Peatoimetaja veerg 04/15 (Artur Räpp)

Olgu volber või olgu mai, Reaktorist kiirgab ulmelist lugemisrõõmu iga ilmaga, see on kindel kui plutooniumi aatommass.

Käesolevas numbris kiirgab Agur Tänav teieni rohkem selgust, kui hea ulmekirjanik oli Mart Laar oma esimest ulmeraamatut kirjutades. Oskar Nassar valgustab läbi Mann Loperi noorsooromaani ja leiab selle olevat ... Mis ta leidis selle olevat, on kõik tema arvustuses kirjas. Heinrich Weinbergiga on pikk intervjuu. Silver Sära tutvustab Tiit Sepa uut ulmesugemetega romaani ja Mirjam Proos jagab oma muljeid James Dashneri Labürindijooksja kohta. Kuid ega mängusõbradki pole unustatud, käesolevast numbrist leiab mängu Must Isand ja lisaks ka mängu Stak Bots arvustuse. Juttude osas saab oma kiirgusloenduri libistada üle Indrek Hargla uue romaani "Süvahavva: Teine suvi" proovitüki ning tervete Aira Rakavi ja J. J. Metsavana juttude.

Lisaks ulmele ja mängudele saab pilgu heita Ulmeühingu tegemistele, 4. aprillil toimus Ulmeühingu üldkoosolek ja sünnipäevapidu.

Kõigile kiiritavat lugemisrõõmu.

Kaanepildi autor Anna Liina Mets

Reaktori kirjutaja Heinrich Weinberg (Artur Räpp)

Inimkond on kohtunud võõrtsivilisatsiooniga, Maal on inimestevaheliste sõdade tõttu keskkond oluliselt halvenenud, samas on inimkond laienenud mitmetele planeetidele. Kaugete planeetide eraldatusse on kogunenud värvikas rahvas, keda inimkonna tubli esindaja liiga tihti enda kõrval näha ei taha. Selline paistab lugejale Heinrich Weinbergi juttude maailm, kus tema tegelased oma asju ajavad.

Tema esimene jutt "Järgmisel suvel on meil hobuseid tarvis" ilmus alles üsna äsja, poolteist aastat tagasi, 2013. aasta sügisel. Nüüdseks on Heinrich Weinberg avaldanud 8 juttu, neist 7 Reaktoris. Kaks tema juttu on ilmunud paberkogumikes (Täheaeg 13-s "Millest sa järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi" ja Reaktoris ilmunud parimate juttude kogumikus "Tuumahiid 2: Toorium" "Vihma seitse nime"). Nii on ta Eesti ulmemaastikul silma peal hoidvale inimesele kindlasti meelde jäänud.

Tema jutud on rahuliku kulgemisega, tema tegelased on oma maailmas just parasjagu erilised: teadlased, kes on oma rahulikult ülikoolitöölt kõrvale tõrjutud, oma maaaluse kodu ja kaaslaste kaitsmisele pühendunud leitnant, tähtedevahelise ekspeditsiooni liikmed, poisid elamas kommuunis, kommuun asub aga endise suurlinna asukohas. Kõik on piisavalt erilised inimesed, et nendega võiks jutustamist väärivaid asju juhtuda, kuid samas piisavalt inimlikud, et neile saaks kaasa elada. Weinbergi juttude pearõhk on just inimestel ja maailmadel ning looduskeskkonnal. Tuld, tõrva ja tulistamist on tema juttudes vähe, kleepuvaid ja lehkavaid kehavedelike veelgi vähem. See-eest on Weinberg üks vähestest autoritest, kes mainib oma juttudes võõraste maailmade lõhnu. Mitte palju, kuid tavaliselt minnakse ulmejuttudes lõhnadest täiesti mööda, nagu tulevikus enam inimestel ninasid polekski.

Juttude vormi poolelt torkab Weinbergi puhul silma loo toimumise aegsete inimeste tunnistuste või tuleviku teatmeteoste tsitaatide kasutamine. Viimaste puhul antakse ka täpne tsiteerimise aeg, nagu see teadusartiklite puhul ette nähtud on. Mõnele lugejale võib taoline tekst tunduda liiga kuiv ja raskesti jälgitav, kuid minu jaoks kiirendab taoline võte loo maailmast pildi loomist. Peab muidugi möönma, et risk juttu liiga tuimaks teha on sellise võtte puhul olemas ja palju võib sõltuda ka sellest, kui palju lugeja oma muude tegemiste käigus teatmeteostega kokku puutub.

anrilt on Weinbergi jutud olnud pea eranditult teaduslik fantastika. Siiani ilmunud juttudest on vaid kaks olnud alternatiivajaloo anris. Need eristuvad ka pikkuse poolest - Weinbergi juttude tavaline pikkus jääb 10 ja 20 tuhande sõna vahemikku, nood kaks olid aga ülilühikesed, alla 300 sõna, ehk: Weinbergi jutud on tavaliselt just parasjagu pikad, lõpp ei tule vahetult peale algust, samas ei pea õhtuid ja õhtuid lugema, enne kui loo päris sisuni jõuab.

Intervjuu: Heinrich Weinberg (Artur Räpp)

Heinrich Weinbergi esimene ulmejutt "Järgmisel suvel on meil hobuseid tarvis" ilmus Reaktoris 2013. aasta septembris. Nüüdseks on ta avaldanud nii Reaktoris kui ka paberil (Täheaeg 13 ja Tuumahiid 2: Toorium) romaani mahus ulmejutte.

1. Ulmehuviliste kohtumistel tuleb tihti jutuks, et kes on Heinrich Weinberg, milline inimene on selle pseudonüümi taga, teab keegi temast midagi. Kas räägiksid ehk endast pisut?

Heinrich Weinberg on selline inimene, kes istub kodus arvuti taga ja tegeleb lugude peast välja ajamisega.

Väljaspool hobikirjaniku rolli olen tavaline Kesk-Eesti elanik. Taustalt olen keskkonnatehnoloogia valdkonna inimene - Tartu Ülikool. Aga eluteel on ka põgus episood Tartus semiootika õppimist. Olen abielus ja kolme laheda lapse isa. Kirjutamisele julgustamisel on perekonnal ka oma osa. Alguses oli naine see, kes suutis selgeks teha, et peaks jalad kindlalt maha saama, siis on vundament, millelt oma unistustega edasi pusida. Päevatööd teen keskastmejuhina ühes kohalikus ettevõttes. Viimasel ajal olen olnud tegev Kaitseliidus: ajateenistus, mis omal ajal läbimata jäi, on väiksemas doosis nö koju kätte tulnud.

Heinrich Weinberg on mu vanaisa sünnipärane nimi, mis hiljem (1930. aastatel) ära eestindati, nagu tollal kombeks oli. Sugulased teavad, et kasutan ulmejutte kirjutades Weinbergi nime. Vanaisa oli muu hulgas ka ajakirjanik. Seega kummardus temale!

2. Miks ulme, mis sind ulme juures paelub?

Ulmele võlgnen ma ilmselt suures osas selle, et üldse raamatuid loen. Esimesed kooliaastad olid minu jaoks ikka üks õudne piin. Noh, eks kirjandus oli tollal ka üht otsa pidi väga punane. Oma laste pealt täna vaatan, et mis neil viga - raamatuid on mitme suurusjärgu võrra rohkem kui üks normaalne laps lugeda jaksab. Igale maitsele on lugemist.

Minu esimesed suured lemmikud olid sarja ,,Seiklusjutte maalt ja merelt" raamatud. Kuidagi raske on nendest kui ulmest mõelda, aga eks kapten Nemo, insener Garin, amfiibinimene ja see läbi kahe ookeani kihutanud allveelaev on ikka fantastika küll. Kui sain kätte Wyndhami ,,Trifiidide päeva", siis olin tehtud.

Ulme on võimaluste maailm. Huvitavad ideed, globaalsed kriisid. Tegelikult loen mõnuga ka põnevus- ja krimiromaane. Suured lemmikud on Grisham ja Francis. Raamat peab olema hästi kirjutatud. Kui ikka igav hakkab, siis jääb lugemine pooleli, kuigi need igavuse ja huvitavuse kriteeriumid on ilmselgelt väga subjektiivsed.

3. Sa oled kirjutamisel väga põhjalik, teed juttudega tugevat tööd, avaldad mahukaid jutte ja üsna tihti, sul on oma Facebooki leht. Ehk Eesti ulmemaastikul üks tõsine kirjutaja. Räägi pisut, kuidas sa kirjutamise juurde sattusid ja kuidas sa kirjutad? Oled sa ennast kirjutamise alal ka kuidagi täiendanud?

Facebook on selline ehe edevuse värk! Ja ma tõsimeeli mõtlen, et enamik kirjanikke on vähemalt mingis tähenduses edevad. Muidu ei kipukski oma kirjutistega avalikkuse ette.

Eks nagu ilmselt suurem osa kirjanikke (siinkohal oletan, sest pole ju väga paljudega rääkinud), sai alguses hakatud sahtlisse kirjutama. Keskkooli ajal, kui tegime kambakesi koolilehte, sai seal kätt proovitud järjejutuga, millest 2 või 3 juppi avaldati. Koolis käimised kestsid mul kokkuvõttes väikeste pausidega kuni 2011. aastani. Sedasi natuke koguneb neid kirjandeid, akadeemilisi kirjatükke, artikleid ajakirjanduses.

Kui veelkord veebi juurde tulla, siis mingil perioodil pidasin ka blogi. On praegugi olemas. Selline märkmik, kuhu saan jätta tähised maha, et näe - see või teine asi avaldati.

Õppimise kohalt - jällegi keskkoolis õpitu. Muus osas selline ise-õppija. Loen arvustusi (nii oma kirjatükkide kohta avaldatuid kui teisi) ja mõtlen elu üle järele. Paar korda olen käinud Tartus kirjutamise töötoas ja saanud Metsavana, Mandi ja teiste osalejate käest tuld ja tõrva. Reaktori ja Fantaasia toimetustega on olnud meeldiv koostööd teha. Kõige enam olen südamesse võtnud tegevkirjanike sõnumit: kui tahad areneda, siis ega muud võimalust pole kui kirjuta, kirjuta, kirjuta. Ja siis kirjuta veel. Kirjanike kogemusi lugeda on üldse õpetlik.

Ma ise mõtlen, et olen tegelikult suhteliselt distsiplineerimatu kirjutaja. Sahtlipõhi on igasugust pudi-padi täis ja raske on end nö rajal hoida. Siinkohal on hea, kui saab kasutada vana nõksu koolipäevilt: kava. Üldiselt on mul jutu kontseptsioon kirjutama asudes mingil udusel kujul olemas. Skeletile liha kasvatamine on see, mis aega võtab. Siis ühel hetkel on jutt ,,valmis" ja saab toimetaja kätte anda. Sealt edasi tuleb vahelduva eduga tehniline ja loominguline töö viimistlemisega. Seda osa naudin sajaga.

4. Sinu jutte lugedes meenuvad Tarlapi ja Bergi teosed - pearõhk on seiklusel ja tegelastel, vilkuvate tuledega masinaid ja hüpertehnoloogiat on vähe. Kuidas sa ise Tarlapi ja Bergi teostesse suhtud, kas Heinrich Weinbergi stiili võrdlemine nendega tundub sulle õige?

Võib-olla tuleneb see kellade ja vilede vähesus sellest, et mind ennastki huvitavad lugudes pigemini inimesed ja nende saatused? Teine tegur ilmselt on see, et ma olengi tehnikakauge inimene - ulmekirjaniku puhul võib tunduda naljakas, aga mis teha. Pigem meeldib mulle elusloodus, (üllatus-üllatus!) keskkond.

Võrdlused Tarlapi ja Bergiga? Kahe otsaga asi. Ise ei vaimustu kummastki. Bergi puhul oli meeldivaks üllatuseks Willardi-kogumik. Aga tõsiasi on see, et seal on tunda palju Belialsi kätt. Mis pole üldse halb! Lugejal on õigus võrrelda kellega tahab. Mina olen rohkem või vähem rõõmus iga tagasiside üle, mida saan. Kriitikast on ikka õppida. Ehk siis rohkem arvustusi paluks!

5. Mitmed sinu jutud on kirjutatud samasse "maailma" ("Pimesi hüpates", "Vihma seitse nime", "Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist", "Millest järeldad, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi?"). Kas on oodata sellesse maailma täiendust? Ehk lausa midagi mahukamat ja paberil?

Tegelikult olen ma oma mõttes peaaegu kõik seni avaldatu (välja arvatud kaks Reaktorile saadetud 300-sõnalist laastu) paigutanud samasse maailma. Kindlasti on täiendust oodata. Ei taha muidugi asjade käigust ette rutata. Nii et eks näis, millal. Aga see maailm pole veel kaugeltki valmis. Paberil avaldamine sõltub peamiselt kirjastajatest. Mahukuse kohta ütleks nii, et hetkel pole mingit konkreetset mahtu genereerida eesmärk omaette. Tundub, et 10-20 tuhat sõna on päris mõnus maht. Samas oleks põnev ennast proovile panna ka eesmärgiga natuke suuremat lugu kirjutada, kuskil 50 - 60 tuhat sõna näiteks. Olen siiski algaja hobikirjanik. Tasa ja targu!

6. Sinu juttude tegelased on pärit väljastpoolt Eestit. Küsimus, kas Eesti autor tohib nii teha, on tihti poleemikat tekitanud: kas võib kirjutada kohtadest, kus pole käidud või eestlastele võõrast piirkonnast. Miks sina oled valinud just sellise taustaga tegelased?

(Näitab näpuga Raul Sulbi suunas.) Minu esimene katsetus midagi avaldada tuli Täheajast tagasi sellise mõttega, et võib-olla peaks hoopis proovima Eestist ära tõukuda? Kuhugi ajas ja ruumis sootuks kaugemale. Noh, võtsin südamesse.

Natuke pahaselt: kes paneb paika, millest kirjanik tohib kirjutada? See kohalik ulmekirjanik on eriti nõmedas kahvlis! Kirjutad millestki Eestis ja eestlastega - öeldakse, ei usu, ei veena, Eesti ei saa olla selline tegija. Ja olen kuulnud hullemaidki väljendeid. Kirjutad siis Jaani asemel Jackist (on vist Mandi väljend?) ja saad jälle vastu vahtimist. Aga võibolla eestlased siiski ei sure välja? Võibolla me ei leia oma nokiat (ja vaadates, mis sellest sai, siis vahest ongi parem), aga tegelikult on meil juba täna siin ümberringi üks paras leiutajateküla. Nii et ma mõtlen, et eestlastest saab kindlasti asja. Ka ulmekirjanduses ja kindlasti võib neid tulevikus minu lugudeski kohata.

Mulle endale näiteks ei meeldi eriti üldse fantasy ja meil Eestis palju viljeletud etnoõudus. Aga see on minu peakujus kinni! Kui ,,kirjutamisloa" kriteeriumiks oleks sinu poolt sõnastatud käidud, nähtud ja tuttavad kohad, mis on sisustatud ainult eestlastega, siis vabandage väga...???

Ma üritan kirjutada selliselt, et endal oleks huvitav. Kas ma ise loeksin seda, mis kirja panen? Ennast on raske hinnata, kuid mingisugunegi enesekriitika peab olema.

7. Reaktori 300 sõna jutuvõistlusel osalesid kahe alternatiivajaloolise jutuga. Kas sinult võiks veel selles anris midagi oodata või mõnes teises "maailmas" kui need ülal mainitud neli juttu?

Eks ma pean vaatama sinna sahtli põhja... Jah - sealt mõni tolman'd ja teine veidi värskem asi täitsa paistab.

