk aega, viimaks hakkas talle tunduma, et on sattunud rohelisse hämarasse nõiaringi, et ta käib ringiratast. Enda jälgi ja lõhna ta siiski ei tabanud. Viimaks hakkasid rööpad taas sirgu kiskuma ja laas muutus hõredamaks. Taas nägi Limu Me Yu kiiri kõrgematel lehtedel veiklemas. Ja otse ees paistsid Templiküla sissesõidufoor ja külamajade katused.

Limu ei teadnud, millest need inimesed siin elasid. Siin ei paistnud põlde, vaid väiksed aiad, marjapõõsad ja viljapuud, nende taga kohe kõrge ja hämar laas. Tegelikult ei elanudki siin palju inimesi, küll aga üksjagu palju hiidkärpe, kes Gadilas ja Meerias tööl käisid, kasutades selleks lisaks rongidele ka kosmoselaevu. Just pöörangute kõrval kidura, tallatud rohu vahel märkas Limu kosmoselaeva paksude paarisrataste jälgi, kitsukesed roomikroboti jäljed viisid suure, kahekordse maja juurde. "Kariine köök" luges Limu ukse kohalt. Kärbid ja inimesed hüüdsid Karjt Kariineks, sest neil tuli "Kariine" hääldamine paremini välja, kui "Karj" väljaütlemine.

Karj oli üks omapärase saatusega laanekatt ühest omapärase saatusega perekonnast. Ei Karj ega ta ema pole kunagi õieti metsas elanud, mõlemad on olnud kogu aeg ninapidi kosmosetehnika ja energiaseadmete juures. See maksis Karj emale ka elu, kui Karj väike oli - Pluutol mässu tõstnud kärbid korraldasid äkkrünnaku Gele ning purustasid Meeria kosmosebaasi ja teised ümberkaudsed tähtsad rajatised. Karj ema hukkus koos paljudega. Karj aga leidsid juhuslikult tsivilisatsiooni jahimehed, kes ta suurde linna teadlastele uurida viisid. Karj noorus oli möödunud tsivilisatsioonlaste keskel, ta ei olnud saanud puid mööda ronida ega antiloope jahtida, ta oli söönud selliseid toite, mis laanekatile kohased ei olnud ja ta oli jäänud kiduraks - ta oli õrn ja ümarik, kõige rohkem paksu inimese suurune. Karj ei lasknud ennast sellest häirida - ta oli tsivilisatsioonlastelt palju õppinud, talle meeldis köögis toimetada ja erinevaid retsepte proovida, erinevaid veine kääritada ja õlut pruulida. Ja seda kõike siin köögis nautimas käidi - kui oli vaja pidu korraldada, pöörduti alati esmalt Karj poole.

Limu tõmbas ukselinki, aga uks oli lukus. Muidugi, miks peaks Karj nii ilusa ilmaga majas konutama. Tal oli maja taga õues ka laud, meenus Limule.

Limu astus ümber nurga. Tema eest kostis rahutut püherdamist ja ähkimist, tüse pruuni seljaga hobune vedas end kohmakalt jalule ja ruttas lühikeste paarishüpetega eemale, külatanumale. Heh, ise võdiseb ja lainetab üle kere ja jõuab vaevu jalul püsida, aga mõtleb, et pääseb eest ära! Millega Karj teda toidab, et ta nii paks on? Kas need hobused seal Maal ongi kõik sellised?

Limu poole tuli nüüd üks teine olend. Lüheldane ja priske, habras nagu inimene, oranikarvaline, natuke kati moodi. Punane kleit tihkelt ümber kumera puusa, raske jahukott õlal. Ja see valge tutiga kohev saba! Limu arvates palju ilusam kui kati oma. Rebasetüdruk Alissa. Järjekordne tulnukas Päikesesüsteemist.

"Karj juurde?" küsis Limu kotti kätte võttes. Ta teadis Alissat, teadis, et ta elab Karj juures, samas majas.

"Jah. Aitäh," vastas rebaseplika lõõtsutades.

"Limu, sina!" imestas Karj end laua taga tugitoolis sirutades. "Ja mina mõtlesin, et mida see Hanna niimoodi kartis."

Karj kandis endiselt orani, pruunide tikanditega kleiti, mille hõlmanurgad olid rinna eest sõlega seotud. Ehkki igasugune riietus oli Limu jaoks võõras, inimeselik, paistis kleit Karj seljas siiski kena. Ilmselt seepärast, et värvitoonid ja kaunistused olid kati valitud ja välja mõeldud ning ühildusid Limu ilumeelega.

Laud Karj ees oli täis taldrikuid, vaagnaid, kausse, klaase ja pudeleid. Ka see kõik oli inimeselik ja võõras, ent lõhnad olid vägagi isuäratavad.

"Hanna?" küsis Limu pikale pingile istudes. Lauad nagisesid kaeblikult ta raskuse all.

"Minu hobune," selgitas Kariine.

"Ahjaa. Millega sa teda toidad, et ta nii paks on?" küsis Limu, silmad naerul.

"Ta on meil selline maias. Näe, sõi viimased salatijäägid siin ära. Ikka need, mis koorega segatud. Tegelikult kahju, et sa nii hilja tulla said. Me oleme laua lagedaks söönud," jutustas Karj küünistega läbi juuste vedades.

"Kindlasti kärbid jorisesid siin ja hooplesid kosmoselaevade üle, kes kõvem piloot on ja..."

"Eks seda oli ka, nagu ikka," möönis Karj. "Aga Gema ja Gine olid siin, Nami ka. Meil oli väga tore. Aga oleme laua lagedaks söönud. Ja võtame hommikust saati hoogu, et seda laga koristama hakata. Alli, jõudsid sa koti ära tuua?"

"Katt aitas," vastas Alissa häbelikult, Karj kõrval toolil kühmu tõmbudes.

"Aga siis teeme uue koogi!" lõi Karj käppi kokku. "Natukeseks ikka jääd?"

"Ei, ma olen teel," lausus Limu nukralt.

"Kuhu?" imestas Karj.

"Ma ei tea isegi," kaebas Limu laualt klaasi võttes ja valatud ornamente uurides. Klaasi olid valatud mak ja maje, rohi ja lilled.

"Kohta ei ole enam. Kodu..." otsis Limu sõnu. "Midagi ei ole enam. Ma ei tea."

Karj vaatas arusaamatult Limut, kes üritas klaasi valatud rohtlakati lakka küünega silitada.

"Kaks suve tagasi. See oli kaks suve tagasi, kui tsivilisatsioonlased tulid majesid tapma. Lennukiga," kogeles Limu.

"Mäletan küll seda. Suur pahandus oli, tsivilisatsioonlased süüdistasid provokatsioonis ega tahtnud aru saada, et nad ründasid põhjariigi kodanikke, mitte jahiloomi. Peaaegu oleks sõjaks läinud," meenutas Karj koonuotsa kätele toetades.

"Neil oli kaasas üks pisike katt, kes jäi ellu. Mis temast on saanud?" päris Limu.

"See oli Aelin. Ta elab Meerias õnnelikult, viimati töötas kosmosebaasi sööklas," vastas Karj imestunult. Ta peaaegu tahtis Sirj kohta küsida, aga aimas Limu kühmus olekut silmitsedes, et nende suhtega pole kõik korras.

"Õnnelikult?" küsis Limu.

"Nii ja naa. Kodukatte Meerias minu teada rohkem ei ole. Aga vähemalt saab tööd teha, kasulik olla ja teda ei sööda ära. Kindlasti õnnelikumalt, kui tsivilisatsioonlaste hulgas."

"Ei sööda? Kes ei söö?" kortsutas Limu kulmu. "Kodukatt?"

"Jah, kodukatt. Tsivilisatsioonlased kasvatavad neid, nagu siinsed inimesed antiloope, panevad tööle, pärast söödavad paksuks ja söövad ära..."

Limu urhatas ja paljastas hambad.

"Oi, sa ei teadnudki? Jah, nii see kahjuks on," jätkas Karj.

Limu rahunes ja vajus jälle kühmu.

"Ma vist sureksin masendusse, kui saaks tsivilisatsioonlaste kõik ilged kombed teada," lausus ta.

"Aga miks sa niimoodi tujust ära oled?" uuris Karj. "Sa tundud õnnetu olevat."

"Ma... Ma vist solvasin Su Li-d. Ma ei tea, ma tahaks nagu põgeneda," kaebas Limu. "Ma tahan teda näha!"

"Su Li-d?"

"Ei!"

"Mille eest sa põgeneda tahad?"

"Ma ei tea. Ma ei saa aru ka, kas ma kardan. Aga kõik tundub kuidagi tühi, ei taha muud, kui..." Limu sõnad katkesid, ta jäi kuulatama.

Metsa poolt kostis valjenev müra. Vahel oli kuulda kuumpeamootori mürtsumist, vahel varjutas selle vagunite kolin. See ei olnud üksnes hele tühjade metallkastide kolin, vaid lausa müdin, mida Limu ka käppadega natuke tundis. Need olid maagivagunid. Täis vagunid. Järelikult veeresid Meeria poole. Maagiveoraudtee oli mõnesaja meetri kaugusel all orus, metsa taga. Limu viskus üles ja kadus rohelusse.

Karj vakatas ja Alissa kaebas: "Nüüd ta... Ma ei tea, mis ta läheb Alliga tegema! Ta on nii suur ja hirmus!"

Karj mõtles pikalt ja lausus: "Äkki Sirj jättis ta maha. Ta vist otsib lohutust ja hingerahu, vähemalt mulle tundub nii."

"Äkki teeb Alliga midagi hullu..."

"Ei tee. Ei ole ta nii hirmus midagi, täiesti tavaline katt, vaid veidi uje ja nukker. Tema ei tee kellelegi niisama liiga."

***

Limu hüppas kiiruga oksalt oksale ja tüvelt tüvele. Ta ei tundnud siinseid puid ja oleks äärepealt mitu korda alla kukkunud. Seda, mitu valusat obadust ta lehestikku peitunud jämedamatelt okstelt sai, ei hakanud ta lugemagi. Ta ei mõelnud midagi, vaid tundis üksnes sedasama hirmu, mis sundis teda Voki oja ääres mitte tagasi vaatama - hirmu kukkuda selg ees kuhugi, kust tagasi ei pääse. Tundis hirmu kaotada kõik. Imelik, et see asi, millest ta seekord pidi kinni rabama, oli vastik krigisev terasmadu, mille pea paukus, lõi sädemeid ja levitas kirbet vingu. Ja kuhu see ta viia võiks? Kuhugi ikka, mõtles Limu raudteeäärsel niidul välkkiiret sööstu tehes, nagu antiloopi püüdes. Ai! See oli küll valus, kui maagikonteineri redel tema käpavart tabas. Limu sai teada, mis tunne on siis, kui teda lööks temast palju suurem loom. Õnneks jäi redel Limule pihku ja ta ei kukkunud vagunite vahele rataste alla, mis võinuks ta võimsa kere ribastada sama armetult nagu Limu käpahoop antiloobi kõri.

Ebalus taandus tasapisi, Limu hakkas taas tundma rahulikku, vääramatut kulgemist, ta lebas konteineri peal ja lasi end terasjõel kanda. Konteineripealne polnud mugav: tugevdusribid ja kraanakonksude aasad muljusid kõhtu, tuul kandis ninna vaheldumisi maagitolmu ja vedurisuitsu lõhna. Õnneks oli vedurisse juhtunud mingi kvaliteetsem kütus, mille suits, nagu Limu varasematest kogemustest mäletas, polnud nii kirbe ja nutmaajav. Pealegi oli rong pikk ja vedur nii kaugel, et ta müra mattus vagunite kolinasse. Kurvides polnud vedurit üldse kuulda, Limu nägi vaid väljalaskekollektoritest välkuva tulekuma peegeldust puulehtedel.

Ninna kandusid uued lõhnad. Rong oli jõudnud kohtadesse, kus Limu polnud kunagi käinud. Ta tõusis istuli ja vaatas rahutult koduste küngaste eemalduvaid kontuure, siis ettepoole, kaugusesse kaduvat Meeria ürgoru nõlva, suurt ja võimast, nagu väikest mäestikku. Siis jälle tagasi. Hetke mõtles ta, et mida ta ometi teeb, mõtles isegi maha hüpata ja tagasi minna, aga kohe meenus talle, et Kohta ei ole enam ja pervelilled naersid ta üle. Limu vajus taas jõuetult kõhuli ja vaatas teravaid ja karedaid maagikillukesi, mis konteineriluugi ümber tantsisid rataste kolksumise rütmis.

Mis teda ootab? Suurlinn Meeria. Hiiglaslik elutu betoonkõrb, kus elasid tsivilisatsioonlased, kel oli patte varjata ja kes ei söandanud lõunasse Ekvaatoriföderatsiooni rännata, kui kärbid võimu üle võtsid. Seal elasid ka kärbid, kes kosmosebaasis töötasid. Ja pidi olema ka majesid, sest seal oli ka lennuväeüksus, mis oli komplekteeritud samasuguste lennukitega, nagu Gadila grupp. Ehk ei tule tal tsivilisatsioonlastega tegeleda, ehk näeb ta rõõmsameelseid kärpe ja kenasid majesid... Ja pisikest õrna katit...

Limu äratas kuumpeamootori turmtuli ja kõrvulukustav kolin. Vahepeal oli Limu rongi kõrvale ka teine raudtee tekkinud, seal kihutas tühi maagirong Gadila poole, tühjad konteinerid platvormidel kõmisemas ja laadimisluugid tuule käes kriiksumas. Keerised lõid ninna ja silma karedat maagitolmu ja kibedat õlivingu, veduri suits varjas eemalduvad mäed. Peatselt ületas rong maantee. Limu kuulas imestusega, kuidas kellade helin madalamaks muutudes rongi mürasse mattus. Metsa polnud enam näha, raudtee kõrval kulges elektriliin ja selle taga laiusid mõõtmatud heinamaad. Kaugemal siiski paistis ka natuke metsaviirgu ja mõned üksikud suured majad.

Siis nägi Limu hobuseid. Kümneid hobuseid. Sadu hobuseid.

Ja tema pidas Karj pruuniseljalist veel paksuks! Need siin olid vähemalt poole jämedamad, kõhud peaaegu kõrteni. Limu imestas, et need üldse jalul püsisid. Limu turtsatas ja vaatas teisele poole - seal oli veel rohkem hobuseid. Neid oli tuhandeid, tükk aega sõitis rong nende vahel. Limu ohkas ja pööras pilgu ettepoole, vaadates veduri korstnate kohal värelevat kuma. Tema, kelle jaoks kari tähendas seni paarikümmet majet või antiloopi, ei suutnud hõlmata säärast hulka pakse hobuseid. Mis nad nendega teevad, milleks neid kasvatatakse? Limu vaatas üksikuid hobuseid hoolsamalt ja pani tähele, et nad kõik olid siledad, lopsakad ja noored, lausa säluohtu. Ja uskumatult paksud. Limu teadis, mis neid ootab. Üksikud õnnelikud võisid järgmist kevadet näha, ülejäänud tuhanded aga... Keegi pidi kõik nad tapma, liha läks külmikutesse säilitamisele.

Uskumatu! Nemad nimetavad mind hirmsaimaks kiskjaks, sest murran mõned antiloobid suve jooksul, ise aga lasevad siin terve järvetäie verd igal sügisel! Ja veel abitutelt loomadelt, kes ei jaksa joosta, keda pole vaja püüdagi! Tsivilisatsioon. Organiseeritud ühiskond. Limu keeras pilgu maha, möödavärelevasse rohelusse. Äkki pidanuks ikka õigel ajal maha hüppama ja jääma kodukanti õnne otsima?

Limu tõstis pilgu. Silmapiir oli muutunud kandiliseks, tuletades katile meelde korratult laotud konteinereid Gadila kosmodroomil loojangu taustal. Ent need geomeetrilised vormid olid veel kaugel, sinakas udus ja paistsid väga sünged ja kõledad. Karjamaa oli asendunud võsaga, millest turritasid betoonikamakad ja roostes raud, rohelust paistis nende vahel üha vähem ja vähem. Prügiväli tundus silmapiirini ulatuvat. Ei, kaugemal oli ka suuri maju, ent aknaavad olid tühjad ja murenenud. Neis polnud keegi kaua elanud. Limu mõtles inimestele ja kärpidele, kes seda laga iga päev nägid. Kuidas nad suutsid siin elada? See oli ju õudne!

