Peatoimetaja veerg 4/14 (J. J. Metsavana)

Kevad on olnud ulmemaailmale mitmes mõttes murranguline ajajärk. Ulmeühingu aastakoosolekul sai valitud ja kinnitatud uus juhatus ning Kirjanike liitu loodi Ulmekirjanike sektsioon. Pikemalt saab Ulmeühingu aastakoosolekust ja seal räägitust lugeda kroonika veerus. Loomulikult ei saa me selles numbris läbi ka kohe algava HÕFFita, seepärast on meil esiteks Helmuti poolt eelmise aasta Estconil ettekantud ettekande ärakiri ning Onu Kalveri ülipõhjalik artikkel Georges Méliès loomingust, kelle nimelisse ühingusse kuulub nüüd ka Haapsalu festival. Miks nimetatud ühing oluline on saab lugeda eespool mainitud Helmuti artiklist.

Egas muud kui kiiritavat lugemist ja ärge unustage lisaks artiklitele ka jutte. See kuu on seal näiteks vägagi ajakohane tõlge Cory Doctorowlt, mida tasub kindlasti lugeda mitte ainult ulmesõpradel vaid ka vabavara ja 3D printimise entusiastidel.

Kaanepildi autor Maari Soekov.

Joe Abercrombie - Kuningate viimane argument (Juhan Voolaid)

Kõik minu poolt kõrgelt hinnatud autorid või muud artistid on sellised, kelle looming on mulle alatiseks jätnud mingi jälje, teinud minust natukene teise inimese, defineerinud juurde midagi uut, mida pean lahedaks. Võib-olla äärmiselt lihtsapalgeline nägemus, kuid arvan, et iga loominguline teos just seda tegema peabki - vastasel juhul pean teosega tutvumist raisatud ajaks.

"Kuningate viimane argument" on Joe Abercrombie ,,Esimese seaduse" triloogia viimane raamat. Ka teist raamatut sai arvustatud ning olin meeldivalt üllatunud, et sain nii ruttu kolmanda osa tõlget lugeda.

Kolmas raamat tekitas kuidagi vastakaid tundeid. Esiteks on tegemist korraliku tellisega, pea 700 lehekülge, mis pani mind korduvalt mõtlema, kas sõnumi edasiandmiseks on ikka tarvis nii palju juttu. Lugu läks käima mõnusa hooga, huvitavaid asju juhtus, kuid sarnaselt eelnevate osadega oli ka selles raamatus mitu kohta, mis tempo liiga aeglaseks tegid. Kui juba kolmandat korda tuli peatükkide kaupa lugeda järjekordsest lahingust ja sellest, kuidas üksteist mõõkade tärina saatel tagasi porisse lüüakse, siis leidsin ennast nagu Glokta küsimast: milleks ma seda teen? Kuid hea, et tegin, sest raamatu lõpp läks ekspodentsiaalselt paremaks ning pärast viimast peatükki oleks nagu pisut juurdegi tahtnud.

Raamat jaguneb kaheks osaks, millest esimene keskendub sõjale põhjas. Kuna sellest sai peaaegu terve eelmise raamatu vältel lugeda, siis mõjus see kuidagi väsitavana. Esimene päev, neljas päev, seitsmes päev - kas tõesti oli tarvis nii pikalt sellel lahingul peatuda? Ilmselt oli autoril endal soov panna lugeja kannatama ja tülgastust tundma, nagu kannatasid lõksus olevad tegelased, kui neid müüride taga piirati, ja panna neid rõõmust kiljuma, kui see lõputuna näiv kannatus lõpuks läbi sai. Ilmselt olen ma selles osas erand, kuna märulid ei paku mulle ka filmikunstis mingit emotsiooni. Isegi arvutimängudes mitte, mis võib pisu veidrana tunduda. Paralleelselt põhjalaste konfliktiga leidsid aset sündmused Uniooni pealinnas Aduas, kus meile tuttavad tegelased Glokta, Jezal, Bayaz ja Ferro nendele omasel moel asju ajasid.

Teine osa raamatust võtab uueks fookuseks gurkhullaste rünnaku Adua linna vastu, mis on loomulikult mäekõrguselt tähtsam sellest, mis põhjas toimus. Tundus, et kogu see suur sõda põhjas, mis vältas poolteist raamatut, sai teenimatult kuidagi rutaka ja lihtsakoelise lõpu. Mõttetu konflikt nagu see oli, tundus see ka pisut mõttetu lugemisena. Uus sõda sisaldas järjekordselt kole palju märulit, aga kui see läbi sai, hakkas lõpuks tõeliselt hea lugemine: päevavalgust nägid jubedad saladused ning mitu tegelast tegid läbi pöördelisi arenguid.

Viimaks veel üks kriitika, mis on jällegi puhtalt maitse asi - minu fantasy anri taluvuse piire sai kombatud, kui väljuti minu jaoks turvalisest low-magic taustast. Tean juba esimesest raamatust, et "Esimene seadus" seda ei ole, aga kui Looja maja uuesti külastati, siis sai seda väga pikkade hammastega söödud. Vaatamata sellele kiidan autorit põneva maailma loomise eest, kus kõik detailid kogu oma rohke fantastikaga kindlalt omale kohale sobivad.

Niisiis, kas Abercrombie lisandub mu lemmikute nimekirja ning teeb oma teostega minust natuke teise inimese? Raamatut lugedes olin mitu korda valmis alla andma ja pettuma, pidama raamatu lugemist aja raiskamiseks, aga lõpp läks ikkagi teisiti. Kui lugu oleks saanud mõnisada lehekülge lühem, kas see oleks mulle rohkem meeldinud? Ei tea. Igatahes on tegemist võimeka kirjanikuga ning võiks loota, et tema parimad raamatud on veel kirjutamata. Selle triloogia puhul pean kõige mõjuvamaks osaks tema küünilisusest pakatavaid karaktereid, kelle dialoogide jälgimine on puhas kvaliteet-meeleelahutus. Jääb vaid üle loota, et see paeluv julmus mind ennast väga palju ei muuda.

Intervjuu: Joe Abercrombie (Ove Hillep)

Kuna Reaktor on - vähemalt nimeliselt - ulmeajakiri, tuleb loomulikult esmalt küsida, kas sa plaanid kirjutada ka teaduslikku fantastikat või vähemalt midagi fantaasiakirjanduse anrist väljaspool?

Tuleb tunnistada, et kuigi olen teaduslikku fantastikat omal ajal parajalt palju lugenud ning nautinud - teiste hulgas Brian Aldiss, Iain M. Banks, Richard Morgan - ei ole sel mu südames sellist kohta nagu fantaasiakirjandusel. Ma ei ole kunagi tundnud tungi mõnd sellist teost ise kirjutada. Järgmise triloogiaga on mul küll plaanis trügida young adult radadele, kuid fantaasiakirjanduse mailt ei ole mul plaanis lahkuda. Samas, ära iial ütle iial...

Milline on sinu arvamus fantaasiakirjandusest üldiselt ning võiksid sa ehk nimetada mõne kaasaegse autori, kelle teoseid sa naudid (peale GRRMi)?

Pean tunnistama, et loen kaasaegset ulmet piinlikult vähe. Enamik loetavast on väljaspool anri -peamiselt hulk parasjagu käsil oleva kirjatöö ajalooperioodiga seotud raamatuid. Kuid tundub, et fantaasiakirjandus on täie tervise juures ning veel rohkem kirjanikke katsetab veel rohkemate stiilidega. Martini stiilis tumedates toonides fantasy on endiselt populaarne, kuigi (õnneks) kirjanikud nagu Brenk Weeks, Peter V. Brett ja Scott Lynch ilmusid avalikkuse ette minuga samal ajal.

Teame, et sulle meeldivad arvutimängud. Oled sa innustunud ka Kickstarter'ist ning loodetavast korralikest vana-kooli rollimängude taassünnist?

Kui aus olla, siis mitte oluliselt. Omal ajal sai loomulikult RPGsid mängitud, kuid kolme lapse ning kuue lepingulise raamatuga ei ole mul lihtsalt mahti mõnuleda mõne tohutu rollimängu juures. Kickstarter võib pigem olla pettumuste kohaks, andes ehk rohkematel kordadel tulemuseks tohutu nurjumise kui erakordse edu. Ma arvan siiski, et üldiselt oleme me mängude puhul liikumas läbi olulise perioodi, kus tugev süee, õige atmosfäär ning loomulikud tegelased muutuvad järjest tähtsamaks. Mängud nagu Tomb Rider, Bioshock: Infinite ning eelmisel aastal ka The Last of Us pakkusid mulle tohutut mängulusti nii mängitavuse kui ka süee poolest.

Kas sa kuulad kirjutades muusikat ning mida sa üldiselt kuulad?

Kirjutades kuulan ma ausalt-öeldes väga vähe muusikat. Proovisin seda paaril korral, kui püüdsin tuju viia stseeni meeleollu - üks neist oli tantsuball -, kuid enamasti eelistan ma kirjutada vaikuses. Olen töötanud ka televisioonis toimetajana kontsertitel ja tegelenud läbi aegade erinevate bändide ja esinejatega, mistõttu on minu muusikamaitse üsna eklektiline. Põhimõtteliselt kuulan ma kõike.

Millised tegelased või raamatud veel peale Tyrion Lannisteri mõjutasid Glokta tegelaskuju loomist?

Usun, et inimest mõjutab kõik, mida ta loeb, vaatab, mängib, koged ning naudib või ei naudi. Glokta tegelases on kindlasti mingi osa Tyrioni, nagu ka James Ellroy noirilike läbipõlenud detektiivide maailmaväsimust. Kuid samamoodi toetub Glokta haige seljaga elamise kogemusele ning mürgisusele ja küünilisusele, mille sa pideva valuga elamise tõttu endas välja arendad.

Kui palju tigedaid kirju said sa enne ,,Enne nende poomist" pöördepunkti? Meie meelest oli see küll nn ,,eepilise eesmärgi" õõnestamine, kuid kindlasti olid paljud lugejad hämmastunud.

Usun, et paljud lugejad heituvad hoolimata sellest, mida sa teed ning eriti, kui sa teed midagi ootamatut või normaalsusest kõrvalekalduvat. Enamus fantaasiakirjandust on hiilgavatest õnnestumistest: võidukas lahingussetormamine, võit ülekaaluka vastase üle, üks miljonist tõenäosusega katse, mis lihtsalt läheb õnneks. Isegi läbikukkumised kipuvad jääma sinna heroilise ohverdamise värvidesse. Pärismaailmas on ajalugu mõjutatud sama palju läbikukkumistest, vigadest ning eksimustest, mida ma olen alati huviga uurinud. Minu raamatutes on palju argpükslikke, isekaid ja ebapädevaid tegelasi ning ma tahtsin mängida ideega, et maailma-päästmis-missioon võib täielikult läbi kukkuda.

Millised olid sinu taotlused ,,Kuningate viimase argumendi" veniva lõpuga? Kas oli selleks fantasy klieesid kõrvale jättes nägemus mõttetust sõjast, elu küünilisest olemusest (eriti Logeni saatust arvestades) või hoopis miski muu?

Arvan, et vastasid sellele suuresti minu eest juba ära. Kindlasti otsisin ma tuntud fantasy klieedele oma (ehk realistlikumat) vaatenurka, millest tulenes ka tavapäratu raamatu lõpp. Eepiline fantaasiakirjandus lõppeb enamasti otsustavate lahingutega hea ja halva vahel, mille tulemus määrab ühel või teisel viisil uue ajastu saabumise. Reaalses maailmas muudavad konfliktid väga harva olude fundamentaalset loomust. Tihtipeale sirgub konfliktide võidust või kaotusest järgmise konflikti alge. Tahtsin võidujoovastusest kaugemale jõuda, et näidata mõningaid tagajärgi. Tahtsin, et minu triloogia lõpul oleks natuke reaalse elu tahumatust.

Raamatus ,,Red Country" naaseb Logen lugejate juurde, mis annab lootust, et mõnes tulevases raamatus võime kohata ka Gloktat. On see lootus õigustatud?

Loomulikult! Püüan vanu tegelasi mängu tuua, kus vähegi võimalik, kuna usun, et see annab minu teostega tuttavale lugejale järjepidevuse tunde, lisab raamatule sügavust ning säästab mind mõningasest tööst. Kui ma raamatut planeerin ning vajan teatud omadustega tegelast, vaatan ma kõigepealt oma varem loodute poole, kas pole seal kedagi kes sobiks. Sel moel on Bremer dan Gorst ja Prints Calder sattunud teose ,,The Heroes" suurde plaani. Teisalt ei võta ma sageli keskseid tegelasi, et kasutada neid uuesti vaatepunktitegelastena. Nii et kui kohtate Gloktat, on ta tõenäoliselt kuskil tagaplaanil.

Teades, et sinu mängu-lembus hõlmab ka jutumänge, kas on lootust, et Esimese seaduse maailmas ilmub ka mõni rollimäng? Kas siis eraldiseisvana või mõne olemasoleva reeglistiku osana (viidates just RuneQuest'ile).

Selle kohta mul plaane ei ole. Mängisin küll lapsena palju jutumänge, kuid sellise asja saavutamiseks peab olema kaks asja: sinuga sarnaselt mõtlevad sõbrad ning palju aega. Hetkel ei ole mul kumbagi käeulatuses. Kuid ma ei saa kuidagi välistada, et see kunagi juhtuma peaks. Nagu igasugune tõlgendamine kas arvutimänguks, koomiksiks või isegi filmiks, sõltub peamiselt õige inimese õigest lähenemisest ning seejärel mõningasest õnnest, et projekt liikuma panna.