8. Sulle võiks õnne soovida - oled Reaktori üks kõige illustreeritum autor. Kui vajalikuks sa ulmejuttude illustreerimist pead - püüda pilti valada seda, mida mitte keegi ei saa näinud olla? Mida illustratsioonist ootad?

Hea meel on siis tõdeda, et olen vähemalt suutnud kedagigi inspireerida. 2014. a detsembris avaldatud jutule ,,Kasutusvalmis" tehtud illustratsioone nähes olin alustuseks natuke okeeritud. Veidi järele mõelda saanud, jõudsin taas selle tõdemuseni, et üks pilt ütleb midagi ja suurem kogus sõnu ütleb ka midagi. Reeglina on pilt (nt film) ikka teistsuguse emotsiooniga kui sõnaline kirjeldus. Heaks näiteks on muinasjuttude ekraniseeringud. Kõik need nõiad, kollid, trollid jmt. Pole just sobilik materjal nõrganärvilistele, mis siis, et paberil elasid kõik õnnelikult oma elu lõpuni. (Järele mõeldes - tegelikult ka muinasjutus ju kõik ei ela õnneliku lõpuni; mõni lõpp on ikka eriti jõle.)

Ehk siis - illustreeritagu! Aitab palju paremini ette kujutada, mis ja kuidas. Isiklikult ootangi, et illustratsioon oleks pigem konkreetselt seotud kindla stseeniga illustreeritavast loost, mitte mingi abstraktne sirgeldus. Tõeline lati seadja on siin olnud näiteks Edgar Valter.

9. On võimatu kirjutada, kui pole teiste teoseid lugenud. Mida sa loed, millised raamatud sulle meeldivad?

Ulmet loen. Viimastel aastatel küll peamiselt inglise keeles, sest eesti keelde panekuga ei jõuta nii kiiresti edasi kui tahaks ise mõnd asja kätte saada ja teisi ei tõlgita üldse.

Kordan mujal juba öeldut, kuid lemmikute loetelu oleks selline: klassikuist Asimov, Simak, Clarke; tänastest tegijatest McDevitt, Bujold, Scalzi. Krimi- ja põnevikueelistusi juba ülal nimetasin. Üksikute muljet avaldanud teoste loetelu saaks ilmselt liialt pikk. Olgu siis lihtsalt mõni: ,,Marslane", ,,Kuu on karm armuke", ,,Düün", ,,Hyperion", ,,Gort Ashryni" triloogia, ,,Needuste allee", ,,Enderi mäng". Võib-olla ilmestab minu maitseeelistusi hästi ka see, et näiteks Stephen Kingi loomingu tipp on minu jaoks ,,Tulesüütaja".

,,Tõde ja õigus", esimene osa, osutus väga positiivseks üllatuseks. Seda küll muidugi 10 aastat pärast keskkooli lõpetamist. Mõni asi jõuabki hiljem kohale. Väga kõrgelt hindan ,,Arabella, mereröövli tütart" - kusjuures täiesti ajatu teos ja hea näide sellest, kuidas võib tõukuda Eestist ja eestlastest ikka väga kaugele. Kohalik alternatiivreaalsus: naksitrallid. Ikka täiesti viis pluss. Arvestades unejuttude lugemise kogust kolmele lapsele viimase kümnekonna aasta jooksul, siis ilmselt on mul lastekirjandusega ka selline omamoodi lähedane suhe.

10. Mida arvad kohalikust ulmemaastikust? Mis on sinu meelest eesti ulme tugevad küljed, mis kitsaskohad? On sul lemmikuid Eesti ulmekirjanduse hulgas?

Ma ei arva, et ma oleksin õige inimene kitsaskohtadest rääkima. Ma olen ise selles mõttes ikka väga antisotsiaalne kodanik, et kui mõnele ühiskohtumisele maandun, siis otsin hea meelega koha tagareas, kuulan ära, mis räägitakse ja haihtun õhku...

Igal juhul on väga lahe, et on olemas aktiivne fandom ja ridamisi aktiivseid kirjutajaid. Minu sügav kummardus Fantaasiale ja Reaktorile - kirjutajatel on väljund. Samuti on näha, et ka nn suured kirjastused ei põlga kohalikku ulmetoodangut ära.

Eesti kirjanikest - Kunnas ja ,,Gort Ashryn", Kivirähk ja ,,Mees, kes teadis ussisõnu" ning ,,Leiutajateküla Lotte". Olen läbi lugenud viimased Täheajad ja hoian silma peal nii Reaktoril kui Algernonil. Kes on silma hakanud? Triinu Meres (meeldis ,,Kuningate tagasitulek"), Toomas Krips (,,Sina ja mina ja kosmoselaev"), Maniakkide Tänava ja Metsavana lood Tooni ja Duumioru maailmas. Lugemisjärjekorras on nii viimane Täheaeg kui Saladuslik Tsaar 2. Belialsi viimane jutukogu oli vahva. Bergi Willardi-kogumikku juba nimetasin. Tea Roosvaldi lugu ,,Küljeluust ja lihast" oli väga huvitav.

Võib-olla ongi kohalik põhiline puudujääk see, et pole palju selliseid tõeliselt suure ambitsiooniga kirjatükke nagu ,,Gort Ashryn"? Ehk siis teistpidi öeldes - tuleks mõelda ikka tõeliselt suurelt. Triinu Meres ütles jutuvõistluse tulemusi kommenteerides midagi sellist, et rohkem võiks olla hullumeelset fantaasialendu.

Stalker 2015 hääletus ... jätkub (Jüri Kallas)

Tuletan meelde, et kuni 1. juulini 2015 saab hääletada Stalker 2015 võitjat.

Eesti ulmeauhinda Stalker antakse välja aastast 1998 ning tegu on n-ö demokraatliku auhinnaga - hääletada võib igaüks, kes on piisava koguse ulmet lugenud. Milline kogus on piisav? Eks igaüks peab seda ise otsustama, kuid auhinna demokraatlikkus seisneb ka selles, et värske fänni hääl on täpselt niisama suure kaaluga kui paadunud ja aastakümnete pikkuse lugemiskogemusega fänni. Äh, mis siin fännidest rääkida, hääletada võib ka mittefänn.

Tuletan veelkord meelde, et igas kategoorias hääletama ei pea... noh, et kui pole piisavalt loetud. Samas ei maksaks kõike loetut mõttes võrrelda maailma absoluutsete tippudega. Stalker on Eestis ja eesti keeles ilmunud ulme auhind ning ka aastad pole vennad - arukas on hinnata seda, mida on. Isiklikult mind on alati hämmastanud avaldused, et selles või selles kategoorias ei saa ma hääletada, sest midagi hääletamisväärset polnud. Kuid eks erinevad inimesed saavad asjadest ka erinevalt aru...

Veel tasub meelde tuletada, et igas kategoorias, milles te hääletate, peab reastama kolm paremat. Põhjendus lihtne: vältimaks auhindade jagamist saab esimese koha tekst viis punkti, teise oma kolm ja kolmas ühe punkti. Kui hääletaja paneb lihtsalt (nummerdamata) kolm teost, siis me lihtsalt eeldame, et see ongi tema järjekord. Kui hääletaja paneb kategoorias kirja vaid ühe või kaks teost, siis võimalusel ma kirjutan talle ja selgitan olukorda.

Hääletada on võimalik veel kaks kuud. Ja selle ajaga on võimalik läbi lugeda veel hulk 2014. a ilmunud eestikeelset ulmet.

Stalker 2015 hääletusnimekirjad leiab siit: http://ulme.ee/Stalker/2015/2015-haeaeletus

Samal teemal ka ajakirja Reaktor eelmises numbris: ulmeajakiri.ee/?stalker-2015-haaletus

Tabeli ja pildi autoriks Insener Garin.

Parimat õudust ja fantaasiat kümnendalt HÕFFilt (J. J. Metsavana)

Tänavune, ametlikus järjekorras juba kümnes HÕFF oli selle teksti autorile juba seitsmes, mistõttu võin end ilmselt üsnagi järjepidevaks hõffiveteraniks lugeda. Teiseks tahaksin kohe ära mainida naljaka fakti, et mu lemmikuks oli juba teist aastat film, mis tegelikult polnud õuduslugu, ehk siis ,,The Guest". Hästi lavastatud ja hea muusikaga (ka selle arvustuse kirjutamise hetkel mängib mul Spotifyst filmi heliriba), kuid eelkõige lõi kustumatu mulje just peategelase karakter ning fantastiline näitlejatöö. Ääretu südamlikkuse ja hirmuäratavuse vahel kõikumised ja mikrosekunditega üleminekud ühest seisusest teise olid tasemel. Samuti oli nauditav asjaolu, et me ei saanud lõpuni sotti, mis elukas ta siis oli. Pärast öömaja köögis sõpradega arutledes jõudsime isegi selleni, et tegemist võis olla küborgiga. Adam Wingard väärib raudkindlalt lugupidamist, eriti kuna tema varasem film ,,You're Next" meeldis mulle samuti väga.

Tähtsuse järjekorras teine lemmik oli õuduskomöödia "Housebound", mis näitab hästi, kuidas ületootmise tingimustes on kummituslood sunnitud muutuma üha nutikamateks ja keerukamateks. Eriti märkimisväärne on see, et tegemist on lavastaja debüüdiga - noor autor oli suutnud hästi mängida klieedele ja neid kohe samas ka murda. Põhimõtteliselt esitati vaatajale pidevalt paari tuntud õudukavõtet ja kui ootasid loogiliselt (vana vaatamiskogemuse põhjal) kolmandat samalaadset, said koheselt korralikult tünga (loomulikult heas mõttes). Paremat festivalile punkti panijat annab ilmselt otsida.

Kolmas absoluutne lemmik oli postapokalüptiline komöödia-jaburus "Turbo Kid", mille autorid oskasid samuti hästi mängida vanadele klieedele ning kokkuvõtteks oli tulemuseks mõnusa lõdva jooksuga lugu. Ehk siis hästi ja stiilitundlikult-anriteadlikult tehtud halb film. ,,Wyrmwood" jäi esikolmikust välja, kuna minule oli tegemist teise vaatamiskorraga ja teist korda see enam nii hästi ei töötanud.

Omamoodi üllatust pakkus ka hollandlaste film ,,Laugas", mis algas küll justkui iga teine tavapäraselt õudne väljasõit pere ning sõpradega, kuid suutis pinged väga mõnusalt ning kohati ka humoorikalt üles kerida. Hea, kuigi õrnalt ehk etteaimatava lõpu võime vahest ajada reissööri esimese täispika ürituse kraesse.

Festivali mädamunadest tooks esile kaks filmi. Esiteks "The Canal", mis on täiesti hämmastav, kuna kriitikud nagu Ralf kiitsid seda taevani, minule tundus aga pigem pisut väsitav rabelemine. Teiseks lühifilmiprogramm, mis oli tüütu ja toitainetevaene nagu sandi supp. Kinematograafilised nõksud olid kõigil lavastajatel kenasti pähe tuubitud, aga stsenaristi ei raatsinud neist keegi loomisprotsessi kaasata. Tulemuseks olid valusalt tühjalt kõmisevad lood, või siis vähemalt esimesed kolm lugu. Peale nende nägemist minu kannatus katkes ja siirdusin festivalialalt teravamaid elamusi otsima. Kurjad kuulujutud rääkisid, et edasi olla ka lühifilmid paremaks läinud ning sel juhul tegid programmi koostajad praaki. Kas nad siis ei tea, kuidas kassile tabletti söödetakse?! Kibe tablett tuleb keerata magusa liha sisse, halvad filmid tuleb ümbritseda headest. Küsimusi tekitas seejuures ka hiljem näidatud ning Sundance'i võitnud lühifilm ,,World of Tomorrow" - pean möönma, et mõningaid huvitavaid ideid seal isegi oli, aga samas tekkisid tõsised kahtlused, kas Don Hertzfeldt elus üldse mõne ulmeraamatu läbi lugenud on. Ulmefilmi looma asudes võiks ikka rohkem anrisiseste teemadega tutvuda, ei saa ju piire ja kaanoneid murda, teadmata varemalt, millised need täpselt on.

Festivali üllatajana osutaksin filmile ,,Maja aegade lõpus", mis hoolimata alguse raskest stardist ja kohatisest venimisest ei uppunud klieede mädasohu, vaid lõppes anripuhta ulmeloona. Tegemist oli seejuures Venezuela esimese õudusfilmiga ja ma olen nõus Jüri Kallasega, kes ütles, et kui eestlased saaksid oma esimese täispika õudusfilmina maha millegi sarnasega, võiks küll uhke olla.

Festivali läbikukkuja auhinnad saavad kahjuks jõujuurikad ning ametlik treiler. Juurikad seepärast, et ,,Bloodsport" ja ,,Missing in Action" jooksid praktiliselt tühjadele saalidele. Arvestades, et ,,Apple" ja ,,The Last American Virgin" said jõhkralt rohkem tähelepanu, tasuks programmi koostajatel rohkem keskenduda potentsiaalsetele nostalgiafilmidele, mida pole paljud inimesed juba telekanalite vahendusel korduvalt näinud. Festivali treileri võib aga läbikukkumiseks nimetada seetõttu, et hoolimata tugevatest seostest ,,Back to the Future" nimelise filmiga ei õnnestunud korraldajatel seda kinopilti õhtu naelaks muretseda. Lisaks oli see treiler just nõksu jagu liiga pikk ning hakkas küll vähe, aga samas järjekindlalt närve raspeldama.

Festivali emotsioonipunktid lähevad aga Ungru lossile, Mart Sandrile, Mario Bavale ja viskile. Loss tekitas sobiva atmosfääri, Mart pidas mõnusalt faktitiheda ja fantaasiat liigutava ettekande ning Bava viis asja lõpule, asetades hoolikalt rajatud vundamendile suurepärase valguse ja varju mängule ülesehitatud mustvalge õudusfilmi. Viski aitas end aga jahedast ilmast hoolimata kenasti soojas hoida. Filmi siinkirjutajal küll kahjuks lõpuni vaadata ei õnnestunud, kuna ühe Reaktori toimetajaga juhtus võsas käies üsnagi obskuurne õnnetus. Seetõttu tuli hääletada maha esimene ettejuhtuv auto ning suunduda hoopis kiirabi otsima. See vahejuhtum aga pigem süvendas tekkinud muljet veelgi, või siis aitas selle paremini mällu naelutada. Igal juhul oli kahtlemata tegemist ühe meeldejäävama seansiga läbi aastate.

Lisaks filmide vaatamisele sai seejuures muidugi ohtralt õlut kuugatud, vanade sõpradega lobisetud ning Indrek Hargla raamatuesitlusel käidud. Käesoleva lühiülevaate lõpetakski ühe lustliku juhtumiga laupäeva südaööst, kus filmikriitik Trash suutis 180 eurot maksnud viski tervelt euro ja kahekümne viie sendi jagu veelgi kallimaks muuta, lisades viskisse täpselt niipalju maksvat kokakoolat. Tavaline viskisõber ei tuleks kunagi selle peale, et nii on võimalik enda jooki veelgi väärtuslikumaks muuta. Kohalviibinud rahvakirjanik tuvastas mekkimise teel, et viski ei muutunud sedasi mitte ainult kallimaks, vaid ka maitsvamaks, pannes selle hämmastavalt tugevalt sarnanema kõigis hästivarustatud kauplustes müüdavate cooleritega.

Järgmine aasta jälle.