Limu puuris pilgu ettepoole, lootes näha veel rohelust, kasvõi karjamaatäit pakse hobuseid. Ei, ainult koltunud rohi kivide vahel ja betoonipragudes, mõni üksik kidur puukene. Ja siis äkki üksik roheline oaas - viljapuuaed ja väike maja nende varjus. Limu vaatas rohelust seni, kuni suuremad majad vaate varjasid. Siis vaatas veel hirmunult kaugenevaid rööpaid. Oli lootusetult hilja maha hüpata ja naasta sohu, kus pole enam Kohta. Kas ta oskakski tagasi minna?

Hooned ümberringi olid kerkinud kõrgemaks, neile olid ilmunud aknad. Limu oli koos rongiga vajunud hämarasse ja kandilisse betoonkanjonisse. Ta keeras enese selili ja vaatas igatsevalt tumedat taevast ja üksikuid heledamaid tähti. Kuni vaate varjas teistest kõrgem tornmaja, mis näis justkui kaarduvat raudtee kohale. Limu keeras pead, lootes veel taevasina nautida, aga vaatevälja ilmus kosmoselaev, üle rongimüra kostis ioonmootorite õõvastav ulg. Limu lasi end lõdvalt selili ja proovis üldse mitte midagi vaadata. Kõrgem kui laas, kalk, kare ja elutu. Siiski mitte päris elutu, prahistel tänavatel sõitis autosid, inimesed kõndisid kõnniteedel. Ühest betoonipraost vaatas vastu isegi üks lilleõis.

Rong pidurdas kriginal, majad eemaldusid, tehes ruumi raudteejaamale, kus oli palju raudteid kõrvuti. Betoonkanjonist uuesti valguse kätte jõudmine oli Limu jaoks peaaegu et helge. Ümberringi seisid kümned eri sorti vagunid, mitmest kohast tõusid vedurite suitsupilved. Maagirong veeres veel tasa, kuni peatus kriginal. Veel kostis piduritõmmete kriiksumine ja Limu avastas end vaikuses, mille ta peaaegu et unustanud oli. Kui kõrvad harjusid, selgus, et vaikusega polnud sellel olekul mingit seost. Kuskil kaugemal veeresid vagunid, igalt poolt kostis tühikäigul tuksuvate vedurimootorite müdinat. Kõrvalteelt möödus elektrimootorite ja ventilaatorite unnates tuliuus termotuumareaktoriga vedur, hõbedane kere lõõtsaga poolitatud. Ühelpool raudteejaama olid kõrged majad. Teisel pool aga madalad. Koguni nii madalad, et üle nende paistsid kauged kaljused künkad, täis rohelisi põõsatutte. Kas need olidki päris majad, pigem sellised laiad, akendeta laod ja angaarid, nende vahel igasugused torustikud ja metallkonstruktsioonid. Limu märkas nende vahel kiiret liikumist, hoonete vahelt tõusis kõrgemale kosmoselaev. Mõne silmapilguga oli see vaid tume täpp tumedas taevas, alles siis jõudis Limuni piksele sarnanev mürin. Meeria kosmosebaas. See peab see olema.

Limu libistas end vagunilt maha ja hiilis üle raudteede ja teiste rongide, peatudes vagunite vahel ja vaadates, kas teda avastatud ei ole. Viimaks kõrgus ta ees traataed ja aia taga hõre võsa. Võsa taga tänav ja kõrge, väljapoole kaarduv betoonmüür, okastraadiga pealtpoolt palistatud. Traataed küll kiikus ja nagises, ent jäi ikka püsti, kui katt temast üle ronis. Nüüd varjas Limu end põõsastikus. Edasi polnud kuhugi minna, kogu tänav oli lage. Ei ühtki põõsast ega nurka, mille taha varjuda. Kaks kärpi käisid teiselpool tänavat. Limule meenus äkki, et ta ei ole kodumaalt lahkunud, ta ei ole tsivilisatsioonlaste Ekvaatoriföderatsioonis. Tema ei pidanud ennast kellegi eest varjama. Ta tõusis püsti ja astus väärikal sammul üle autotee, müüriäärsele kõnniteele. Inimesed võpatasid ja jooksid teisele poole teed, osad pöörasid ümber ja otsisid juhuslike uste tagant varju.

Selja tagant kostis klõpsatus ja välkkiirelt oli Limu end ümber pööranud ja selle käigus sillutisest ka mitmekilose kivi pihku võtnud. See polnud talle palju enamat kui killustik, aga temasuguse elaja vise olnuks surmav. Inimese õnneks oli tal oidu Limu mitte sihtida. Relv läks tagasi põue peitu. Peale mõnesekundilist põrnitsemist pööras Limu aeglaselt, astus paar sammu edasi ja peatus uuesti. Kivi ta maha ei visanud, ehkki relvakangelane oli loobunud huvist kati vastu ja põgenes teisel pool tänavat.

Kosmosebaas oli suur ja tähtis, rangelt valvatav objekt. Kindlasti tulistataks ta armetult surnuks, kui ta üritaks sinna üles, okastraadi juurde tõusta. Limu teadis, mida sellised objektid endast kujutavad, Gadila kosmodroomi ümber oli ta palju luusinud ja sees ka käinud. Sellistel objektidel oli alati kuskil ka sissepääs, võibolla isegi mitu. Paarisaja sammu pärast keeraski müür täisnurkselt sissepoole, tehes ruumi parklale. Müürist eendus kahekorruseline maja, selle kõrval tunneljas sissekäik, mis lõppes massiivse väravaga, millel kulunud värviga kahest taevatähest koosnev logo ja tähed "MKB" - Meeria kosmosebaas. Tunneljas seinas oli ühel pool soomusklaas, mille taga kärbist valvur, vastaspoolel - seal kus kahekordne maja oli - tavaline uks, kõrval seina peal väike ja vilets silt "Söökla".

"Kelle juurde?" kostis kõlarist heli, Limu märkas, et rääkijaks on valvur klaasi taga. "Kati... Aelini juurde," vastas Limu kühmu tõmbudes.

"Jah, ta on täna tööl. Sinna võivad kõik minna," noogutas kärp sõbralikult, osutades ukse poole. "Milleks see kivi?"

Kui ta öelnuks, et see on temale relva eest, poleks teda ehk sisse lastud, nii et ta heitis kivi eemale ja ei öelnud midagi.

Uks avanes ja välja astusid kaks majet, kes rõõmsal meelel suhtlesid oma salapärases laulvas keeles. Nad vaatasid korra ka Limule otsa, Limu vaatas pikalt nende nõtkeid kehasid ja saledaid kaelu. Nende pilgus paistis nii meeldivat üllatust kui lihtsalt tervitust. Meeria linn muutus sellest Limu jaoks palju helgemaks.

Limu kummardas ja astus hämarasse ruumi. Ninna tungis suitsuving, veini ja õlle lõhn. Ent levis ka palju isuäratavamaid aroome. Inimesed sõid ja jõid ja lobisesid, karjusid teineteisest üle. Noad-kahvlid ja klaasid kõlisesid, üle kõige mürtsus vali muusika. Siin ei olnud palju vaiksem kui maagikonteineri otsas rongi peal. Ruumi kaugemas otsas paistis kõrgem, aiaga piiratud loo, kus oli suur laud ja pikkade kettide otsas rippusid nägusad laternad. Laua ümber istus mitu kärpi, klaasid ja taldrikud nina ees. Limu seadis sammud sinnapoole, möödudes ka baariletist. Tõesti, pisike katitüdruk oli siin tööl, Limu vaatas, kuidas ta linalaka lehvides ümber pöördus ja taldriku kookidega ühele inimesele andis. Ta peenikeste randmete nõtke liikumine lummas Limut sedavõrd, et ta ei pannud tähelegi, et üks kärsitutest oma korra ootajatest talle ette jäi. Inimene vaatas ehmunult kõrgel hämaruses valendavaid kihvatippe ja hiilgavaid kiskjasilmi, kui ta naabrile otsa kukkus, naaber oli aga nii purjus, et ei taibanud ülespoole vaadata, vaid keskendus rahurikkuja raputamisele ja sõimamisele. Kuna madalal rippuvate lampide tõttu oli lagi mattunud hämarusse, märkasid kahe ja poole meetrist metslooma vähesed, suuremat ärevust Limu ilmumine söögikohakülastajates ei tekitanud.

Loois istuvatest kärpidest tundis Limu kaht: väiksem ja hall, kes tema poole seljaga istus, oli tuumafüüsik Ra, tema vastas pruunikas ja turske lahingulendur Chen. Tal olid lennurihmad seljas, nagis ripusid suuri putukasilmi meenutavad lennuprillid. Kolmas kollakaspruun kõrend oli Limule võõras.

"Laanekatt! Kes? Limu! Mis sina siin teed?" rõõmustas Chen tulijale viibates. Ra keeras tulija poole imestunud pilgu. Limu leidis kahe lagetoetava samba vahelt üles trepi, kustkaudu looi pääses, kummardus ja võttis kärpide kõrval istet.

"Nii kaugelt! Kuidas sa siia said?" imestas Ra.

"Maagirongi otsas," vastas Limu baarileti poole kiigates.

"Maagirongi otsas," venitas kõhn kärp peale pausi. "Kust? Lausa Gadilast?! No pidi alles tahtmine olema!"

"Kuidas muidu läheb? Kuidas pidu oli? Ma tean, et mitu rohtlakatti pandi paari, sealkandis oli õnnelik Suvehari ," püüdis Chen seltskondlikku vestlust arendada. Aga Limu tõmbas kühmu ja suunas pilgu enda ette lauale.

"Ei. Ma ei käinud peol," lausus ta kurvalt. "Jah, mõnigi maje leidis oma maki."

"Mis tal on?" kortsutas kõhn kärp kulmu. "Mis majed ja makid?"

"Rohtlakatid. Maje on neil naine, mak mees," tutvustas Ra majede keelt, "see "maje" või "mak" nende nimede ees tähendab sugu. Meest või naist, noh."

"Kas sul juhtus midagi? Miks sa nii õnnetu oled?" püüdis Chen sõbralik olla.

"Äkki otsib midagi? Mis su siia tõi?" uuris Ra.

"No kui Suvehari ja rohtlak... Majede õnn teda nii kurvastab... Siis mida ikka otsib üks korralik laanekatt? Eks ikka teist katti!" krigises kõhn kärp kaela baarileti suunas küünitades.

"Ära nüüd, Gi," püüdis Ra takistada, ent ikka kostis üle söögisaali kärbi kriiskav hääl: "Aelin, katile kolm moosisaia ja klaas ioovimahla!"

"Mul pole rahagi... Gi," halises Limu kössi tõmbudes.

"Minul on, ära muretse! Ole natukenegi rõõmsam! Naised tulevad, naised lähevad, ega elu nende pärast seisma jää."

"Kust sina seda tead?" uratas Limu.

"Omast kogemusest nagu. Ja mis sa muidu siis sinna leti poole kiikad. Muuseas, ega Allil siin üksi kerge ei ole," jätkas Gi, seades härraliku viisakusega Limu kõrvale tooli.

"Mis talle siin siis muret teeb? Ära ei sööda, nagu Karj rääkis, palju parem, kui tsivilisatsioonlaste juures lõunas. Teie... Kuidas nüüd öelda, sõber, tööline ja puha."

"Ega seepärast siis siin tsivilisatsioonlasteta saa. Kui sa teaksid, kui kadedad ja tigedad inimesed ta peale on. Ma ausalt öelda muretsen ta pärast."

Ja sealt lähenesid kontsakõpsud, vääramatult nagu torm, mis kõik pea peale keerab, pärast mida ei jää enam miski endiseks. Nõtked käpad asetasid Limu ette koogitaldriku ja mahlaklaasi, pehme puus riivas Limu põlve. Aelin võttis Gi pakutud toolil istet. Ei, ta ei olnud kaugeltki mitte väike, kindlasti mitte nii väike, kui siis, kui Limu teda viimati nägi. Küllap oli külluslik elu talle üksjagu priskust lisanud. Aga see nukker pilk oli sama, kahtlemata oli see seesama olend, kelle Sirj kunagi metsast leidis ja keda Limu tookord vaid vilksamisi nägi. Sääred paistsid siidised ja pehmed, lopsakas valge rinnaesine ahvatles silitama. See sinine kleit... Oli küll inimeselik ja inimestele õmmeldud, aga sobitus ta kumerustega, lausa rõhutas neid ja tõi esile! Kerge pealiigutus laotas kollakad juuksed õlalt seljale, paljastusid õrn kael ja kumer, siidine lõuaalune. Ja hämaruses hiilgav plaatinakett, nagu tähekee...Ge-ema nimel, ta oli ju täpselt selline, nagu Su Li Limu kujutlustes!

Nüüd oli see käes, Limu tundis, et ta on kohale jõudnud. Istus nüüd siin ega julenud Aelini poole vaadata. Aelin polnud vähem üllatunud ja kohmetu, ta vaatas murelikult enda ette lauale, siis jälle sirutas ennast ja ohkas lae poole. Väeti ja õrn katitüdruk, keda tsivilisatsioonlased tahaks nuumata, tappa ja süüa. Ilmselt ka kiusata, alandada ja piinata, et veenduda oma üleolekus ja tunda rahuldust, et keegi, iseäranis üks kattide seast, on neist veel nõrgem ja väetim. Aelinist lausa õhkus nukrust ja ebakindlust, paistis, et Gi mure oli põhjendatud.

"Kui tore on siin lõpuks tuttavat nägu kohata," alustas Aelin arglikult. "Siin ei ela ju ühtki teist katti."

"Muidugi! Kuidas sa siin elada saad, siin on ju kohutav," vastas Limu.

Kärbid olid vait, Limu ja Aelin põrnitsesid lauda. Minutid veeresid. Lõpuks tõstis Limu käppa, et puudutada Aelini, veendumaks, et see on tõsi, mis ta kõrval tuksub ja hingab. Oli küll tõsi, Limu tundis peopesa vastas pehmet, habrast õlga.

Ent siis kostis leti poolt vihane hüüatus: "Kuhu see katiraisk nüüd kadunud on?!" ja Limu tundis peo vastas sellist võpatust, nagu oleks Aelini noaga löödud. Ta tõusis rutakalt ja kadus puusade vappudes baarileti poole.

"Ta elab väikses majas raudtee ääres," ütles Gi, Ra raputas teda etteheitvalt.

"Mis, sa tõsimeeli kardad, et ta teeb talle midagi?" krigises kõhn kärp. "Enne teevad inimesed temaga üht-teist, usu mind!"

Limu ei kuulanud neid, vaid pööras pilgu baarileti poole, kust kostis vihast sõnelust.

"Kui sind on siia inimesi teenindama pandud, siis oled siin, mitte ei tolgenda mööda saali ringi, kuradi pekirull!" sõimas kasimata välimusega mees leti taga.

"Palun vabandust!" nähvas Aelin tema õllekannu täites.

"Misasja? Kas sa ei tea, kuidas katt inimest kõnetab või?" karjus mees edasi, kuna talle ei meeldinud Aelini hääletoon. "Peaksid õnnelik olema, et sind ennast pole ära veristatud ja siin praadidena laiali jagatud!"

Ra vaatas õudusega Limu silmi, kus süttis tuluke ja kõrvu, mis vajusid lidusse.

"Ei, ära mine, ta ei tee midagi, ainult ärpleb, see lakkekrants on kogu aeg niimoodi käitunud," püüdis kärp katti takistada, aga Limu vastas: "Ta ei tea, kuidas katt peab tsivilisatsioonlast kõnetama. Ma pean näitama." Ja laskus käpuli ning suundus baarileti juurde. Kostis madal, kurguhäälne lõrin, mis reeglina kostis viimase hoiatusena enne sööstu. Kostis kiljumist, röökimist ja kolinat, õllekruus, letil olnud saiad ja nõud kukkusid maha, Aelini sõimanud mees kadus neljakäpuli üle baarileti köögi poole, osa rahvast hüppas läbi akna, osa ummistas väljapääsu. Limu jäi üksi baarileti ette, ründepoosi kössitama.