Sinu raamatutel on üllatavalt palju ühist filmiga ,,Conan the Destroyer" (hiiglaslike kujudega allee, kivi, mida vaid väga eriline isik suudab puudutada). Oled sa nende sarnasustega tuttav?

Olen filmi ,,Conan the Barbarian" suur austaja, mis lõi minus tugeva kohataju. ,,Conan the Destroyer" mitte nii väga, kuna see paistis kõvasti juustusem. Arvan, et anr muutub anriks jagatud teemade, arhetüüpide, süee ja stseenide tõttu ning see käib teistest vooludest ehk veel rohkem epic fantasy kohta. Enamusel neist on palju ühist. Kindlasti leidsid sa minu teostes ka palju Tolkieni, Martini ning Eddingsi loomingu osasid. Teravama pilguga lugejad aga leiavad ka kohti vesternidest, Shakespearest ning ka Ameerika kodusõjast...

Värsked muljed värskest festivalist (J. J. Metsavana)

Reaktori toimetus on elusalt ja tervelt Haapsalust tagasi ning muljetest pungil. Käesolev artiklijupp on selline kiire kähkukas, kus mainiks peamisi pluss- ja miinuspooli ilma pikemalt süvenemata. Maikuu lõpus lahkaks juba sügavamalt ja kirurgilisema täpsusega nähtut.

Siinkirjutaja esimene HÕFFilkäik sai teoks juba 2009 ehk siis käesolev oli juba kuues kord sel festivalil käia. Festival ise tegi avapaugu aastal 2006, mis tähendab, et järgmisel aastal saab juubelit pidada. Seda üllatavam on asjaolu, et esmakordselt kostis seeaasta nii HÕFFi eelselt kui järgselt Facebookis lärmi kohalike Haapsalu elanike suunast, kes leidsid toimuva ürituse noorsood rikkuva ning sobimatu linna romantilise kuvandiga. Tundub naljakas, et samal ajal kui paljud väiksemad linnad leiutavad paaniliselt viise endi nähtavaks tegemiseks, üritab Haapsalu rahvas hoopis vägagi rahvarohket ja populaarset üritust tõrjuda. Tuleb ka ära märkida, et tegemist pole ainult liiga agarate kohalike tädide ja kirikuõpetajatega, vaid samal teemal on sõna võtnud isegi mõned linna juhtfiguurid. Ja seda olukorras, kus neli päeva väldanud tiheda filmi- ja kultuuriprogrammiga festivali külastas ligikaudu 3 200 inimest, millega purustati ka senine HÕFFi publikurekord.

Aga tuleme tagasi festivali põhituuma - filmide - juurde. Programm oli iseenesest vägagi mitmekesine ja seal leidus mitmeid häid ja suurepäraseid teoseid. Miinusena polnud samas selgi aastal arvutitehnilistes terminites rääkides seda nn ,,Killer app" - filmi, mis oleks andnud tooni kogu festivalile ja mille näitamist oleks kõik õudusesõbrad hinge kinni hoides oodanud. Üle-eelmine aasta oli selliseks killer-filmiks näiteks ,,Iron sky". Üle-üle-eelmine aga (vähemalt minujaoks) ,,Pumbaga parm". Eelmise aasta ,,Maniac" ja selle aasta ,,You are next" olid mõlemad vaieldamatult head filmid (mina nägin filmi ,,You are next" juba teist korda ega nurisenud absoluutselt), aga kumbki polnud sedavõrd eriline kui viidatud kaks varasemat. Ilmselt oleks sel aastal olnud märksa sobivam avafilm olnud ulmemärul ,,Snowpiercer", mis oleks ka tõstnud fantaasiafilmide kesist osakaalu.

Lisaks avafilmile võiks nähtud filmide hulgast esile tõsta veel selliseid teoseid nagu ,,Rigor mortis" (suurepärane katsetus tänapäevastada hong-kongis 80-nendatel toodetud pöörast Mr Vampire sarja). ,,Babadook" (üks vist kõhedamaid tondifilme sel aastal). ,,The Quiet Ones", Hammeri uue stuudio toodang (millest jäi siiski midagi justkui puudu) ja ,,in Order of Dissapearance", mis osutus pärast arutledes Reaktoristide kõige-kõige suuremaks lemmikuks. Iseenesest naljakas lugu, sest tegemist polnud otseselt ei õuduse ega fantaasiafilmiga vaid pigem Taani Tarantinolaadse toodanguga.

Selle HÕFFi kõige-kõige halvema filmi tiitli saab aga Kõrgõstani film ,,Beyond". Tegemist oli tõepoolest teosega, mis võiks enda halbuses julgelt kandideerida isegi filmiga ,,The Room". Selle lugu on pehmelt öeldes kohutav, näitlemine olematu, effektid puuduvad või asendatud kaameraviibutamisega ning karakterid enda huvitavuselt sellised, et tekib pidevalt küsimus - miks te juba ei sure?! Loodetavasti oli tegemist esimese- ja ka viimase Kõrgõstani filmiga, mis sealt maalt meie kinolevisse tuleb.

Aasta äparduse tiitli omandab film ,,Salems Lot". Esiteks oli paigast aspect ratio ning kõik tegelased olid hullumeelselt lühikesteks ja paksudeks meenutatud. Ehk tsiteerides Ove sai vaadatud justkui kääbikute uusi seiklusi. Peale 10-15 minutit sai pilt korda, aga siis oli helikvaliteet sedavõrd halb, et pool teksti läks minujaoks mööda ning lõpuks loobusin ja läksin keset kultuurikeskust asuvale murulapile peesitama

Üldiselt võib öelda, et HÕFF on mõnesmõttes (ja heas mõttes) meinstriimistunud. Ehk vähem on nõrga kvaltieediga veidrate maade esilinastusi (seekord oli vist ainult üks - seesamune Kõrgõstani äpardus). Vähem on ebakvaliteetset kunstipunnitust ning ekstreemkino ja rohkem meelelahtutust. Seda enam tekitab muidugi arusaamatust, et miks just nüüd on eriti aktiivselt ärganud kohalikud HÕFFi vastased.

Hõffi järelpeod said juba vana traditsiooni alusel vahele jäetud ning selleasemel lobisetud Sadama viie köögis Jürkaga ulmest, kirjandusest, filmist ja maailmast. Toitlustuse osas aga suured tänud Pitsakohale, kus sai neljap-pühap ajavahemikus kokku neli pitsat nahka pistetud.

Aus jutt HÕFFi kohta (Helmut Jänes)

Tegemist on ümberkirjutusega 2013. aasta Estconil Helmut Jänese poolt peetud ettekandest. Sellest tulenevalt võib kohati olla sõnastus liiga kõnekeelne ning artikli lõpp, kus vestlusse sekkub üks filmifännist pealkuulaja, on samuti ebatraditsiooniline. Sellest hoolimata on tekst liialt oluline, et seda Reaktori arhiivi keldrikorruse tolmunud kappides hoida. Palume lugedes säilitada mõistvat suhtumist.

HÕFFiga alustasime 2006. aastal. Idee tuli sellest, et sarnast anrifilmide festivali Eestis praktiliselt polnud. Haapsalus tegemise idee andis meile aga reklaamiärimees Marek Reinaas, kes elas ka ise Haapsalus. Tundus, et vastukaaluks talvel toimuvale PÖFFile oleks mõnus teha üks kevadine, väiksem ja enne suve viimane katuse all toimuv üritus.

Esimene festival saigi olema igas mõttes väga väike. Polnud vahendeid uute põnevate filmide ostuks (filmifestivalid ei anna kunagi väga kergelt filme esimest korda toimuvatele festivalidele) ning seetõttu oli esimene HÕFF pigem retrospektiiv vanadest õudusfilmidest, kus olid fookuses Dracula filmid. Sellest hoolimata sai näidatud kokku 12 filmi ja külas käisid isegi väliskülalised Rootsist (kokku kolm meest, kes olid seotud filmiga ,,Külmakõrvetus"). Nendega leidis aset ka seik, mis muutis festivali meeldejäävaks ja pani ka kohalikud ajalehed koheselt meist kirjutama. Nimelt sai üks rootslastest öösel Haapsalu peal peksa ja järgmine päev pandi see kohaliku meedia poolt suure kella külge. Ilmselt said päris paljud kohalikud just nii festivalist esimest korda teada. Igal juhul sai rootslane päris hea sinika ja meie päris hea kuulsuse.

Esimesel aastal oli HÕFF seega puhtalt õudusfilmide festival. Mõte lisada ka fantaasiafilme ja muuta HÕFF õudus- ning fantaasiafilmide festivaliks tekkis sellest, et uurisime, kuidas sarnased väikesed festivalid mujal maailmas toimivad ning märkasime, et tavaliselt puhtaid õudusfilmide festivale eriti polegi - enamasti on kokku pandud õudus ja ulme või fantaasia. Seepärast siis otsustasime ka ise fantaasiateema juurde liita.

Kuna me üritame rohkem propageerida Euroopa autorikino, tuleb mainida, et ulme- ja fantaasiafilmindusega on üsnagi kehvad lood. Ütleme otse - ulmefilme tehakse vähe, ilmselt põhjusel, et hea ulmefilmi tegemine nõuab keskmisest suuremat eelarvet. Need vähesedki, mis tehakse, kipuvad kvaliteedilt olema allapoole arvestust. Kui meile saadetakse ulmeteemalisi DVD-sid ja linke, siis on rusikareegliks, et 10-st filmist 9 on näitamiskõlbmatu. Ning sageli kipub viimaks ka see üks sõelalejäänu kavast välja langema.

Õudusfilmidega on samas tunduvalt parem lugu, kuigi ka seal ei ole olukord ideaalne. Selles anris on autorikino elanud nii paremaid kui ka halvemaid aegu ja hetkel kujutab sealne maailm üsnagi seisvat vett, kust tuleb uudseid ja huvitavaid asju harva ning jube raske on avastada midagi äärmiselt originaalset, mille võiksime panna kindla veendumusega programmi teades, et sellest saab publiku lemmik.

Ilmselt võib olla asi ka selles, et järjest rohkem raha liigub kinost telesse. Tänapäeval võib teleseriaal mõnest kinofilmist kvaliteedilt isegi parem olla. Paljud HÕFFil näidatud filmid on tehtud sageli teleformaadile. Mis lähitulevik toob, on raske ennustada, aga võib vabalt juhtuda, et kinno jõuab mingihetk telest vähem filme. Järjest rohkem tuleb kindlasti tuhnida marginaalsetes nähtudes ja sukelduda kummalistesse asjadesse. Hea näitena võib tuua filmi ,,Danger 5" - omamoodi marginaalne nähtus ja festivali programmis sub-objekt, mis sattus programmi üldse mitte seepärast, et lavastaja juured olid vanaema kaudu Eestis. See film hakkas mulle kuskilt kanalist silma, vaatasin, et veider natsi paroodia, võtsime reissööriga ühendust ja tuli välja, et lisaks muule on ka autor kaudselt Eestiga seotud.

Koostööst välismaaga tuleb suure võiduna ära mainida, et HÕFF on nüüdsest Méliès'i fantaasiafilmide föderatsiooni liige. See tähendab seda, et kuulume nüüd ringkonda, kus on lisaks meile veel 20 peamiselt Euroopas tegutsevat festivali, kellega saame filme vahetada või kellede kaudu saame paremaid ning värskemaid filme soodsamate hindadega. Ühtlasi annab see HÕFFile võimaluse ka rahvusvahelisel tasemel silma paista. Samas pole küsimustki selles, et HÕFF on juba praegugi tuntud ja meil on käinud mitmed maailmanimed. Näiteks Brian Yuzna, kes sõitis kohale Indoneesiast või vene horrori mees Iskanov, kes tuli meile otse Siberist. Sageli oleme saanud positiivseid vastuseid isegi väga kuulsatelt inimestelt. Näiteks Elijah Wood andis peaaegu lubaduse eelmisel aastal avafilmile - ,,Maniakile" kohale tulla, aga lõpuks siiski ei jõudnud. Samuti on olnud külaliste tagasiside siiani väga hea. Külalisi hakkame muide kutsuma juba novembris, et oleks rohkem aega planeerida. Muidugi alati pole kõik kutsutud soovinud tulla, näiteks Vene pealelugeja, kuulus tõlk ja ninahääl, kes dubleeris kunagi videokassette, ei tulnud festivalile, sest ei soovi enam enda mingisugust seostamist tollase perioodiga. Tänapäeval on tal hoopis teine amet, uued huvid ning ta oleks valmis üles astuma vaid erialastel üritustel. Kahju, sest tegemist oli üsnagi põneva isikuga. Inimestele on ta ilmselt peamiselt meelde jäänud spetsiifilise hääle poolest (mis tekkis talle peale vigastust avariis), aga lisaks suutis ta teha tõlkeid lennult, ilma ettevalmistusteta.

Programmi sisu osas on paljud paadunud HÕFFi-fännid kindlasti märganud, et kallak on tugevalt Hispaania filmide poole. See ei tulene mitte heast kontaktist, vaid meie püüdest leida tasakaal nii kvaliteedi kui publiku maitse vahel. Esiteks on Hispaania kino kvaliteetsem kui nii mõnegi teise riigi oma ja teiseks on see eesti publiku hulgas populaarne tuues HÕFFil pea alati täissaalid. Võrreldes näiteks Saksamaa õuduse-ulmega (kus tehakse filme üsnagi palju), kõnetab Hispaania toodang meie publikut enam ja on neile arusaadavam. Saksa kinomaailm aga jääb eestlastele võõraks ning seetõttu oleme ka sealseid filme kavasse vähem võtnud.