Ulmeühing 20 aastat hiljem (J. J. Metsavana)

4. aprillil oli mitu Ulmeühingu üritust. Alustati üldkoosolekuga ja lõpetati vanade ja uute ulmehuviliste kokkusaamisega koogi ja kruusi kõrval. Nende vahele jäi aga Ulmeühingu 20. sünnipäeva pidulik tähistamine. Sellel tegi jutuga algust Veiko Belials, kes tervitas kõiki ulmeühingu värskelt valitud (järjekorras seitsmenda) presidendina ja rääkis paari sõnaga ulmeühingu senistest tegemistest (Stalkerid, jutuvõistlus, ulmelise subkultuuri festival Estcon) ning Ulmeühingu edasistest plaanidest. Ühingu arengu näitena märkis ta ära, et esimesel Estconil oli kohal 24 inimest, ehk märksa vähem kui neid oli saalis, ja et Ulmeajakiri Reaktor on nüüdseks muutunud ulmeühingu ametlikuks häälekandjaks, kuna Reaktor on ühingu tegemistega üha rohkem läbi põimunud.

Peale Veikot tõusis kõnepulti Ulmeühingu esimene president Raul Sulbi, kes märkis, et läbi aegade on ulmefänne ühendanud sisemine ambitsioon trükiseid perioodiliselt välja anda ning see oli tõukejõuks ka MTÜ Ulmeühingu loomisel, kuna juba enne MTÜ Ulmeühing ametlikku registreerimist 1995. aasta 25. märtsil andsid Raul Sulbi ja Taavi Tuvikene välja mõned eksperimentaalsed koopiamasinatel paljundatud fänninumbrid. Peamiselt taastrükkisid nad XX sajandi alguses Johannes Aaviku poolt välja antud ning tõlgitud õudusjutte. Lisaks kirjeldas ta ühingu algusaastatel aset leidnud paberkirjade vahetust ning kurikuulsa meililisti sf2001 luhtunud katset luua paberajakirja Terra fantastica, esimest Estconi ja Stalkeri statuuti ning Algernoni sündi. Oma jutu võttis Raul kokku tõdemusega, et on pagana hea, et ulmeühing oma esimese aktiivi põlvkonna üle elas, kestma jäi ning on alati leidnud järgmisi ja järgmisi huvilisi, kes on olnud valmis võtma ülesandeid enda kanda.

Peale Rauli kõnet võttis Belials hetkeks uuesti jutujärje enda kätte, et veel paar infokildu edasi anda. Üks olulisemaid neist käis juba kindlat kuju võtva plaani kohta pidada 16. septembril Tallinna Kirjanike Maja musta laega saalis kirjandusliku kolmapäeva uue hooaja esimese üritusena ,,Eesti ulme päeva 2015". Üritus tähistab seda, et 18. septembril saab sõna ulme käiku laskmisest täis 45 aastat.

Sellega sai ametlik ettekannete plokk lõpetatud ning algasid raamatututvustused, kus esimesena sai sõna viimase jutuvõistluse võitja Mann Loper, kes tutvustas oma romaani ,,Algus pärast lõppu", mis sai Tänapäeva romaanivõistlusel auhinnalise kolmanda koha. Peale Manni esinemist võttis tutvustusjärje üle taas Raul, kes koos kirjastaja Eva Lutsuga esitles Ray Bradbury kollaaromaani ,,Põrmust tõusnud" ja värskelt trükikojast tulnud ulmekogumikku ,,Täheaeg 14: Teise päikese lapsed". Raamatututvustuste bloki ja ürituse ametliku osa lõpetasid Ove ja Metsavana tutvustades Reaktori viimase aasta parimate lühilugude kogumikku ,,Tuumahiid 2: Toorium", mille avaldas samuti Eva Lutsu kirjastus Fantaasia.

Peale ametlikku osa jätkus üritus juba vabamas vormis kooki süües ning õlut juues, esialgu kirjanike majas ning hiljem (kui seal olevad koogid ning õlu lõppesid) juba traditsioonilises Õlleministeeriumis.

Pildistasid Diana ja Jaan. Veel pilte leiab Veiko Kastanje albumist

Lauamänguarvustus: Robotite kakelung (Ove Hillep)

Robotid on muutunud meie ühiskonna lahutamatuks osaks - alustades kultusfilmiga ,,Terminaator" ning lõpetades tänapäeva tööstuses rakenduse leidnud automaatikaga. Ülikoolide juures toimetavad robotiklubid, kes peavad võistlusi, kelle ehitatud robot on kõige kiirem, tugevam või/ja osavam. Isiklikult huvitab mind aga, millal hakatakse korraldama grandioosseid robotite võitlusi, kuhu võib tulla iga kodanik ning vaatemängu juurde pakutaks ka kartuliputru praekapsaga...

Aigar Alaveer, lauamängukirjastuse 2d6 asutaja, pole ei Eesti lauamängumaastikul ega ka Reaktori lugejatele tundmatu. Reaktori 2013 novembrinumbris lahkasime tema enda mängu "Kabelimats", kuid nüüd on härra tulnud välja uue mänguga. Sel korral on ta mängu koostamise raske töö jätnud teiste hoolde ning kasutanud teise mehe loomingut (huvitaval kombel aga ei ole mängukarbil autori nime - Tom Norfolk on see mees). Ausaltöeldes olen ma tema otsusega täitsa rahul - ,,Robotite kakelung" on tublisti tummisem amps, kui 2d6 kirjastuse poolt välja antud eelmainitud mäng.

Aga alustame ikkagi halvast ning jätame positiivsed küljed magustoiduks. Aigar küll luges mulle mängu andes sõnad peale, et ma jälle kujundusliku poole kallal ei näriks, kuid ma ei saa sinna midagi parata. Kui kaardile otsa vaadates jääb silma vaid kahtlaselt LED-lambi sümbolit meenutav ollus, millele võib (kuid ei pruugi) olla juurde joonistatud mõni veel kahtlasem junn, siis mis suuremast kujundusest me rääkida saame. Ka nimede puhul ei ole just täheldada mahlakat kujutlusvõimelendu: muidurobot, püssirobot, augurobot, vikatirobot. Vahest kõige lahedam nimi on tampijarobot, kuid olgem ausad - esmamulje karpi avades jääb kesiseks.

Aga mida selles mängus siis head on? Esiteks suur mängijate hulga vahemik, mis karbi järgi lubab küll 2-5 mängijat kaartide kallale, kuid reaalsuses võib seda tublisti laiendada. Kord sai mängitud kaheksa mängijaga ning kirjastaja märkus, et sellise kambaga mängides ei pruugi mõni üldse oma käigunigi jõuda, sai tõeks. On see positiivne omadus? Saab rohkem inimesi koleda mänguga hirmutada? Pärast mitmeid mängukordi tuleb tunnistada, et minimalistliku kesta all on peidus täitsa tõsine ning oma nõksudest pakatav kaardimäng.

Mängureeglid on ülimalt lihtsad: oma käigu ajal võid sa mängida kaarte ning ühe robotiga rünnata. Igal kaardil on oma tugevus ning kõige olulisemaks reegliks on see, et oma käigu lõpuks peab mängija olema hävitanud vähemalt ühe roboti. Suutmata tappa kellegi teise mehaanilist elukat, võib selleks olla ka enda kogumis (mis siis tähistab mängija ees olevaid roboteid) olev kaart. Enamuse robotite juures on ka tema eriomadus, mis rakendub kaardi õigetpidi pööramisel ja seejärel mingil moel mängureegleid väänab. Näiteks peab tampijarobot jätkama tümitamist niikaua, kuni ta ise hukka saab või rünnatavas kogumis vastased otsa saavad.

Mäng kestab niikaua, kuni alles on vaid ühe mängija robotid. Kuna mängija poolt mängu toodavate kaartide hulk on piiratud vaid käes olevate kaartidega, võib eriomadustega kaartide mängutoomisega teha vastastele enne või pärast rünnakut kõvasti kahju. Näiteks saab püssirobotitega vaenlase tugevaid kaarte vajadusel/võimalusel ,,pehmendada" või siis vikatirobotiga üldse kogumist eemaldada. Rahustajarobotiga saab juba õigetpidi pööratud kaarte taas tagurpidi pöörata, et nende eriomadust seejärel uuesti kasutada. Võimalusi on mängijale antud omajagu. Kahjuks piiravad strateegilist planeerimist mängureeglid, mis ei luba omaenda kogumis tagurpidi olevate robotitega mängu käigus tutvuda. Kuid ega see vist suuremalt jaolt mõtlemismäng ei olegi.

Kuna võidab vaid üks kogum, siis on liidud kohutavalt lühiajalised, kestes harva rohkem kui üks-kaks käiku. Enamasti püütakse rünnata rohkeimate kaartidega või tugevaima pealmise robotiga mängijat. Samas on liidud tavalised juhul, kui mõni mängija on oma kogumi peale suutnud koguda hea combo, mida siis ühiselt lammutada püütakse.

,,Stak Bots" võib olla esialgu oma kujundusliku poole pealt küll mõningatele mänguritele ehmatav, kuid omapärase kunstistiili ning lihtsate reeglite taga peitub pisut munchkinlik ning väga suuresti üksteisele keeramisele ehitatud mõnus mänguke. Kui otsida midagi grandioosset või süvastrateegilist, siis tasub edasi kaeda, kuid kui õhtu eesmärgiks on sõpradega midagi õlle, veini või lihtsalt seltskondliku melu kõrvale mängida midagi kevadiselt kerget, lõbusat ning põnevat, on Robotite kakelung täitsa paras meelelahutus.

Lauamäng Musta Isanda vari (Ove Hillep)

Asko Künnap on paljudele eestlastele tuttav nimi. On ta ju ometi ühiskonnategelane, luuletaja, kunstnik, turundaja ning ka lauamängude autor. Koostöös Priit Isokiga on nad püsti pannud ka lauamängukirjastuse Revaler ning Asko BGG sissekande all on suisa 16 mängunime. Paljud mäletavad oma nooruspõlvest küll mängu ,,Isanda vari", kuid ehk ei pannud sel ajal tähele võrdlemisi tundmatuid autoreid, kelle lauamängude tegemine oli sel ajal alles lapsekingades. Eesti esimene algupärane seiklusmäng sündis nimelt 1993. aastal Asko Künnapi ja Kaupo Paabo sulest ning väljaandjaks oli sel ammusel aal kirjastus ULF (mis andis Eesti rahvusbibliograafia andmetel üldse välja vaid 4 teost).

Enne mängu algust saab mängija valida kolme erineva tegelase vahel: rüütel, rott või võlur. Vastavalt valitud rollile muutuvad ka mängureeglid ning -stiil. Rüütel on võimas ning suudab paljudest kollidest oma rammuga tee läbi murda ning tänu raudrüüle ei karda ta ka tuld. Hätta jääb ta aga muukimisega ega pääse seepärast lukustatud ustest mööda. Rott aga, vastupidi, jääb igati hätta koletistega, kes tunduvad tema vaatepunktist hiiglaslikud, kuid närib end vaevata läbi kõiksugu uste ning nõiamärgidki ei tee teda märkama. Võlur ei tee loomi üldsegi märkama, vaid hoiab neid vajadusel oma võluvõimuga eemal. Kehatute elajate (vaim või kummitus) puhul peab ta ehk natuke punnitama, kuid ega seegi suurt loe. Just nõiamärgid on võluri puhul kõige koletislikumad takistused, millest ta läbi ei pääse.

Mängida võib kas üksi või seltskonnaga. Mängu alguses viibid sa Musta Isanda salapärase lossi kõige ülemisel korrusel. Nimelt kutsus Must Isand teid kella viie teele, kuid teed te ei saa - tegemist on hoopis kavala lõksuga... Loss on täis kõiksugu elajaid ning kusagil varitseb ohtu aimamatuid teelisi Musta Isanda vari. Mängijate eesmärgiks on kantsist välja pääseda, kuid tänu pugitud võluküpsistele on teie mälu tuhmunud ning te ei mäleta, kust te täpselt tulite... Ja seiklus saabki alata.

Mängimiseks on tarvis igale mängijale oma nuppu, kulli ja kirja viskamiseks münt ning hea oleks käepärast hoida ka pliiatsit ja paberit. Kõik konfliktid lahendatakse mündiviskega.

Mängu avaldame Asko lahkel loal. Aitäh!

Lae pdf alla.

Tibusid loetakse sügisel: Sügissõda (Agur Tänav)

Võtsin Mart Laari raamatu ,,Sügissõda" kätte kõhkleva tundega. See autori kummaline tees, mis raiutud tagakaaneteksti: ,,See ei ole ulmeromaan." Huvitav, mispärast säärane range seisukoht ja mille poolest nii oluline, et tuli kindlasti ära märkida? Kartus, et tõsised ajaloohuvilised põlgavad raamatu ära? Et jäävad ainult ulmelugejad ja neid on liialt vähe? Ent, kui ,,Sügissõda" ei ole autori meelest ulme, siis tekib küsimus, mis romaan see siis on? Tagakaanel siiski öeldakse, et see on alternatiivajalugu, seal rõhutatakse:

,,Pea kõik tegelased on reaalselt eksisteerinud isikud, kes tegutsevad oma aja teadmistest ja hoiakutest lähtuvalt ning võitlevad tolla aja relvadega. Enamik raamatu sündmustest on tegelikult toimunud Eestis aastatel 1939-1944 või samal ajal Soomes. Autentsed on ka enamik raamatus toodud dokumente."

Rõhutus ajaloolisusele, mitte ulmele. Ent kui kuulame 17. veebruari Kirjandusministeeriumi saadet, siis seal ei pane Mart Laar sugugi pahaks, kui saatejuht küsib: ,,Kas nüüd oled ulmekirjanik valmis?" ja Laar vastab : ,,Ühe raamatuga vast veel ulmekirjanikuks veel ei saa, nii, et ma püüdlen sinnapoole, aga jah, selleks tuleb veel vaeva näha kõvasti." Nii, et siiski ehk ulmeromaan. Samas saates deklareerib Mart Juur anriks fiktiivne dokumentalistika, millele Laar samuti vastu ei vaidle. Peale kaant jõuame saatesõna juurde.

Raamatu saatesõna kohta peab ütlema, et see oleks võinud olla olemata. Saatesõna on justkui lisatud hiljem, kiirustades ja toimetamata. Ei tea, kas viimasel hetkel luges käsikirja keegi, kes arvas, et lugejad on puuduliku taipamisvõimega ja sisu tuleb puust ja punaseks ette teha? Selles räägitakse kuidas justkui eikuskilt ilmus Laari lauale tundmatu autori käsikiri, ehk käesolev romaan ja hiljem see käsikiri kadus eikuhugi. Laar aga andis selle siis välja, ajaloolane nagu ta on. Pigem võinuks saatesõna olla ,,mänguväline", kus Laar oleks selgitanud teose tagamaid, et tahtsin tuua lugejani oma nägemuse, mis juhtunuks siis kui oleks vastu hakatud, et olen seda juba 20 aastat tahtnud kirjutada ja nüüd võtsin kätte ja tegin ära. Praegu aga on üsna kehv sissejuhatus - salapäraselt ilmus eikuskilt mingi käsikiri, millest on antud Esimese vabariigi ajal välja juba mitu trükki, aga kellelgi pole aimu, kes on autor, säilinud pole eksemplare. Seejärel, vaevalt sain käsikirja kätte, kui see kadus, haihtus, nagu poleks olemas olnudki. Milleks seda tekkimist-haihtumist üldse sisse panna, kui ei suuda isegi head lugu leiutada kuidas käsikiri tuli ja kadus? Teiseks - mida annab loole juurde see, et fiktiivne autor kelle mälestused need justnagu on, on tundmatu? Pigem oleks sellise realismilähedase looga sobinud mingi fiktiivse autori elulugu.

Lisaks on saatesõnas selline avaldus:

,,Ehk potsatab eikuskilt minu raamatu ,,September 1944. Otto Tiefi valitsus" peale Stockholmis välja antud koguteos ,,Katse taastada Eesti iseseisvus 1991" või õhem pehmete kaantega raamat ,,Rohelised mehikesed. Vene-Eesti sõda 2008".