Laanekatte käis siin harva, enamasti sisenesid nad kosmosebaasi poolt otse looi kärpidega juttu ajama ega tahtnud end inimestele näidata. Kõige sagedamini kohtas siin laanekattidest Karjt, kes käis ka leti ääres Aeliniga rääkimas ning oma väiksuse, kleidi ja leebe loomuga oli ta enamike inimeste ettekujutust laanekattidest kõvasti kallutanud: ta polnud kaugeltki mitte selline, nagu jahimehed ja õpikud pajatasid. Ta tundus sile ja pontsakas, kõige rohkem korpulentse daami suurune, mitte selline, kes peaks inimestele ehitatud ruumides kummargil käima või saaks inimesi ühe ropsuga ribadeks kiskuda. Jah, Karj polnud küll korpulentse daami kombel kohmakas, nõrk ja lodev, ta käpahoop olnuks surmav, aga... Nüüd olid siin baarileti juures naelasuurused küünised, pöidlasuurused kihvad ja - ei ühtki pehmet ja lopsakat kumerust, vaid hulk pinges lihaseid ja kõõluseid. Ja palju rohkem kui korpulentset daami, lausa veerand tonni kokku! See, milline näeb välja üks korralik laanekatt ja kuidas ta tsivilisatsioonlasi kõnetab, oli viimastele paanikat tekitavalt muljetavaldav.

Inimeste reaktsioon üllatas Limut. Ta ei pidanud ennast üldsegi nii kohutavaks. Enamik teisi katte oli ju temast üle, tema oli veel noor ja kogenematu. Aga need väetid paljasnahksed... Õhus levis meeletu hirmu lõhna, mitte keegi ei julenud end liigutada. Kui nüüd keegi peaks relva järele sirutama, peab Limu kohe ründama. Siis läheb vereorgiaks ja Limu peab kaduma, põgenema klaperjahi eest. Ja ta ei saa enam kunagi tagasi tulla... Limu silma jäi avatud aken, ta surus küünised põrandalaudadesse ja sööstis. Laud, mida ta hüpete vaheplatvormiks kasutas, purunes nurgas, õlg murdis aknaraamid ja klaasikillud tuiskasid ümber põgeneva kiskja keha. Ükski neist karmi karva ei läbinud ega katile viga ei teinud.

Limu lidus pikalt paarishüpetega mööda tänavat, samas suunas, kustpoolt ta maagirongiga tulnud oli, kuni leidis maja, mis paistis tühi olevat ning kadus sinna varju.

Oligi kõik? Kas ta peab niisama tagasi Gadilamaale pöörduma? Tühjagi! Limu hingas sügavalt ning tõusis mööda prahist treppi kolmandale korrusele. Siin oli hämar ja vaikne, lõhna järgi otsustades polnud ükski inimene siin mitu nädalat käinud. Ta sättis end akna lähedale ja vaatas välja.

Nüüd oli ta kõrgel, nägi üle tara, nägi kosmoselaevu betoonil ja kärpe ning roboteid nende ümber askeldamas. Nägi ka söökla akent, tuules lehvivat kardinat, murdunud aknaraami. Seina ääres maas läikisid klaasikillud. Hulk inimesi oli pääsla ette parklasse kogunenud, kõik karjusid ja vehkisid kätega, nõudsid midagi salgalt kärbisõduritelt, kes olid pääsla juurde kogunenud. Kõigil neil olid kiivrid peas ja automaadid käes. Kärbid vastasid inimestele rahulikult, vangutasid päid ja laiutasid käsi. Juttu Limu üldisest linnamürast ei eristanud, ainult sõna "katt" kandus aeg-ajalt ta kõrvadeni. Üks kärpidest raputas vihaselt pead, laiutas käsi ja sihtis automaadiga kaares üle inimeste, andes mõista, et võin teid, tühju, kõiki maha lasta. Limule selline suhtumine meeldis. Aelin oli turvaliselt kärpide kaitse all ja paljasnahad paistsid üldse siin linnas vaid kärpide armust elavat.

Mis edasi? Väikses majas raudtee ääres? Äkki siis sellessamas keset rohelist aeda, millest Limu mööda sõitis? Seda pidi uurima, selleks tuli hakata raudtee lähedal sinnapoole kulgema, kustpoolt Limu tulnud oli. Ta astus hääletult trepist alla ja piilus maja hoovi. Võsa. Paar roostetavat autokeret. Prügihunnikud. Mingine mootorisüdamik siin, mingine raudraam seal. Just selline, mille võis keereldes lendu saata nii, et eriti sihtima ei pidanud ja mida ta võis oma kiskjakäppade purustusjõudu kümnete meetrite taha saata. Palju kaugemale, kui oli keskmise lühikese rauaga püstoli tuletäpsus. Kui palju häid relvi olid inimesed talle vedelema jätnud! Limu ei mõelnudki tänavale inimeste sekka naasta, võsa ja prügi täis mahajäetud tagahoovid olid ideaalne tee metsloomale, kes ei tahtnud end inimestele näidata. Ta ei kartnud neid. Tal lihtsalt ei olnud aega ja tahtmist nende tsivilisatsioonlastega jännata. Aiad olid mädanenud ja katki, ta ei pidanud isegi ronima kuigi palju. Mõnda aeda oli parandatud, mõni hoov oli lausa korras: muru niidetud ja puud hooldatud. Limu peatus ja laskis silmal puhata värvilisel, nägusal lillepeenral. Inimesi nägi ta väga harva, üks kord pidi ta ootama, kuni lapsed tuppa läksid, teine kord valvas, kuna üks naisterahvas pööras selja tagahoovile ja riputas järgmist pesu nöörile, et siis tumeda varjuna marjapõõsaste taga läbi hoovi lipsata. Mõni inimene kõõlus ka mõne maja aknal. Kas mõni neist Limut ka märkas, see Limut ei huvitanud. Või äkki märkas? Kui kiiresti nende hulgas jutt levib, et linnas on liikvel laanekatt? Mis nad ette võivad võtta? Nad tunnevad ju kabuhirmu, arvavad, et katt ründab kohe, kui mõnd inimest näeb... Vaesed lollid paljasnahad!

Limu tee sulges suur ja tühi hoone, mille taga ei olnud hoovi. Kitsuke prahti täis tänavajupp tuli peatänavalt ja lõppes mingil lagedal prügimäel. Ta mõtles hetke, kas minna vaatama seda valgemat kanti. Arvas siis, et jääb liiga kauaks lagedale tänavale ning volksas suure maja aknast sisse. Siin oli väike tuba, põrand täis kileräbalaid, riideräbalaid, mädanenud puitu, kõdunenud paberit. Roiskuvaid toidujäätmeid. Koridor oli lagedam ja puhtam, aga ikkagi tolmune ja kohati oli tunda kaunis värsket inimlõhna. Paistis, et ümberkaudsed tsivilisatsioonlased kasutasid seda kohta prügimäena.

Koridor oli pikk, seintes loendamatu arv uksi, mis viisid kambrikestesse. Siin polnud kaua elatud: seinad olid hallitanud, värv koorunud, krohv pudenenud. Mõnes toakeses olid aimatavad isegi voodi ja kapi jäänused, kui need kõduneva-roiskuva prügi vahelt välja ulatusid paistma. Seletamatu äng täitis Limu südant, kui ta läbi pragunenud plaatidega duiruumi kõndis ja prügi täis sisehoovi kiikas.

Teises tiivas jätkusid samasugused toakesed, põrandalt sodi seest leidis ta ühe mädanenud pildiraami, mille sees oli hallitanud paberiräbal, millel hellitas matsakat leopardi vaevu aimatav Aelini-sugune noor, õrn ja ümarik katitüdruk. Limu vaatas pehkinud voodijäänuste vahelt põrandale varisenud madratsivedrustikku, värvijäänuseid seintel ja kokkuvarisenud riidekappi nurgas. Ta kujutles, et kunagi olid need toad puhtad ja hubased ja siin elasid sellised väiksed ja armsad katid nagu Aelin ja see, kes sellele kopitanud paberile oli joonistatud; samamoodi, nagu Karj elas oma majas Templikülas. Aga miks oli see maja tühjaks jäänud? Kuhu nad olid läinud? Jälle tundis Limu kummalist ängi ja valu, peaaegu leina. Ta ei tahtnud siin enam olla. Ta kiirendas sammu, ruttas mööda koridori ja peatus trepikoja ees, tundes vastikust. Ninna oli löönud tuttav värske lõhn. Siin lõhnas selle joodiku järele, kes oli sööklas Aelini sõimanud. Ta jäljed läksid õnneks trepist üles, sinna, kuhu Limul asja ei olnud ja Limul ei tulnud temaga tegemist teha. Aga siin õudses majas ei tahtnud Limu rohkem olla, ta ruttas mööda koridori edasi, peatus aegajalt ja piilus tubadesse, lootes näha veel mõnd märki selle maja kunagistest salapärastest asukatest, kuni jõudis maja lõppu välja. Akna taga oli järgmine kitsas tänav, tänava taga kõrgem plank ja plangu taga puud. Suured, kõrged puud! Uskumatu!

Limu volksas tänavale ja oli ühe hüppega tara peal ja järgmisega juba lähima puu otsas. See oli viljapuuaed, parasjagu nii suur, et sai end peita okstesse. Taas kuulis Limu ka linnulaulu, mida ta polnud kuulnud sellest ajast, mil maagirongi müra laanehääled mattis. Muru oli niidetud, peenrad rohitud ja teerajad riisutud. Justkui tavaline tsivilisatsiooni park, aga ikkagi kummaliselt hubane ja kodune. Peaaegu nagu laas.

Kas see tuli sellest, et Limu oli kodusest keskkonnast eemal juba lugematu arv tunde? Kes seda hooldab, kes siin elab? Limu laskus teerajale ja nuuskis jälgi. Inimese haisu siin ei olnud. Siin lõhnas hoopis Aelini järele! Limu luusis aia läbi, käis ümber maja, kuni veendus, et kedagi kodus ei ole. Muidugi! Aelin oli ju tööl, jäi sinna sööklasse, ta ei saanud kindlasti enne Limut siia jõuda! Tuli oodata. Limu seadis end peatänava kohale ühe suurema puu oksale sisse ja asus ootama. Ikka nii, et terve tänav talle nähtaval oleks ja et inimesed lehestikuhämaruses redutavat katti ei märkaks.

Inimesed tulid ja läksid ning Limu kuulas, kõrv kikkis. Jah, Limu oletused osutusid tõeks, ta kuuliski sageli inimesi kattidest rääkivat. Seda enam, et ta juhtus ühe kohaliku kati koduvärava juures olema. Nad tõesti teadsid linna eksinud laanekatist ja pidasid teda hullunud kiskjaks, kes ainult märatseks ja tapaks ja keda peaks veriste jälgede järgi kerge leida olema. Siis kuulis ta kurtmist hiidkärpide üle, kes inimeste võimu laiali lõid ega andnud tööd, ei hoidnud korda ega hoolinud üldse inimeste muredest, kes ei saanud aru, et need inimesed on siin sündinud, kasvanud ja tahavad siin elada.

Enim üllatas Limut inimeste kohutav õelus Aelini suhtes, see paistis olevat hullemgi veel kui Gi baaris pajatanud oli: katt ei olevat tohtinud nii ilusas aias elada, nii heal kohal töötada ja nii palju teenida. KALLIS plaatinakee. KALLIS disainerikleit. Ja ümber vastikult ennasttäis rasvarulli. Ta pidanuks ammu lihaks olema veristatud, mitte promineerima, koon uhkelt püsti. Vaevu suutis Limu hoiduda klativate eitede jalge ette hüppamast ja küsimast, et mida te siis kattidelt ootate peale küüniste ja kihvade, kui ise nendesse sedasi suhtute.

Vaene Aelin! Kuidas ta suutis siin nende tsivilisatsioonlaste keskel elada? Uhke? Kaugeltki mitte, pigem nukker ja alandlik, täiesti ohutu ja heatahtlik. Millega ta ometi selle põlguse ära on teeninud? Pelgalt sellega, et ta on katt? Kus ta on, kas ta on veel kaugel?

Päike oli juba päris madalale vajunud, kui Limu sinist kleiti märkas. Ta tulebki. Mis ma talle ütlen? Kuidas teda kõnetada? Limu tundis kohmetust ja hirmu peatse kohtumise ees. Tundis hirmu selle pisikese ja õrna olendi ees, kes lähenes, nukker pilk maas, mitte koon uhkelt püsti, nagu Limu äsja kuulnud oli. Ei olnud ta nii õrn midagi. Palju kogukam, kui inimesed tänaval. Siiski-siiski, jalakesed olid väiksed ja õrnad, mahtusid isegi inimese kingadesse ja need käpakesed... Saaks kordki neid hoida, kuskil siin puude vilus pargis...

Kostis sõimu ja vandumist, karjuvaid käsklusi. Paljude kambrikestega majast tormas välja joodik, kes Aelini sööklas sõimanud oli. Teda saatis kõhetu blond sasipäine naine. Katitüdrukule pandi nuga kõrile. Limu mõte ei jõudnud kehale järgi, ta ei saanud arugi, kui ta juba teadis, et veel kolm inimest on ohutult kaugel siin ja sealpool tänaval, neljas on lähemal, aga see oli arglik naine, kes plagama pani ja ta ise sööstab mööda tänavat, küünistega sillutise vahelt tuge otsides.

"Ära siin lõika, viime ta sinna, kus neid vanasti veristati, kleidi võtame enne ära, see on kallis disaineritöö!" kuulis Limu naisehäält.

"Kuulsid, pekirull, hakka astuma!" karjus mees. "Seda ma sulle ei kingi, et ma sinu pärast püksi sittusin!"

Viimane pikk hüpe. Naine märkas viimaks Limut ja pistis koledal kombel röökima, mees lükkas Aelini pikali ja haaras relva. Liiga hilja. Veerandtonnine kiskja paiskas ta pikali nagu kiirrong ja haaras äbariku keha õlgapidi kihvade vahele. Limu tuuseldas meest mööda sillutisekive, värvides neid verest punaseks ja oodates, kuni värin ja tuksumine ta lõugade vahel lakkab. Ta ei jõudnud seda ära oodata.

"Kiira, hoia eemale, lasen raisad sõelapõhjaks!" kajas vastasmajast. Limu rabas Aelini kaenlasse ja sööstis väikeste kambrikestega maja poole.

"Oolek on surnud! Ma ütlesin, hoia eemale!" ja Limu selja taga tärises püstolkuulipilduja. Kuulid vingatasid ja lõid ukse ümbert krohvipuru Limule silma, kui ta oma hinnalise kandamiga hämarusse volksas. Maandus koridoris, hüppas edasi ja... Leidis end lagunenud vannitoast. Vaatas hetke hämaruses ringi, pani siis Aelini vanni ja boileri taha varju ja hakkas rebima kivist kraanikaussi. Kõrrejämeduseks roostetanud poldid murdusid ja mitmekümnekilone lahmakas oli Limul käes. Oli ka viimane hetk, sest tänavalt kostsid kiired lähenevad sammud ja blondiini ärev kiitlemine: "Nad on meil käes, vannitoas lõksus, nad ei pääse edasi!"

Limu jõudis napilt uksepiida taha tõmbuda, kui vannitoas keerles kivi- ja krohvitolm läbisegi rikoetist vinguvate kuulidega. Mees oli oma kuulipildujale nii kindel, et julges koridori astuda. Ent järgmist valangut ta anda ei jõudnud, sest reetis varju abil Limule oma asukoha, mispeale käpp välkus ja kraanikauss lendas. Kostis tuhm mats ja kolin, Limu piilus korraks ja nägi, et relv lebas põrandal. Ta sööstis vannitoast välja, et keegi enne teda relvani ei jõuaks. Relva lähedal ei olnud kedagi, ainult sasipäine blondiin, kes oli arvatavasti kukkuva kaaslasega kokku põrganud ja nurka pikali paiskunud ja kes ajas end nüüd prügi seest püsti. Relvaomanik aga lebas uksel, pea all laienev vereloik. Verd oli pritsinud ka lakke ja uksepiitadele, uste pehastunud jäänused olid lennanud kõnniteele. Tänaval vedelesid kraanikausi tükid, millest ühe serval paistis juukseid, verd ja hallollust.