Meie prioriteet on alati olnud kvaliteet, mitte üle 25 filmi kogu programmi kohta, ning võimalik mitmekülgne valik. Suures saalis pigem mainstreami'i kalduvad teosed ja väiksemas saalis friigifilmid. Kuna meil on väike festival väheste filmide ja pisikese publikuhulgaga, ei saa me keskpäraste filmidega lahmida, nagu võibolla paljud teised Euroopa üritused, ja nii tuleb teha tublit tööd, et need 25 filmi oleksid võimalikult head.

Mis puutub festivali toimumisaega, siis aprilli viimane nädal pole sugugi kivisse raiutud ning oleme kaalunud ka maikuus korraldamist. Kohati on ilm aprilli lõpus veel liiga kõikuv. Näiteks rongkäigud linnusesse koos tasuta filmidega saidki ära jäetud, sest ööd olid liiga külmad. Kuid festivali ega selle formaati pole kavas muuta. Haapsalu on end nii ära kinnistanud, et katsed programmi laiendada ja näidata filme paralleelselt ka Tartus ning Tallinnas lõppesid vähese publikuedu ja pooltühjade saalidega. Oleme aru saanud Haapsalu eksklusiivsusest ja ka vaatajate hulk on vaikselt, aga järjepidevalt tõusnud.

Mis puutub minu filmide vaatamise kommetesse, siis PÖFFi ja HÕFFi eeltöö väsitab vägagi ära ja minu suurim rõõm filmist võib olla siis, kui võtan filmi vaatamiseks tohutult aega. Tuleb ette, et pean päevas vaatama üle viie filmi. Minu filmivaatamise viis on võibolla paljudele vastukarva, sest vaatan filme väikese kiirendusega. Seega kui vaatan normaalset filmi normaalse kiirusega, on pilt minu jaoks natuke aeglane. Õudusfilmides jälgin eriti mängulisust ning seda kuidas lavastajad panevad enda hulle fantaasiaid sellisesse vormi, nii et nad ka mulle meeldima hakkaksid.

HÕFFil proovime näidata õõva niipalju kui võimalik, jäädes siiski mõistlikkuse piiridesse. Minu silmis oli 2013. aasta programm pehmem kui tavaliselt. See oli selleks, et publikut võita ja ega ükski aasta ei peaks ega tohikski sarnaneda eelmisega.

Ilmselt on meie ajaloo kõige õõvasemaks filmiks olnud, publiku reaktsioone arvestades, ,,Serbia filmi" - see näitas pornotööstust tõesti sellisel moel, et vaadates hakkas halb.

Vestlusse sekkub Trash, kes tänab Helmutit Serbia filmi näitamise eest ja kiidab seda mitmekülgselt, sõnades, et isegi tema liberaalsed välismaa filmifännidest sõbrad on selle vastu olnud üsna negatiivselt meelestatud. Ühtlasi kiidab, et tema arust oli tegemist tugeva sammuga võrreldes oma aja ära elanud ,,Soodoma päevadega" ning filmiga, mis annab märksa paremini edasi inimloomuse nõrkust, tumedamat poolust ja näitab ilmekalt, kuidas üks tavaline inimene võib leida end situatsioonist, kus läheb kaasa asjadega, mida on eluaeg pidanud vastikuks. ,,Serbia film" on palju lähedasem tavalisele inimesele kui ,,Soodoma päevad", sest viimases rikub poliitiline allegooria paljutki ära. Justnimelt natside teema sissetoomine, mis võimaldab vaatajal end asjast distantseerida ja öelda, et koledusi teevad ju natsid mitte tavainimesed.

Helmut nõustub temaga ja tunnistab, et see film tuleb esimesena meelde, kui küsitakse mis on õõvasem film HÕFFi ajaloos. See oli ka kokkusattumus, et saime selle filmi näidata ühe esimesena festivalide hulgast. Jutt kisub ,,Inimsajajalgsele" ning Helmut mainib, et nad tahtsid ka teist osa näidata, aga reissöör keelas ära, öeldes, et tal on selle filmiga igal pool halvasti läinud. Ilmselt polnudki see eriline kaotus, sest autor tegi esimese edu varjus halva järje, kus pole midagi vaadata peale rõveduste.

Trash tunnistab, et kirjutas kogemata sajajalgse lavastaja õele

Belials ütleb aitäh ja ajab Helmuti minema

Plaksutamine

Saage tuttavaks - mees kuunäo taga (Kalver Tamm)

2014. aastal toimub HÕFF-il teistkordselt lühifilmide konkurss, mille võitjale omistatakse Hõbedase Méliès'i auhind ja ta nomineeritakse seeläbi Kuldse Méliès'i auhinnale. Seda auhinda annab välja Euroopa Fantaasiafilmide Föderatsioon ja HÕFF-i meeskond ise on selle üle äärmiselt uhke, et nad 2012 ka selle organisatsiooni liikmeks võeti. Sten Saluveer võrdles seda näiteks Michelini tähe saamisega.

Millest selline lärm? Usun, et valdav enamus on vähemalt näinud seda ikoonilist kuumehe pilti, kel padrun silmas. Enamik filmisõpru on näinud filmi ,,Trip to the Moon" (siin ja edaspidi kasutan filmide ingliskeelseid pealkirju, minu prantsus on veidi roostes), millest kaader võetud on. Ehk on ka ,,Impossible Voyage" tuttav nimi? Aga veel?

Mina ei oleks osanud väga midagi öelda. Aga huvi oli äratatud.

Georges Méliès sündis väärismetallist lusikas suus 1861. aastal kingavabrikandi perre. Sai korraliku hariduse ja tööotsa isa vabrikus. Aga süda ei olnud rahul. 80-ndate aastate alguses viibis noor Georges aastakese Londonis, sattus seal mustkunstietendusele ja leidis enda kutsumuse. Vanemate soovil töötas küll vabrikus edasi, aga esiteks jätkas etendustel käimist ja ka ise selle kunstiga katsetamist ning teiseks keeldus korraldatud abielust ja võttis naiseks hoopis Eugénie Genin'i, kelle tähtsus meie loo narratiivi silmas pidades seisneb selles, et talle sugulaste poolt kenake pärandus oli jäetud.

1888. aastal läks vana Jean-Louis erru ja jättis oma äri oma kolmele pojale. Georges müüs oma osa kiiresti vanematele vendadele edasi, panid naisega rahad kokku ja ostsid teatri. Kõige olulisem on muidugi asjaolu, et järgnevatel aastatel sai Georges mustkunsti harjutada ja trikke välja mõelda nii palju kui vähegi jaksu oli. Kaks olulist tähelepanekut veel - üks tema kuulsamaid silmamoondusi hõlmas kehast eraldatud pead, kes rõõmsalt edasi vadistad ja grimasse tegi ning teiseks oli personali hulgas keegi Jeanne d´Alcy, kellest tulevikus sai Georgesi teine naine, aga veel enne seda peaosaline väga paljudes Georgesi filmis.

Pauk käis 28. detsembril 1895. Méliès oli kohal, kui vennad Lumièrid Kastetud kastja ja vabrikust lahkuvate töötajate näitamisega maailma muutsid. Kohe pärast seanssi lõppu püüdis Georges edutult vennakeste kaamerat ära osta, ei jätnud aga jonni ja tulemuseks oli täiesti müstiline number - 17 aastat ja 531 filmi (imdb.com väitel koguni 552). Kes on näinud mõne aasta tagust filmi Hugo ilmselt aimavad, miks see number on igaljuhul vaieldav. Kes ei ole, vaadake, äärmiselt kaunid 3D hammasrattad, üldse ilus film ja loomulikult oli see lugu, mis seal räägiti, samuti veidi ilustatud.

Aga tõepoolest sulatati osa filmilinte üles tselluloidi ja hõbeda saamiseks ning väga suurele osale lintidele pistis Georges ise tule otsa. Nii et 20-ndatel aastatel oli inimestel täitsa hirm, et ei olegi enam midagi mehe loomingust alles. Ajapikku aga hakkas neid keldritest ja pööningutest vaikselt tilkuma. Tänu süsteemile, et Ameerikas linastuvast filmist tuli koopia saata ka arhiivi, saadi ka sealtkaudu neid paras ports kätte, nii et tänasel päeval on võimalik vaadata üle 200 Georges Méliès'e filmi.

Leiab mitmeid erinevaid kogumike, millega huvilistel on võimalik tutvuda. Näiteks ,,Georges Méliès: First Wizard of Cinema" pikkuseks on märgitud 782 minutit ja selle aja jooksul tuleb näitamisele 173 filmi. Praeguseks hetkeks on välja antud ka täiendatud, kuue plaadi versioon, kus on 26 filmi lisaks. Aga 173 oli minu uudishimu rahuldamiseks isegi rohkem kui küll.

Ja olemegi märkamatult jõudnud filmideni. Mis neis siis nii erilist on? Alustuseks filmis ka Georges lihtsalt suvalisi igapäevatoiminguid, kuni üks väike tööõnnetus, mille käigus mees avastas stoppkaadriga mängimise võimalused, viisid tema filmid teistele radadele. Räägitakse nii esimestest ulme- kui ka õudusfilmidest. Ma ütleks et enamikule sobib kõige paremini siiski fantaasiafilmide silt ehk féeries. Loomulikult on päris palju ka selliseid filme, kus Georges esineb lihtsalt mustkunstniku rollis ja teeb kaamera ees mingi triki. On lavastuslikke dokumentaalfilme. Dreyfusi afäär, oletatavalt ka mitmel sensatsioonilised kuriteod, ka Edward VII kroonimine.

Kaamera loomulikult kraana otsas ringi ei sõida ning algusaastatel toimub tegevus ühe väga ilusa joonistatud tausta ees, 1902. aastal saabunud üleilmse kuulsusega venivad filmid pikemaks ja tegevus toimub juba mitmes kohas. Taustad muuseas ei kordu, vähemalt on nad niipalju muudetud, et ei teki korduse tunnet. Korduma hakkavad tegevusliinid ja -mustrid. Vaadates oma märkmeid, mis kõigi nende 173 filmi kohta teinud olen, siis ütleks, et kui filmiteadlased räägivad aastast 1907, kus tõsine allakäik algas, siis ma räägiks juba 1904. aastast, kus enam isegi tehnilist arengut ei toimunud.

Enne räägime aga headest aegadest. Esimesel plaadil, mis katab aastaid 1896-1901, käsitletakse eeskätt järjest ja järjest uute trikkidega lagedaletulemist. Teisel plaadil, 1902-1904 filmid, on uusi trikke veidi vähem, aga põhiliseks tehniline areng. ,,Vanishing Lady" (1896) ongi esimene kord, kus mustkunstnik asendab naise esmalt luukerega ja siis toob naise tagasi. Kolm aastat hiljem ollakse juba nii vilunud, et seda kadumist/asendamist tehakse poole hüppe pealt. ,,Conjurer" (1899) hüppab naine laua pealt maha, aga maandub mees. Aastal 1896 filmis ,,Nightmare" näeme ka esimest korda Kuunägu, kuid mitte viimast korda. On ka filme kus, sellesamale Kuule on kiired ümber joonistatud, nii et natuke korduvkasutamist Georges ikkagi läbi laskis.

Üks kurioosum (väidetavalt kolmest sellelaadsest, kuid kaks ülejäänut polevat säilinud) oli ,,After the Ball" (1897) - naine tuleb peolt koju ja võtab ennast pesuväele. Kinokunst on kaks aastat vana ja juba on porno sündimas.

Järgnes sellele katsetusele aga midagi hoopis leidlikumat. ,,Divers at Work on the Wreck of the "Maine""(1898) on filmitud läbi akvaariumi. Tulevikus lõikab Méliès muidu sellega ka natuke näppu. Inimestega stoppkaadri trikki tegemine on üks asi, aga kaladele ei õnnestunud mehel selgeks teha, et seeaeg, kui asendust tehakse, liigutada ei tohi - ,,Mermaid" (1904).

Järgmine tähtis verstapost. Filmis ,,Adventures of William Tell" (1898) pannakse esmakordselt inimene juppidest kokku. Esmalt jalad, siis keha, käed ja lõpuks pea. Kaks aastat hiljem jõutakse selleni, et inimene võetakse tükkideks laiali - ,,Fat and Lean Wrestling Match". Mõlemat pidi janditakse veel korduvalt.

1898 võetakse esimest korda pea oma kohalt ja pannakse kõrvale. Neli korda järjest. Need aga patravad edasi, nii et lõpuks tuleb nad laiaks lüüa. Filmiks ,,Four Troublesome Heads". Kõige rohkem ja stiilsemalt teeb Méliès seda peatrikki filmis ,,Melomaniac" (1903), kus ta oma päid nootidena kasutab. Kokku on filmis seitse pead ja lõpuks muudetakse nad tuvideks. Mitu korda kellelgi pea maha löödi ja tegelane või ta pea edasi toimetas, ma kokku lugema ei hakanudki. Üks vingemaid näiteid sellest on ,,Terrible Turkish Executioner" (1903) kus korraga jäävad peatuks neli meest. Sellessamas filmis vilksatab esmakordselt ka Mürka Perse.

1899 teeb Méliès esmakordselt ära elluärkava pildi triki. ,,Mysterious Portrait" - mees ise askeldab pildi ümber ja pilt tervitab teda viisakalt. Jällegi, väga sagedasti korduma hakkav teema. Juba aasta hiljem on tase selline, et pildid mitte ainult ei ärka ellu, vaid astuvad pildi pealt välja ja pärast pekstakse nad sinna tagasi (,,Magic Book"). Üks variatsioon oli ka see, et mängiti perspektiiviga (,,Hilarious Posters" (1906)). Üks suur pilt, millel raamidega mitu erinevat postrit eraldatud. Pildid ärkavad ellu, mõne peal inimesed suuremad, teisel väiksemad.