Usun, et toimetaja Hille Saluäär oleks võinud selliseid lauseid väheke õgvendada ja lihtinimestele arusaadavamasse keelde panna. Eks kõigil autoritel tuleb aeg-ajalt sule alt lausemonstrumeid välja, nii et hoia kahe käega peast kinni. Toimetajad on siin need päästeinglid, kelle peale nad saavad loota, et see nad nagu kutsikad ninapidi loigu sisse suruvad ja lasevad lapsuse ümber teha. Seekord jäi siiski surumata.

Aga liigume edasi, aitab ümber pudru keerutamisest, räägime teosest endast. Romaan on rohkete dokumentidega illustreeritud ajalooraamatu moodi kuiv ülevaade sellest, kuidas Eesti Vabariik keeldus Nõukogude Venemaa poolt peale surutavast baaside lepingust ja sellele järgnenud Sügissõjast. Nagu juba öeldud, moodustavad suure osa raamatust üksikasjalikud dokumendid, palju on mainitud ajaloolisi isikuid. Näiteks on muude ajalooliste isikute seas ära märgitud Harald Riipalu ja Alfons Rebane, kes ei paistnud silma saksa mundris, vaid võitlesid Eesti mundris. Dokumentide kohta kahjuks saab kiidusõnu öelda vaid osaliselt. Ühest küljest on nad huvitavad, teisest küljest lööb siin välja autori tugev ajalookirjutamise taust ja ilukirjandusliku poole nõrkus. Ta ei tea, millal piiri pidada. Dokumendid on liiga täielikud, liiga pikad ja mis kõige halvem - sisaldavad kordusi. Näiteks leheküljel 69 on R. Maasingu mitmeleheküljeline ettekanne piiri taga olevatest Vene vägedest ja kohe sinna järgi tuleb uus loetelu nendesamade vägede kohta, jälle mitu lehekülge, mis väed ja kus, seekord Vene poole pealt vaadatuna. Ma arvan, et säärane viis ühte ja sama infot mitu korda korrutada ei ole lugemishõlpsuse seisukohalt mõistlik. Seega võinuks dokumentaalset osa kärpida ja esitada ainult olulised lõigud, ainult uus informatsioon. Sekka aga rohkem õppursõdurist ,,autori" enese mõtte- ja elukäike, analüüse toimuvast. Praegu algavad fiktiivse ,,autori" mälestused õigupoolest alles peale 119. lehekülge.

Kuna raamat on alles poolik, on vara terviku kohta midagi rohkemat öelda. Võib vaid nentida, et üldiselt oli lugeda huvitav, kuid veel huvitavam oleks, kui reaalse ajaloo vahel oleks rohkem n.ö inimlikke mõtteid. Sääraseid, kus lugejale ei esitata ainult ajaloolist tausta ja sündmusi, vaid ka seda, mida fiktiivne autor tollal tegi, mõtles, kus käis, kellega rääkis, mis nemad arvasid. Laar teeb praegu esimesi kobavaid samme ilukirjanduse vallas, kõrgustesse on tal veel pikk tee minna, kuid alternatiivajaloolises anris on, kui oskusi veidi lihvida, lai ja tänuväärne tööpõld ootamas. Ajalootaust on tal tugev, nüüd on vaja tööd teha liigkuiva sõnaseadmisega. Nagu ta ,,Ringvaate" saates ütles, et tervise tõttu on tal rohkem aega pühenduda kirjatööle, loodame, et esimene varblane ei jää viimaseks ja ehk tuleb tõepoolest teisigi alternatiivajaloolisi ulmeromaane ja iga järgmisega ilukirjanduslik sulg areneb.

Sügissõja teine osa ,,Käsi relvaga", mis peaks lubaduste järgi ilmuma käesoleval aastal, võiks olla juba terake parem.

Labürindijooksja - kas saab hakkama? (Mirjam Proos)

James Dashneri raamatu Labürindijooksja näol on tegu uue noorte seiklustriloogia esimese osaga. Eesti keelde on loo tõlkinud Mai Tõnisoo, välja andnud kirjastus Tänapäev.

Tegemist on anrile äärmiselt tüüpilise looga, mille võib ilmselt kokku võtta lausega: teismeline päästab esialgu sõbrad, hiljem maailma. Samas ei ole tüüpilisus tingimata halb - kohe üsna alguses saab selgeks, kes kõige rohkem teab, kellel on omad probleemid, kes on peategelase teel risti ees, ent nende elementide täpne kombineerumine jääb lugejale avastada. Mõnes mõttes võib teose anritäpsust pidada isegi omalaadseks garantiiks: see on täpselt see, millena see paistab. Süvafilosoofilisi küsimusi ei lahata rohkem kui hädapärast vaja, kangelase jaoks läheb kõik lõpuks vaatamata kannatustele siiski hästi. Sellise teose lugemine on sageli kindla peale minek.

Paari sõnaga ka maailmast, mis loo ümber ehitatud on. On tulevikuaasta. Juhtunud on mingi jama, maailmas valitseb enam-vähem kaos. Kaos tundub olevat mingil määral valitsenud ka veidi enne seda, kui kogu jama juhtuda võttis. Kahtlase moraalse palgega suurkorporatsioon (alati on ju mõni selline!) sooritab ebaselgetel eesmärkidel eksperimente. Hulk poisse elavad keset labürinti, Välul. Keskelt labürinti avanevad uksed on päeval lahti, ent sulguvad ööseks - ja labürint muudab igal ööl oma kuju. Eelneva elu kohta mitte midagi mäletavaid, ent muidu igati funktsionaalseid poisse varustatakse kõige hädapärasemaga ning neil on ,,suurepärane" võimalus enda eest ise hoolitseda. Muidugi on vaja leida tee Välult lõplikult välja, aga kuidas täpselt ja mil viisil need kaks asja omavahel seotud on, selgub lugedes.

Keeleliselt on tegemist kena lobeda lugemisega. Silma hakkasid ainult mõned tõlkija kenad leiutused. Kuna olin enne lugemist sattunud vaatama ka filmi, oli meeles, mismoodi üht või teist inglise keeles väljendati ja Tõnisoo ümberpanekud mõjusid sobivatena.

Mida raamatust arvata? Kena ebapretensioonikas meelelahutus, mis ilmselt ei kogu enda ümber ei tohutuid fänniparvi ega vihkajate hulki. Väärtused, mida esile tõstetakse, on traditsioonilised: sõprus, vaprus, uudishimu... Veidi põhjalikumalt mõeldes võib leida keskkonnahoiu ja laborikatsete eetikapiiride teemasid, mis on düstoopias toimuvate lugude puhul samuti tavaline.

Alustasin lugemist küll mõningase eelarvamuse ja mitte eriti kõrgete ootustega, aga lugedes juhtus siiski midagi: raamatu lõpus tundsin vajadust järgi uurida, kas ja millal lugu edasi läheb. Kaasahaaravuse üle niisiis kurta ei saa. Kellele või kuhu soovitada võiks? Randa, vanni, kuhuiganes või kellele iganes on vaja meelelahutust, mis kohutavalt pingsat kaasamõtlemist ei nõua ja järgmist nädalat süngete filosoofiliste aruteludega ei täida. See raamat teeb oma asja hästi - tempokat sorti meelelahutuskirjandust on lugemisharjumust unustavas ja järjest väheneva tähelepanukestusega maailmas tarvis küll. Loodan, et järgminegi osa tõlgitakse, pigem varem kui hiljem.

Tiit Sepa: Tulija ja jälgija (Silver Sära)

Tiit Sepalt on alates aastast 2002 ilmunud 21 raamatut, millest mõned on eraldi köited pikemast romaanist ja üks on ilmunud ainult elektrooniliselt. Neist seitse liigituvad ühel või teisel põhjusel ulmesse, ent mitte anriulmesse. Ulmefändom on Sepa raamatuid enamasti ignoreerinud.

Ulme osas on Sepa umbes 10 aastat pausi pidanud, kui mitte arvestada 2011. aastal elektrooniliselt ilmunud ,,Dialogose õpetust", mis eristub ka sisu poolest kogu autori muust loomingust. Ma pole Sepa viimaste aastate mitteulmelisi asju enamasti lugenud ning "Tulijat ja jälgijat" kätte võttes oli tunne nagu kohtuksin vana tuttavaga, keda pole ammu näinud: kõik tuleb meelde, kõik on enam-vähem endine, nii puudused kui voorused, kuigi puuduseid on Sepa puhul rohkem.

Peategelase nimi ei ole uues raamatus seekord mitte Hinno, vaid ta kannab autoriga sama nime - Tiit - ja elab autoriga samas kandis - Märjamaal. Ta on kirjanik, maalib, elab koos oma mitme põlvkonna vahmiiliga, ent naisest lahus. Peategelane on 45-aastane, ehk siis autorist mõnevõrra noorem. See Tiit tunneb huvi esoteerika ja meditatsiooni vastu ning sellest huvist ja vastavatest vaimuharjutustest kujuneb tal välja võime, mida ulmehuvilised teavad enamasti teleportatsiooni nime all. Tahteaktiga dematerialiseerumine ja nähtava ning lihast-luust inimesena kuju võtmine ruumiliselt teises kohas. Seinte läbimine ei ole probleem, ehkki kõvemad materjalid hakkavad esialgu vastu. Tiit võtab oma uut võimet täitsa rahulikult ega imesta ülemäära. Tasuta kaasaandena ilmnevad tal kohati veel tuleviku nägemise sähvatused (eriti ohuolukorras või traagiliste sündmuste eel), samuti selgeltnägemise võime.

Oma uusi oskusi kasutab Tiit esialgu vaid tobedate vempude korraldamiseks, mille kõrval tundub Benny Hill vaimuka koomikuna. Kuid on ka tõsisemaid asju: üks neist on võõra naise (Kaja) elu päästmine jõhkardite käest. Teine on kättemaks pedofiilist mehele, kes oma tütart pilastab (Tiit kasutab selle juures veel ühte oma võimet - võtta üle teise inimese tahe ja sundida toda käituma kas või enesehävituslikult, näiteks enesekastratsiooni tehes). Kolmas juhtum puudutab taas ühe ohvriks langenud naise (Anne) kaitsmist. Mees on tunnistajaks, kuidas naise tahte võtab üle Tiiduga sarnaseid võimeid omav sõbranna ja sunnib Annet oma abikaasa surnuks kägistama.

Mingil hetkel jäi mulle mulje, et romaani keskne lugu, mida mööda autor liigub, ongi see viimane juhtum, aga ega ma selles kindel ei ole. Sündmused valguvad kuidagi seosetult laiali, jutt veereb pigem sugudevahelistele suhetele, igapäevasele olmele, laste eest hoolitsemisele, remondile jne. Ei saagi lugedes aru, kas lugu peaks kuhugi välja viima või mitte (ega eriti ei viigi, nagu viimasest lõigust selgub ja ma ei imestaks, kui romaanile on oodata järge).

Kõige kummalisem ja veidram on romaani rohkete tegelaste käitumine. Võib-olla ongi autor sellistega kokku puutunud ja mina - näiteks piiratud suhtlusringkonna tõttu - mitte. Suur osa neist on ebaausad, madala intellektiga, vägivaldsed, kuritegelikud, litsakad, alkoholismile kalduvad, rahaahned jne. Isegi peategelane ise ei vea positiivset liini lõpuni välja, vaid osaleb kuriteos (ehkki tema ülivõimed võimaldaksid seda vältida) ja omastab suurema rahasumma. Tema uus sõbratar Reelika näib olevat siis põhiline kuju, kes on suhteliselt intelligentne, aus, hoolitsev jne, aga ei - lõpuks ikkagi reetmine, valetamine ja muu selline. Kus elavad sellised inimesed, kes on ühel hetkel otsekui täitsa okei, siis käituvad järgmisel aga täiesti ettearvamatult? Kas see on mingisugune Teine Eesti, autori väljamõeldud fantaasia või olen mina nii eluvõõras? Eriti labiilsed ja väheusaldusväärsed näivad loos olevat just naistegelased, positiivselt ja heldimuspisaraga silmas on kirjeldatud aga lapsi. Kui keegi tahab "Tulijast ja jälgijast" leida kinnitust laulusõnadele depressiivsete väikelinnade miljööst, kus "mehed alati on juua täis", kus "jaanipäeval alati saab keegi lõuga" ja "raha teenitakse toore jõuga", siis seda ta saab. Romaani lehekülgedel tapetakse kümmekond inimest või enamgi ja rohkem kui pooled neist lähevad peategelase arvele - peamiselt kättemaksuks tehtud kurja eest. Mõned sündmused leiavad aset küll Tallinnas, ent valdavalt liigutakse Märjamaa-Rapla teljel ja seal läheduses.

Raamatu esikaanel antud määratlus "romaan armastusest ja hingevalust" on minu arvates eksitav. Peategelase suhtumine vastassoosse on pigem utilitaarne, ehkki jätkub ka soojust ja õrnust. Hingevalu kirjeldamine ei tekitanud vähemalt minus aga tunnet, et Tiidul kuidagi ülemäära valus on - ei tekkinud kaasaelamise tunnet. Aga võib-olla on sellel ka mingisugune positiivne külg: juhtub ju 270-l leheküljel nii palju kurja ja jõhkrust, et seda kõike hingega kaasa elada olekski raske. Võib-olla ongi totrate naljade, tegelaste vastastikuse aasimise ja muu sellise ülesandeks kõike toimuvat mitte väga tõsiselt võtta ja leevendada nende regulaarset sõimlemist, füüsilist vägivalda, karjuvat rumalust. Aga loo põhjal tehtud linateost poleks päris õige nimetada ei komöödiaks, põnevikuks ega ulmefilmiks, vaid see jääks sinna kuhugi vahepeale.

Ulmekirjanduse ABC (Oskar Nassar)

Meie koolisüsteemis tehakse ulmekirjanduse põhitõdedega esmatutvust tavaliselt 6.-8. klassis. Harilikult võetakse läbi kolme põhianri tunnusjooned ning kõrvale loetakse lugemikust paar näidisteksti. Vahel satub mõni ulmeteos ka kohustusliku kirjanduse nimekirja, kuid see on puhtalt kirjandusõpetaja enda vaba valiku tulemus. Gümnaasiumi kirjandustundidesse pole stiilipuhtal ulmekirjandusel üldjuhul asja. Ilmselt on lugemine teatud Vargamäe seltskonna sihitust mullas sonkimisest tänapäeva noortele juba piisavalt ulmeline kogemus. Võõrad planeedid ja haldjarahvas on ju arvutiekraani ning kinolina vahendusel juba ammused tuttavad.

Enda koolipõlvest mäletan, et kirjandustundides sai loetud ja analüüsitud Isaac Asimovi "Nõiaringi". Mingi ähmane mälestus on ka Thomas More'i "Utoopiast" ning Edgar Allan Poe õudusjuttude käsitlemisest. Ühtegi ulmeteost meil küll kohustusliku kirjanduse nimekirjas ei olnud, sest seal olid omale pesa pununud Meelis ja Kadri. Harry Potteri võidukäik Eestimaale oli saabumas alles mõne aasta pärast. Nüüdseks on tänu tõlkekirjanduse hoogustumisele J.K. Rowlingu või Terry Pratchetti teosed jõudnud ka paljude meie koolide lugemisvarasse. Samas on kodumaise, otseselt noortele suunatud ulmekirjanduse seis veel üpriski nutune. Õnneks tuleb tõdeda, et ka selles vallas on viimastel aastatel siiski näha elavnemise märke (Kersti Kivirüüt, Heidi Raba, Reeli Reinaus).