Aelin. Kas ta on terve? Mis temast saanud on?

Limu põikas majja tagasi ja ehmatas blondiini uuesti pikali. Ta vaatas pikalt naisele silma ja lausus: "Tsivilisatsioonlane. Miks sa kardad looma, keda endast alamaks olendiks pead? Vedeled mädanenud puuviljakoortes, nagu oleksid ise ennast minema visanud!"

Blondiin lebas liikumatult ja pööritas silmi, Limule tundus, nagu tahaks ta tema eest sügavamale prügisse tõmbuda, aga ei suutnud.

Tolm oli vannitoast hajunud, Aelin halises põlvili vanni ja boileri vahel. Limu tõstis ta ettevaatlikult välja ja proovis, kas ta püsib jalul. Ei püsinud, ta värises ja oli peaaegu lõtv, klammerdus käekestega Limu karvadesse. Kas ta on haavatud? Äkki sureb Limu käte vahel? Ta tõstis katitüdruku trepile istuma ja uuris teda valguse käes. Kleit oli tolmune ja siit-sealt verine. Aelin laskus käpuli ja roomas oma käekoti poole, mis oli siis maha kukkunud, kui talle nuga kõrile pandi. Majast kostis jälle robinat, blondiin oli end taas püsti ajanud. Limu kallutas pead ja lausus: "Ge arenenuima mõistusega olend. Kas oli selle mõistuse vääriline püüda katiga jõudu katsuda? Laanekatiga!?"

Inimene ei lausunud sõnagi, ta värises ja otsis uksepiidalt tuge.

"Kas tahad veel proovida?" uratas Limu ja tegi lõrinal lühikese hoiatava hüppe koridori poole, mispeale naine uuesti prügi sisse kukkus.

Aelin oli püsti tõusnud ja kloppis kleiti. Paistis, et ta pääses vigastusteta, ehkki kleit oli õlalt ja vöökohalt verine. Limule meenus, et ta oli Aelini keskkohast kaenlasse rabanud ja vaatas enda käppa. Ka see oli verine. Ja lõug oli millegi kleepjaga koos. Muidugi, ta oli sel esimesel sööklajoodikul - vist siis Oolekil, kes Aelini kõri kallale läks - kaelaarterid läbi purenud, sealt võis seda verd igale poole sattuda, nii käpale kui Aelini kleidile. Limu korjas maast noa, tiris surnukeha alt välja verise püstoli ja vaatas ebavõrdse heitluse jälgi.

Haledad paljasnahad! Mis neil arus oli, kas nad tõsimeeli lootisd, et neil on ansse ühe kati vastu? Jah, Aelin ei olnud metsast pärit, vähe sellest, et ta kati kohta väike oli, oli ta veel ka pehme ja lopsakas. Ta liikmetes polnud jõudu väga palju rohkem kui inimestel, kogukamaks tegi teda vaid pekk, mis ta veelgi aeglasemaks ja kohmakamaks muutis. Need kihvakesed ei oleks kellegile eriti liiga teinud, küünistest olnuks võitlusel veel vähem abi. Inimene võis ta vaevata kinni püüda ja armetult tappa.

Aga see verine narts siin maas... Tema ju ometi teadis, et linnas on veel üks katt liikvel ja see pole mitte nii tilluke ja väeti! Selle peale oleks ka võinud tulla, et see teine katt tunneb suurt huvi esimese vastu ja üritab talle võimalikult lähedal olla. Väidetavalt planeedi arenenuima mõistusega liigi esindaja! Limu heitis viimase pilgu murtud tsivilisatsioonlasele ja pöördus Aelini poole.

Aelin astus koduvärava poole. Ta jalad tudisesid, käed ja kumerad puusad värisesid. Kogu see okis olek, verine, tolmune kleit ja sassis, määrdunud juuksed meenutasid Limule kinnipüütud antiloopi, kes on rünnakus raskelt viga saanud ja kes tuleb kohe kaelast surnuks pureda, et ta ei piinleks. Paistis, nagu olekski Aelin elanud nagu antiloop, pidevas ärasöömise hirmus, pidevas hirmus tsivilisatsioonlaste ees. Ja täna pidanuks olema see päev, mil temast praad tehakse. Talle justkui ei olnud veel kohale jõudnud, et ta on pääsenud.

Peatselt sulgus värav ja nad olid tsivilisatsioonlaste ilmast ära, rohelise aia rüpes. Aelin sai värava lukku, aga võti kukkus ebakindlast käpast kruusa sisse ja ta püüdis seda sõrmede värisedes pihku saada, kuni Limu kummardas ja võtme oma kätte võttis. Aelin oli veel ebakindlamaks muutunud, teda tuli küünarnukist toetada. Viimaks Limu kummardas ja astus väiksesse majja. Aelin keeras köögilaua äärest tooli Limu poole.

Aelin vaatas oma värisevaid käsi, verist puusa ja libistas pilgu selle poole, mis köögiaknast paistvat valgust varjas ja köögi hämaraks tegi. Veerandtonnine kiskja istus tema köögis, pool nägu ja käpad verised, verised kihvaotsad huulte vahelt sätendamas. Hommik. Tavaline tööpäev. Tavalised inimesed söömas, mõned viisakamad, mõned ropumad. Ja tema ellu nii ootamatult sadanud kiskja. Kodutee täis hirme. Nuga kõril. Ebavõrdne heitlus, mis oli rohkem nagu halastamatu, verine hukkamine... Seda kõike oli katitüdruku jaoks palju, maailm ta silme ees hakkas kõikuma ja ta pidi seinalt tuge otsima.

Limu vaatas kohmetult Aelini poole ega osanud midagi kosta, sõnakestki lausuda. Kõik see võinuks olemata jääda, mis siis, et Limu kordagi ei kartnud ja kõik oli tema arust kontrolli all olnud. Tapmine ei olnud lõbus.

***

"Teed," halises Aelin. "Teed."

Ja ta koperdas pliidi juurde, lasi kastruli vett täis ning lülitas pliidi sisse. Heitis kingad jalast ja läks vannituppa. Kui saaks kõik puhtaks... Ehk tulevad plekid kleidist välja, mõtles ta kleiti pesumasinasse toppides. Äkki meeldib kiskjale see teine, lilltikanditega kleit... Kiskjale! Tuline vesi voogas üle ihu, kandis tuka kõrvadesse, summutades ümbritsevad helid. Kui vaid saaks sellest minema, unustaks selle... Aga kuhu on mul minna!

Aelin tundis end küll uue ja puhtana, aga köögis avanev pilt ei olnud muutunud ja tiris ta hiljutisse koledusse tagasi. Ja mis kõige imelikum - kiskja ei paistnud üldse rahul ega rõõmus olevat, ehkki kaks inimest oli elajalikult tapetud, käpad ja nägu olid nende verega koos. Nukrate, kuldsete silmade pilk oli maha suunatud, vägevad õlad olid nõutult kühmus.

"Mine ja kasi end puhtaks, sa oled kole," lausus Aelin maha vaadates. Limu ei saanud Aelini silitada, ei saanud tema käpakesi hoida. Sest ta oleks selle iluduse uuesti ära määrinud. Ta astus kuulekalt vannituppa, paljastas korraks peeglit nähes kihvad, sest instinktid ennetasid mõistust, ja keeras ettevaatlikult kraane, mis ta küüniste vahel nii haprad tundusid. Tehislik soe vihm. Tehislik kuum tuul föönist, mis kuivatas kiiremini kui taevast paistev Me Yu. Ei saanud öelda, et tsivilisatsioonased vaid rumalustele ja kurjusele oleks pühendunud. Nad olid ka palju häid asju välja mõtelnud.

Ja siin majas ei olnud üldse nii halb ja ebamugav kui võinuks olla ühes tsivilisatsioonlaste majas. Kulunud, kuid puhas parkett ning rohekad seinad, mis tekitasid õdusa valguse. Ja savipottides kasvavad mitmesugused taimed, millest enamikku Limu teadis. Muidugi kõige ilusamate õitega taimed. Nägusad puidust postamendid ja mööbel, haprad aknaraamid ja aknaist paistev rohelus.

Limu astus hääletult, vedas ninaga õhku, tardus aeg-ajalt liikumatuks. Nukrate silmade rahutu pilk veikles siia-sinna. Ei, ta ei olnud kuigi kohutav. Tegelikult isegi ilus. Nagu vöötorav, ainult hiiglama suur. Saba oli küll väheldane, kui selle pisikese närilisega võrrelda, aga kollane seljavööt oli uhke, eriti veel need mustad vöödid kahel pool kollast.

"Ma olen näinud kärpide elamisi, alles sai käidud ka tsivilisatsioonlaste kodudes... Tõsi jah, mahajäetud kodudes. Kuidas siin nii... mõnus on?" küsis Limu teelaua taha istudes.

"Ilu. Mitte igaüks ei oska sobitada värve ja asju niimoodi, et nad moodustaksid sellise ühtse terviku, millel silm puhkab. Mu esimene perenaine oli moekunstnik, tema õpetas mind ilule tähelepanu pöörama. Ilu nägema ja looma. Sobivaid riideid valima," vastas Aelin, toetades küünarnukkidega lauale ja hoides teetassi käte vahel.

Hämmastav. Ise on peaaegu nagu tsivilisatsioonlane, elab, nagu tsivilisatsioonlane, aga ikkagi... Nii armas, ehkki inimese kleit on seljas, ja see tuba... Üldsegi mitte selline lihtne, palkidest laotud ja rohmaka kivist kaminaga, millel vaid paar lihtsat ornamenti - nagu Karj kodu. Pigem nagu ehe tsivilisatsioonlaste maja, ent ometi nii hubane. Ilu. Kuidas saab midagi sellist luua täiesti tehislikest, elututest asjadest?

Aelin keeras end, sirutas käe diivani poole ja vedas sealt lagedale salli, keskel heledam vööt, mille ääred sujuvalt tumesiniseks läksid. Täpselt nagu udu siniallika ääres.

"See on mul pooleli. Ma mõtlesin siin kujutada öist jõekallast. Aga ma ei tea, kuidas pervelilled välja näevad. Kas neid olemaski on..." seletas Aelin.

"On," katkestas Limu. "Tähed on puudu. Taevatähed."

"Need ma tikin järgmiseks, hõbedase ja kroomsinise metallikniidiga. Kas sa oled pervelilli näinud?" kokutas Aelin.

"Olen," lausus Limu pilku langetades.

"Ohh, ma ei tea, mis ma teeks, kui vaid kordki saaks neid näha," õhkas Aelin. "Nad pidid helendama... Kas sa viid mind kunagi sinna, kas sa näitad neid mulle?"

"Ei," vastas Limu kindlalt.

"Siis nad jäävad siit ära ja ma ei saagi seda valmis," lausus Aelin nukralt kühmu tõmbudes. "Miks sa neid mulle ei näita?"

"Ma ei tea, kas Su Li tahab. Kas ta lubab," vastas Limu nukralt.

"Kes on Su Li?"

"Ge-ema teine tütar, veteilma valitsejanna."

"Ah, põhjarahvaste usk..."

"Tsivilisatsioonlane usub, katt teab."

Aelin ohkas ja lasi sallil põlvedele vajuda ja kurtis: "Mis me siia tikime? Punase aasakannikese? Aga siis oleks tasakaal rikutud, värvid valesti, siis ei oleks enam ilu! Punane ei sobiks!"

"Sulle ka ei sobi see punane, sind oleks ka peaaegu et ära rikutud," vastas Limu koonu Aelini poole küünitades. Röövli nuga oli siiski katitüdruku kõri puutunud, kriimustusest oli natuke verd immitsenud. Limu tahtis seda ära limpsida.

Aelin muheles lahkelt, ta vurrud kõditasid Limu kõrvu, niisked huuled riivasid silmanurka, keeleke limpsatas paar korda arglikult. Väiksed käpakesed libisesid Limu õlgadele. Limu oli unistanud nende käpakeste hoidmisest, ent nüüd, täiesti ootamatult, libises terve Aelin talle sülle, habras ja ilus nagu pervelill. Limu harutas kleidinööpe lahti, ettevaatlikult ja kartes midagi lõhkuda, nagu avaks hinnalist kingitust. Ja see soe, pehme rinnaesine, siidine ja sile...

Limu äratas läbi punakate kardinate paistev soe päikesevalgus. Ta lebas külili rohekal villasel vaibal, kõhu vastas katitüdruk keras, pehme ja ümarik. Huvitav, miks tal saba ei ole? Miks tal pole tagumistel käppadel pöidlaid? Kus ta seljavöödid on? Ainult selgroo kohalt oli veidi tumedam. Ja kehalt ka rohkem nagu inimene, kondid haprad ja lihased nõrgukesed. Seal, kus peaks kati jõud olema, on tal pehme rasv. Kes ta selline ometi oli? Kindlasti katt, aga milline katt?

Aelin avas silmad, vaatas rahutult ringi ja siis seinakella. Ta rabeles püsti ja hädaldas: "Me oleme sisse maganud! Ma olen täiesti hiljaks jäänud!"

Limu vaatas, kuidas ta kohmakalt ringi sahmerdas ja kleiti otsis ja lausus rahutult: "Mis me oleme teinud? Me pole ju ühte liiki."

"Oleme... Ohh, mis siin enam kiirustada," vastas Aelin Limu juurde tulles. Limu tõusis istuli.

"Oleme siiski, ühe liigi kaks tõugu. Mina olen kodukatt, põlvnen dunglikatist. Sina oled laanekatt. Me oleme väga lähedased," vastas Aelin. Limu libistas käpa ümber katitüdruku piha, surus ta rindapidi enese kõrva vastu ja kuulas rahutut hingamist ja südametukseid.

"Kati. Minu kati," lausus Limu tasa.

"Mida?"

"Kati. Khaa-Thii. Naine. Katikeeles," rõhutas Limu.

Aelin naeris vabisedes ta kõrva vastas: "Mina ja naine!"

"Oled ju," vastas Limu kohmetult taganedes.

"Mina. Naine," lausus Aelin nukramalt.

"Miks mitte? Kes sa siis oled?" kortsutas Limu kulmu.

"Kas sa tead, mida inimene teeb katiga, kui ta julgeb enese kohta "naine" öelda?" küsis Aelin peale pausi.

"Tapab ära?" oletas Limu, aimates järjekordset tsivilisatsioonlaste kehtestatud jälki reeglit.

Aelin vaikis.

"Inimene ei tee mitte midagi, inimene võiks oma arenenuimat mõistust tarvitades aru saada, et praegu oleks tark Aeliniga mitte midagi teha. See võib lihtsalt talle elu maksma minna. Sina oled ikkagi kati. Naine. Minu kati," rääkis Limu.

"Miks... Kuidas? Me pole õieti ju tuttavadki," imestas Aelin.

"Me oleme ühte heitnud... Ja mida sa südames tunned?" sosistas Limu Aelini puusa silitades.

Aelin vaikis. Ehkki kiskja oli alles eile ootamatult ta ellu sadanud, tundus talle, nagu oleks see kiskja kogu aeg olemas olnud. Ta ei kujutanud miskipärast enam ette, et ta võiks jälle üksi siin tänavail käia... Ei, ta ei saanud Limust lahkuda, üksijäämine olnuks nüüd nagu surmavalda minek, ootamine, millal jälle mõni tsivilisatsioonlane tuleb ja kõri läbi lõikab. Eilne oli talle kinnitanud, et ilma Limuta see ükskord juhtuks, varem või hiljem.

Viimaks seadis Aelin kübara pähe ning kutsus: "Lähme vaatame, mis minuga sööklas nüüd tehakse."

"Midagi ei tehta," urises Limu järgnedes.

Laanekatt. Dunglikatt. Kodukatt. Laanekatt. Laas oli suur ja võimas asi, selline tiitel mõjus hirmuäratavalt ja hoiatavalt küll, mõtles Limu veriseid sillutisekive vaadates. Murtud tsivilisatsioonlased olid ära koristatud. Tsivilisatsioonlased kartsid laanekatte. Laanekatt oli nende väitel planeedi kõige ohtlikum kiskjaline. Ja tema kõrval kõndis kodukatt - õrn, lopsakas ja väeti olend, keda tsivilisatsioonlased sõimasid, tapsid ja sõid.