Etteruttavalt ütlen ära, et perspektiiviga mängimiseni jõuti 1901. aastal. ,,Man With the Rubber Head" on film, kus Méliès oma pea õhku täis pumpab. Seda nippi väga tihti ei kasutatud - vaid paaris järgnevas katsetuses veel (,,Devil and the Statue", ,,Dwarf and the Giant") ja kaamera edasi tagasi liikumine oli ka liikumiste tipp.

Enne veel tuli aga Georges 1899. aastal lagedale filmisarjaga, kus kujutati nii Dreyfusi vangistamist, vanglaelu ja kohtuprotsessi. Ning üks film sellest, kuidas asitõendite võltsimise eest arreteeritud kolonel Hubert-Joseph Henry endal vangikongis kõri läbi lõikab. Sama ootamatu ja mõjuv kaader kui aastakümneid hiljem filmis ,,Lendas üle käopesa".

Samal aastal jõuti ka filmini, kus tegevus toimub mitmel erineval taustal - ,,Cinderella". Värviline muide ja ses osas mitte esimene. Säilinud filmipärandist umbes viisteist olid kaader kaadri haaval värvitud. Tähelepanuväärne ka see, et kaadrite vahel ei hüpata järsult vaid need sulavad ühte - eelmine muutub häguseks, uus muutub teravaks. Ning järgmisel aastal linastunud ,,Joan of Arc"-is tuleb juurde veel üks nüanss. Lavastaja kommentaarid sellele, mis parasjagu toimumas on. Loomulikult mitte kõigil filmidel, valdavalt ikka neil pikematel, selles kogumikus kokku kolmeteistkümnel. Vahekaardid, mida automaatselt tummfilmidega seostatakse, on veel tulevikutehnoloogia.

Viljaka 1899. aasta lõpetuseks anti välja veel üks lihtne stoppkaadri trikk, mis näitab lihtsalt mehe loomingulisust. ,,Addition" and ,,Substraction" teeb täpselt seda, mida pealkiri lubab - kolmest peenikest naisest saab üks tüse ja tüsedast kolm peenikest tagasi.

1900. aastal tuli välja mitu sellist filmi, kus Méliès üksi soleerib. Kloonib endast seitsmeliikmelise bändi (,,One-Man Band"), siis ka variatsioon, kus kolm võlurit teevad võlutrikke ja kõik on Mélièsid, lisaks veel üks rääkiv pea. Tema filmide tipphetk saabub aastaks 1902, kus neli Mélièsi ehitavad püramiidi. Ehk siis esmakordselt puutuvad koopiad kokku (,,Impossible Balancing Feat").

Aasta üks tippfilme oli minu jaoks aga ,,Fat and Lean Wrestling Match". Selgus et ,,Terminator 2" on hale koopia. Maadleja pudeneb esmalt kehaosadeks laiali ja järgmisel hetkel need kehaosad roomavad torso külge tagasi ja võistleja on valmis jätkama.

1901. aastal inspireeritakse Harryhausenit. Võib-olla. ,,Magician's Cavernis" esineb meile tantsiv luukere. Filmitakse ka üksjagu võigas ,,Blue Beard".

Ja olemegi jõudnud aastasse 1902. ,,Voyage dans la lune/Trip to the Moon" ehk ikooniline vahukoorenägu hülss silmas. Film, millega Georges sai kuulsaks ka sealpool Atlandi ookeanit ja tõi endaga kaasa selle, et mehe vanem vend Gaston komandeeriti Ameerikasse. Nimelt leidsid sealsed suured tegijad Thomas Edison, Siegmund Lubin ja Carl Laemmle, et palju rohkem raha teenib, kui autoritasusid mitte maksta. Nii et Gaston avas New Yorgis Georgesi Star Filmsi harukontori. Ja nõudluse rahuldamiseks hakati seal ka filme väntama.

Moto, tao rauda kuni see on kuum, vaimus tuleb samal aastal välja ka ,,Gulliver's Travels Among the Lilliputians and the Giants" (mis on sama kvaliteetne vaatamine kui Trip to the Moon), aastal 1903 ,,Kingdom of the Fairies". Viimane on minu arvamuse põhjal tegelikult neist kõige parem. Üks vähestest, kus trikitamise kõrvale räägitakse ka huvitav lugu. Aga trikid on ka tasemel. Paaris stseenis toimub tegevus samaaegselt kahel erineval tasandil. Esmakordselt tuuakse mängu mudelid. Joonistatud taustaga basseinis hulbib laevuke. Ning 1904 ,,Impossible Voyage", mis on eriline selle poolest, et esmakordselt liigub kaamera põhimõtteliselt tegevusega kaasa. Ühes stseenis sõidab rong maja seina maha, lõige majja sisse, kus rong seinast välja sõidab.

1902. filmitakse aga féeriede kõrval ka ,,Human Fly". Minu märkamist mööda ainuke kord, kui tegelane pandi mööda seinu ja lage kõndima.

1903. pakutakse nii kvaliteetset mustkunsti - ,,Drawing Lesson" (tipp saavutatakse järgmisel aastal ,,Tchin-Chao, the Chinese Conjurer"-iga, kus naine ühes kohast haihtub ja tekib samaaegselt teise), tehniliselt silmapaistev ,,Ten Ladies in an Umbrella", väga hästi helindatud ,,Jupiter's Thunderbolts" ja uue nipina tullakse välja riiete ülle viskamisega. Sõna-sõnalt. Võetakse kuhi riideid ja visatakse need inimesele selga (,,Spiritualistic Photographer").

Siinkohal võivad kõik need, kes soovisid teada, miks on Georges Méliès oluline lavastaja/näitleja/stsenarist/produtsent/kinomees lugemise lõpetada, sest nüüd tuleb juttu sellest, mis läks valesti. Miks valmis tema viimane film 1913. aastal ja miks mees endal mänguasju müües hinge sees pidi hoidma.

Kõige lihtsam on öelda, et tegemist oli kehva ärimehega. Ühelt poolt äärmiselt rumalad lepingud - 1908, Edisoni loodud erinevaid stuudioid ühendava kompaniiga ühinemine, mis nõudis iga nädal 1000 jalga filmi (üks filmirull, umbes 12 minutit), 1910, leping Charles Pathéga, millega muuhulgas anti Pathéle õigus tema filme toimetada (näiteks ,,Cinderella" (1912) originaalpikkus olevat 54 minutit, kogumikus olev versioon kestis 24). Need kaks lepingut on tegelikult aga juba tagajärjed, põhjus seisnes nõudmise ja pakkumise printsiibi rämedas rikkumises.

Nimelt läbi aastate, juba algusest peale, kippusid stsenaariumid korduma. Mustkunstitrikk; mees üritab magama jääda, aga miski segab; mees magab ja näeb veidrat und. Kõik need uued ja arenevad efektid lihtsalt varjasid selle ära. Aga suure eduga kasvas ka isu ja tuttavad valemid lüpsti tilgatumaks. Üksikuid sähvatusi tuli ka veel hilisemas loomingus, aga paljudest filmidest kadusid trikid üldse ära. Üks koledamaid näiteid ,,Pharmaceutical Hallucinations" (1908), kus lihtsalt paar tegelast voodilina üle pea tõmbavad ja kolli teevad. Selle asemele tulid jalaga persse naljad, suvalised üksteise otsa koperdamised ja külakuhja moodustamised, ka Benny Hilli momendid, kus üks kamba eest putku paneb. Ning mingil põhjusel ka trikk, kus inimesed poevad kasti ja siis see kokku volditakse. Tehniliselt nii labane, et ilmselt ei petnud isegi tolleaegseid kinokülastajaid ära.

Ja mis mind ennast kõige rohkem kurvastas, filmid läksid õelaks. Kui muidu tegid halba paharetid ja küljestlöödud pead pandi lihtsalt omale kohale tagasi, siis nüüd valatakse inimesi keeva veega üle (,,Rogues' Tricks" (1907)), juustud tapavad inimesi ja juustude omanik on kõrval naeru kätte suremas (,,Skipping Cheeses" (1907)), teener joob lakki (,,Delirium in a Studio" (1907)). Põhimõtteline vahe varasemate töödega.

Viiest plaadist kolmas, mis katab aastaid 1904-1906 ongi selline, kus mu märkmed on sagedasti ,,sisutu jant", ,,mustkunstitrikk", ,,koopia sellest varasemast filmist". Neljas, mis hõlmab aastaid 1907-1908, ongi siis see, kus noorele süütule filmisõbrale näidati, et inimesed ei olegi kõik ilusad ja head. Ja viimane, viies (aastad 1908-1913), on täitsa tühi loos (näiteks ,,Baron Munchausen's Dream" ei näita isegi kahurikuuli otsas ratsutamist ega end juukseidpidi soost välja tõstmist, küll on siin aga peeglitriki alge, mille vististi vennad Marxid kuulsaks mängisid).

Mõned positiivselt silma jäänud tähelepanekud siiski veel, et mitte väga mustal noodil lõpu poole tüürida. Filmis ,,Rip's Dream" (1905) võtab Georges esmakordselt kasutusele vahekaardid. ,,Tramp and the Mattress Makers" (1906) tehakse esmakordselt ära kaamerasse pöördumine. Samas, Suur rongirööv toimus kolm aastat varem. ,,Desperate Crime" (1906) esmakordselt toimuvad osad võtted stuudiost väljas. ,,French Cops Learning English" (1908) on naisteriietesse pandud kas mehed või on siis tegemist parasjagu koledate naistega. ,,Conquest of the Pole" (1912), mida loetakse koos ,,Trip to the Moon" ja ,,Impossible Voyage" mõtteliseks triloogiaks. Silma jäi Sinbadlik lähenemine võõrliikidele. Tapa.

Kokkuvõtvalt, lootuses et keegi üldse niikaugele jõudnud on, kui on huvi lihtsalt selle vastu, miks Georges Méliès oluline nimi on, hankige endale see kogumik ja vaadake kuni ,,Impossible Voyage"-ni.

Millised taustad. Pillar of Fire(1899)

Blue Beard(1901)

Dwarf and Giant (1901)

Impossible Balancing Feat(1902)

Terrible Turkish Executioner (1903)

Impossible Voyage(1904)

Hilarious Posters(1906)

Baron Munchausens Dream(1911)

Üldiseks mõistatamiseks jäägu Georgesi suhe religiooniga. Jumalat ei näinud kordagi, inglikesi mõned korrad ja paharette ja kuradit korduvalt. Kuradid mängis reeglina Méliès ise (,,Knight of the Snow" (1912)).

Olevik, minevik ja nukker tulevik: Heli Reichardti ,,Walpurgi öö" (Silver Sära)

,,Suur maailm on muutunud - Euroopa Liidust on lahkunud tuumikriigid, Lähis-Idas pole rahu kunagi saabunud, laienev ja piire ületav terrorismioht on tinginud totaalse kontrolli inimeste elude üle. Olukord kulmineerub Eesti ja kogu Baltikumi andmisega Vene rahuvalvajate kontrolli alla. Kõige selle taustal elab Nõmmel oma igapäevast elu 44-aastaseks saav üksikema, kelle lugu see raamat jutustab."

See tsitaat pärineb Heli Reichardti esikromaani ,,Walpurgi öö" tagakaanelt. On mõnevõrra ebaharilik, et nii olulist infot saame teada ainult tagakaanelt, sest - kui nüüd tõesti kahe silma vahele ei jäänud - siis teose tekstist kõike seda küll järeldada ei saa. Euroopa Liidu lagunemist, Lähis-Ida sõja-rahu teemat ja totaalse kontrolli põhjuseid romaanis ei puudutata. 44-aastase üksikema elu on aga ,,Walpurgi öö" keskpunktis küll.

Tegevus toimub aastatel 2020-2021 ehk siis peaaegu täna. Ehkki tegu tulevikuga, näib düstoopiline miljöö pigem ajaratta tagasikeeramisena, sest nii mõnigi muutus meenutab vägagi nõukogude aja varje: toiduainete ja elamispinna puudus, niinimetatud toidupakkide jagamine töökollektiivides, inimeste meelsuskontroll, isikute survestamine poliitiliste vaadete alusel ja töökollektiivi kaudu, inimeste kadumised ja muu taoline. Kuidas see kõik on nii lähedases tulevikus võimalikuks saanud? Sellel küsimusele autor ei vasta. Majandusliku puuduse kohta on midagi ebamäärast ja ebausutavat räägitud leheküljel 79, aga sealsamas saab autor vist ka ise aru, et sellest ei piisa, mistõttu ta sedastab: ,,Kuhu kõik see küllus, mille all veel mõned aastad tagasi marketite letid lookas olid, tasapisi kadunud oli, sellele ei leidunud ühest vastust." Poliitilise kannapöörde tagamaid ei puudutata üldse - ei tea, kas jäi fantaasiast puudu või oligi see eesmärk. Igal juhul näib võimalus, et seitsme aasta jooksul midagi sellist ilma sõjalise konfliktita toimub, äärmiselt ebausutav.

Et autor jätab paljudele olulistele küsimustele vastamata, ei anna teosele plusse juurde. Milline riigivõim Eestis toimib? Miks ei käi läbi ühegi poliitiku või riigivalitseja nimi? Mis organisatsioonid need on, mis läbiotsimisi toimetavad? Miks ja kellele see hirmuõhkkond üldse vajalik on? Mis on see Vähemate Vendade Ordu, millel näib olevat palju mõjuvõimu, ent mis pole siiski riiklik struktuur? Aga küsida võiks ka seda, mis seos on raamatu pealkirjal ja kaanepildil romaani sisuga.