Üks võimalus tuua uut algupärast ulmekirjandust noorte lugejateni on korraldada noorsooromaani võistlusi. Sellist tänuväärset algatust on kirjastus Tänapäev vedanud juba 2000. aastast. Aastate jooksul on võistlusele laekunud käsikirjadest avaldatud umbes 40 teost. Viimasel võistlusel sai kolmanda koha preemia Mann Loperi "Algus pärast lõppu", mis on lõpuks ürii pilkude alt ka raamatupoodide lettidele jõudnud.

Romaan viib lugeja tuumasõja järgsesse maailma, kus Lääne-Euroopast on saanud radioaktiivne tühermaa ning elamiskõlblikeks aladeks on saanud endised geopoliitiliselt tähtsusetud perifeeriad. Katastroofilise sõja suutsid üle elada ainult kolm nähtust. Esiteks muidugi harilik "You need more than A-bomb to take me out!" prussakas. Teiseks poole miljoniline inimkoloonia Utnapishtimi-nimelises kosmoselaevas, mille stardiloendus ei jõudnud kunagi nulli. Kolmandaks eestlaste usuleigus ning 100% ratsionaalne mõtlemine.

Ellujäänud peavad kohanduma palju tigedamaks muutunud maailmaga. Ringi jooksevad mõõkhambulised kassid, lihatoidulised metssead ning mutandid ehk soerdid. Lisaks hinge sees hoidmisele püütakse aegamööda ka uut ühiskondlikku korda üles ehitada. Eestlaste järeltulijatel on siinkohal suur eelis. Valdur Mikita terminoloogiat kasutades on tegemist "Euroopa viimaste korilastega". Oskame ju iseseisvalt pliidi alla tuld teha, mõne kartuli isegi õigel aastaajal maha panna ning metsast söögipoolist leida. Postapokalüptilises maailmas kuluvad need teadmised vägagi marjaks ära.

Püüdes Loperi romaani kallal natuke norida, siis peamiseks etteheiteks oleks liiga sirgjooneline faabula ning tumedama tonaalsuse puudumine. Kõik sündmused leiavad alati kangelaste vaatevinklist õnneliku lahenduse (Fenriri ja Rhea kohtumine, häkkimine Utnapishtimi andmebaasi) ning lugedes ei teki kordagi muret nende elunatukese pärast. Oleks võinud ju lasta soerditel ikka ühe külamehe tükkideks rebida. Teose lõpus aset leidvat "kõigi rahvaste sõprust" tuleb samuti pidada paratamatuseks, mis tuleneb raamatu peamise sihtgrupi vanuselisest eripärast.

Pöördudes lõpetuseks tagasi kooliradadele, on Loperi romaan mitmeski mõttes väga sobilik tekst kirjandustundides ulme algtõdesid õpetama. Nimelt sisaldab teos väga mitmeid ulmekirjanduse alamanre: teadusulme, postapokalüptiline düstoopia, religioosne utoopia ja märuliulme. Kindlasti on suurepäraseks ülesandeks koolitunnis leida iga anri juurde tekstist näiteid ja põhjendada oma tehtud valikuid. Romaan võimaldab arutluse alla võtta ka erinevaid valupunkte, millega meie ühiskonnal tuleb juba praegu või lähitulevikus silmitsi seista (usufanaatikud, kohanemine muutuva ökosüsteemiga, immigratsiooni probleemid ehk "soerdite pealetung"). Hea kirjandusõpetaja oskab kindlasti Loperi raamatu abil oma õpilasi paljude "ulmeliste" teemade üle mõtlema panna. Ehk suudab ta isegi tekitada õpilastes huvi, kes need teoses mainitud Tolkien, Adams ja Dick küll olid. Kas see polegi siis üks noortele suunatud ulmekirjanduse varjatud missioonidest?

Ulmkonnakroonika 4/15

Ulmestaar

Tea Roosvald on Eesti ulmelugejale tuntud kirjutaja. Ta tegi ulmedebüüdi 2011. aasta ulmejutuvõistlusel, kus tema jutt "Nõiamoori Miisu" tuli neljandale kohale ja ilmus antoloogias Täheaeg 9. Ta on avaldanud Täheaegades veel kaks juttu ning 2014. aasta ulmejutuvõistlusel jõudis tema jutt "Küljeluust ja lihast" kuuendale kohale (Täheaeg 13).

Mida praegu loed?

Need küsimused tulevad väga piinlikul hetkel ja kõik vastused on läbi imbunud asjaolust, et tegelikult pole mul juba ammu üldse mitte mingisugust aega midagi lugeda! Isegi erialakirjandus lippab silme eest läbi nii kiires tempos, et tunnen vajadust ajamasina või ajuimplantaadi järele. Vähemalt on kohustuslikud tellised vahel lohutavalt ulmeliste pealkirjadega, näiteks ,,The Lucifer effect" (Zimbardo) ja ,,Muutumised" (Saarinen, Lonka). Nende all keerutavad lootust kaotamata pöidlaid ,,Surnute eest kõneleja" ja ,,Täheaeg 13", viimasele hingab kuklasse mantlipärijagi, aga tõsiselt, ei jõua noh! Öökapil on mul siiski midagi mõistuseraasukese säilitamise huvides: Jim Butcheri Codex Alera sarja teine köide, ,,The Academ's Fury" - suur kummardus raamatuomaniku kannatlikkuse ees, kuna raamat on minu käes juba aasta aega ja ma kohmetusest särades muudkui küsin pikendust. Väga hea fantasy on, koheselt lülitab ümber, pakub sõna otseses mõttes pingerikast pelgupaika ega nämmuta niisama, lokkab sisemisest koekirjast, mille alusel püüda autoriga sammu pidada ning ärgitab seda ,,tahaks ka kangesti midagi kirjutada"-osakonda pea varjatud tagatoas sulekrabinal üles tähendama iseenesestmõistetavusi nagu ,,ja hoia tempot!", ,,liigne ilgus ei tule küll kellelegi kahjuks!" ning vahel ka ,,ohhoo, miuke kleit, uh, vabandust, ärge pange tähele...". Kokkuvõtlikult: midagi praegu siiski loen!

Mis naelutab su raamatu külge?

Kui ma ütleks, et teema peab mulle korda minema, siis ilmselt sööksin peatselt oma sõnu. Teema peab autorile korda minema, küll siis mina saan ise hakkama. Seejuures suurest kolmikust on mu jaoks kaugelt kõige olulisem tegelastesse puutuv, mul on raske lugeda ükskõik kui põhjendatud sündmustes seiklevatest autori vaeslastest, keda ,,käideldakse" loo huvides liigse ärimehelikkusega. Ei pea silmas seda, et neid peaks vatil hoidma ja magusõnneliku lõpuga õnnistama, vaid seda, et nende püüdlused, isegi/eriti luhtunud püüdlused, oleksid nähtavad, käegakatsutavad, oleksid autorile olulised. Isegi, kui tegelase loogika minu loogikaga ei ühti, võin ma selle kohta tema mõtisklustest ju lugeda ning teda kui nähtust tundma õppida. Lugu võib teha temaga asju, mida ma tahaks oma silmadelt maha kraapida, või siis tema ise võib teha asju, millele ma ei tahaks olla eriti kaasa elanud, aga ma tahan teada, mis selle sasipuntra põhjustas, pluss mingisugune poeetiline õiglus ei tule sealjuures ka kahjuks. Kui autor austab tegelasi, on see päris mitu sepanaela väärt. Eriti hea, kui ühtlasi oleks käsitletud inimsust universumi vastu, soovitavalt singulaarsuspeeglis, mitte tingimata ammu-meelt-ära-heitnud misantroopiaga, ja igasugused nutikad võõrolmedetailid on ka kuumalt teretulnud.

Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejale.

Väga raske küsimus. Jätaks vahele? Või alustaks sõna ,,lemmik" definitsiooni täpsustamisest, kuna teaduslik fantastika, fantaasia ja õudus ilmselt siiski ei ole õige vastus ja mul tuleks kuskilt mõned teosed või autorid lagedale kraamida? Probleem pole selles, et mul oleks nii hirmus mitu lemmikut ja ma ei oskaks nende vahel valida, või et mul ei oleks neid üldse ühtegi. Aga olen selline koleeriline lugeja, et kui ma teose peale just ei vihasta, suudab see mulle enamasti ikka midagi huvitavat pakkuda ning mõnda aega võin ma sellesse üsna armunud olla, selle sihte ja vajadusi mõista ning selle keelt rääkida. Kuivõrd need on minuga kaasas käima jäänud, selgub alles hiljem. Tolkien on minu jaoks äärmiselt oluline, nii keeleloome, Silmarillioni narratiivide kui ka ,,haldjate pikkuse küsimuse" pärast. Üleüldine lemmik on igasugune kontseptsioonidega mängiv sci-fi. Eesti ulme patrioot olen ka, noorpõlves austasin Mardust, lugedes ja selle kaanepilte oma T-särkidele ümber joonistades. Sealt siiani on inimesed ikka mõnuga tegutsenud ja selle käigus põnevalt muutunud, neid on juurde kasvanud, nad on eripalgelised - olen aktiivsusega rahul. Aitäh, kallid ulmeautorid!

Indrek Hargla uue raamatu esitlus

Laupäeval, 25. aprillil toimus HÕFFi raames Indrek Hargla verivärske romaani ,,Süvahavva: Teine suvi" esitlus, kus kirjanikuhärraga vestles ulmeguru Jüri Kallas. Esitlust oli tuldud vaatama nii lähedalt kui kaugelt. Ka osa festivalikülalisi oli filmide vahel leidnud aega tutvuda uusima ulmekirjandusega - nii ka Reaktori toimetuse esindajad. Rahvast oli kohvikus Raamat kokku ehk 30.

Räägiti, loomulikult, Süvahavva raamatutest ning ka teleseriaalist. Lobiseti välja, et tegu on triloogiaga, mistõttu on oodata veel üht osa. Hargla tutvustas romaani saamislugu, kuidas ta oli hakanud stsenaariumi ümber kirjutama ning selle kitsaskohtadest. Nagu ulmelugejail kombeks, arutleti ka Süvahavva täpsema anrilise paigutuse üle, mille kohta kirjanik ise kasutas sõna ,,etnopõnevik". Hargla rääkis ka, kuidas ta kirjutab ja kust leiab fakte.

Arutluse alla võeti kogu kirjaniku looming, alustades tema õudusjuttude, French ja Kouluga ning muidugi ei pääsenud kuulajad ka Melchiorist, mille puhul võeti vahepeal jutuks sarja uus raamat. Sellega koos arutati ka Indreku teistesse keeltesse tõlgitud Melchiori teoste ning tõlkimise põhjuste üle. Selle kohta ütles kirjanik, et üks korralik krimkafänn peab saama nädalas vähemalt ühe romaani - see pidavat olema keskmine doos.

Publiku seast tuli küsimus Indreku kirjutusstiili kohta, mille kohta kirjanik ütles, et tal küll Stephen Kingi moodi päevaplaani ei ole, kuid püüab end siiski pidevalt kirjutamas hoida, mis alati ei õnnestu.

Jutu kõrvale pakuti head veini, maitsvaid näkse ning värsketele raamatuomanikele jagati ka autogramme. Loodame, et varsti saame samades tingimustes külastada ka kolmanda Süvahavva romaani esitlust.

Ove Hillep

Ulmeühingu aastakoosolek.

4. aprillil toimunud Ulmeühingu üldkoosolekul oli kohal 19 liiget (ja kaks liiget, kes olid volitanud kolmanda enda asemele). Liikmemaks jäi endiselt 13 euro peale, samas otsustati, et liikmemaksude maksmata jätmise eest kedagi liikmestaatusest välja ei arvata. Kuigi varasemalt on paberimajanduses olnud hulga segadust, jälgitakse alates 2015. aastast liikmemaksu korrektset tasumist. Järgmisena esitles Veiko Belials aastaaruannet ning see sai kohalolijate poolt ühehäälselt vastu võetud.

Seejärel vaadati üle muutunud põhikiri, kus oli presidendi staatus paremini välja kirjutatud, lisatud auliikme valimine ning juhatuse ja presidendi valimine kolmeks aastaks. Ka selles osas polnud liikmetel vastuväiteid ja uuenenud põhikiri võeti vastu.

Juhatus valiti salajasel hääletusel kolmeliikmeline: Jüri Kallas ja Joel Jans ning presidendiks sai ühehäälselt valitud Veiko Belials.

MTÜ poole asjad läbi, asuti ühingu ulmepoole kallale. Värskelt valitud president tutvustas 16. septembril tulevat uut üritust "Eesti ulme päev" (18. septembril täitub sõnal ,,ulme" 45 aastat). Sai arutatud, et Eesti ulme päevast võiks saada omamoodi regulaarne üritus ja traditsioon, nagu on suvine Estcon.

Aastakoosoleku lõppedes siirdusid kohalviibijad Tartu Kirjanike Majja Eesti Ulmeühingu 20. sünnipäeva tähistama. Seejuures täienesid selle ürituse raames ulmeühingu read 7 uue liikmega.

Shanghai ulmefänn Eestis.

Tallinnas kohtusid Nikolai Karajev ja Andri Shanghai ulmefänniga, kelle ingliskeelne nimi on Regina Wang, et rääkida kohalikust fändomist ja

Nikolai tegemistest, kellel ilmus "Mir Fantastikis" artikkel Hiina

ulmest. Kui hieroglüüfides artiklit http://www.wcsfa.com/topic_article-2796.html lugeda, leidub seal ka mõni üksik ladina

tähtedega sõna. Ilmselt tänatakse Andrit ja Belialsi, kes selle kokkusaamise

organiseeris. Kuna ohtralt on sõna Estcon, mainitakse ka Stalkerit ning

on ka Tarkovski "Stalkeri" ning Strugatskite "Väljasõit rohelusse"

pildid, siis on ilmselt juttu ka Eesti ulmest.

Friigifilmide öö vol. 2

1. mai õhtul murravad Elektriteatri ekraanile "Birdemic: Shock and Terror" (treiler), "An American Hippie in Israel" (treiler) ja "Turkish Star Wars" (treiler) - filmid, mis lasevad vaatajal igaüks omal moel unustada kõrgkunsti reeglid ja elada kõlava naeru saatel kaasa pisut teistmoodi meistriteostele. Seosetud tegevusliinid, amatöörlik näitlemine, meeldejäävad eriefektid - kõik see saab üheks tervikuks friigifilmide ööl.

Filmid linastuvad inglise keeles ilma eestikeelsete subtiitriteta.

Ulmeline järjejutt maakonnalehes.

Alates 9. aprillist ilmub Lääne maakonna ajalehes Lääne Elu järjejutuna J. J. Metsavana ja Maniakkide Tänava SF-lugu "Valge härrasmees". Ilmselt ei ole ulmeringkonnas hästi tuntud autor Maniakkide Tänav veel esimese järgu täht, sest esimeses osas on loo autoriks märgitud ainult J. J. Metsavana, loo pealkirjaks aga "Valge härrasmees: maniakkide tänav".

Häbiväärne intsident ulmekirjanduse BAASis.

Aprilli alguses tekitas "Õuduste kõlakoda Tartu Raekoja katusel" autor Atlas Thavet varikonto Esper Thompson (sama nime kannab autorit avaldav kirjastus), et baasis Rauxi kirjutatud arvustust rünnata. Sellist asja (vähemalt mitte sellises ekstreemses vormis), kus enda teose arvustusega mitte rahul olev autor haarab sule ning kukub pseudonüümi all arvustust tõrvama, pole BAASi 18-aastase ajaloo jooksul veel ette tulnudki.