"Mis isevärki maja see seal on? Ei näe sedamoodi välja, et seal tsivilisatsioonlased elanud oleks," küsis Limu ühe maja poole noogutades. See näis koosnevat paljudest kambrikestest.

"Katifarm," ohkas Aelin. "Ma olen mitu korda palunud kärpe see õhku lasta, et siis rusudesse kaljukannikesi istutada, iga tapetud kati mälestuseks ühe."

"Katifarm?" imestas Limu seisatades ja ninaga õhku vedades.

"Jah, siin elasid minusugused, kes, kui nad piisavalt paksuks olid läinud... Tehti nii, nagu minuga eile teha taheti," jutustas Aelin katkeval häälel. Seepärast siis see maja nii kurb ja õudne tunduski! Priskeid katitüdrukuid, palju priskeid katitüdrukuid, peaaegu sama palju kui pakse hobuseid raudtee ääres. Ja kõik armetult tapetud. Aga justkui ikka siin leinamas...

"Kuidas sina ellu jäid? Miks sind söödud pole?" küsis Limu peale pausi.

"Õnne on olnud," vastas Aelin tasakesi. Õnn oli väga habras olnud, nagu eile selgus. Aelin oli lootnud, et teda kui kosmosebaasi kokka ja sööklatöölist, kes allus kärpidele, ei juleta puudutada, ehkki ähvardavad, mürgised märkused inimeste poolt olid igapäevased. Paar korda oli talt isegi palgaraha ära röövitud. Kaebama ei julgenud ta minna.

"Mul on olnud õnne. Esimene perenaine, kelle oma ma olin, oli moekunstnik. Erinevalt teistest katiomanikest ei muretsenud tema, et miks ma liiga vähe söön ja vähe juurde võtan... Koristada ma oskasin, süüa teha ka, aga temal oli mind rohkem vaja riiete proovimiseks. Olin talle modelliks, kelle seljas kleitide sobivust proovida," jutustas Aelin.

"Ja nüüd oled juurde võtnud?"

"Jah, inimesed on kodukatte tuhandeid aastaid aretanud, et nad juurde võtaks, dieedipidamisest ei taha midagi välja tulla."

Limu seisatas jälle ja vaatas ringi, keerutas kõrvu.

"Mis selle riidekunstnikuga juhtus?" küsis Limu.

"Ei midagi. Ta müüs mind sõjaväeossa maha. Siis tuligi see saatuslik lend transpordilennukiga," jutustas Aelin edasi. "Liha nad kaasa ei võtnud, minule oli ühe otsa pilet, pidin neile mugulad ära koorima ja siis ise lihtsalt kõrvale minema. Aga nad tahtsid mind säästa ja läksid loomi küttima. Ja tapsid kaks rohtlakatti... Seda sa tead juba ise, mis siis juhtus. Nii ma siia sattusin. Maale, kus mul ei ole omanikku, kus ma ise olen ühiskonna liige. Maale, kus tugevama õigus pannakse maksma omakohtu korras... Kas sa kardad midagi, et niimoodi ringi vahid?"

"Ei," vastas Limu ninaga õhku vedades. "Olen lihtsalt harjunud nii, et kõik mu ümber toimuv mulle teada oleks. Võõras kant ka nagu."

"Mina kardan tegelikult," tunnistas Aelin. "Pärast seda eilset me ei tohiks niimoodi tänaval käia."

"Nemad kardavad ka," vastas Limu. Tänav oli tühi, vaid üksikud inimesed kõndisid siin-seal. Kõik nad saatsid Limut äreva pilguga, kui mõni vastu juhtus tulema, vahetas ta alati teepoolt.

"Miks me ei võiks käia tänaval? Ma küll loodan, et eilne oli neile piisav hoiatus, et ei maksa üritada, kui sul pole jõdu, kiirust... kui sa isegi ei kuule ega tunne lõhna," rääkis Limu seisatades. "See kastiga auto seisis su majast paari maja kaugusel ja sõitis siis ära, kui sa värava lukku keerasid."

"Milline kastiga auto?"

"See, mis sealt tänavalt mööda sõitis," osutas Limu tänavale, mis oli selja taha jäänud, millest nad minuti eest risti üle olid tulnud. "Ta aeglustas käiku kah. Ehk nad ei ürita."

"Kes? Mida?" küsis Aelin rahutult.

"Tsivilisatsioonlased... Ära tee neid märkama, ära tee välja. Reegel kaks: pane kõike ümbritsevat hoolega tähele, kui aimad oletatava vastase lähedalolu," urises Limu, kelle pilk piidles juba tänavaääri ja karniise ning meel jäädvustas lahtiste kivide asukohti.

Limu peatus ühe lagunenud tellismaja ees ja kuulatas. Eespool oli veel üks väiksem maja ja selle taga ristuv tänav.

Aelin vaatas hirmunult Limu kõrvu ja küsis: "Mis see esimene reegel on?"

"Olla vastasest alati mitu käiku ees!" urahtas Limu, rabas Aelini kaenlasse ja kihutas kolmel käpal haake tehes tagasi. Aelin kuulis hetke veoauto häält, siis robisesid ja kiunusid ümberringi kuulid. Alles siis kuulis ta ka automaadivalanguid tärisemas. Enne kui ta midagi mõelda jõudis, oli Limu ta telliskivimaja taha jämeda puu otsa viinud ja oksale istuma sättinud.

"Ei ühtki häält! Ei hinga ka mitte!" sosistas Limu ja krabistas mööda tüve kõrgemale. Üks raoke kukkus Aelini koonu vastu, seejärel tüvi võpatas, tume vari lendas maja poole ja katuseplekk kolksatas. Alles siis jõudsid kaks meest hoovi. Nad hiilisid seinaääri mööda, hüppasid, automaadid õieli, ümber nurkade ega vaadanud ülespoole. Ega nad Aelini läbi lehestiku poleks näinud kah, pealegi ei näinud puutüve alumine osa sedamoodi välja, nagu suutnuks priske kodukatt end sealt üles vinnata.

Plekk-katus oli halb koht hiilimiseks, see võis ootamatult kõige ebasobivamas kohas häält teha. Pealegi võisid mõned tsivilisatsioonlased keskmisest terasema kuulmise ja tähelepanuvõimega olla. Kolmanda ehistornikese juures oli räästas mädanenud, vihmavesi karniisile jooksnud ja seda murendanud. Täiesti paras laskemoonaladu. Limu piilus üle ääre ja nägi veoautot natuke eemal, hoovivärava juures automaadilaskureid ootamas. Seesolijate näod jäid autokatuse varju, vaid lahtisest aknast paistis kuulitoru. Limu kuulatas veel korra ja kuulis maja seest samme. Esimene või teine korrus. Nad olid täiesti valet teed läinud.

Limu küünitas end lagunenud karniisini, võttis järjest kive ning viskas neid täiest jõust, teravalt ja täpselt veoauto kabiini pihta. Esimesed kaks purustasid klaasi juhi poolelt, juht kas sai vigastada või surma - igatahes kihutas auto tagurpidi kaarega vastu vastasmaja seina. Käigupealt hüppas kõrvalistmelt automaadiga mees välja ja hakkas tellismaja hoovi suunas tulistama. Kuni Limu läkitatud kivi ta turja tabas. Ja siis oskas veel üks Limu jälitama tulnud automaaturitest aknale vaatama tulla, et mis kära see tänaval käis - otse katkise karniisi alla. Miski välkus ta pea kohal, kostis tuhm mats ning paar ajutükki, verine telliskivi ja automaat kukkusid maja ette tänavale. Nüüd polnud muud vaja teha, kui võtta veel üks tellis, hiilida üle katuse ja valvata tagumist ust, sest vaevalt viimane mees söandab tänava poolt väljuda. Limu mõte ei eksinud ja ka tema käpp ei eksinud. Jäi vaid üle tuua puu otsast alla Aelin ning seejärel korjata kokku automaadid.

Veoauto juht oli elus. Ta oigas ja küünitas pardalaeka poole - ilmselt olid tal põlved purustatud. Limu rabas ukse pahempidi, lõi küüntega laekaluugi minema ning võttis sealt püstoli.

"Ooleki sõbrad jah?" uratas Limu. "Teil on tegemist laanekatiga, nii et ärge mitte üritagegi!" Ja lõi veoki ukse kinni. Aelin korjas maast oma kübara ja uuris nukralt kuuliauke. Ka kleidisaba oli räbaldunud.

***

"Alles poole päeva peale veate end kohale! Oli teil vast öö!" krigises Gi, kui Aelin ja Limu sööklauksest sisse astusid.

"Oli tõesti," vastas Limu, laiutades kolme automaati ja püstolit. Kahel automaadil paistis vereplekke. "Päev ka takkapihta!"

"Mis need on?" küsis väike ümarik kärp arglikult koogileti tagant. See oli Ra kaasa Mag. Gi vangutas pead ja kortsutas kulmu.

"Midagi oli eile õhtul katifarmi ees juhtunud," ütles Chen, "see kamp, kes ennist läbi käis, rääkis midagi."

Limu puges loois laua äärt pidi edasi ning võttis nurga taga seina ääres istet.

"Kallale kipuvad," ohkas Limu. "See Oolek, kes siin eile Aelini sõimas, läks talle eile noaga kallale. Tema õnnetuseks ja Aelini õnneks juhtusin lähedal olema."

"Kas need olid tema relvad?" küsis Ra.

"Ei, see on värskem saak."

Gi vangutas vaikides pead, Aelin keerutas oma kübarat, toppis hajameelselt sõrmi kuuliaukudest läbi.

"Kurat, no nüüd tulevad varsti jälle aru pärima ja nõudma, et linnas on kuri laanekatt, kes inimesi tapab. Äkki jätaks rahule, siis ehk ei tapa?" krigises Gi lõpuks. "Alli, too meile õlled!"

Aelin ruttas kuulekalt leti taha, Mag vudis looi ja võttis Ra kõrval istet.

"Tee või massiline hädatapp nendega," urises Gi edasi. Baarikülastajad olid rahunenud, vaikus, mille Limu ilmumine oli põhjustanud, asendus tasapisi baarile omase suminaga. Aelin keerutas jälle leti taga, nõtked käekesed käisid riiulite, pirukaleti ja pudelite vahet, kollakas juukselakk lehvis, nagu ennegi.

"Tss, Priskilla tuleb!" muheles Chen kaela akna poole sirutades. "Nüüd saab nalja, mutt on täitsa näost ära!"

"Mis nalja," urises Gi, "tuleb jälle jutuga, et tema on rahva poolt valitud ja nõuab... Nemad siin põlised elanikud ja miks nemad ei saa ja neid ei lubata ja... Ei saa ise lihtsast asjast aru, et proovigu varastamata ja laaberdamata hakkama saada mõnda aega, küll siis ka jutule võetakse."

"Nüüd tuleb jutt palju tõsisem, sea vaim valmis, Gi, sina oled praegu vahetuse ülem," naeris Ra.

"Kas miski on naljakas?" krigises Gi. "Persse, oleks katid kaks tundi hiljem tulnud - siis on laev juba maas, tõstame asjad rongi ja kaome Gadila poole. Sünnipäev tuleb Gadila baasis! Saaks sittadest rahu!"

"Kelle sünnipäev?" küsis Limu.

"Mai!"

"Tema, ahjaa," tuli Limule Gadila baasi instruktor meelde. Mai oli must ja läikiv, hästi priske ja lopsakas emakärp. Alati rõõmus ja lõbus, ütles iga asja peale "ahjaa." Limul oli ta naer ja naerust värisevatel kumerustel mänglev Me Yu peegeldus hästi meeles. Tema nakatavat rõõmsameelsust olnuks praegu väga vaja.

Uks kolksus ja rutakad sammud lähenesid baariletile. Gi sisises vihaselt ning loivas looist välja, baarileti juurde.

"Ma nõuan... Mind on siinseid inimesi esindama valitud... Te peate selle peletise kinni püüdma!" kostis ahastav hääl.

"Millise peletise?" nohises Gi kõrvatagust kratsides.

"Tahad öelda, et sa ei tea?! Kolmemeetrine laanekatt tapab linnas inimesi! Juba seitse on tapetud!" halas kärbist pool meetrit pikem, korpulentne naine.

"Seitse?" imestas Gi maha vaadates. "Ma pole jõudnud küsida..."

"Te peate ta viivitamatult kinni püüdma! Jumal küll, ja mina käisin just mõned minutid enne seda koletut veretööd seal tänaval..."

"Mis tast enam püüda, ta on ju siin, nurga taga," osutas Gi looi poole. Aelin oli küünarnukkepidi bariletil, kuulas ja tahtis midagi vahele öelda.

"Ja teie teete veel nalja! Ühel mehel jäi kolm väikest last maha!" halas rahva valitud Priskilla edasi.

"No sitt lugu, kui ei usu, et ta siin on ja küsida ei julge. Ja kui nii tõsise asja juures kõike naljana võetakse. Või kui te kärpe kui alamaid olendeid lihtsalt tõsiselt ei võta," laiutas Gi käsi ja loivas tagasi looi poole. Limu istus, selg vastu seina ja vangutas pead. Kolme lapse isa ja läheb tillukese automaadiga laanekatti püüdma? Planeedi arenenuima mõistusega liigi esindaja?

"Nüüd mõtlete, et võite rääkida, mida sülg suhu toob ja kõiki pimedasse kohta saata, kui laevad on orbiidil ja võim teie kätes!" hädaldas daam edasi.

"Olge sellegagi rahul! Meil, kärpidel, ei läheks kindlasti nii õnnelikult kui teil praegu, kui võim oleks hoopis teie kätes!" kräunatas Gi vastu. Daam vaikis hetkeks, hingas sisse ning pöördus Aelini poole: "Oh Allike, vähemalt oled sina elus, see juhtus sinu kodu juures! Ei tea, mis oleks võinud sinuga juhtuda! Ega sina seda elajat ei näinud? Kallatagu mulle tassike kohvi..."

"Nägin küll. Ta on päris ilus," õhkas Aelin kohvi kallates.

"No ega sina pea siis kärpide lollustega kaasa minema ja inimesi narrima!" karjatas eit. "Ja mina täiesti siiralt muretsen su elu pärast... Mis su kübaraga juhtus?"

"Ei, ma ei narri. Ei kiusa, sõima ja ei valeta ka," vastas Aelin kübarat keerutades. "Need on siin kuuliaugud. Kroomornamentidega kleit sai eile veriseks. Loodan, et saan ta veel puhtaks. Aga sellel lillelisel on alt äär rebenenud. Aga nüüd julgen ma küsida otse: mis me teile teinud oleme, et te, inimesed, meid nii hirmsasti tappa tahate?"

"Teie? Mismõttes? Mina küll ei taha tappa kedagi!"

"Mind ka mitte?" kostis sügav, rahulik hääl. Tume vari liigatas loois nurga taga, Limu astus hääletult ja nõtkelt valguse kätte ning võttis leti ääres pukil istet. Priskilla võpatas ja loksutas enesele kohvi sülle.

"Alles eile Aelini aia ääres rääkisid, et selline rasvarull tuleks tappa ja praadida ja et nii peeni kübaraid ja kleite ei tohiks selline üldse kandagi. Nüüd muretsete täiesti siiralt ta elunatukese pärast? Kas sa ise ikka saad aru, mis asja sa suust välja ajad?"

Priskilla kokutas, raputas jälle kohvi maha, vaatas Limu kuldseid ja nukraid silmi.

"Mina pole seda öelnud!" sai ta sõna suust.

"Ära hakka ajama, ma istusin su pea kohal puu otsas, kui sa seal mingi teise eidega mööda loivasid ja viha suust välja ajasid..."

"Kust sina tead, kas nägid..."

"Ei näinud, aga tundsin," vastas Limu häälekalt läbi nina nuhutades ja vurre väristades. Siis sirutas ta käpa Aelini lõua alla ning tõstis sõrmega katitüdruku nina ülespoole.

"See, kellel sa väitsid kolm väikest last olevat maha jäänud, hakkas sealsamas tänaval tegema seda, mida sa minutid enne Aelini koduvärava juures soovisid - kõri läbi lõikama. Kõik algas sellest, et - nagu ma selle mehe viimastest sõnadest aru sain - ehmatasin ma tal eile siin sööklas kõhu lahti ja ta lasi end täis. Ja talle ei mahtunud hinge, et see juhtus mingisuguste kattide pärast. Seepärast ta oma viha Aelini peale valas. Viha. Ara paljasnaha arulage julgus. Sai surma, nagu ikka paljasnahk, kes sattub kattidega võitlusse," rääkis Limu.