Igal juhul näib autoril olevat lihtsam vastata neile küsimustele, mis puudutavad peategelase Heldi olmelisi ja tundelisi probleeme: kahe lapse eest hoolitsemine, paarisuhte tekkimine, vastuolud kolleegidega, majanduslikud mured ja muidugi - minevik, minevik, minevik. Suur osa trükiruumist kulub meenutustele lapsepõlvest, abielust, tädist. Et valdavalt jääb kõik see nõukogude aega, siis äratundmisrõõmu leiavad siit eelkõige lugejad vanuses 60+. Ei saa jätta märkimata, et ehkki peategelane on süee järgi 44-aastane, näib tema konservatiivne mõttemaailm, teatav eluhoiak ja muud asjaolud viitavat pigem vanemale inimesele. Ajaliselt hõlmab tagasivaade aega Teise maailmasõjani, mis samuti jätab mulje pigem vanemast kui keskealisest inimesest. Iseloomulikud on tegelaste nimed: Helde, Liine, Eedi (Eduard), Karl, Richard. Iseenesest ei oleks ju ükski neist eraldi võttes imelik ka tuleviku-inimese nimena, aga sellises kontsentratsioonis jätavad need pigem teatava ajastu pitseri.

Niisiis annab see kokku kummalise segapudru, kus hoiatusromaanile iseloomulik tulevikustsenaarium seguneb lähema ja kaugema Eesti rahva ja tegelaste ajalooga. Selle kokteili kõrgpunktiks on romaani viimane peatükk, mis kirjeldab äratuntavalt tüüpilist küüditamispisoodi a la 1949. aastal, ent toimumise ajaks on siiski aasta 2021.

,,Walpurgi öö" rõhutab ka kristlikke väärtusi (religiooni ja jumala küsimuste üle saavad tegelased parasjagu palju mõtteid vahetada), maaelu eeliseid linnaelu ees, perekonna kokkuhoidmise tähtsust - jälle pigem vanema põlvkonna maailmavaated. Tagasihoidliku ja väikese suhtlusringkonnaga peategelase puhul midagi ebaharilikult võõristavat selles siiski ei ole.

,,Walpurgi öö" ei ole tüüpilise ulmesõbra kohustuslik kirjandus, aga võtame siiski teatavaks, et aeg-ajalt ilmub ka taolisi raamatuid (meenutame hiljuti ilmunud Kadri Kõusaare nõrgalt ulmelise õhustikuga hoiatusromaani ,,Alfa", mille tegevus toimub Reichardti looga samal ajal). Kui aga lugeja on piisavalt salliv, et mitte ärrituda vanainimeselikult vaikse, mureliku ja olmelise looga, mis meenutab ühtaegu nii Elme Väljaste, Nasta Pino kui ka Aarne Biini loomingut, siis võib selle vahelduseks ette võtta küll.

Vereimejate kants: kõige kõhedam lauamäng (Ove Hillep)

Võlumetsa taga musta mäe otsas asub iidne kuningaloss. Kunagi valitses seal rahu, rõõm ja rikkus, kuid siis vallutas lossi hirmuäratav vampiiride pealik Thanateros oma kaaskonnaga ning muutis selle vastikuks vereimejate kantsiks. Juba kolmsada aastat on ta seal valitsenud ja terroriseerinud kogu maad nõnda, et ükski hing ei või unes ega ilmsi julge olla. Nüüd on rahva mõõt täis. Neli vapraimat rüütlit asuvad teele, et hävitada vampiirid oma kiiruse, täpsuse ja jõuga. Kes neist jõuab läbi metsa lossi ja suudab alistada kõik sealsed vereimejad?

Õudusteema on lauamängudes võrdlemisi tuttav, kuna meil on selle suurepärased esindajad ,,Arhkam Horror", Betrayal at House on the Hill, ,,Fury of Dracula" ning mingil määral ka ,,Hundimäng". Viimane on küll eestikeelsena Revaleri (miskipärast on neil juba mõnda aega leht maas) välja antud, kuid päritolult ei ole see siiski meie toodang. Nüüd on aga hakanud ka Eesti mängudisainerite pilgud õudusmängude poole pöörduma ning see saab ju vaid hea olla... Või kas saab?

Tanel Viilol ei ole meie lauamängumaastikul küll väga tuntud, kuid mõned peaks teda ikka teadma. 2010. aastal ilmus tema korvpallimäng nimega ,,Tee skoori" ning sel aastal püüdis ta läbi Hooandja leida toetajaid oma uuele mängule ,,Uus maailmakord", mis küll läbi kukkus, kuid loodetavasti leiab mäng siiski ilmavalgust. ,,Vereimejate kants" ilmus aga aastal 2011 AS Ajakirjade kirjastuse kaudu ning sai võrdlemisi palju reklaami. See jõudis isegi ,,Ringvaatesse", kus härra Kajar Kase lühidalt mängu tutvustas. Aga millega siis täpselt tegemist?

Ausalt öeldes jääb esmamulje võrdlemisi nadiks. Juba karp annab mõista äärmisest kokkuhoiust: õhuke papp, mis juba omaenda ning trükivärvi raskuse all mõlki vajub, ei ole just sobivaim materjal poes 22 eurot maksvale mängule. Ka mängulaud on kokku volditud (mitte liigenditega ühendatud!) papitükk, mis ei taha hästi laual vormi hoida, ning kaardid tuleb mängijatel endil raamidest välja lükata. Õnneks on vähemalt siinkohal mõistlikku tööd tehtud ning katkendlõiked muudavad asja lihtsaks ka kääride abita (vaatan kurjalt otsa GMT varasematele mängudele, kus komponentide raamidest eemaldamiseks tuli skalpelli kasutada). Siiski jääb esimene mulje mängust pigem nadiks, kuid esmapilk võib olla petlik...

Nagu ka mängujuhendi sissejuhatus märgib, on mängijate ülesandeks kukutada kuripaha Thanateros, kes istub oma lossis ning valitseb kõikide väiksemate paharastide üle, kes mängijate teele võivad sattuda. Erinevaid kolliliike on kusjuures üllatavalt palju: jalgu jäävad nii koolnud, libahundid kui ka vampiirid. Viimaseid on lausa kaht sorti. Kahjuks ei ole ühelgi neist peale nime ning illustratsioonide suuremat vahet - nende kõik omadused on täiesti juhuslikud ning läbivat joont, mis üht liiki teisest eristaks, tõmmata ei saa. Läbi sünge metsa viib mitu teed ning mängijad võivad ise otsustada, millise neist nad valivad. Põhimõtteliselt on võimalik ka enamikust koletistest teist teed kaudu mööda hiilida ning võitlusi vältida, kuid sellisel juhul jäävad saamata kollinahad ja nende seest kukkunud aarded. Lossi jõudes on mängijad aga justkui suures usteta koridoris, mis viib nad otse õukonnavampiiride ning lossi tumeda isanda sülle.

Et aga üldse lossi pääseda on mängijatel vaja kokku korjata viis amuletti ja lossivõti, mis avab värava. Neid võib koguda kollinahkade näol või siis aardekaartide hulgast. Mängijaid abistavaid kaardipakke on kaks: aardekaardid ning liitlased. Esimeses pakis leidub lisaks amulettidele kõiksugu põnevat nodi, mida lahingus kasutada saab, ning ka kangelasi, keda mängija nimel võitlusesse saata. Samas tõmmatakse kaarte pakist täiesti pimesi, mistõttu puudub mängijal igasugune kontroll oma varustuse saamise üle. Sa võid mööda metsa pikalt ringi tiirutada ning võidelda koletistega, kuid kui õnn sulle naeratama ei juhtu, ei pruugi sa seda pagana võtit kunagi pakist tõmmata. Liitlastepakk koosneb eranditult kõiksugu tüüpi sõduritest, kes mängu hilisemas etapis kõlbavad ausalt öelda vaid kahurilihaks.

Mängumehaaniliselt on tegu põhimõtteliselt ümbermaailmareisi ja linnade põletamise kombinatsiooniga. Mängulaual liikumiseks tuleb mängijal täringut veeretada ning sobivas suunas vastav arv samme teha. Õnneks lubab mängulaud vähemalt suuna ise valida, kuid suures plaanis ei päästa seegi - mängija on siiski täringu meelevallas. Kui ta aga peaks sattuma mõne kolliga samale ruudule, alustatakse lahingut, milles kurjameid juhib mõni teine mängija. Juhib on siin ehk natuke suur liialdus, kuna suuremast juhtimisest ega strateegiast rääkida ei saa. Ma selgitan... Lapsena mängisin ma oma sõbraga tihti turbo nätsust saadud autopiltidega. Mängu idee oli nimetada üks pildi omadus (seal olid need tippkiirus, mootori võimsus jne; siin on need jõud, täpsus ja kiirus) ja väärtus ning kummal see suurem juhtus olema, sai pildi omale. Sedasi läks see nii kaua edasi, kuni ühel mängijal pildid otsa said. Läänemaailm teab seda mängu nime all "Top Trumps" ning see oli 70-ndatel väga populaarne. Erinevalt ,,Vereimejate kantsist" vahetus seal vähemalt käigukord. Sedasi peetakse nii-öelda lahingut, kuni kas mängijal sõdurid otsa saavad või on kõik paharastid antud alas maha löödud. Asja ,,huvitavaks tegemise" eesmärgil on aga keelatud kasutada sama võitleja sama omadust kaks korda järjest, mis tekitab aga piisavalt võimsa kangelase puhul lollaka nõiaringi: jõud 47; täpsus 40; jõud 47... Mõistate isegi...

Kõige mõistatuslikum osa minu jaoks oli aga mängijatevaheline võistlus. Tegu ei ole koostöömänguga - iga tegelane püüab omapäi kuripahast jagu saada. Mängijatevaheline koostöö on piiratud vaid kaartide vahetamisega ning sedagi vaid juhul, kui satutakse olema sama ruudu peal. Ei mingit üksteise toetamist lahingus, nagu vaprate rüütlite puhul eeldada võiks. Hoopis vastupidi - mängijad võivad vastavale ruudule jõudes teisi mängijaid rünnata, püüdes neilt mõnda head kaarti ära napsata. Arutleme selle üle väheke... kusagil sünge ning ohtliku laane taga on loss, mis on triiki täis vampiire ning kõiksugu muid paharaste; mängijad on ainukesed, kes julgesid sellele kurjusele vastu astuda... Kes kurat on siis need sõdurid, keda nad endaga kaasa veavad ning mis pagana pärast peaksid nad üksteist ründama? Kahjuks ei anna mäng antud küsimustele vastuseid.

Vastustest rääkides tuleb aga siinkohal ette võtta mängujuhend, mis oma nelja lehekülje kohta tekitab mängu käigus ootamatult palju küsimusi. Samuti oli väga veider näha juhendis lauset ,,NB! Selles mängus ei kehti reegel, et kuue silma viskamisel võib kohe uuesti täringut veeretada". Sellest võib järeldada, nagu mängu looja eeldaks, et tema mängu puhul tõmmatakse paralleele teiste eelnevalt mainitud sarnaste mängudega. Kõike saab muidugi järele küsida, kuid hästi koostatud mängujuhend peaks siiski olema võrdlemisi iseenesestmõistetav. Autor küll pakub facebooki lehel välja mõningad lauareeglid, mis peaksid mängu põnevamaks muutma ning mängijatevahelist rivaliteeti natuke tõstma, kuid ma ei näe, kuidas see võiks antud mängu kapitaalselt parandada.

Ainuke, mida saab selle mängu juures õnnestunuks nimetada, on Taavi Oolbergi illustratsioonid, mis muudavad antud mängu vähemalt pilkupüüdvaks, kui mitte öelda süngelt lummavaks. Mängulaud teeb oma detailsusega silmad ette paljudele teistele mängudele ning paharastide kaartide kujundus on meeldivalt õõvastav. Kaartide tagaküljed jätavad küll pisut pooliku mulje, kuid üldmulje on siiski hea.

Muidugi võib mäng otse loomulikult ka pisut lusti pakkuda. Mängijatevaheline suhtlus on võitluste näol olemas - minimaalne, kuid siiski olemas. Mis sellest, et enamasti jääb see vaid kaasaelamise tasemele. Väide, nagu sobiks see mäng väikese lauamängukogemusega isikutele, tundub pigem lolli vabandusena, et vältida sõpradele mõne mõistliku mängu õpetamist. Olgem ausad - kui inimesele jääb mulje, et sellised need lauamängud ongi, võib ta mängimisest üldse loobuda.

Lauamäng ,,Vereimejate kants" on pooliku ning läbimõtlemata idee teostus, mille ainukeseks positiivseks küljeks on selle kunstiline kujundus. Meie lauamängumaastikul on piisavalt häid eestimaiseid mänge nii Revaleri kui ka Taibumängude repertuaaris, millest mängukujunduse puhul eeskuju võtta. Antud juhul rikub mängumõnu liialt suur juhuslikkus ning kaks täiesti kohutavat mängumehaanikat (ei, kaks negatiivset ei anna kokku positiivset). Loodan, et oma järgmise mängu mõtleb Tanel Viilol pisut rohkem läbi - ideid paistab tal olevat. Loodame, et ka mängukogemus sellele järele jõuab.