Kirjastuste uudised 04/15

Kirjastus Ersen

Põgenemine

George R. R. Martin, Gardner Dozois ja Daniel Abraham

Ramón Espejo pages vaesuse ja lootusetuse eest salapäraste ja eemaletõukavate enjede suurele kosmoselaevale. Ent uus elu kaugel São Paulo planeedil ei olnud sugugi parem kui Maal seljataha jäänud elu. Ühel õhtul saavad raev ja liigne kogus alkoholi temast võitu. Ta tapab kellegi ja on sunnitud metsikusse loodusse põgenema.

Armulikult, peaaegu õnnelikult üksinda - eemal lärmakast ja pidevalt ringisebivast inimeste pesast, mida Ramón jälestab sotsiopaadi ägedusega - on õnnetul mehel nüüd vabadus otsida seda ühte võimalust, mis ta rikkaks teeks. Ent tegelikult komistab ta kõrgeltarenenud tulnukate rassi peale, kes varjavad end meeleheitel põgenikena - nagu tema ise - võõras maailmas. Ramón on järsku ohtliku, võimsa saladuse valdaja ning satub vaenulikul, etteaimamatul planeedil inimjahi sihtmärgiks, nii et esmalt peab ta põgenema... ja siis kuidagimoodi ellu jääma.

Ja ta on iseenda kõige ohtlikum vaenlane.

Verevalem I raamat

Richelle Mead

Tõlkinud Kati Karu

Armastus ja ustavus on sügavamal kui veres

Sydney veri on eriline - sellepärast, et ta on üks alkeemikute hulgast. Alkeemikud on salaühing, mis vusserdab võlukunstiga ning üritab olla sillaks inim- ja vampiirimaailma vahel. Nad kaitsevad vampiiride saladusi ja inimeste elusid. Ent Sydney viimane kokkupuude vampiiridega tekitas neiule paksu pahandust teiste alkeemikutega. Ja nüüd, mil ta ustavus alkeemikute aadetele kahtluse alla seatakse, on kaalul tema enda tulevik.

Kui Sydney keset ööd voodist välja kistakse, arvab ta kõigepealt, et ongi saabunud karistus dampiir Rose Hathaway aitamise eest. Kuid selgub, et lugu on veelgi hullem. Moroi kuninganna Lissa Dragomiri õde Jill Dragomir viibib surmaohus ja moroid peavad talle pelgupaiga leidma. Kodusõja vältimiseks palutakse Sydneyl töötada Jilli hooldaja ja kaitsjana, tehes temast vampiiritüdruku toanaabri kõige ebatõenäolisemas kohas: inimeste internaatkoolis Palm Springsis Californias. Viimane asi, mida Sydney tahab, on süüdistus vampiiridele kaasaelamises. Ja

nüüd peab ta hakkama ühega neist koos elama.

Moroi õukond on kindel, et Amberwoodi ettevalmistuskool on Jilli ja Sydney jaoks turvaline paik, ent ohud, häirivad asjaolud ja keelatud armastus varitsevad nii väljaspool kooli kui ka selle territooriumil. Nüüd, mil nad on peidus, tõeline draama alles algabki.

Patrioodid I osa

James Wesley, Rawles

Tõlkinud Maia Planhof

Romaan ellujäämisest tsivilisatsiooni lähenevas kokkuvarisemises

Ameerika seisab lähemas tulevikus silmitsi täiemõõdulise sotsiaalmajandusliku kokkuvarisemisega. Väärtpaberiturg läheb püstloodis alla, hüperinflatsioon sandistab kaubanduse ja üha süvenev kriis läbib kriitilise punkti. Peaaegu üleöö katkevad haprad varustusketid ja puruneb kõrgtehnoloogiline infrastruktuur ning kõik suurlinnad on täieliku mässu ja rüüstamise haardes.

Samal ajal kui põgenike ja rüüstajate hordid linnadest välja valguvad, püüab väike grupp keskläänes elavaid sõpru meeleheitlikult pääseda ohutusse sadamasse, rantosse Idaho põhjaosas. See teekond nõuab nende kõiki oskusi ja treeningut, kuna taristud, kaubandus, transport ja seaduskaitse on kadunud. Rantosse jõudnud, lööb grupp tagasi võõraste raevukaid rünnakuid ja otsib võimalust liituda teiste gruppidega, kes püüavad taastada riigi tõelist konstitutsioonilist seadust.

,,Patrioodid" on põnev romaan, kujutades, kuidas väljamõeldud tegelased kasutavad usutavaid ellujäämistehnikaid, et Ameerika tsivilisatsiooni kokkuvarisemisel vastu pidada.

Selle haarava kiirekäigulise romaani lugemine võib ühel päeval tähendada vahet elu ja surma vahel.

Katkend uuest Süvahavvast: 12. Puudutus (Indrek Hargla)

Katkend Indrek Hargla romaani "Süvahavva" äsja ilmunud teisest osast.

Varem VII

Feliks Luks

Rooma

Veebruarikuiselt jahedale Leonardo da Vinci lennuväljale oli Feliksile vastu tulnud keegi noor naga, kes inglise keelt ei osanud ning kui Feliks teda ladina keeles kõnetas, siis pööritas too vaid silmi. Tal oli väike ,,Fiat", mis oli pargitud spetsiaalselt Vatikanile ettenähtud alale sissepääsu kõrval. Andrea oli naga nimi, nagu Feliks lõpuks siiski teada sai, ja ta kihutas lennuväljalt Rooma poole nagu ehtne liiklusterrorist. Linnatänavatel litsus ta mopeede ja jalgrattaid kahele poole laiali ning vandus tulist kurja, mis võimaldas Feliksil kenasti itaalia keele baaskursusega algust teha. Ta viis Feliksi ühele kitsale tänavale, kus olid kõrged elumajad, mille alumised korrused olid kohvikuid, antikvariaate ja juurviljapoode tihedalt täis topitud. Ühe maja sissepääsu ees andis Andrea Feliksile võtmed ja pidas pikema loengu itaalia keeles, millest Feliks suutis raskustega aru saada ainult seda, et homme hommikul 7.30 peab ta olema Stazione Vaticanas ja et sealt viiakse ta edasi, kuhu vaja. Siis kimas Andrea minema ja kui ta nurga taha oli kadunud, kostsid sealt kolksatus, kisa ja umbes sellised hääled, nagu pillutaks tomateid vastu autoklaase ja keegi kihutaks su mopeedi kummuli.

Nagu Feliks peagi teada sai, oli ta nüüd Prati kvartalis ja Tacito ehk Tacituse nimelisel tänaval ning et siin kandis on palju kortermaju, mida üürib Vatikan ja kus elavad kõiksugused paavstilinna ametnikud, asjamehed ja preestriõpilased. Päeviti on seal vaikne, õhtuti käib aga kohvikutes ja kõrtsides lõbus seltsielu. Juuakse veini ja õlut, vaieldakse kõige üle alates evangeeliumi tõlkevigadest kuni James Bondi filmide ja pastaretseptideni, vaadatakse jalgpalli ja vannutakse hullemini kui Türgi vanglas. Peamine vastasseis oli muidugi ,,Roma" ja ,,Lazio" fännide vahel. Mõne nädalaga sai Feliksist paadunud ja elupõline ,,Lazio" fänn. Mänguõhtul ilmus ta alati õigesse kõrtsi, helesinine särk seljas, ja põrnitses urisedes üle tänava kogunevaid kirsipunaseid ,,Roma" fänne. Mõnel teisel päeval aga kogunesid mõlema Rooma klubi fännid ühte ja seda siis, kui keegi neist mängis Itaalia jalgpalli kõige suurema naljanumbri ,,Interiga". See Milaano haledate komödiantide sats tuli Igavese linna klubide poolt jalge alla tallata, ära hävitada ja välja ajada nagu Saatan.

Päris Saatana väljaajamist õppis Feliks päeviti Vatikanis, rahvusvahelise eksortsistide kolleegiumi poolt asutatud väikeses koolis, kuhu ametlikult oli lubatud vastu võtta ainult pühitsetud katoliku usu preestreid, kes olid juba varem kurje vaime välja ajanud. Feliks oli seal salakaup, aga nagu oli sõna ,,Süvahavva" avanud tema ukse kardinal Luca Boncaldo kabinetti, avas see ka ukse sellesse väga kinnisesse ja eksklusiivsesse õppeasutusse.

Tookord, Stazione Vaticana tagumise värava juures oma saladuslikku vastuvõtjat oodates, ei olnud Feliks teadnud rohkem, kui et tema mentor pastor Rebane - endine Süvahavva nõukoja liige - oli korraldanud talle oikumeenilise teoloogilise täienduskursuse või seminari, aga et Feliks peaks olema valmis natuke enamaks kui lihtsalt loenguteks. Pastor Rebane oli talle kaasa andnud ainult ühe kinnise ümbriku, millele oli kirjutatud Luca Boncaldo nimi. Kõik ülejäänu olevat juba kokku lepitud. Feliksi esimene vastuvõtja Vatikanis oli jällegi üks nooremametnik, vaimulikukraega neeger, kes rääkis inglise keelt iiri aktsendiga ja viis Feliksi läbi umbes viiest väravast, millest kolme valvasid veitsi kaardiväelased. Ta juhatati läbi lõputuna näivate paleekoridoride, ootas tükk aega kabinetis, mille sekretär oli noorepoolne nunn (ja ,,Roma" fänn, nagu võis seina peal olevast vimplist mõista). Ja siis viidi ta järgmisse kabinetti, kus ta jälle ootas, kuni tuli üks väga tähtsa väljanägemisega ülikonnas onu, kes sirutas käe ette ja ütles üheainsa sõna: ,,Recomendazzione?". Feliks sai aru ja ulatas pastor Rebase ümbriku. See viidi minema, nunn tõi talle tuhatoosi ja sõrmkübarasuuruse tassikese kohvi, mis oli nii kange, et tahtis karva lahti võtta. Kabineti seinal oli maal peaingel Gabrieliga, kes oli punnispõskne lokkis juustega habemik ja põrnitses Feliksit õelate silmadega. Kardinal Boncaldo kabinetti jõudis Feliks alles pärastlõunal, täpselt kell 16.30, mis tähendas, et ta oli Vatikanis veetnud juba seitse tundi ning ainuke teoloogiline väitlus, mis ta selle ajaga pidanud oli, toimus õde Mirandaga, kelle kirglik ja sulnis hääletoon, välkuvad sügavmustad silmad ja magus parfüüm oleks Feliksi juba peaaegu ,,Roma" usku pööranud. Hiljem tänas Feliks muidugi Jumalat, et see jutuajamine pooleli jäi, vastasel juhul oleks temast saanud skismaatik. Ta juhatati läbi pika galerii kardinal Boncaldo kabinetti. Ta oli kohal, aga ta ei teadnud täpselt milleks ja miks.

Monsignore Boncaldo istus hiigelsuures kabinetis, mille seinad olid täis maale ja kolme meetri kõrguseid raamaturiiuleid. Ta oli peaaegu kiilaspäine, üpris vana, suurte tugevate prillidega. Tema massiivse töölaua peal oli nurka nihutatud arvuti ja kandik veinipudeli ja pastakuhilaga, mida ta mõtlikult sõi. Ülikonnas onu palus Feliksil istuda kardinali laua ette toolile, talle lükati ette väike ratastel kelnerilaud, millel oli samuti pudel veini ja hõbekupliga taldrik. See varjas imehead pasta à la Norma't, mis lõhnas nii hõrgutavalt, et Feliksil läksid põlved nõrgaks. Ülikonnas mees jäi pikliku kabineti ukse juurde seisma, ilmselt oli ta kuuldeulatusest väljas ning monsignore Boncaldo suhtles temaga edasipidi vaid läbi diskreetsete käemärguannete. Aga siis nad sõid, rahulikult ja vaikides, ja kardinal ei näidanud esialgu kuidagi välja, et ta Feliksi kohalolust teadlik on. Ta sõi, nohises, mekkis veini ja kui ta oli lõpetanud, viis ülikonnas mees kandiku ära, tõi tuhatoosi, sigaretid ja kuldse välgumihkli. Kardinal ootas, kuni ka Feliks lõpetas, ja küsis siis väga puhtas inglise keeles:

,,Nii et sina oled tunnistanud tõelist imet?"

,,Võib-olla," kostis Feliks üllatunult. ,,Ma ei ole sellest kunagi nii mõelnud nagu imest." Feliks oleks oodanud mingit pikemat sissejuhatust, tavalist tühja loba, et kuidas ta kohale jõudis ja kuidas talle Roomas meeldib, ning ta oli selle tarbeks isegi viisakad vastused välja mõelnud. Ja ega ta ei teadnud siiamaani täpsemini midagi selle oikumeenilise täiendusseminari kohta, tal ei olnud ei tunniplaani ega midagi muud. Oma napi, ent mugava sisustusega üürikorterist oli ta leidnud eest vaid ümbriku sularahaga, mis oli mõeldud elamiskulude katteks. Kardinal Boncaldo andis veel kord märku ning ülikonnas adjutant tõi kusagilt hirmus vana ja tähtsa moega paksu raamatu. See ei olnud piibel, nagu Feliks esiti arvas.

,,Süvahavva. Sadu aastaid vastuseta küsimusi," sõnas monsignore. ,,Missioonid, läbikukkumised, surmad. Ja me ikka ei tea, mis seal on. Kas sina tead?"

Feliks raputas pead. ,,Mis iganes seal on, ei ole selle jaoks vist sõna olemas."

,,Teadus?"

Feliksil läks mõni aeg taipamiseks, et tema käest küsiti midagi. ,,Ma arvan, et kõigepealt lõppeb teadus," ütles Feliks. ,,Siis lõppevad sõnad. Mis edasi, on usk, Jumal ja kusagil seal on ka Süvahavva."

Kardinal tõmbas ühe sigareti ja vaikis. Ja kui ta lõpuks rääkis, siis rääkis ta pikalt. Hiljem sai Feliks teada, et selline ongi kardinal Boncaldo tavaline suhtlemisviis - pidada pikki tiraade. Ent neid on vähe, kellele on osaks saanud au neid kuulda.