Nukrad silmad peegeldasid õõvastavat rahu ja tasakaalu, ehkki põhjusi ja sõnu, mis võiks teda endast välja viia, oli ta viimastel minutitel palju kuulnud. Külm, kaine ja väga kiire mõistus, alaline valmisolek välkkiirelt vaenlase peale viskuda ja see hetkega ribadeks kiskuda. Rahvaesindaja polnud varem juhtunud planeedi kardetuima kiskjaga tõtt vahtima. Teadmine, et seesama olend oli viimasel ööpäeval niimoodi külmalt ja armutult mitu inimest tapnud, võttis jalad nõrgaks. Järjekordsed kohvitilgad loksusid letile, õige napilt õnnestus Priskillal letiäärele nõjatuda ja mitte maha kukkuda.

"Ja veel üks tsivilisatsioonlane üritas meid väikse automaadiga püüda. Sai kah surma," jätkas Limu.

Kärbid tulid looist välja ja kogunesid baarileti ümber, inimesed eemal laudade ümber sirutasid kaelu.

"See automaat nüüd küll väike ei ole, see on ründerelv," ütles Chen ühte Limu toodud relva uurides.

"Jah, see pole see, see väike jäi Aelini juurde. Nende suurtega aga... Tulime hommikul... Päeval siiapoole ja neli tsivilisatsioonlast ründasid meid. Kihutasid autoga, kaks kabiinis, kaks kastis, tõmbasid tule peale. Ma lipsasin, Aelin kaenlas, ühe maja hoovi. Ei, nad ei jätnud meid rahule. Kolm said surma, neljas kõvasti viga."

"Täna siis?" küsis Gi. "Kuskohas?"

"Sellel tänaval, mis seal kosmosebaasi müürist ära keerab, mõned majad edasi."

"Ja sa põgenesid kolme sellise kuulide eest? Päriselt ka või?" imestas Gi automaati vaadates.

"Päriselt poleks vist minema saanud, kui tsivilisatsioonlased natukenegi oskaks varitseda, varjata, hiilida. Aga nemad kihutasid nurga tagant mürinal välja. Ma juba lidusin, Aelin kaenlas, kui nemad päästikule vajutasid, vaid silmapilgu olin nende tule all. Nii kaugelt nii lühikese ajaga muidugi pihta ei saa. Sinnamaani nende edu ka kestis, edasist korraldasin juba mina. Nemad hiilisid, nagu tsivilisatsioonlased ikka, nii et sammud kurdistasid ja lõhn käis kaugele ette. Loopisin nad siis kividega surnuks."

"Ja ülejäänud kaks?" küsis Gi kriiskaval häälel, vaadates vaheldumisi Limule ja Priskillale otsa. Limu laiutas nõutult küüniseid. Talad nagisesid ja pudelid-pokaalid kilisesid, õuest kostis võimsate ioonmootorite müra.

""Nemesis" tuli alla," sosistas Mag.

"Kus siis need viimased kaks surma said?" küsis Gi uuesti. "Priskilla?"

"Meenuta, kuidas tahad, ikka üle viie kokku ei saa," nentis Limu.

"Niikuinii tapad veel!" pahvatas viimaks Priskilla. "Sellised elajad ei tohi linnas viibida!"

"Miks?" küsis Limu. "Kas selleks, et te saaksite rahus Aelini kõri läbi lõigata ilma, et keegi katt teid selle toimingu juures lõhki ei kisuks?"

Priskilla vaikis.

"Siin ütleme meie, kes tohib linnas käia, kes mitte. Mina ei näe põhjust, miks peaks keelama Limul linnas käimist. Need lollid, kes teda rünnata üritavad, pole meie arvates loetud. Ja need kolm last pole ka mingi argument, kui nad pole kordki isa näinud ja kui isa ei kavatsegi elatist maksta," võttis Gi asja kokku.

"Jah, nii see praegu jääb. Ma ilmselt olen mingi aja siin Aelinil külas. Veel täna öösel teen endale ümbruskonna korralikult selgeks ja siis ma võin lubada, et enam teie kütid ja kaltsakad meile nii lähedale ei pääse, et nad tulistada jõuaksid," ütles Limu Priskillale silma sisse. "Nii et ärge enam üritage."

Samal ajal kolksus uks ja põrandal müdisesid pehmed käpad. Paks must kärp vudis kui kera baarileti poole ja seisatas poolel teel.

"Oi, keda siin näeb! Lausa rahvaesindaja. Ja siis veel laanekatt..." Ta vaatas Limu poole. ,,Sa oled nagu tuttav. Las ma arvan... Voki lätteilt oled?" küsis kärp Mai, uurides Limu tõsist ja Priskilla jahmunud ilmet. "Kas midagi on juhtunud? Miks sa nii kaugelt siia oled tulnud?"

Limu tõmbus kühmu ja kaebas: "Jah, ma olen Limu, Voki lätteilt. Ge-ema.... Su Li viskas mu välja... Pervelilled naersid mu üle. Ma ei tea, ma luusisin laantes niisama, siis tuli mulle meelde Aelin ja ma tahtsin teda näha. Nagu Me Yu kiir, mille suunas minna ja unustada kurb tühjus selja taga."

"Kui tore! Ja te saitegi kokku!" rõõmustas Mai.

"Ei ole tore! Ma ei tea... Aelini on kiusatud ja sõimatud, eilsest lõunast saati on meid tappa tahetud. Juba viis tsivilisatsioonlaselaipa. Ja nüüd see siin nõuab, et katid ei tohiks siin linnas käia..."

"Ära tee välja!" turtsatas Mai nina kirtsutades, "nemad küll ei ole siin mingid ütlejad, et mis rassist missugused kus kohas käia võivad. Küll me teid aitame ja toetame, kui rahule ei jäeta. Ehk rahvaesindajat kuulatakse ja tal on oidu oma valijaile selgitada, et katt on põhjala tugevaim kiskja, keda ei maksa tülitada."

Priskilla tormas nohisedes minema, Limu kurtis edasi: "Ikkagi on midagi... Ma ei tea..."

"Aga siis," ütles Mai rõõmsameelselt, pilgutades Aelinile silma ja võttes Limu käppa pihku, "on teil äkki asja Ge-ema templisse? Me sõidame varsti Gadilasse minu sünnipäevale ja peatume Templikülas kah."

Limu hingas rahutult sisse-välja, Aelin langetas pilgu. Gi hüüdis looist: "Mis te seal pukkide otsas kõõlute, võtke järgmised õlled ja tulge kuttide sekka!"

"Pole ju aega enam, varsti on Raiks rongiga ees, siis läheb asjade tassimiseks!" hüüdis Chen. "Hea, et meil katt kambas on."

"Kurat tõesti," nõustus Gi, kui oli oma kommunikaatorist aega vaadanud. "Mis me selle aknaga teeme, mille Limu eile puruks hüppas? Me ei jõua seda kinni panna."

"Käsutame ühe valvuritest siia," soovitas Ra.

"No siis eluga," viipas Gi minekule seades. "Paneme asjad valmis. Limu, sa tuled äkki ka? Ja Aelin? Sulle kuluks küll peale neid elamusi väike reis ja lõõgastus ära."

"Mis kassast saab?" muretses katitüdruk.

"Ma helistan Aiili kohale, las võtab üle," vastas kõhn kärp.

"Mis siis ikka? Värav on lahti? Transarobotit kindlasti meile ei anta?" küsis Chen pukilt maha hüpates ja käsi kokku lüües.

Gi seisis, käed puusas ja vangutas pead, kulmud kortsus. Limu astus ka põrandale ja sirutas ennast.

***

Õhk tundus pärast umbset sööklat eriti värske, sügavsinine taevas oli endiselt ilus ja rahustas Limu hinge. Kosmosebaasi värav oligi lahti, tuues nähtavale sellisele asutusele omase korralageduse: poolik mootor siin, mõned konteinerid seal, seinaääred täis igasugu kola. Lagunenud betoonteed, mille alt siit-sealt oli kaevatud läbi kaableid. Kosmoselaevade püststabilisaatorid kaitsevallide taga.

"Hakkame siit võtma ja platvormile viima," käsutas Gi.

"Võinuks rongi siia taha ajada, kuuenda lao äärde," kaebas Chen.

"Ei saa, seal on praegu triitiumpütid ees," vastas Gi pirukakaste võttes. Limu haaras kõige suurema, külmutuskonteineri, käppade vahele ja hakkas astuma.

"Ole sellega ettevaatlik!" kriiskas Gi talle järele.

"Looda parem, et mõni tsivilisatsioonlane mind jälle lasta ei taha, muidu peangi teda sellega viskama," vastas Limu üle õla. Mai oli paar kergemat kotikest võtnud ja tatsas eespool, Limu otsustas tema järgi minna. Selgus, et midagi keerulist ei tulnud teha ega kaugele minna, asjad laoti lihtsalt Meeria jaama juurde platvormile. Autod tänaval peatusid alati, kui mõnd kärpi nägid, Limu ilmumine pani kaugemalgi autod seisma ja inimesed ümber keerama ja sammu lisama. Ka hirmul näoga Priskillat oli paar korda näha rahvale selgitusi jagamas... Limu hingas sügavalt välja.

Meeldivaks üllatuseks ei kuulnud Limu kõrbehaisuga kuumpeamootori mürtsumist. Hoopis igivana auruvedur pahvis perrooni ette, haakes pakivagun ja paar viletsat reisivagunit. Ra ruttas kohe vedurile järele ja kobis juba enne peatumist kabiini. Tema, kärpide rassi tugevaim tuumafüüsik ja ajamasina leiutaja! Ja armastas väga vett keetes sõita ja nautida mõistusliku elu loodud varaseimat liikurmasinat!

Ega ta pakivaguni ukse juurde toimetama poleks mahtunud, asjade pealelaadimiseks läks vaid mõni minut. Limu nuhutas veel korra, kas Aelin on peal ja seisis tagumise vaguni rõdule. Eestpoolt kostis vile, siis sisin, mis järsult katkes, ja põrand Limu jalge all nõksatas.

See rong tundus aeglasem ja uimasem, kui maagirong oli olnud, aga see-eest veeres kuidagi pehmemalt. Ja selles rongis oli midagi... Mida Limu seletada ei osanud. Midagi sellist, nagu Aelini kodus. Hubane, armas, ilus. Rattad kolksusid ja lehtvedrud plärtsusid, katuselauad Limu pea kohal nagisesid. Vagun kõikus, kaldudes ühelt teelt teisele, rataste all robisesid pöörangud. Meeria jaama kõrvalteed ühinesid üheks liiniks, mis viis linnast välja. Limu vaatas korra ka vaguniust, millest ta ehk vaid külg ees läbi oleks mahtunud, ja loobus. Kitsarööpmeline vagun oli inimestelegi väike ja kitsas, mis siis veel katist rääkida. Limu istus pidurimehe klapptoolile ja vaatas eemalduvaid rööpaid ja järjest madalamaks muutuvat majadest betoonkanjonit. Õnnetute tsivilisatsioonlaste õnnetu linn, tsivilisatsioonist ära lõigatud ja hääbuv. Aga ikkagi elus. Värske tuulepuhang käis üle Limu koonu, ta vaatas vasakule ja nägi Aelini viljapuuaeda, nägi okste vahelt vilkumas väikest maja. Vagun kiikus ja põrkas rütmiliselt rööpajätkudel, katus ja seinad nagisesid, puksiluugid kolisesid. Lagunenud majad ja betoonirusukuhjatised paistsid justkui rohkem võssa kasvanud ja rohelisemad kui siis, kui Limu Meeriasse sõitis. Linna kandiline siluett hakkas sinakasse uttu taanduma. See ei olnudki enam nii kohutav, kui eile tundus.

Uks käis ja Aelin küsis: "Miks sa meie sekka ei tule?"

"Ma vist ei mahu sinna hästi," kaebas Limu ja tiris katitüdruku endale sülle. Hoidis keskkohast ja silitas ta reit.

"Siin on isegi toredam. Ma katsin, et tuul on külm. Aga näe, ei olegi," rääkis Aelin.

Siin ta nüüd on, mõtles Limu, tundes Aelini raskust, pehmust, värinat ja tuksumist. Peaaegu nagu inimene, nagu tsivilisatsioonlane, aga ometi nii kallis. Siin oli rahulik, siin ei olnud vaja valvata, söösta, kaitsta ja rünnata, siin sai rahulikult mõtelda. Vaid sajad paksud hobused vaatasid neile järele. Limu oli lootnud natuke puhata sest pingest, mis oli teda vaevanud linnas liikudes ja viibides, lootis saada aega helgemate mõtete mõtlemiseks. Aga neid ei tulnud. Aelin kraapis ja kiskus oma käpakestega küljekarvadest, sikutades end kõvemini Limu vastu, värisevkeel limpsas aeg-ajalt Limu koonu. Limu vaatas katitüdruku kumerat puusa ja kujutas, kuidas õhuke kleit rebeneb ja oksad hapra, siidise naha armiliseks kriibivad. Kuidas polaaröö pakane Aelini armutult tapab, kui ta talveunne ei jää. Ent ometi oli võimatu temast loobuda! Mis tsivilisatsioonlased teevad, kui saaksid teada, et laanekatti Aelini läheduses enam ei ole? Limu ei tahtnud teada. Ta vaatas pahuralt Meeria siluetti, siis küünitas kaela vaguni nurga taha ja vaatas lähenevaid laasi. Pigistas siis silmad kinni ja üritas näha. Ta ikka veel kulges kuhugi ja ei näinud, kuhu. Ei osanud ette aimata.

"Mis meist saab?" halises Aelin viimaks. Ka tema oli sarnaseid mõtteid mõelnud.

"Ma ei tea," urises Limu eemalduvaid rööpaid vaadates.

"Mul oleks võimatu metsas elada."

"Tean."

"Mis meist saab?"

"Ei tea. Aga me ei saa enam lahku minna, sa tead seda isegi."

Aelin teadis. Teadis, et endistviisi enam jätkata ei saa. Teadis ka, et Limu ei saa.

Uks paiskus valla ja Gi heitis oma kõhna kärbikere otsarõdule lösakile.

"Ei saa nad ka Gadilani vastu peetud!" krigises kärp vihaselt.

"Hakkasid juba jooma?" küsis Limu.

"Sa veel küsid! Midugi lendas punn pealt!"

"Ja sa ei liitugi nendega?" imestas Limu.

"No ei jõua enam! Pole enamiku elust näind muud kui kosmosebaase, kosmoselaevu, emalaeva koridore... kogu aeg üks remontimine ja... Joomine!" hädaldas Gi. "Mida kõike on tehtud... "Monstrumi" remont keset Argeeli kõrbe keset lahingut, kaugel-kaugel elukõlblikest planeetidest. Põhiline veel, et meil nagu polnudki päris oma planeeti, Pluuto oli ka nagu suur kosmoselaev, kõik puha tehislik - tehislik valgus, tehislikud kasvuhooned, tunnelid kaljudes. Sina kui laane laps peaks ette kujutama, mida see võiks tähendada, kui laant ei ole!"

"Ma oleks siis nagu vangis. Ei kujuta ette," lausus Limu.

"No ja mis sa siis ikka teed! Ikka muudkui jood, muidu läheks lolliks. Ma lootsin ka, et peale seda kriisi, kui me Pluutolt käputäiega tulema tulime, saan kosmosekärbist päris kärbiks, aga ei midagi! Ikka jaman remonditsehhides edasi, ikka kosmoselaevad ja reaktorid! No ei saa kohe muidu!"

"Ja jood samamoodi edasi? Oleks mul vaid joomisemure," halises Limu.

"Ära sa räägi, kui vaid joomisemure... Sa ei kujuta ettegi, mida see joomisemure tähendada võib! Nii et ära hakka!" manitses Gi.

Limu meenutas enda ainsat tutvust alkoholiga. Kindlus ja täpsus kippus kaduma, see tegi ta pahuraks. Ta ei kannatanud purjusolekut, ta ei tundnud sellest mingit mõnu ega rõõmu. Aelin limpsas ta suunurka.