Filmiarvustus: Transcendence (Mart Redi)

Ligemale viis või kuus aastat tagasi käis interveebidest puhanguna läbi transhumanismi temaatika. Tuli puhuti muidugi suuremaks, kui see tol hetkel väärt oli. Siiani on meeles mõned dokumentaalsaated ja mõned "otsitud" sõnavõtud tolle aja ekspertide suust. Ühte neist leierdati väga üle. Selleks oli kaudne vastus hüpoteetilisele küsimusele, kuidas edasi arendatud inimesed nendega suhtleksid, kes valivad jääda oma looduse poolt antud annete piires. Vastuseks oli, et ega see suhtlemine vist väga edumeelne ei oleks, sest inimesed ei ürita praegugi näiteks lehmadest aru saada ja neid endiga võrdsena omaks võtta. Selle taustal oli videos loomulikult asetatud sünge muusika ja pealuu säärekontidega. Nagu alati. Ehk siis öeldi üsna otse ära, et suurem osa inimkonda on sarnane lehmakarjaga. Oeh. Samas, istudes täna seal Solarise kinosaalis, vaadates pealt loosikampaaniat, kaaskodanikke kinosaalis ja viimaks ka filmi kinoekraanil - jäi tunne, et enamus inimkonda ongi lehmakari. Vähemalt ei näi 99% nendest olema mitte mingeid ambitsioone, mis neid lehmadest eristaks.

Üle ameeriklaste kodumaa tegelevad hulgim meeskondi paralleelis tehisintellekti probleemi lahendamisega. Ühtegi päris toimivat tehisintellekti pole veel käima saadud, sest keegi ei suuda kognitiivse tegevuse või isegi teadvuse olemust lahti seletada. Mõned edusammud siin ja seal on. Õnneks hävitatakse neist enamus ära, sest tehnofoobne seltskond terroriste tapab enamuse arendajatest ja visionääridest ära. Peategelasele Will Casterile (Johnny "I have no idea what I am saying" Depp) tulistatakse samade terroristide poolt polooniumist kuul keresse ja nõnda ennustatakse talle napilt kuu aeg elada. Tema armsam Evelyn (Rebecca Hall) ei ole sellise asjade kulgemisega loomulikult nõus ja nõnda otsustatakse Willi aju/mõistus/teadvus/??? arvutisse talletada. Ettevõtmine on edukas ja digitaalne Will hakkab siitpeale ellu viima suuremas osas neid asju, mida tema kallim ühe tõelise tehisintellekti poolt algusest peale ootas. Kuid kas masinast vastu naeratav Depp on ikka seesama mees, kes ta oli luust ja lihast kestas? Kuidas selles kindel olla? Paul Bettany, Morgan Freeman ja Cillian Murphy on kõik veendunud, et digitaalne Johnny tahab inimkonnale otsa peale teha ja ehitada nende asemele järgmise arengu etapi. Kes tahab teada, kuidas see soodom lõpeb, tõmmake mingi skriiner või oodake odava sinikiireplaadi müüki tulemist.

Johnny on IT-geeniuse rollis sama tõhus nagu turistina tolles teises filmis.

Olulisim enne-kõike. Transcendence< /a> käib IT-teemadega ümber sama oskuslikult kui tarkvarainsener, kes peab trükkides poksikindaid kandma. Filmi tegijate poolest võiks see kõik sama hästi must maagia ja võluvägi olla. Kusjuures siis saaks film isegi paremini keskenduda sellele, mida ta üritab - peategelaste armusuhtele. Kas naine on suuteline armastama meest, kes teda vaid ekraanilt vaatab? Bah. Kaamera on üldiselt pandud õigesse kohta ja efektid on piisavalt kvaliteetsed. Arusaam arvutite kasutajaliidestest on siiski armetult kinni 1990. aasta teleseriaalides - mida rohkem vilkuvat teksti ekraanil, seda uhkem. Osatäitjatega on lugu kehva. Liiga selgelt on aru saada, et Depp ei saa tegelikult tehisintellektidest mitte mõhkugi aru, Halli keemia temaga on habras. Paul Bettany saab pidevalt peksa, nagu kõigis tema filmides. Muusikat kõrva ei jäänud. Film teeb ka rumala vea, alustades lõpplahenduse ära näitamisega - nõnda pole isegi põnevust jälgida ja midagi enamat loota.

Mida siis kokkuvõtteks öelda. Transcendence< /a> on pettumus. Pole siin ei draamat, tegelikku armastuslugu ega isegi head põnevusfilmi. Ulmest rääkimata. Teate, isegi teine Kapten Ameerika film lahendas seda tehisintellekti ideed sellest siin paremini (kes on näinud, see teab). Jääb üle küsida, kas filmi transhumanistlik sõnum jõuab kohale. Ei. Siinne tegevustik ja käsikiri hüppab jalalt jalale nagu tiinekas, kes ei oska endale telefonihelinat valida. Vaatajaskond unustab selle filmi sama kiirelt, kui see ekraanidelt kaob. Kes selle aja peale kinno pole jõudnud, näeb seda filmi arvatavasti kolmapäeva õhtul telerist. Vältida.

Tekst pärit originaalselt dreamscene.blogspot.com blogist.

Kirjastuste uudised 4/14

Kirjastus Varrak

Pikksõda

Terry Pratchett ja Stephen Baxter

Tõlkinud Allan Eichenbaum

Pikkmaa on avanenud ja inimkond levib üle lugematute maailmade. Õhulaevade eskadronid edendavad uute Maade avastamist, kaubandust ja kultuuri. Kuid samal ajal kui inimkond kujundab ümber Pikkmaad, kujundab Pikkmaa ümber ka inimkonda ning tulevikus terendab kriis.

Enam kui miljoni sammu kaugusel Null-Maast on sündinud uus Ameerika, noor riik, mis ei taha Nulli valitsusele alluda. Trollid, need heatahtlikud ühiselulised olendid, kelle laul ujutas kunagi üle terve Pikkmaa, on hakanud inimkonna peatamatu edasitungi ees vaikima - ja kaduma.

Esimest korda uuris neid tuhandeid maailmu palju aastaid tagasi koos kõiketeadva Lobsangiga Joshua Valienté. Ja just Joshua poole pöördub Pikkmaa nüüd lootusrikkalt, sest lõputu maailmaderea kohal ripub väga reaalne hädaoht: sõda, millesarnast pole varem nähtud.

KAKSTEIST. II raamat

Justin Cronin

Tõlkinud Peeter Villmann

Cronini ,,Teekonnast" ja ,,Kaheteistkümne" I osast tuntud kangelaste seiklused jätkuvad ning välja ilmuvad mitmed esimestes osades esinenud tegelaskujud. Me satume uutesse ümbruskondadesse ja saame teada, et sugugi mitte kõik inimesed ei võitle inimeste poolel. Kangelased teevad läbi mitmesuguseid muutusi, kusjuures mitte üksnes sisemisi - ,,igavene tütarlaps" Amy asub näiteks naiseks saamise teele.

Cronin demonstreerib, et tema leidlikkus üha uute keskkondade, arengute ja suhete mängutoomisel ning nende seostamisel eelnenuga on sisuliselt ammendamatu. Ja ehkki suurem osa tekkinud küsimusi saab raamatu lõpuks vastuse ja enamik otsi tõmmatakse kokku, jäävad nii mõnedki neist lahtiseks ja me ei tea kindlalt öelda, mida tulevik toob ...

Kirjastus Tänapäev

METROO 2033

Dmitri Gluhhovski

Tõlkinud Ülar Laur

Aasta 2033. Kogu maailm on varemeis. Inimkond on peaaegu hävitatud. Moskva on muutunud radiatsioonist mürgitatud ja koletistega asustatud viirastuslinnaks. Vähesed ellujäänud inimesed on varjunud Moskva metroosse, maailma suurimasse tuumavarjendisse.

Metroojaamad on muutunud linnriikideks ning tunnelites valitseb pimedus ja õudus. Artjomil, VDNH elanikul, tuleb minna läbi terve metroosüsteemi, et päästa kohutavast õnnetusest oma jaam, aga võib-olla ka terve inimkond.

Metroo 2033 on Dimitri Gluhhovski kultusromaani uus väljaanne. Raamat on euroopa ulmefestivali Eurocon 2007 laureaat - parim debüüt! Raamatu menu on uskumatult suur - seda on müüdud enam kui pool miljonit eksemplari ning see on olnud juba poolteist aastat bestsellerite esikümnes.

Ulmkonnakroonika 4/14

Eesti ulmetähed

Helmut Jänes on Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali üks programmi koostajatest ja peakorraldajatest, mistõttu tundus paslik valida tema selle kuu ulmetäheks. Lisaks saavad HÕFFi-huvilised lugeda selles numbris Helmuti Estcon 2013 ettekande ümberkirjutust.

1. Mida praegu loed?

Olen jube aeglane ja viimasel ajal ka jube halb lugeja, sest paratamatult võtab kogu aja filmide vaatamine ja valmine erinevatele festivalidele. Öökapil vedeleb juba pikemat aega kunagi kellegi poolt kapsaks loetud ja ei mäleta kust hangitud Wellsi kogumik, kus kaante vahel tema "Nähtamatu" ja "Inimjumalad". Alustasin sellega juba mitu kuud tagasi, aga pole veel väga kaugele jõudnud. Üldiselt eelistangi uuematele teostele vanu klassikuid, sestap mõtlesingi kunagi loetud Wellsi üle lugeda. Sama olen teinud ka Lemi ja Strugatskitega, võtan aeg ajalt just nende raamatud ette.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Ühelt poolt armastan lugeda elulugusid, aga nendest saab kiiresti isu täis ja tahaks midagi ilukirjanduslikumat. Siis võtan tavaliselt ette mõne klassiku, olgu see siis Kafka või Camus. Armastan sürri kogemust, sellepärast on mu üks lemmikuid ikkagi Kafka, kelle novelle hiljuti lugesin. Vaieldamatu lemmik on ka Edgar Allan Poe, keda vist peaksingi üheks oma teiseks lemmikuks. Mõlemad mehed tabavad ikka naelapea pihta sellega, mis puudutab meie kõigi sisemisi hirme ja ihasid. Lahe ja õõvastav lugemine.

3.Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

1) 2002. aastal väljaantud Eesti ulmeantoloogia kogumik. Lugesin seda kunagi ammu maal olles suvepuhkusel ja täiesti mitteteadlikult. Ma ei teadnud toona praktiliselt mitte midagi eesti ulmekirjandusest aga mulle tohutult meeldis üks lugu mingist fantastilisest linnast. Ma mäletan siiani kuidas mul selle novelli lugemise järel kangastus visuaalne pilt sellest, et kui keegi teeks novelli alusel filmi, küll see tuleks hea film. Kahjuks ei oska ei novelli ega autorit öelda aga oleksin tänulik, kui keegi leiab võimaluse selle raamatu hankimiseks. Olen seda antikvariaatidest otsinud aga tulutult.

2) Le Guini "Meremaa jutud". Tegin tutvust Le Guini loominguga abikaasa mahitusel, kellel oli kusagilt hangitud juba ammu kapsaks loetud väikesformaadilised raamatud "Meremaa juttudega". See lugemiskogemus pani pika puuga ära isegi Tolkienile ja usun, et peagi võtan need raamatud taas ette.

3) Karl August Hindrey "Lõhkiläinud kolumats". - Kurat, küll see oli ikka kunagi hirmus lugemiskogemus. Mäletan siiani pilti läbiküpsetatud poisist, kes ootas pidulaual ärasöömist metsloomade poolt. Ma ei tea kas ma olen nii kõva südamega isa, et annan seda kunagi vaadata-lugeda ka oma lapsele aga kujutan ette, mis mõju need mahlakad lood võisid avaldada 80-90 aastat tagasi, Tase!

Ulmekohtumine Suurel Reedel

Kui saarlased reedel Lost Continenti ette jõudsid... oli Indrek Hargla vastas ning juhatas nad ilusasti aknaäärsesse lauda. Saarlased - Jüri ja Ene Kallas.

Ees ootasid Eva Luts, Margus Makke, Gilderich, Pronto, Silver Sära ja kindlasti oli veel kedagi. Mõned nimed läksid kaotsi... Hiljem saabusid Sirje ja Annika. Partske laekus ka poole pealt. Kui ma ikka õigesti mäletan. Ning mingil hetkel saabus Diana Ostrat.

Jutt keerles meie miskipärast jutuvõistluse üle ja ümber. Jyrka kuulutas selle arutelu eos mõtetuks, aga huvitav oli ikka. Et kui pikki laekus ja nii edasi. Midagi olulist välja ei räägitud, ainult need asjad, mida iga uudishimulik ajakirjanik oleks suhteliselt kerge vaevaga korraldajatelt välja meelitanud ehk siis vahekokkuvõtte - kui palju ja kui pikad. Ning kas mõni on ka selline, mis jäi kohe silma.

Pildistas ja kirjutas Ene Kallas

Ulmeühingu aastakoosolek Tartus.

Tartu (Eesti ulmepealinna) ulmikute traditsiooniline teine reede ja Ulmeühingu aastakoosolek toimus traditsioonilises ex-labürindis ehk nüüdses Õlleministeeriumis. Koosoolek algas umbkaudu kell kaheksa õhtul ning esimese asjana pandi paika uus juhatus. Sellesse kuuluvad hetkel siis Kaarel Jõgi (kes valiti ühtlasi ka presidendiks), Joel jans, Jüri Kallas ja Margus Makke, kes avaldas tulist soovi ikkagi jätkata ulmeühingu arendamises. Edasi uuriti majandusaasta aruannet ning kinnitati ka see. Mispeale sa sõna Estconi peakorraldaja Veiko Belials, kes rääkis lühidalt hangitud rahast, selle kulutamise ideedest ning plaanidest keda kutsuda. Kindel on hetkel see, et taaskord toimub traditsiooniline (ja eelmisel aastal ärajäänud) viktoriin, ümberkorraldust leiab tõenäoliselt toitlustamine ja oodata on mitmeid põnevaid esinejaid.