,,Jumaluse jaoks ei ole inimene suutnud välja mõelda sõna, mis teda kirjeldaks," rääkis kardinal. ,,Üks sõna jääb väheks, kaks on liiga palju. Mida vähem me suudame Jumala kirjeldamiseks kasutada sõnu, seda selgema tulemuse me saame. Sest mida ütlevad sõnad - jumalus on tundmatu ja kirjeldamatu energia vorm, mis võib võtta erinevaid kujusid, väli, mida teadus ei näe, ilmuda läbi aja, teotseda nähtamatult ja nähtavalt, olla üks ja olla tuhanded. Kas see väli vajab inimesega suhet? Kas see vajab, et teda usutakse? Teenitakse? Kas ta hoolib sellest? Inimese enda maailma tajumisel on piirid. Et neid ületada, võtab ta appi mikroskoobi, teleskoobi, spektroskoobi. Ikka ei näe ta kõike. Tänapäeval usub inimene, et ta oskab näha universumi algust, teab, kuidas mitte millestki sai miski. Kas hiigelsuure teleskoobiga taevast uurides või põrgutades elementaarosakesi maa-aluses kollaideris, ikka otsib ta Jumalat, aga leiab ainult tema tööriistu. Jumal varjab ennast, ta on peidus. Aga ikka ja jälle ta ilmub - laseb ennast natuke kirjeldada, tajuda ennast olevusena. Kas ta on üks ja ainuke? Jah, ta on üks ja ainuke, kellel on tuhandeid varjundeid. Ta on Saatan ja Jehoova korraga, ehk õigemini sõnad, mis inimene on leiutanud, et kirjeldada seda piskut, mis talle on korraks märgata antud. Ning ainult selleks, et me mõistaksime - ta jääb peitu, ,,teda" ei ole olemas, on väli, mille jaoks meil sõna ei ole. Ei ole elu ega ole surelikkust. Ei ole surma ega ole surematust. Inimene on kehaline olend, ta ei suuda iialgi kehalises olekus mõista kehatut olekut. Kehal on mass ja see aheldab meid maa külge. Jumalal ei ole massi ja ei ole keha, teda ei saa mõõta ega kaaluda, teda ei saa näha. Kas ta on energia? Ei, sest ilma temata ei oleks energiat. Kas ta on olemas? Ei, sest sõnaga olemine ei saa hõlmata seda, mis Jumal on. Kas ta võib võtta kehaliku kuju ja ilmuda maa peale? Jah, ma kardan, et seda on see väli teinud. Mitu korda? Miljoneid. Miks ta seda teeb? Ainult Jumal teab. Mis ta siis on? Puudutus. Ta lükkas universumi olemisse ja sellest sai korrapärane, loogiline, ühetaoline, iseloomuta asi. Ta puudutas seda, ainult korraks, ja kõik muutus. Tekkisid galaktikad, energiad, aatomid, aatomituuma osakesed. Ta puudutas seda veel kord ja kogu see sasipundar tekitas elu. Maa peal ja miljonites kohtades veel. Me ei tea, miks tema puudutus oli just selline. Ta oleks võinud korrapärast universumit puudutada lugematul arvul erineval viisil. Aga tema puudutas just nii. Ja ükskord ta puudutas seda nii, et üks elus olevus omandas teadvuse ning võime tajuda ja õppida tundma eelmisi puudutusi. Jumal puudutab seda teadvust edasi, võib-olla ta hingab sellesse. Iga päev erinevat moodi. Üks, kellesse ta hingas, löödi kunagi Kolgata mäel risti. Sadu tuhandeid teisi me ei tunne. Sadadest teistest on meil kirjutusi mütoloogias, muistendites, legendides. Ükskord ilmus tema hingus ühel kaugel maal põhjas. Üks avaus elu ja surma müsteeriumisse. Miks ja kuidas - jällegi, sõnadest jääb siin väheks. Kui paljud sõjad ja vaenused on tekkinud sellest, et me oleme üritanud sõnastada sõnastamatut? Üritanud puudutust sõnadesse panna, leiutanud sellele nimesid. Püha Vaim, spiritus sancti - on üks neist, sild, ühendustee, hõõguv säde südames, mis pakitseb, liidab, kutsub ja rõõmustab, veenab, et me kuulume ühte Puudutusega. Ja Puudutatuga, Salvituga, kes ennast Kolgata mäel ohvriks lasi tuua. Puudutuse tajumine ei saa olla kunagi lõplik ega valmis, kes on seda tajunud, tema asub teele. Ta jääb igaveseks teeliseks ja tunneb rõõmu teel olemisest. Varem või hiljem jõuab ta äratundmiseni, et sellel teel ei ole nime ja et see tee on igavene. See on alanud enne sinu sündi ja läheb edasi pärast sinu surma, koduigatsus sunnib sind seda teed käima. Otsi ja sa leiad, palu ja sulle antakse. Mida? Ühtekuuluvust, osadust, rõõmu teiste ränduritega, mida sa tunned nähes, kui palju neid on."

Kardinal oli siinkohal vakatanud ning Feliks pomises omaette: ,,Aamen."

Aga audients ei olnud veel lõppenud. Kardinal andis märku ja talle toodi kohvi, ta suitsetas rahulikult veel ühe sigareti ja ütles: ,,Aeg-ajalt saab teeline kogemusi, mille jaoks ta vajab sõna. Ta peab kogemust tähistama, et sellest kuulutada. Ja ta mõtleb välja sõnad - ingel, deemon, Saatan. Mina uurin Saatanat. Ei mina ega keegi teine ei saa kunagi teada, mis ta on, sest tema jaoks ei ole sõna, aga ta võib võtta olevuse kuju, mille jaoks on sõna lihtne leida. Ta tuleb samast väljast, kust Jumalgi, ja temagi varjab ennast, maskeerib ja temagi Puudutab. Teda on märgatud läbi aastatuhandete ja talle on antud tuhandeid nimesid, sellepärast, et ta ongi tuhanded. Leegion. Ta on vajalik. Miks? Et me teda tundma õpiksime. Mõnikord ta tuleb ja ilmub ainult selleks, et näidata, kes ta ei ole. Aga ta tahab meid arvama panna, et on just selline. Me palume sinult, Feliks Luks, Süvahavva preester, et sa õpiksid Saatanat tundma." Meie - nagu hiljem selgus - tähendas Vatikanis kõige kõrgemat instantsi ennast. Sel hetkel Feliks seda veel ei mõistanud, nagu ei mõistnud ta ka päriselt palve sisu. Ent peagi pärast audientsi kardinali juures hakkas täiendusseminar tõesti peale. Kursusel osales ainult üks õpilane, Feliks Luks, ja kui ta oma olukorrale arvutiasjandusest paralleeli otsis, siis leidis ta, et upgrade on õige sõna. Paari nädala jooksul sai Feliks kiire katoliku preestri koolituse. Siis näidati talle Saatanat.

Eksortsism ehk kurjade olendite väljaajamine on üks ristiusu preestri kõige vanemaid ja tähtsamaid ülesandeid. Sajandite jooksul on selleks välja kujunenud kindel rituaal, mis on osa Rooma rituaalist. Eksortsismi võib läbi viia vaid väljaõppinud preester ja ainult piiskopi loal. Keegi ei õpi eksortsistiks poole aastaga. Esimesed sammud tehakse kogenud meistri käe all, õppiv eksortsist võib olla üheks abiliseks. Feliksi esimene kursus oli teooria, kuidas õiget seestumist üldse ära tunda. Isa Gabriele, kes noori õpetas, ütles, et kaheteistkümnest üks on tõeline Saatan. Reeglina on üksteist muud kahtlusalust vaimuhaiged, keda psühhiaatrid on võimetud ravima. Inimese aju kujutab endale ette, et Saatan on tema sisse läinud. Tõelise seestunud isiku väljaselgitamine on raske, ja tihti on ainsaks vahendiks kogenud preestri vaist, ent on ka mõned kindlad märgid, mis ei pruugi ilmneda enne mitmeid kordi ebaõnnestunud eksortsismi.

,,Ta hakkab sinuga rääkima," ütles isa Gabriele ühel päeval, kui nad sõitisid Rooma lähedal asuvasse külasse vaatama ühte tõelist juhtu. See vana naine oli seestunud juba seitse aastat ning ükski eksortsism ei olnud seni veel aidanud.

,,Minuga rääkima?" kordas Feliks jahmunult. Selleks ajaks oli ta näinud juba mitmeid õudusi, mida võib vaimuhaigus inimesega teha. Nad väänlevad maas, ropendavad, keeravad ennast sõlme, karjuvad, sülitavad, räägivad arusaamatus keeles, rebivad oma riideid lõhki... Aga ükski nendest ei olnud tõeline juhtum, keda eksortsist oleks saanud aidata.

,,Sest sina oled uus," seletas isa Gabriele. ,,Ta märkab seda. Ta peab sind nõrgaks lüliks. Ära luba, et tal oleks õigus."

Iseenesest - kui jätta kõrvale atribuudid nagu püha vesi, krutsifiks, piibel - on eksortseerimine kahe vaimu võitlus, meelekindluste duell. Palved ja litaaniad, mida preester ette loeb ja vaenlasele peale surub, on sisuliselt loitsud. Ta peab vaenlase vaimu veenma, et ta ei anna alla. Ta ei tohi lasta ennast petta, ta ei tohi kõrvale kalduda, ta ei tohi Saatanaga vestlema hakata, ta peab töötama ainult ühe eesmärgi nimel - et oma usu ja meelekindlusega võtta võõras haardesse ja mitte lahti lasta. Ei ole päriselt selge, mis tingib seestunud inimese vabanemise. See duell toimub kusagil mujal, kui silmaga võib näha, see toimub sfääris, kus palved töötavad, see toimub mingis väljas, kus eksortsist seda Puudutab.

Ent ka tol korral ei õnnestunud isa Gabrielel vaevatut aidata. Tolle vana naise nimi oli Valeria ja see oli juba mitmekümnes eksortsism, mis tema kallal toime pandi. Seni oli isa Gabriele iga korraga sammukese edasi liikunud. Eelmine kord oli ta suutnud viia seestunud vaenlase nii kaugele, et ta ütles oma nime: ,,Tauratomo".

Esimesel tunnil, kui isa Gabriele kutsus appi Kristust, pühakuid ja Jumalaema, oli vana naine transis ja täielikus autismis. Kui teda esimest korda krutsifiksiga puudutati, tõusid ta juuksed püsti, nagu oleks elektrit saanud. Ja siis olidki vana naise silmad, mis ei pilkunud, äkki Feliksile fikseerunud ja need silmad muutsid värvi, kui ta rögises: ,,Feliks... Feliks... Feliks... Kus Katrin on? Kas sa tead, mis tal praegu suus on?" Ja siis ta itsitas, naeris hüsteeriliselt, keeras keele sõlme ja liigutas seda suus. Isa Gabriele ei pööranud sellele tähelepanu, valjult, veendunult, käskivalt ja kindlameelselt luges ta ette eksortsismi rituaali, kordas seda üha ja üha, puudutas Valeriat krutsifiksiga ja tegi tema kohale ristimärke. Kaks assistenti abistasid teda ning õpilased seisid taamal ja ühinesid vaid siis, kui loeti ette palvet. ,,Sõnaks saanud liha käsib sind. Tema, kes sündis Neitsist, käsib sind. Naatsareti Jeesus käsib sind. Kui sa ei kuulanud tema õpilaste käsku, siis tema kihutas sind välja sellest vaevatud mehest ja sa olid murtud ja alandatud. Ja kui ta kiskus sind välja sellest mehest, ei julgenud sa tema juuresolekul isegi seasse sisse minna. Nüüd, kui sind tema nimel on kästud, siis kasi minema sellest naisest, kelle nimi on Valeria ja kes on Jumala olend. Sul on võimatu mitte sõna kuulata, sest sa ei kuule mitte inimese käsku, vaid sind käsib tema, kes valitseb elusate ja surnute üle..." Kolm tundi vähkres Valeria maas ja siis oksendas ta välja kokkusulanud hõbedakänkra. Selleks korraks oli see piisav progress.

,,Kes on Katrin?" küsis isa Gabriele pärast eksortsismi, kui nad Rooma poole tagasi sõitsid ja ikka veel okeeritud Feliks vastas, et see on tema eksnaine, kes nüüd on vist uuesti abiellunud.

,,Mõnikord ta tungib su mõtetesse," seletas isa Gabriele. ,,Telepaatia. Kui ta leiab sealt midagi tundlikku, siis ta kasutab seda. Sellepärast saabki ainult õige ja puhas katoliku preester teda välja ajada, sest tema mõtetes ei ole midagi muud."

,,Katrin ei ole juba ammu minu jaoks tundlik teema," õigustas end Feliks.

,,Jah, muidugi," ümises isa Gabriele ja muigas.

Oma aja jooksul Roomas nägi Feliks veel seitset vaevatut, kellesse olevat päris Saatan sisse läinud. Kolmest neist õnnestus isa Gabrielel kurjad vaimud välja ajada, kõigil neil olid erinevad nimed. Üks oli üheksa-aastane laps, temas oli kaks deemonit, kellest alumine ainult varjas ennast teise all. Kui seda poissi eksortseeriti, tekitas ta oma kätele stigmad, pritsis terve toa verd täis ja samas olid haavad kadunud. Ka tema teadis Katrini nime ning isegi mõnda intiimsemat detaili Feliksi abielust, nii et pärast seanssi põrnitsesid teised õpilased Feliksit veidi kummalise pilguga. Feliks oli siin ainuke, kes ei olnud elanud tsölibaadis. Järgmise eksortseerimise ajal kartis Feliks tõsiselt, et Saatan leiab tema seest Marta nime. Aga ei, ta ei leidnud. Isa Gabriele kasutas sedapuhku ühte elektrioki aparaati, mis ei olnud Rooma rituaali poolt küll ametlikult sanktsioneeritud, aga andis sellegipoolest soovitud tulemusi. Seda anti ka Feliksile pisut proovida, igaks juhuks. Pärast elektriga eksortseerimist tunnistas Feliks isa Gabrielele, et tegelikult ei ole tal enam tõesti mingeid romantilisi tundeid Katrini vastu. Aga et paraku vist ühe teise naisterahva vastu on.

,,Kes sulle ütles, et Saatan teab, mis on romantiline tunne?" küsis isa Gabriele. ,,Ei, ta kompab sinu aju neid osasid, mis säilitavad mälestust lihapatust. Mis tähendab kahte asja. Esiteks, et sinu tunne Marta vastu on puhas ja et te ei ole pattu veel teinud. Sa isegi ihaled teda rohkem mõtete kui ihuga. Ja teiseks, millest mul on küll väga kahju, ei saa sinust kunagi päris tõelist eksortsisti. Armastus teeb sind nõrgaks."

Feliksi teine audients kardinal Boncaldo juures toimus pärast ,,Lazio" 0:5 kaotust ,,Romale". Õde Miranda kabinetis oli ühe pühaku auks küünal süüdatud ning õde Miranda ise oli nii rõõmus, et tegi Feliksit edasi juhatades paar tantsisklevat sammu. ,,Me ikka pühkisime teie peal korralikult jalgu," sosistas ta peaaegu ekstaatiliselt. ,,Karikamäng on veel ees," kuulutas Feliks. ,,Siis me laseme teid koos reoveega klosetist alla." ,,Seda sa näed sama palju kui minu tagumikku," vastas Miranda viisakalt.

Kardinali juures pakuti seekord sinepikastmes vasikaeskaloppi asparaagusega. Kardinal ise oli natuke närvilisem, sest ta vaatas paar korda kella ja suitsetas kolm sigaretti rohkem.

,,Kas sa oled Saatanat tundma õppinud?" küsis kardinal lõpuks ja Feliks tundis ennast natuke nagu eksamil.

,,Ma olen näinud ühte ta nägu," vastas Feliks. ,,Aga see ei olnud selline nagu Süvahavval." Aga nüüd oli ta ette valmistatud, ta teadis, et on üks vähestest, keda kardinal oma pikkade tiraadidega austab, ja et kunagi ei räägi ta sama juttu kaks korda. Need on meditatsioonid, millest kuulaja peab võtma maksimumi, kui ta tahab mõne hindamatu teadmise poolest rikkamaks saada.

,,On ta see, kelleks me teda arvame?" rääkis nüüd kardinal. ,,Metafoor, mida me kasutame, kui me kõneleme seitsmest surmapatust? Inimese sisse kirjutatud patu käsk, mis kisub meie liikmeid alluma loomalikule olemusele? Kas ta on kujundlik? Ei, sa oled näinud, et ei ole. Ta on rohkem. Ta võttis kuju, kui ta ilmus Naatsaretlasele kõrbes, ta tahtis peibutada Naatsaretlast ja petta, tüssata, üle kavaldada. Ilma Jeesuseta ei oleks olnud ristisurma, ilma temata ei oleks olnud ohverdust. Väli, mida meie ei näe, puudutas Naatsaretlast kahte moodi. Saatan on osa sellest, on osa suurest mõistatusest, igavesest teest, ta on Jumala tundlad, kompamisvahend. Aga midagi veel, mida me peame tundma õppima. Ta on teaduse ja sõnade taga oleva välja üks ilmutis, iseseisev mässaja, vigilante, Robin Hood, Prometheus. Ühesõnaga, ta on petis, tüssaja, eksitaja, kavaldaja, valetaja. Küsi temalt neli küsimust, kolm korda ta vastab tõeselt ja neljas kord valetab. Palu temalt viit kinnitusmärki ja neli korda juhatab ta sind õigesti, aga viiendal korral eksitab ära. Küsi, kes ta on, ja ta ütleb, et teda ei ole. Suru ta raamidesse ja temast saab raam. Püüa ta puuri ja tema on trellid. Õpi teda armastama ja ta õpetab sulle vihkamist. Vihka teda ja sa armud temasse. Kihuta ta minema ja sa oled eksinud. Võta ta teejuhiks ja sa ei jõua iial kohale. Mäleta teda ja sa kaotad mälu. Me oleme tema vaimule tuhandeid kordi andnud nimesid... Saatan, Prometheus, Loki, Anansi, Dionysus ja see..."