"Mis ma temaga peale hakkan!?" urahtas Limu Aelini patsutades.

"Kuidas mida? Naiseks võtad muidugi."

"Kuidas me koos elama hakkame? Metsas tapaks ta polaaröö esimene külm. Kui mina Meeriasse tuleksin, peaks tsivilisatsioonlased mulle klaperjahti, kuni kätte saaksid! Kokkulepped ei maksa neil ju omavahelgi, teist ja kattidest rääkimata!" kaebas Limu.

"Ehh, mis sa muretsed. Kardavad sind nagu tuld! Kirjutame sulle veel KKS4 välja ja nad ei tule sulle ligi ka mitte, neil pole siis vähimatki isu sind tülitada. Pigem kolivad kõik Aelini maja ümbert laiali."

"Ikkagi olen ma viis neist tapnud, kindlasti ihkavad kättemaksu."

"Ei ihka nad midagi. Tegelikult tegid heateogi. Sest see vallaslaste salaisa oli ühe kõvema jõugu pealik. Ja suure tõenäosusega tapsid sa selle jõugu tuumiku. Ja kas sa arvad, et sa ülejäänutele korda lähed - ei, nad hoopis avastavad, et üks piirkond on peremeheta ja hakkavad ise üksteist tapma, et kelle mõjusfääri alla see ala saab. Või pigem ei toimu midagi, sest keegi enam ei ürita seal seadust teha, kuna sinna on tekkinud laanekatt. Nad pigem kolivad sealt laiali, usu mind. Anname sulle veel kahuri, millel on punatäppsihik ja mis tulistab kõigist Ge inimeste loodud soomustest läbi, mis tulistab välja kolm mürsku kahe sekundiga. Sulle vastuseismiseks peaks nad siis küllaltki mastaapselt organiseeruma, see aga oleks enne rünnakut hästimärgatav... Ei tee nad sulle midagi, neil ei ole ega tule sellist ühtsust. Ja kui hakkaks midagi sellist neil tekkima, küll me nad lõunasse omasuguste juurde kupatame, kui rahulikult olla ei lase." rääkis Gi.

Limu istus nukral ilmel edasi. Relv, mida paljasnahad said vaid autodel kasutada, aga tema õlal kanda, ei avaldanud muljet. Mis siis, et sellega võis Aelini maja ümbruse lagedaks tulistada, kui laskemoona antaks. Midagi jäi ikka puudu.

"Ikkagi on see kole koht. See ei ole kati elukoht, mida mul seal teha oleks?"

"Hmm," kortsutas Gi kulmu. "Üks mõte oleks veel. Nimelt tuleb mul praegu meelde kosmosetehase teemandiliini territoorium. See on metsa ja võssa kasvanud, ulatub kolm kilomeetrit mägede vahele. Ja tsivilisatsioonlased kipuvad vargil käima. Suur territoorium, halb valvata. No ega me pole viitsind ka väga, nad nii väga meile närvidele ei käi."

"Ja mis ma seal teeks? Püüaks neid nääpse kinni ja tooks teie ette?" küsis Limu.

"Mis muud sa laaneski teed, kui ronid ringi ja vead ninaga õhku... Ja vaevalt sa neid nääpse väga püüaks. Nad lihtsalt ei tule sinna enam, kui teavad, et seal paikneb laanekatt."

Rattad veeresid, minutid veeresid. Gi vaatas mõtlikult eemalduvaid rööpaid, Limu silitas Aelini.

"Ikkagi on seal kole. Kuidas te seal elada saate?" küsis Limu viimaks.

"Kus meil mujal elada," vastas Gi ohkega. "Ega ta nii hirmus kole ka ei ole, pigem kurb. Kui me Pluutolt tulime, siis me ei ajanud neid otseselt minema. Aga ikkagi läks enamus inimesi lõunasse ära. Mitmesajast tuhandest jäi mõnikümmend tuhat alles. Ja linn laguneb, kommunikatsioonid langevad üksteise järel rivist linnaosade kaupa. Nad ise ei tee midagi, nõuavad, et meie teeksime, meie jälle ei saa aru, miks peaksime me nende linna juhtmeid ja torusid parandama. Meeria jõe põhjakaldal oli neil naftatehas, aga selle oskasid nad ka ülemöödund sügisel maha põletada. Sealtmaalt on põhjakallas päris välja surnud, seal ei ela kedagi ega tööta mingigi kommunikatsioon. Majad, kus pole aastaid elatud, pudenevad jää ja niiskuse toimel ja neid pole mõtet kordagi teha.."

"Siis võiks nad õhku lasta ja rusud mullaga katta," arvas Limu.

"Kes see sul ikka nii tohutus koguses mulda hakkab vedama. Õhku võiks neid muidugi lasta, aga kui rusudesse kaljutaimi tuua - need paljuneks ja lagundaks juurtega... Nii neelaks loodus seda laga kiiremini küll. Sellele peaks täitsa mõtlema," arutles Gi. "Aga alustuseks peaks enda elukorralduse jonksu saama."

"Kus te ise elate? Linnas?" küsis Limu.

"Osalt jah... Aga ega meiegi sest linnast midagi pea, enamik elab orulammil laiali ja kasvatab loomi."

"Neid pakse hobuseid?"

"Neid ka, jah."

"Miks nad nii paksud on?"

"Rasva läheb vaja," lausus Gi silm kissitades taevast vaadates. "Pluutol polnud naftat, loomarasv oli meil nafta eest. Siis sai sellised tõud aretatud. Nüüd on nad muidugi iganenud, peaks hakkama teistsuguseks aretama. Varsti puurime ka kosmosebaasist augu sinna Põhjalahe alla, kust tsivilisatsioonlased praegu naftat ammutavad. Siis saab see rasvarullide ajastu meil kah ümber. Ohh, oleks see vaid ainus mure, millest üle saada... Ei viitsi mõeldagi, mis järgmiseks korraldada on vaja. Nagu see sõda ja kriis käiks ikka veel edasi."

"Ikkagi suur asi, et saite tagasi Me Yu alla elama, ei pea virelema seal üleval külmas tühjuses neis kosmoselaevades. Seal on ju kitsas. Nagu kaevanduskäikudes! Ehitad suurema kosmoselaeva... Suurema baasi sinna Pluutole. Suurem on küll, aga ikka on nad vaid käigud ja ruumid. See ei asenda ealeski seda avarust," laiutas Limu käppa Meeria orulammi poole.

"Eks kõik lootsid rohkemat. Ei arvestanud, et siin tuleb kõik üles ehitada. Muidugi on suur asi. Aga meid sai siia vaid käputäis, enamik jäi Pluutole. Ei tea kohe mitte, mis edasi saab."

"Tulevad vaikselt järgi. Aga ikkagi ei saa teid niipalju olema, kui tsivilisatsioonlasi on."

"Nii see on jah. Ja asi on väga keeruline. Meie kontrollime lähikosmost. Inimesed meid ei tunnusta, nad peavad kärpe enda omandiks, orjadeks ja kogu seda asja siin lihtsalt mässuks. Ja see ei lahene nende jaoks enam kunagi nii, nagu nad tahaksid. Mina usun, et sina näed aega, kui lõunapool katte enam ei orjastata, nuumata ja ei tapeta - aega, mil kõik liigid, kellele on antud meelevald tulevikku korraldada, on võrdsed ja hoiavad võrdselt Ge-ema. Ma ei panustaks inimestele, sest nende kultuur on mandunud, ega ka kärpidele, sest meie juured on sealtmaalt lõigatud, mil kärpidest said inimeste tööloomad. Juba tuhandeid aastaid tagasi," rääkis Gi.

"Ma pole sellest mõelnudki... Tõesti ei kujuta ette, kui te olete palju põlvkondi vaid neid teeninud ja käsutamist kuulanud," lausus Limu.

"Jah. Kes oleme meie. Kärbid. Hiidkärbid. Kärp ja emakärp. Meil pole keelt, meil pole enam omi mõisteid. Nagu katt ja kati või mak ja maje. Meile ei saa panustada. Me küll oskame ja suudame palju keerulisi asju teha, aga meil pole juuri. Ja mis kõige hullem - unistusi. Ilma nendeta kaugele ei vea."

"Siis te olete õnnetud."

"Jah. Ehkki paljud ei taha seda endale tunnistada. Seepärast ma panustaksin teile, kattidele, ja eriti majedele. Ge mõistusliku elukorralduse eestvedamisel. Sest teil on unistused ja vahetum side Ge-emaga."

"Kas kärbid usuvad Ge-emasse?" imestas Limu.

"Ei usu. Me teame. Tule Meeriasse ja küll sa kohtad ka teadlasi, kes sellest lähemalt rääkida mõistavad."

Suured rohtlad ja põllud olid lõppenud, põhja pool raudteed oli kõrgem laas, lõuna pool madalamad niidud, metsatukkade vahelt sillerdas aeg-ajalt Meeria vesi. Rataste all robisesid pöörangud, Limu selja tagant sõidusuunast lähenes kuumpeamootori mürtsumine, mille sagedus järsult langes, kui vagun Limu ja teiste sünnipäevalistega kõrvalteel seisnud maagirongi vedurist möödus. Limu püüdis maagivaguneid lugeda, ent läks sassi. Neid muudkui möödus ja möödus - paistis, nagu olnuks neid lõputult. Äkki lõi vagun kõikuma. Gi oleks peaaegu kukkunud.

"Kurat ta siin nii kiiresti... Ei tea siis, et see pöörang selline nöga on!" sajatas kondine kärp. Tee oli viletsamaks muutunud, vagun kõikus ja hüppas rohkem. Mets tuli ka raudteele palju lähemale, viimaks nii lähedale, et puuoksad raudtee kohal kasvasid risti, mattes rongi rohelisse hämarusse. Rong oli pealiinilt kõrvale kaldunud.

"Egas midagi, kohe jõuame Templikülla ja peatume seal natuke aega. Vaatan, mida kutid teevad," ütles Gi ja lõi enda järelt ukse kinni.

Taas ümbritsesid Limut tuttavlikud varjud, taas hõljusid tuttavad metsalõhnad. Aga Aelin oli siin! Katitüdruk sirutas ennast ja vaatas ringi, uudistas rohelust.

"See on siis sinu kodukant," lausus linnakatt viimaks tasa.

"Jah," vastas Limu. "Aga kuidagi nagu ei ole enam. Ma ei tea..."

"Mida sa ei tea? Mis sul on?" küsis katitüdruk kaastundlikult.

"Kuidas... Jah, sellel tehaseterritooriumi ideel on jumet... Ja mis teha, ma olen sinuga ühte heitnud. Sa oled minu kati," otsis Limu sõnu.

Aelin vaikis.

"Kas sa tuled mulle katiks, Ge-ema ees?" küsis Limu nukra tõsidusega.

"Jah," vastas Aelin areldi ja kallistas kiskjat kõigest jõust.

Pärast hämarat laanetunnelit tundus valgus Templiküla tanumal nii ere, et nii Limu kui Aelin kissitasid silmi. Rong peatus kõrvalteel Karj maja lähedal, Karj ja mõned rohtlakatid ootasid platvormil. Küla koosneski ühest peatänavast, mille ääres oli raudtee ja jaam, kahel pool tänavat seisid inimeste majad, mõned sirgemad ja uhkemad, mõned viletsamad ja viltusemad. Tänaval mängisid lapsed, üks naine tassis veeämbrit, kuskil kopsis mees uksepiita, üks vana ja krimpsus memm istus ühe viletsa maja trepil ja vaatas tulijaid. Need siin nimetasid ennast põhjainimesteks. Tegelikult olid täpselt sama tõugu kui tsivilisatsioonlased, ainult selle vahega, et ei teinud katti märkamagi, sest siin külas liikus neid tihti. Põhjainimesed ja katid ei seganud kunagi teineteist, nende vahel kestis juba aastasadu vastastikune lugupidamine. Oli ju mõlemal liigil samasugune hardustunne Soojuse, Ge-ema ja ta kolme tütre suhtes. Kuna katid ei rajanud enamasti ei maju ega templeid, tuli Limul inimeste loodud hüvesid kasutada. Ja inimesed olid templi püstitanud kõigile, kes tahavad Ge-emaga kohtuda. Limu tundis ebalust ja aukartust kõiksuse looja ees. Tempel oli see koht, kus ta tundis end väeti ja väiksena, ühtsena kõigi elusolenditega putukatest hiiglaslike mereelukateni välja. See kummaline, ohtrate puunikerdustega ehitis oli koht, kus peaks saama kohtuda Temaga, kelle jaoks olid kõik maailma elusolendid võrdselt väiksed ja väetid.

"Ma ei käinud siin Sirjga ja ta läkski ära," kurtis Limu templivärava poole sammudes.

"Vaata, et sina minu juurest ära ei lähe," vastas Aelin.

"Ei saa minna ju," vastas Limu.

Tempel oli kolmurkse põhiplaaniga. Keskel seisid kolm sammast, igaüks pühendatud ühele Ge-ema kolmest tütrest. Nende fookusesse pidi koonduma Soojus - kõiksuse ja elu allikas, Ge-ema hing. Templi kolm seina olid samuti eraldi pühendatud ühele kolmest Ge-ema tütrest. Vasakul paistis ainult inimestele arusaadavate ornamentide seas ka tuulelilli - see oli tuultevalitseja Aahe sein. Paremal märkas Limu mägikannikese õisi - see sein pidi olema mulla hoidja Gehe sein. Kõige uhkem ja ilusam oli templi tumesinine tagasein, mille alla äärde olid maalitud pervelilled, mis paistsid justkui hämaras helendavat.

"Su Li," mõtles Limu poolvaljult.

Seina sees oli orv, kust astus välja inimene - amaan Nebrander.

"Mis murega astuvad katid Ge-ema ette?" küsis inimene abivalmilt.

Limu ei osanud vastata, pomises vaid Aelini enda vastas hoides: "Minu kati..."

"Minu... katt!" sosistas Aelin, teenides sellega tugeva kallistuse Limu poolt.

"Tahate selgusele jõuda? Ma saan teid aidata Ge-emaga jutule saada. Kui te kartma ei löö, saate kindlasti teada. Seiske sammaste vahele ja ma laulan ja lausun," ütles amaan.

Limu ja Aelin astusid sammaste vahele, Aelin vaatas hirmuga pimedusse pea kohal, kuhu sambad kadusid, Limu pani silmad kinni. Kostis monotoonne, arusaamatu laul, amaan posis, lausus mantraid. Hetke tundus Limule see isegi naljakas, kuni äkki ta tundis midagi. See oli pilk. Kohutav ja võimas pilk, mis oli igal pool ja igas suunas ja mis nägi Limu hinge igat salasoppi. Selle eest ei saanud põgeneda, maailmas ei olnud kohta, mis olnuks selle pilgu eest varjul. Limu tundis end kui sitikas keset betooni, kus pole ainsatki pragu, kuhu varjuda. See pilk tuli sealtpoolt ilmapiiri, see oli Ge-ema pilk, ajatu ja vääramatu, mida ei kõiguta ei kihv ega annihilatsioonipomm.

Limu rahunes, kuulas enda hingamist ja lasi uinutavat posimist endasse. Pilk ei olnud üldse hirmuäratav, ainult hirmuäratavalt võimas ja vääramatu. Aga soe. Lõpmata hoolitsev, hea ja soe. Limu hakkas nägema tähti - lõputut hulka elusid sellessamas soojas embuses, armastava pilgu all. Üks kirgas, soe ja sinine otse Limu vastas. Su Li? Aelin? Ei, ikkagi Aelin, Su Li oli hoopis... Ta naeratas! Ei, ei naeratand ka... Aga ta oli, ta kindlasti vaatas! Ta oli kindlasti! Aga kus? Limu ei suutnud seda kõike hõlmata, ta tundis vaid soojust, rahu ja armastust, talle meenus varane lapsepõlv, mil ema teda hoidis. Aga see siin... Oligi Ge-ema süli, soe ja turvaline, kus Limu koos kogu ülejäänud loodusega oma elupäevad veetnud oli ja kus ta jätkas elamist... Uue Limuna?