Peale koosolekut jätkus üritus vabamas vormis. Juttu jätkus igaljuhul pikemalt (mida soodustas ilmselt ka soodsa hinnaga müüdud õlu), tehti plaane, arutleti ulme ja olme üle ning söödi suures koguses suupisteid.

Pildistas Jaan Hansen

Jutt: Berbel (Iti Tõnisson)

Ühendmaailmade pealinna Caledonat valgustav maist tüüpi päike oli sellel ennelõunal pilvede taha varjule pugenud ja mitmetasandilistest sõiduteedest veidi eemale jäävas magalarajoonis sadas tugevamat sorti niisutusvihma. rge Zahh keeras hoogsalt postihõljuki rooli. Tema lepingulise ametiposti ringi viimases otsas ilutses aadress "Kanavarga 10 - automaat". rge parkis hõljuki hüpermarketi esisel platsil kõhutavate sõidukite vahele pakiautomaadist ohutusse kaugusesse. Ta lootis, et automaat pole oma kaamerasilma abil postikäru veel tuvastanud. Suur, vandaalikindel kollane metallkast püsis kaupluse seina ääres vagusi ja selle ekraan ei vilkunud. Möödunud nädalal, kui probleemid masinaga alles algasid, oli rge hõljukiga otse automaadi ette sõitnud, aga see taktika ei tasunud ennast ära. Posti ametivärve ja hõljuki küljel ilutsevat logot märgates oli automaat kohe rajooni valvedroididele signaali andnud.

rge vabastas turvarihma, keeras istume pagasniku suunas ja tõstis saadetiste koti kõrvalistmele. Ta ei kasutanud mitte tavalist, postireeglites ette nähtud sinist plastikkorvi, vaid oli pakid ja kirjad ettenägelikult tumerohelisse prügikotti toppinud. rge kobas käega pagasimahuti põhjas vedelevate suurenumbriliste jalatsite hunnikus. Valik oli lai. Kurjalt porisedes lennutas ta ühe ja teise jalavarju kolksatusega tahapoole nurka. Tanksaapad vahetas ta seekord... mm-jah... ühtede teiste jalanõude vastu. rge vähkres kollasest vormijakist välja ja tõmbas ülle musta nahktagi, kindalaekast ilmusid kumeraklaasilised rohelised päikeseprillid. Sealtsamast haaras ta võidundhalli soni. Eile oli olnud lilleline lätu, üleeile reklaamkirjaline nokats.

rge raputas lahti rooli kõrvalt hoidikust võetud rullekraani ja kontrollis interaktiivse postisüsteemi abil üle, kas ja kui palju klientide saadetisi automaat sisaldab. Eile kasti toodud pakid olid kenasti klientidele kätte antud, aga uusi polnud automaat vastu võtnud. Keskööl saadetud päeva lõpetamise raportis, mis oli mitu lehekülge pikk, teatas masin inimpäritoluga eksitustest aadresside sisestamisel, häiretest sides pankadega, elektrikatkestustest ja magnettormidest. Aga seda oli oodata. Berbel - nii nagu rge oli automaati nimetama hakanud - oli omadega õhtul. Nüüd oli see nähtavasti hakanud ka kliente peletama. rge lootis siiralt, et Berbel vahetatakse lähema nädala jooksul uue kasti vastu välja. Ei tea kust ja ei tea mis kultuuritsoonist odavalt soetatud, sisseehitatud tarkvaraga automaadid olid osutunud postikorporatsiooni viimaste aegade kõige kehvemaks investeeringuks. Posti IT-sektor kepsles tagajalgadel, majandussektor puistas klientidele kompensatsioone, mainekujundusosakond püüdis skandaali kõigi võimalike vahenditega summutada ja personaliosakond ähvardas vallandada kõik kullerid, kes oma tööülesannetega toime ei tule.

Niivõrd-kuivõrd olid kõik seni toime tulnud, ei saanud rgegi kehvem olla. Ta ronis masinast vihma kätte ja surus ukseluugi võimalikult vaikselt kinni, sest Berbel suutis postihõljuki tüüpilist uksekääksu ja sulgemismütsatust juba eemalt vigadeta tuvastada. Mees hiivas koti õlale ja astus eriti lodevalt puusi nõksutades pakiautomaadi poole. Too registreeris lähenejale oma lasersilmaga, kiirelt jooksid punased tuvastusjooned üle rge tagi rinnaesise ja peatusid pikemaks uuringuks tema kollastel pükstel. Need tundusid pätitõrjetarkvarale kahtlased - ikkagi postitöötaja värv. Aga veidi ülespoole keeratud püksisäärte alt paistvad lillad teravate ninadega kõpskingad hajutasid kahtluse. Hele trillerdus lubas potentsiaalsel kliendil läheneda. Kingade kontrast täishabemega ei tundunud automaadile oluline. "Noh, nuputa, armas Berbel, kuidas selliste tunnustega klienti kõige paremini teenindada!" Berbel oleks nüüd pidanud kliendi välimuse põhjal kogutud infost järeldused tegema ja valima tõenäoliselt kõige sobivama mees- või naishääle ning tervitama, aga masin vaikis mõtlikult. rge luges kümneni. Politseialarmi ei kostunud, droonide põrnikavurinat polnud kuulda, puutetundlikule ekraanile ei ilmunud ühtegi hoiatust ega keeldu.

"Päevast, kullake," pressis rge õelalt läbi hammaste ja lasi kotil paraja põntsatusega märjale asfaldile vajuda. Välgukiirusel tõstis rge parema põlve vastu rinda, surus oma kinganina toetuspunkti saamiseks postkastiprakku, hüpitas end üles, haaras vasaku käega postiautomaadi ülemisest servast ja tõmbas parema käega põuest õngitsetud paberkoti masina liikuva turvakaamera otsa. Kontsaklobinal maandus rge tagasi asfaldile. Käisest ilmus postitöötaja magnetkaart, mille ta automaadi kaardilugeja pilusse surus. Masina kaardiväljutusfunktsioon hakkas automaatselt tööle ja surus vastu. rge pingutas lihaseid ja lõrises, masin piiksus, kuid pärast mõningast taseriga surtsutamist neelas kaardi ikkagi alla. Pool võitu oli käes ja postitöö võis alata.

rge õngitses kotist pihutäie väiksemaid saadetisi. Triipkood skänneri alla, avamisvajutus, pakk kappi, luuk kinni, ja korrata. Aga masin oli eilsest saati paar knihvi juurde õppinud. Ta doseeris taseriga saadud surakad kapiuste kaudu tagasi. Niimoodi mõnusalt, piinates, et ühekorraga liiga palju ei saaks ja ikka lõpuni jätkuks. Natuke andis omaenda akudest lisaks ka. rge ohkis ja puhkis, paar korda kostis vandumise vahelt üle parkimisplatsi hüüatus "Oooh, Berbel!". Suured pakid kukkusid rgel käest, üks nässakas veeres mööda kaupluseesist otse porilompi, aga sõbraliku moega mööduja tõi selle rgele tagasi. Viimase paki sisestamise ajal otsustas automaat boonusena sisse võtta ka käe. Mees jõudis sõrmed metallukse vahelt siiski välja tõmmata. rge vajutas ekraanil ruudukest pealkirjaga "TÖÖ LÕPP". Berbel mõtles kümme sekundit ja lõi siis kaardi kõrgest jõust rge ootevalmis peopessa.

Enne lahkumist andis üdini tige rge automaadile kinganinaga paar hoopi ja jättis paberkoti kaamera otsa kingituseks. Üle pihu jooksev punane löögijälg valutas. Postimajja naastes ootas teda aga juba alarmteade personaliosakonnast ja kutse mainekujundusosakonna järjekordsele kriisikoosolekule. Sotsiaalmeedias oli hakanud kulutulena levima kellegi kauplusekülastaja tehtud nutivideo pakkeloopivast, automaadiga möllavast ning üldsegi mitte tööülesannetele vastavalt riietatud postitöötajast. Oooh, Berbel!

Jutt: Padavere haldjamees (Leila Tael-Mikein)

Padavere.

Sellise nimega kohast olin ma küll varem kuulnud, aga pidasin seda mingiks väljasuremise äärel kõikuvaks külakeseks, kus vanamehed suurtest plastikpudelitest õlut rüüpavad ja valitsust kiruvad. Ometi väitis minust paari meetri kaugusel istuv täiesti tavalise välimusega ja sugugi mitte nii vana mees ennast pärinevat just Padaverest. Olevat alles paari nädala eest Tartusse kolinud. Et haldjatest pääseda. Täpsemalt siis pimedatest haldjatest. Lasin tema jutu ühest kõrvast sisse ja teisest välja, sest hulle või lihtsalt imelikke kolleege olin pidanud varemgi välja kannatama ja kindlasti ei jäänud ka tema viimaseks. Peaasi, et ta oma töökohustustega talutavalt hakkama saab ja klientidele mingit haldjajuttu ajama ei hakka.

Töökohaks oli meil keskmise suurusega tööriistapood. Selline, kus müüdi nii rauasaage kui ka magamistoa mööbliga kokkusobivaid filigraansete raamidega peegleid. Meie ülesandeks oli valvata, et keegi naelu taskusse ei topiks või kipsplaate ilma maksmata minema ei tassiks. Üks meist pidi kõndima saalis, teine teda aeg-ajalt välja vahetama ning kolmas ehk mina tegelesin paberimajanduse, telefonile vastamise, kohalike bosside peksupoisiks olemise ja kolleegide murede kuulamisega. Täpsemalt siis selle kolleegi, kes parajasti jalgu puhkas ning nii-öelda videovalvet teostas. ,,Nii-öelda" selle pärast, et tegelikult pööras puhkaja näo kenasti minu poole ja hakkas pajatama viimaseid uudiseid. Või siis haldjatest, nagu see uus.

Olin just keetnud endale järjekordse tassi kohvi ja avanud e-maili, milles sooviti, et ületaksin veel tänase kuupäeva jooksul inimvõimete piire, tehes lõpuks ära ühe asja, mida olin juba mõnda aega edasi lükanud, kui saabus hullu tänane esimene istumiskord. Ta oli kaupluse uksed kenasti lahti saanud ja tund aega saali peal patseerinud, tekitamata mingisuguseid probleeme. Pidasin seda suureks saavutuseks, sest olin näinud ka selliseid, kes poe uste kontrollpuldi endale koos rohkete märkustega paberile joonistasid - olevat liiga keeruline. Lubasin mõttes uue töötaja peale halastada ja teda edaspidi enam mitte hulluks nimetada. Sünnitunnistuse järgi kutsuti teda Pelleks. Padavere Pelle, irvitasin omaette. Pelle istus elegantse nõtkusega meie ühise tööruumi logisevale toolile, vahtis hetke kõiki helendavaid ekraane ja hakkas siis küsimusi esitama. Proovipäeval, kui teda välja õpetanud olin, ei küsinud ta midagi. Ainult noogutas minul öeldu peale kuulekalt nagu plastikust koer, mis auto armatuurlaual vedrust kaela otsas oma suurt pead sõidu taktis kõigutab. Nüüd küsis Pelle vist kõike tagantjärele. Kõigepealt tahtis ta teada, kaua ma siin töötanud olen. Siis tundis ta huvi, kas vabu päevi ka saab. Lõpuks küsis ta imeliku küsimuse: ,,Kas sa haldja nahka tahad näha?"

,,Ega see sul ometi kaasas pole?" küsisin.

,,Ei, muidugi mitte," vehkis Pelle tõrjuvalt kätega. ,,See on mul Padaveres."

No nii, mõtlesin. Juba esimesel päeval hakkab külla kutsuma. Kuid Pelle jätkas, justkui räägiks oma vanadest saabastest, mida soovib rahapuuduse tõttu kiiresti maha müüa: ,,Aga kui sa näha tahad, võin tööle kaasa võtta. Nädalavahetus on vaba. Saangi oma viimased asjad Padaverest ära tuua."

,,Lõid haldja maha ja panid naha seinale trofeeks?" püüdsin asja naljaks pöörata. Varasemad kogemused olid näidanud, et hullude jutuga tuleb kaasa minna. Siis nad ei arva, et neid põlatakse ja võtavad su kiiremini omaks. Naerda võib pärast tööpäeva kodus ka, seal ju hull ei näe.

,,Ei, muidugi mitte," hakkas Pelle jälle kätega vehkima. ,,Ma leidsin selle naha."

,,Kustkohast?"

,,Köögist. Ta oli käinud mu külmkapist toitu otsimas, aga ma oleksin peaaegu peale sattunud ja nõnda ununeski tal vaesekesel nahk maha..."

,,Jätsid haldja nahast ilma?"

,,Nojah, juhtus nii. Aga nii on temale endale ka parem. Vähemalt jäi ta lõpuks siiski inimeseks."

Nüüd ei saanud ma enam millestki aru. Inimesed kannavad haldjate nahka? Vot nii segast kolleegi polnudki mul veel varem olnud. Üks leidis küll Jeesuse, kes olevat ta saatana küüsist päästnud, aga minu teada ei olnud tal ühegi ingli ega deemoni nahka. Jeesuse ega saatana oma vist ka mitte.

,,Kes ta siis inimesena oli?" küsisin ma ettevaatlikult. Kirjale vastamine ja graafikusse muudatuste tegemine olid sootuks ununenud. Kuid juba helises kõrvulukustavalt töötelefon ja nõudliku hääle omanik teisel pool liini küsis, kas ma olen temale asendaja leidnud, sest teda olevat just täna hommikul tabanud meeletu kõhugripihoog. Pidin ausalt vastama, et ei ole veel jõudnud. Kujutlesin, kuidas kusagil teises poes istub üks meie firma vormis tegelane vetsupotil, mobiiltelefon kahvatute värisevate sõrmede vahelt kohe maha kukkumas, ja ootab, et keegi teda päästma tuleks. Samal ajal korraldavad vargad müügisaalis kaost, heites kontrollpilke WC ukse poole...

Pärast kõne lõpetamist hakkasin tööd tegema, samal ajal, kui haldjamees mõtlikult küüsi näris ja tühjusesse vahtis. Nahk jäi maha... Nagu libahundil? Kas haldjaks saamiseks peab ka kolm korda ümber kivi jooksma ja ennast hallutsinogeense möksiga kokku määrima? Järsku plahvatas minu aju keerukas juhtmeterägastikus mõte: ta ju tarvitab midagi, et sellist juttu ajab! Raudselt on narkar. Samas poleks sellist tööle võetud. Või kuidas? Otsustasin, et ei hakka kohe uuele kolleegile auku kaevama ja vaatan, mis edasi saab. Äkki teen enneaegselt paanikat.

Haldjatest täna rohkem juttu ei tulnud. Pelle istus kogu ülejäänud päeva kaameratundide ajal vagusi ja tundus olevat oma mõtetes kusagil väga kaugel. Õnneks ei juhtunud poes seekord midagi märkimisväärset ja meie sekkumist vajavat - keegi ei löönud kellelegi vikatit selga ega roninud duinurka ennast pesema. Et kas seda on juhtunud? No ütleme nii, et juhtunud on igasuguseid asju.

Kaks päeva hiljem pidin jälle Pellega sama ruumi jagama. Vahepealse aja jooksul sai ta ennast lõplikult Padaverest ära kolida ja Padavere Pellest sai Tartu Pelle. Ei kõlanud enam pooltki nii hästi. Tal oli kaasa võetud mingi imelik kilekott. Maxima logoga. Aimasin juba, mis seal olla võis. Kui saabus Pelle kord jalgu puhata, kraamiski ta kotist välja karvase kortsus nutsaku.

,,Haldjanahk. Vaata kui ilus," reklaamis ta. Vaatasin seda imeasja lähemalt.

,,See on ju surnud kass!" hüüdsin ehmunult. ,,Sa nülgisid kassi ära!"

,,Ei ole kass, haldjas on," kinnitas Pelle täiesti tõsiselt. ,,Haldjad ongi noorena karvased. Täiskasvanuks saades kukuvad karvad seljast maha."

,,Ja saba küljest," lisasin vaikselt.

,,See pole ju saba, need on tiivad!" hüüdis Pelle ja harutas nutsaku küljes rippuva rootsu kaheks. ,,Suled on tõepoolest ära kukkunud..."

,,Haldjatel pole sulgi, inglitel on," ladusin oma teadmised lagedale.

,,Ära usu kõike, mida sulle räägitakse. Päris haldjatel on linnutiivad ja hundinahk seljas," seletas Pelle hardalt. ,,Need lapsed, nad küll ei näe, aga nad on siiski erilised. Ega neid muidu nõnda ära neetud poleks."

Nüüd hakkas mulle miski koitma. Padaveres oli ju pimedate laste turvakodu. Mõned neist tavatsesid ära joosta ja naabermajadest süüa otsida. Ta nülgis lapse ära?! Oot-oot, lapsed pole ju karvased ega tiibadega. Noogutasin agaralt, et uue töötajaga konflikti vältida, ja üritasin samal ajal mõttes olukorrale mingit lahendust leida. Mu pilk langes riiulil vedelevale vanale ajalehele. Kuupäeva järgi otsustades oli see umbes kolme nädala vanune. Kuna kellelegi meist koristamine eriti ei meeldinud, võis siin ruumis varsti vanapaberilao avada. Minu tähelepanu köitis pealkiri ,,Pimedad lapsed ründasid külameest". No teadagi - küllap nad tulid seda nahka otsima. Või tahtsid nad oma kadunud Miisu, kes oli tavatsenud külamehe trepile sirtsutada, maiseid jäänuseid tagasi saada, et need ilusti maha matta. Haldjaid pole olemas.

Järgneva tunni jooksul jõudsin naha juba peaaegu unustada ja suur oli mu üllatus, kui Pelle tagasi ruumi tulles ennist näidatud nahka paaniliselt otsima hakkas.

,,Mina pole võtnud," tunnistasin kätt südamele pannes. ,,Mis sa tast üldse kaasa vedasid?"

,,Sest ma tahtsin selle sulle anda. See nahk... See peab minema kellelegi, kellel on seda päriselt tarvis, mitte aga mingisugustele pimedatele tattnokkadele. See nahk kuulus haldjale, aga nemad nülgisid ta ära ja hakkasid nahka kurjasti kasutama," jutustas Pelle väga kiiresti, nii et tema sõnadest oli peaaegu võimatu aru saada. Mehe silmad pöörlesid võikalt ja aeg-ajalt polnudki pupille näha, ainult valged välkusid. Pidasin paremaks abi kutsuda.

Enne seda, kui uks Pelle järel sulgus ja sanitarid ta punavalgesse bussi lohistasid, kuulsin veel teda karjuvat: "Kus nahk on?! Kus on mu haldjanahk?!"

,,Äkki viis haldjas minema," pomisesin omaette ja hakkasin raskelt ohates Pellele asendajat otsima.

Öösel külmkapi juurde hiilides - vastik harjumus, kas pole - nägin külmiku ukse juures vedelemas kummalist suurt tompu. Süütasin tule ja mind tervitas justkui vana tuttav - Maxima kilekott haldjanahaga. Võisin vanduda, et ma polnud seda siia toonud, liiati veel kööki vedelema jätnud. Oli Pelle tõesti juba haiglast väljas ja vedas nüüd selle naha mulle koju? Aga kuidas ta mu aadressi teadis ja tuppa pääses?

Uudishimu oli hirmust suurem ning sirutasin käe naha järele. Aknast olid kuulda üle tee asuva kiriku kellalöögid. Kaksteist, lugesin masinlikult, vaadates samal ajal hämmeldunult, kuidas nahk justkui iseenesest mulle selga sobitus. Tundsin ennast suurepäraselt. Nahksed tiivad, millel polnud iialgi sulgi küljes olnud, sirutusid laiali, kuid miski häiris mind. Mingi oluline detail ei lasknud mul saada ööolendiks. Vaatasin otsivalt ringi, kuni mu pilk langes hoidjast välja turritava kööginoa pidemele. Pimedus, ütles hääl mu peas. Minu hääl see küll polnud. Pigem...haldja oma. Ma ei jõudnud rohkem midagi mõelda ega teha, sest juba vihises ühe mu silma suunas kööginuga ja teise poole lendasid teravate otstega käärid. Pärast lõikavat purpurpunast valu saabus pimedus. Pimedus, mis vaatas minu eest ja nägi palju rohkem, kui ükski inimene eales näha suudaks. Ma ei mõistnud, miks Pelle naha just minule anda soovis, aga olin selle eest temale ääretult tänulik. Tühi kõht andis endast uuesti märku. Hävitasin külmkapist kõik söödava pakendeid eelnevalt avamata ning jäin aknast paistvat eredat täiskuud põrnitsema. Öö kutsus mind. Ja ühtäkki teadsin ma, kuskohas see Pelle elab.

Tõlkejutt: Printimiskuritegu (Cory Doctorow)

Ma olin kaheksa, kui võmmid mu isa printeri puruks peksid. Mäletan selle lõhna, justkui kuuma, mikrolaineahjus hoitud säilituskile oma, mäletan papsi metsikult keskendunud näoilmet, kui ta seda värsket pläga täis toppis, ning äsjavalminud esemete sooja kodust tunnet.

Võmmid murdsid kumminuiadega läbi ukse, üks neist megafoni nende õiguseid röökides. Üks papsi klientidest oli ta maha müünud. Politsei väänas papsi arvele kõrgklassi medikamendid: doping, mäluvõimendid, ainevahetuse kiirendajad. Seda sorti kraam, mis maksab apteekides terve varanduse; seda sorti kraam, mida saab ka kodus printida, kui sa ei hooli riskist, et ühel hetkel on su köök täis suuri musklis härgi, täis raskeid kumminuie läbi õhu vihisemas, peksmas kõike ja kõiki, kes või mis ainult ette jääb.

Nad lõhkusid ära vanaema kirstu, mille ta oli oma vanast maakodust toonud. Nad lõhkusid meie väikse külmiku ja õhupuhastusseadme, mis rippus akna kohal. Mu kallis kanaarilind pääses surmast peitudes oma puuri nurka just sellel hetkel, kui suur, saapaga jalg litsus enamiku puurist nukraks prinditud traadi segadikuks.

Paps. Kõik See, mida nad temaga tegid. Kui nad lõpetasid, nägi ta välja nagu oleks ta terve ragbi meeskonnaga kaklema läinud. Nad lükkasid ta uksest välja ja kekutasid temaga pressi uudiseahvide ees, enne, kui ta autosse toppisid. Samal ajal vahutas pressiesindaja, kuidas mu papsi organiseeritud piraattööstus läks riigile maksma 20 miljonit ning et mu isa, närune kurjategija, oli vahistajatele vastu hakanud.

Nägin seda kõike telefonist, istudes elutoa riismete vahel ja ekraani vahtides. Imestasin, kuidas küll võib keegi meie väikest korterit ja selle ümber olevat kohutavat ja räpakat krunti vaadates ekslikult arvata, et siin elab organiseeritud kuritegevuse mingi tähtis ninamees. Loomulikult viisid nad ka printeri ära ja näitasid seda uudiseahvidele kui väärtuslikku trofeed. Köögiboksi ni, kus see enne oli seisnud, nägi nii kole tühi välja. Kui ma end püsti ajasin, oma vaese piiksuva linnukese päästsin ja korterit korrastama asusin, panin nii mikseri. See oli tehtud prinditud detailidest, nii peaks see vastu vaid ühe kuu, kuni see vajaks uusi prinditud laagreid ja teisi liikuvaid osasid. Tol ajal oskasin ma lahti võtta ja tagasi kokku panna kõike, mida sai printida.

Olin kaheksateist, kui nad viimaks olid valmis papsi vanglast välja laskma. Olin teda seal kolmel korral vaatamas käinud: oma kümnendal sünnipäeval, tema viiekümnendal sünnipäeval ja siis, kui mamps suri. Olin teda viimati näinud kaks aastat tagasi ja ta oli selle ajaga kehvemaks jäänud. Vanglakaklus oli jätnud ta lombakaks ning ta vaatas nii tihti üle õla, et jäi mulje, nagu oleks tal tõmblused. Ma Tundsin häbi, kui takso meid maja ette ära viskas. Püüdsin majja sisenedes ja trepist üles kõndides end sellest lonkavast ja murtud luukerest kaugemale hoida.

,,Lanie," ütles ta mulle, kui me maha istusime. ,,Sa oled tark tüdruk, tean seda. Ega sa ei oska öelda, kust su vanamees võiks leida mõne printeri ja natuke pläga?"

Pigistasin käed nii tugevalt rusikasse, et küüned tungisid peopesadesse. Sulgesin silmad. ,,Sa olid kümme aastat vangis, paps. Kümme aastat! Sa tahad riskida veel kümnega, et printida välja veel miksereid ja medikamente, veel läpakaid ja disainmütse?"

Ta irvitas. ,,Ega ma loll ole, Lanie. Sain oma õppetunni. Maailmas pole ühtegi läpakat ega mütsi, mille eest tasub vangi minna. Ma ei prindi enam kunagi sellist saasta, mitte eales." Tal oli tass teed, mida ta jõi nagu viskit - väike lonks ja seejärel pikk rahuolev ohe. Ta sulges silmad ja naaldus toolil tagasi.

,,Tule siia, Lanie, las ma sosistan sulle midagi. Las ma räägin sulle, mida ma seal kümne aastaga pogris otsustasin. Tule-tule, kuula, mida su rumalal vanamehel öelda on."

Tundsin papsi peale vihastamise pärast südametunnistuse torget. Ta oli segaseks läinud, see oli selge. Jumal teab, mida kõike oli temaga vangis juhtunud. ,,Mis on, paps?" küsisin, end lähemale kallutades.

,,Lanie, ma kavatsen printereid juurde printida. Palju printereid. Igaühele üks. See on küll vangi minekut väärt. See on ükskõik mida väärt."

Tõlkis: Eva Liisa Sepp

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 4/14 (J. J. Metsavana)

Joe Abercrombie - Kuningate viimane argument (Juhan Voolaid)

Intervjuu: Joe Abercrombie (Ove Hillep)

Värsked muljed värskest festivalist (J. J. Metsavana)

Aus jutt HÕFFi kohta (Helmut Jänes)

Saage tuttavaks - mees kuunäo taga (Kalver Tamm)

Olevik, minevik ja nukker tulevik: Heli Reichardti ,,Walpurgi öö" (Silver Sära)

Vereimejate kants: kõige kõhedam lauamäng (Ove Hillep)

Filmiarvustus: Transcendence (Mart Redi)

Kirjastuste uudised 4/14

Ulmkonnakroonika 4/14

Jutt: Berbel (Iti Tõnisson)

Jutt: Padavere haldjamees (Leila Tael-Mikein)

Tõlkejutt: Printimiskuritegu (Cory Doctorow)