Limu pea selgines, taas nägi ta seinale maalitud tumesinist taevast ja pervelilli, sambaid ja amaani. amaan oli lausumise lõpetanud, Aelin Limule kaela vajunud. Ta süda peksles meeletu kiirusega, silmad olid märjad.

"Su Li! Ma nägin Su Li-d! Ei, ma ei näinud... Ta vastas... Ta naeratas... Ei..." sosistas Limu katkeval häälel.

amaan ei kuulanud teda, ta tõstis käed pimeduse varjatud lae poole ja hüüdis: "Minge välja, tundke Me Yu kiiri, tundke mulda käppade all, tundke Aahe hingust juustes! Vaadake puid, vaadake lilli, vaadake vett! Nad kõik teavad ja kinnitavad teile, et tänasest olete te üks, katt ja kati!"

Limu võttis Aelini sülle ja kõndis rongi poole. Aelin nuttis õrnu pisaraid. Limu võttis taas koha sisse klapptoolil piduri juures viimase vaguni otsarõdul. Ei teagi, mida reisiseltskond siin nii kaua teinud oli, aga palju polnud vaja enam oodata. Peatselt kõlas vile, kostis aurupahinat ja rong hakkas liikuma. Ge-ema tempel ja küla jäid kurvi taha, rong sisenes taas laanetunneli rohekasse hämaruse.

Kõik paistis nii kirgas, Me Yu kiired mänglesid puulehtedel ja lehtede vahel. Tundus, et kogu loodus vaatas neid tõepoolest ja elas kaasa. Aelin oli hingevapustusest üle saanud ja vaatas märgade silmadega ringi. Vagun põrkas ja kõikus istumise all, iga rööpajätk kolksus isemoodi tooniga, iga kolksatus kajas puudelt ja põõsastelt mitmekordselt vastu. Rong jõudis kõrgele tammile Meeria jõe orulammil, Limu ja Aelin nautisid vaikides vaadet metsale, soodele ja veteväljadele.

"Mis me teeme? Kas läheme ka peole?" küsis Aelin.

"Mis meil muud üle jääb. Ma vaatan, kes seal on üldse," vastas Limu Aelini maha tõstes, püsti tõustes ning uksest sisse kiigates. Kohe esimeste istmete vahel vahekäigus lebas Gema - kõige paksem maje, keda Limu teadis, kuldpruun ja pakatav, nii paks, et jõudis vaid vaevu jalule tõusta. Vaatas oma pikkade ripsmete alt Limule otsa - sealt paistis, et praegu ta end püsti ajada ei viitsi ega kavatse Limule teed pakkuda. Pealegi olid kõik kohad hõivatud: istmete vahel paistis veel rohtlakatte, ühe paarisistme oli hõivanud Alissa, vaguni teise sissekäigu olid blokeerinud Karj ja ta kaasa Nami - tõeline laantevalitseja, Limust pea jagu pikem laanekatt. Nad olid end pressinud kahe inimese jaoks ehitatud paarisistmele ja loomulikult suurem osa Namist istmele ei mahtunud, tema saba ja jalg ummistasid vahekäigu täielikult. Matsakas hiidkärp Mai oli otsekuti Cheni kaisus, Chen vaatas üleval ilmel reisiseltsilisi, Mai seletas midagi, naerdes heledalt iga paari sõna vahele. Ra ja Mag pugisesid nende vastas, nende kõrval teiselpool vahekäiku istus Gi ja itsitas, käes veiniklaas. Või et temal on küllalt, mõtles Limu tüdinult, keeras end ringi ja läks tagasi vaguni otsarõdule.

Taas istus ta kitsukesel klapptoolil, kallim süles. Ta vaatas ja silitas pikalt katitüdruku kumerusi, katitüdruk klammerdus kramplikult ta rinnale ja limpsis ta ninaotsa. Limus tekkis tuttavlik tunne - ta tundis Koha lähedust. Ta vaatas ringi ja mõtles. Koht oli taas olemas. Ta oli päris siinsamas. Selle pehme ja hapra keha sees, Aelini südames. Aga miski ei andnud Limule rahu. Midagi oli tegemata. Nagu oleks tal mõni võlg Ge-ema ees. Ta oli templis tundnud, et Su Li vastas talle. See oli nii põgus kontakt, et Limu ei saanud arugi, kas see oli lihtsalt nägemine, tervitamine või midagi muud. Isegi seda Limu ei tunnetanud, kas Su Li oli ta peale pahane. Aga Su Li oli kindlasti olemas oma kodus ilmapiiri taga ja ta vastas Limule! Milline au see Limu jaoks oli!

"Aelin, ma pean Su Lilt andeks paluma."

"Mille pärast?" küsis Aelin.

"Ma ei tea isegi. Kui ma oma kohast sinu juurde rändama hakkasin, ma vihastasin Su Li peale, ma vihastasin pervelillede peale. See ei saa nii jääda."

"Mis sa neile ütlesid? Mis sa teha tahad?" küsis Aelin.

"Ma ei mäleta. Ma ei tea, mida teha," kaebas Limu.

"Seda oleks sa võinud templis amaanile öelda."

"Ei, see on ainult minu ja pervelillede... Su Li vaheline asi!"

"Kas nüüd siis minu asi ka? Kas sa näitad mulle pervelilli?" küsis Aelin lootusrikkalt.

"Ei..." vastas Limu ebalevalt.

Rong oli jõudnud lagedale, Gadila küla põldude vahele. Peatselt lõgisesid rataste all pöörangud ja rong läbis Gadila jaama. Siin oli säilinud väikse provintsiraudtee idüll, siin ei paukunud kuumpemootoreid ega seisnud lõpmata pikki maagieelone. Vaid veetorn, vana jaamahoone ja kaubaait, mille ees seisid mõned kinnised kaubavagunid. Peatselt jäi see kõik koos Gadila külaga eemale, loetud kilomeetrite kaugusel algas juba kinnine tsoon, mis piiras Gadila kosmodroomi, kus toimub pidu. Kelle pidu, mõtles Limu. Kärbid joovad ennast kiirelt täis ja Limu peab terve õhtu kannatama nende rumalaid nalju ja räuskamist?

Rong ületas Voki oja ja hakkas end aeglaselt orupervest üles sikutama. Ühtäkki Limu teadis, mida ta peab tegema. Ta kompis ja kallistas Aelini vöökohta, meenutas neid hüppeid ja põgenemisi Meerias, Aelin kaenlas. Habras ja raske, aga piisavalt sitke, peab vastu küll, mõtles Limu ning keeras pea ümber vaguni nurga. Sobivaid oksi tuli järjest, hüppa ja haara millisest tahes... Äkki saab hinnaline kandam ikkagi viga?

Limu tegi järsu liigutuse, Aelin kiljatas, kostis okste raginat. Limu lihased pidasid vastu, Limu küünised pidasid vastu, ka oks pidas vastu. Aelin oli küll kohkunud, aga ilma ainsagi kriimuta ja Limu pani ta turvaliselt rööbastee kõrvale maha. Vanaaegne rong ähkis kosmodroomi poole, vedades endas lõbusat seltskonda, kellest paljud ei teadnudki, et paarike olid sõitnud kogu tee tagumisel rõdul kaasa ja kellest ei teadnud keegi, et paarike lõi neist nüüd lahku.

"Limu! Mis sa tegid!" hüüatas Aelin, kui oli avastanud,et seisab kontsakingades ja uhkes kleidis keset metsa raudtee ääres.

"Ma tean, mis ma pean tegema! Tule!" käskis Limu metsloomaraja poole astudes.

"Limu! Me pidime ju peole minema!"

"Kas sa oled nii kindel, et sa tahaksid seal olla?"

Aelin mõtles järele. Kõikidel sellistel pidudel oli ta põhimõtteliselt üksi kooki ja veini nautinud, vestluskaaslasi ei olnud, kärpide naljad tundusid mõttetud ega pannud teda naerma. Aga mida tal siin metsaski teha? Mida Limu temast üldse tahab?!

"Limu, sa näed, ma olen paks ja aeglane, ma ei sa su juurde metsa elama tulla!" karjus Aelin. Ta oli peaaegu nutma puhkemas.

Limu sirutas käpa Aelini poole ja hüüdis: "Aelin! Ma ei vii sind metsa elama. Me jõuame ka peole. Hilja küll, aga jõuame ikkagi. Siis kui kärbid on juba jommis, on meie - kattide ja majede - aeg peost rõõmu tunda!"

Aelin astus, nina norus ja käed kõhul risti, Limu juurde. Limu embas teda ja sosistas: "Kallis, ma tean nüüd, mis minu ja Su Li vahele jäi. Ma ei saa muidu rahu. Ja sina ei saa ka muidu rahu. Ma pean sind viima... Ma pean SIND pervelilledele näitama!"

Jutt: Plumps (Piiu Pilt )

Lugu sisaldab äärmuslikku anatoomilist ebakorrektsust!

Ornald lamas protseduurilaual kindla teadmisega, et ta sellelt enam ei tõuse. Kuidas sa tõused, kui su kehas pole ühtegi luud? Rihmadega liikumatuks fikseeritud mees ei teadnud, kas ta peaks süüdistama ennast, odavalt "täiesti audentseid" disainluid pakkunud endist klassivenda või ühiskonda, kus plagiaadi kandmine enda sees oli niivõrd räme kuritegu, et see tuli viivitamatult eemaldada.

"See on ainult paar päeva, siis ma saan oma originaalluud tagasi," mõtles Ornald, "Oleks Uts nüüd ainult tubli poiss ja saaks piisavalt kiiresti kaineks, et need mu seifist üles otsida ja siia sõidutada."

Masinavärk ta ümber käivitus vaikse undamisega.

"Suts ja valmis," oli tehnik-õde öelnud, "nagu mu esimene abikaasa," ja sama kiiresti see ka läks.

Ornald tundis, kuidas kogu ta keha kokku vajus nagu tühi kott. Ta tahtis tõsta pead, et vaadata, mis temast järgi on jäänud, kuid kuigi ta tundis lihaseid pingule tõmbumas, ei suutnud ta sentimeetritki oma kehast kergitada. Pinguldades katseks käelihaseid, tundis ta neid naha all väikeste madudena siplevat ja käenahk lotendas võikalt vastu protseduurilauda, kuid kontrolli tal oma enda käe üle polnud.

Laua kõrvalt kostus kontsade klõbinat ja Orndali silmalihased üritasid koheselt silmi heli allika poole pöörata. See tipnes aga saavutusega, et üks mehe silmamunadest vajus võika aeglusega pehme pea küljele.

Muidugi peab ära märkima, et õe seelik oli lühike ja silmailu paistis sealt hulganisti, kuid olles niivõrd häiritud sellest, kuidas mõlemad silmad täiesti erinevad osa toast näevad, ei suutnud Ornald on pilku vaatepildile isegi fokusseerida.

Tülpinud ilmel lükkas õde Ornaldi alla suurt leivalabidat meenutava seadme ja tõstis ta ilma silmnähtava pingutuseta protseduurilaualt üles. Lähenedes läbipaistvale silindrile laua kõrval, tõmbus leivalabidas veidi kumeramaks, et lõtv keha mugavalt selle sisse libistada.

Ornald oli purki küll sisse tulles näinud, kuid ta ei uskunud, et keegi sinna ära mahuks - isegi pärast luude eemaldamist. Ta oleks protsetinud, kuid lõualuu puudumine teeb rääkimise veidi raskendatuks ja hirmus kontrollimatute lihaste tõttu hoopiski leivalabida pealt maha kukkuda, ei julgenud ta ennast liigutada.

Nii käiski vali PLUMPS ja Ornald oli purgis. Purk transporditi hoiuruumi, kus sarnaselt temaga ka teised õnnetud luutud torutoitu imesid ja ootasid, et keegi neile nende kallid originaalluud tagasi tooks.

Ornaldi õnneks sattusid tema silmamunad purki nii mugavalt, et ta sai ruumis enda ümber ringigi vaadata. Paljudel teised purgiinimestel nii palju õnne polnud. Kõrvalpurgi elanik - mõne lotendava nahariba tooni ja tekstuuri järgi ilmselgelt naine - oli niivõrd ebameeldivasse asendisse surutud, et ta silmad sattusid täpselt tuharate vahele ja välja ta seega ei näinud.

Veel üks purk edasi oli teinegi õnnetu nägupidi perse vahele pandud, kuigi tema olukord oli veidi parem. Pealuutätoveeringutega kaetud tuharate vahelt paistis välja üksik silmamuna, mis väga paanikas ilmel otse Ornaldile otsa jõllitas.

Järsku saabus Ornaldil arusaam, miks need tuharad nii tuttavad tunduvad ja miks see silm nii hirmunud tundus. Nendesamade tuharate tätoveerimist oli ta ühel peol ju lausa reaalajas jälginud. See oli see sama pidu, kus ta oli tuharate omanikuga sõlminud pühaliku tõotuse vahetada oma luuseifide võtmed ning olla varukontaktiks õnnetuste korral.

"Aaaaga... kui Uts siin on, siis kes mulle mu luud toob?" oli Ornald paanikas ja ta suunurkasid ahastuses allapoole tõmmata tahtvad lihased pekslesid abitult vastu põsesarnu. Ta üritas paanikas Utsile midagi hõigata, kuid välja kostus ainult veidrat mulksumist ja süljenire voolas lahtiste huulte vahelt otse Ornaldi seljakarvadesse.

Ats seevastu oli nii ärritunud, et kõikide oma lihaste jõul rabeledes suutis oma purgi lausa kõikuma panna. Ornald oli meest piisavalt tundunud, et ta mõistis kohe - nad hakkavad põgenema. Keegi ju ometi ei kontrolli, kas kontaktisik on kättesaadav ja nii jääksid nad hoiuruumi elu lõpuni. Ta hakkas samuti oma lihastega ringi vehkima.

Pika töö järel, mille tulemusena purk higiaurudest juba uduseks tõmmanud oli, õnnestuski Ornaldil see õmber paisata. PLÖTS tabas ta põrandat ja imestas, kuivõrd valus nii pehme kukkumine olla sai. Täiesti suvalisi lihaseid pinguldades õnnestus tal ennast enam-vähem kõhuli keerata. Vähemalt nii ta arvas, sest kuigi ta nibud puudutasid nüüd külma põrandat, tegid seda ka ta kannad, turi ja parem tuhar.

Tagantpoolt kostuv PLÖTS andis märku, et ka Uts oli suutnud oma läbipaistvast vanglast välja saada. Ornaldi vasakule pööratud silmamuna (kumb see ka originaalis polnud) registreeris kerge liikumise ning eeldusel, et Uts talle järgneb, hakkas ta lihaseid grupphaaval pinguldades ja lõdvestades improviseeritult edasi liikuma.

Läts-läts-läts käis pehme lihakeha vastu põrandat. Löts-löts-löts järgnes talle teine.

Tundus, et see kestis tunde, kuid lõpuks jõudsid kaks luutut ukseni, nende suurt pingutust märkimas pikk higi ja ila rada nende taga. Pingutus osutus aga asjatuks.

"Purr-klunks" tegi Ornald südametäiega. "Pörr," nõustus temaga Uts. Ukselink oli mõlema jaoks mõõtmatutes kõrgustes. Niisiis nad lamasid seal kuni tuli õde ja oma kõrgete kontsade klõbinal ning ilma päriselt põrandale vaatamata sisse astus.

PLUMPS ja PLUMPS

Table of Contents

Peatoimetaja aprilliveerg (J. J. Metsavana)

Tapper - Vereklanni kolmas tulemine (Jaagup Mahkra)

Intervjuu: Mart Kalvet (J. J. Metsavana)

Mereulmest, teadusulmest... (Jüri Kallas)

Pungipidu Rahva Raamatus (Reelika Reinomägi)

SPAZ - Space Pirates and Zombies (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Lõhestusjoon (Agur Tänav)

HÕFF 2013 lühiülevaade (Ove Hillep)

JAFF 2013 (Piiu Pilt )

Tulnukas, ajarändur ja esper (Tõnis Hallaste)

Napoleoni sõdade taaskehastamine (Anders Fager)

Aprillikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Aprilli ulmkonnakroonika 2013

Aprilli kirjastuste uudised 2013

Kommentaarid aprillikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Jutt: Väikses majas raudtee ääres (Osvald Soobel)

Jutt: Plumps (Piiu Pilt )