Siinkohal andis monsignore ülikonnas mehele märku, too tuli tema juurde ning sosistas midagi kõrva.

,,Jah, Kaval-Ants teil eestlastel," jätkas siis kardinal. ,,Trickster, Paan, Kitsune, Puck..."

,,Tähendab, meil on vastupidi," torkas Feliks vahele. ,,Meil nagu tüssas Kaval-Ants vanapagana ära."

Aga tema remargile ei pööratud tähelepanu. Kardinal rääkis edasi. ,,Ta on ikka ja alati tüssaja, meelitaja, hirmutaja. Ta paneb meid uskuma, et ta on selline, nagu need õnnetud seestunud inimesed. Tegelikult on seestumine üks väga vana ja saladuslik vaimuhaiguse liik. Inimene õppiski Saatanat kirjeldama nende järgi, kes suust kive sülitasid, hullunult maas vähkresid, võõrastes keeltes rääkisid. Nad kandsid need omadused üle ka Saatanale. Tõeline Saatan, see eksitaja ja tüssaja, kasutab seda ära, ta ilmutabki ennast mõnikord sellisena ja laseb meil uskuma jääda, et usuga on võimalik teda välja ajada. Summa summarum on see kirikule kasulik, aitab meil käia ühe sammu igavesel teel. Mis ei tähenda, et meie ei pea teda tundma õppima, sest ka tema võib Puudutada. Aga tema Puudutus on illusioon. Ta tüssab ja eksitab, väärab ja kavaldab, loob, võlub, paneb meie hinge proovile. Ta võib painutada aega, luua võltsreaalsusi, olla mees või naine, inimene ja loom või mõlemad korraga. Võib-olla on temagi Jumala tööriist, võib-olla on tema poeg, vend või naine, kes väänutab maailma, paneb meid uskuma väikseid pettusi, et Jumal saaks peitu jääda. Ta puudutab ning me hakkame uskuma, et me arenesime iseenesest ahvitaolisest elukast. Ta puudutab ja me ei märka, kui väga me erineme kõigest muust elavast sellel planeedil. Ta kontrollib meid, et me ei näeks liiga teraselt, mõnele üksikule avaldab ta osa tõest ja pöörab selle pahupidi. Ta võib panna mõne uskuma, et maapealne kehaline igavene elu on võimalik, et see on tema kink, mida ta võib jagada, ja võib-olla on ka see osa Jumala plaanist, et oleks inimesi, kes seda usuvad. Kellele see saab usutunnistuseks. Kas oli see tema, kes kunagi ilmus Süvahavval ja näitas, et surm ei pruugi olla surm? Et kardin võib olla paokil. Hinge surematus, aga teistmoodi. Surm ei ole enam mõistatus, ta pööras kaardid segamini. Kas ta tegi Süvahavval ühe triki ja on ikka veel seal? Kas arbuja on ka tema? Või on arbuja ingel, kes peab meid petmise eest kaitsma? Feliks Luks, Süvahavva preester, nüüd oled sa õppinud tundma Saatana ühte nägu. Me palume sinult, et sa aitaksid meil mõista, kas see on tema, kes Süvahavval ennast ilmutab ja miks ta seda teeb. Kas sa oled nõus?"

Keelduda näis ebaviisakas. Feliks arvas, et ta on nõus. Nii ta ütleski ja siis paluti tal seda korrata ka kõige kõrgema instantsi ees.

Jutt: Tööaeg (Aira Rakav)

Sel talvel jõudsin oma töödega ummikusse ja seda nii ilusti, et osakond ähvardas mu välja visata, kui ma kõiki artikleid järgmise kuu lõpuks üle ei anna. Kodus olid parasjagu külalised, pidu igal õhtul ja pohmell igal hommikul. Seepärast tegin südame kõvaks ja otsustasin paariks nädalaks ühes artiklitega kuhugi vaiksesse kohta põgeneda.

Teadsin, et mu vennal Johannesel on järvesaarel suvemaja: lihtne, kahetoaline uberik, ilma vee, elektri - ja mis kõige olulisem - internetita. Küsimise peale selgus, et ta oli sellest talvekuudeks armupesa teinud. Sõbrana soovitas aga ühe oma tuttava suvekodu. Too veetvat seal ainult paar päeva aastas, aga oli selle kõikide mõeldavate mugavustega varustanud. Lühikese telefonikõne järel oli maja kaheks nädalaks minu. Pidin ainult omanikku artiklite tänusõnas mainima.

Johannes ei teadnud täpselt, kus maja asub. "Võti on kuuris, paremat kätt naela otsas. Lükkad kilbist elektri sisse ja elad nagu kuningas," luges vend meiliga laekunud sõitmisjuhiseid. "Liiga kauge ja eraldatud koht. Hakkab sulle kindlasti meeldima, austet professor," irvitas ta.

Navigatsioon juhatas mind sellel novembrilõpu päeval kolm korda valesse kohta, sest metsarada polnud kaardile märgitud. Hakkas just hämarduma, kui ma viimaks juhendi ja mõistuse appi võtsin ning õige teejupi üles leidsin. Sealt polnud enam palju jäänud: mõnisada meetrit üle jändrike männijuurte ja punasekirju maja oligi mu ees. Maja taga laius nii kaugele, kui silm seletas, suur järv. Täpselt nii üksik ja hall nagu vaja.

Leidsin kuurist võtme ja tegin majas tiiru ära. See oli väike lihtne kahekordne suvila, nii nagu neid üle terve riigi tuhandetes leidub. Allkorrusel asus köök ja elutuba, ülakorrusel kitsaste vooditega magamistuba.

Johannes ei valetanud - siin olid tõepoolest kõik mugavused olemas, kuigi levi tormiga kõikus, nagu igal pool, ja internetti ei saanud isegi kõige suurema putitamise peale kuidagi sisse.

Tõin kuurist paar sületäit puid ja tegin kaminasse suure tule, kuigi sellest suurt kasu polnud. Maja jäi rõskeks. Õues oli juba täitsa pime ja temperatuur oli kaugele miinustesse langenud. Õhus oli lume lõhna. Väljas kõndides keerutas tuul männiokkaid vastu sääri.

Kuni tuba soojenes, laotasin kõik oma raamatud elutoa lauale, tegin suure kannu kohvi - omanikud olid köögi tehnika kõige kvaliteetsema joone järgi varustanud - ja hakkasin tööle. Esimese artikli kondikava oli südaööks valmis.

Nii möödus esimene nädal tõsise töö tähe all. Magasin värskes järve- ja männiõhus nagu laps. Ärkasin vara, tegin süüa ja veetsin järgneva hommikupooliku kirjutades. Pärastlõunal tegin lähikonda väiksemaid matku, et vaimu värskena hoida. Maja asus looduskaunis kohas, ilusamas kui olin siia sõites arvanud. Maja taga algas järv, mis oli nüüd osaliselt kinni külmunud ja meenutas oma ääretusega pigem merd kui taltsast veekogu. Siin-seal kasvas jääst välja pruun pilliroog. Päikesetõusul pani sillerdav järv silmad valutama. Jääl mängisid linnud, võisin neid oma ,,metsakontoriaknast" päevad läbi jälgida.

Mõnikord raiusin jäässe augu, et kalu püüda. Tavaliselt siis, kui artikkel kuidagi edeneda ei tahtnud. Töö lõi pildi klaariks ja tõi söögilauale vaheldust. Pealegi nõudsid artiklid selget pead, nii et igasugu ekstsessid jäid ära. Ikka kartul, kala ja kraanivesi. Aga peale hullumeelseid peoöid tundus selline elu lausa sanatooriumina. Kõik oli ilus, peaaegu idüll. Värske õhk ja vaikus. Majani ei kandunud isegi automürinat.

Ainult üks asi näris mind algusest peale. Tee, mida tahad, aga iga kord õhtu saabudes tundsin vastumeelsust magama minna. Sest selleks pidanuks üles magamistuppa minema ja öösiti oli selle trepiga midagi lahti, ma pidin end sundima igat viimast kui astet vallutama. See ei olnud hirm. Pigem selline vastikustunne, justkui oleks külmkapist ootamatult rohelise hallitusega kaetud lihatüki leidnud.

Teise nädala alguses olin ma peaaegu kõik artiklid valmis kirjutanud. Oli jäänud vaid see kõige suurem ja krõbedam, mille kallale asumist ma aina edasi lükkasin. Teema mind ei huvitanud ja kirjandus oli purukuiv, aga ma teadsin, et pääsu pole. Nüüd vaagisin hommikusel järvel jääaugu juures võimalikke lähenemisnurki, kui miski õhus mu tähelepanu kõrvale juhtis.

Vaatasin alguses ärevalt kaugele järvele, vaatasin tumedasse metsa, kuid seal ei reetnud miski võõraid silmi, mida ma endal nii selgelt tundsin. Jälgimistundest sündinud imelik kihelus kandus kuklast ülejäänud kehasse ja ma ei suutnud enam sekunditki rahulikult jääaugu juures istuda. Haarasin ämbri kõhnade kaladega ja kõndisin ettevaatlikult maja juurde. Vaatasin igal sammul enda ümber ringi, aga kõik oli tavapäraselt rahulik. Ainult taevas tumenes idakaares ja tõusnud tuul ähvardas lumetormi kaasa tuua. Püüdsin meenutada, kas kuuris leidus lumelabidat.

Esimese asjana kontrollisin majas kõik aknad-uksed üle. Kaks korda. Kindlustunne oli ühtäkki täiesti kadunud. Oli tunne, nagu oleks keegi mult südatalvel kasuka varastanud. Tundsin end alasti ja haavatavana.

Sealjuures polnud muretsemiseks mingit põhjust: seda paika teadsid vähesed ja veel vähesemad oskasid siia sõita. Vaenlasi mul polnud. Omanikul arvatavasti samuti mitte ning ega nemad minusse puutuks. Kuid ma ei saanud terve päeva jooksul närvilisusest lahti. Kõndisin igaks juhuks veel läbi lumise metsa teeristini, kuid ei hingelistki. Ainult tuul ulus männilatvades ja heitis sealt käbisid nagu pomme.

Töö ei tulnud sel päeval enam kõne allagi. Püütud kalad viskasin sügavkülma. Kogu õhtu tundus mulle, nagu naksuksid ülemise korruse põrandalauad kurjakuulutavalt. Kontrollides polnud seal isegi mitte hiirt, ainult tihenevad varjud. Sõimasin ennast, kuidas oskasin, aga see õhtu ma ülakorrusele magama minna ei suutnud. Tõin tekid elutuppa nagu mõni titt ja tegin aseme lihtsale diivanile. Kontrollisin veel mitu korda ust, aga ärevus ei tahtnud lahtuda. Vaatasin mitu tundi kustuvat kaminasütt, kuni jäin rahutusse poolunne.

Ma pole kindel, mis mu äratas - väljas möllav lumetorm, aknast paistev valgusvihk või sammud ukse taga. Olin sekunditega ärkvel. Keegi ragistas välisukse kallal, aknast paistev valgus kuulus autotuledele. Adrenaliin oli hetkega põhjas ja käed kattusid hirmuhigiga. Ükskõik kes seal ukse taga ka polnuks - ükski rahumeelne külaline sellist nalja ei tee, et keset ööd sõbra suvilat muukima läheb. Libistasin end võimalikult vaikselt diivani taha peitu ja lootsin, et ükski võõras parasjagu aknast sisse vaadata ei taipa: auto valgusvihus paistis elutuba kätte nagu teatrilava.

Suurt midagi ma enam mõelda ei jõudnudki. Mobiil oli levist väljas, politsei kutsumine nagunii mõttetu: kuni neile seletada, kus maja asub, on probleem juba ammu ühel või teisel viisil lahendatud. Juba avaneski uks tasase raksatusega. Kolm musta varju hiilisid läbi köögi ja astusid elutuppa - mu süda pidi peaaegu seisma jääma. Autotulede valgel nägin kolme tumedates riietes tursket meest. Väikseim neist, läkiläki ja julma pilguga noormees, tundus nende pealik olevat. Nad võtsid suuna trepile. Järgnesid mu elu pikimad sekundid. Mehed vaatasid korraks söögilaual olevat raamatuhunnikut, möödusid diivanist, üks kummardus isegi natuke diivani taha, aga mingi ime läbi ei näinud ta mind. Katkisest uksest imbus jäist külma.

Siis andis läkiläkiga kõige väiksem mees käega märku ja nad hiilisid trepist üles nagu kolm musta kõutsi. Neil poleks olnud vaja vaeva näha - selles lumetormis poleks keegi isegi kahuripauku tähele pannud, põrandalaudade reeturlikust naksumisest rääkimata.

Kaalusin põgenemist, kuid mu jalad keeldusid liikumast. Sundisin end lõpuks ahastades kuidagi püsti tõusma, et õue valgesse põrgusse põgeneda. Tegin paar kohmakat sammu, kuid rüselemine ülakorrusel köitis mu perversse tähelepanu. Midagi rasket kukkus peakohal põrandale, midagi rasket kuid pehmet. Ma astusin sammu pääsemise suunas. Ma mäletan, nagu oleks teinud väga palju samme, kuid ma olin alles väikese toa keskel, viimaks valmis läbi köögi välisukse poole sööstma, kui kuulsin uuesti trepi kääksumist. Kolm kaaki tulid nüüd trepist alla. Ma olin hiljaks jäänud. Pressisin ennast värisedes köögikapi kõrvale põrandale - sinna, kuhu valgusvihk päriselt ei ulatunud.

Kõigepealt ilmus vaatevälja nende ninamees. Kükitasin ja palvetasin, sest nüüd nägin selgelt relva väikese mehe käes. Ja siis ei saanud ma enam isegi palvetada, sest nägin, mida kaks ülejäänut enda vahel kandsid. See oli kogukas inimkeha. Ainult et... ma olin selles majas üksi! Kust sai mu magamistuppa inimene? Kui nad seda laipa läbi elutoa kandsid, tundus mulle, et tunnen seda lõtva surnukeha. Natuke nurgelised kontuurid, imelik juuksepahmakas. Siis olime kohakuti. Laiba pea oli küljele vajunud ja töllerdas seal rumalalt - ja väga selgelt. Ja siis teadsin ka, miks see mulle nii tuttav oli tundunud! See olin mina!

Vaatasin üksisilmi lodevat kuju ja äkki näojooned muutusid. Paksukesest sai kõhn, ümaratest põskedest koorus välja keskealine naisenägu. Võõras naisenägu. Miskipärast hingasin kergendatult... kuid see oli vaid üürike kergendus. Mu tasase ohke peale pöördus tagumine kaak, kes minust peaaegu möödas oli, ümber.

,,Mis on?" küsis väike kannatamatult. Ma ei usu, et seda häält kunagi unustada suudan. See kriipis nagu püssirohi nahal.

,,Ma kuulsin midagi." Kapi hääl oli üllatavalt mahe.

,,Mida sa enda arust kuulsid? Siin pole mitte kedagi!" Väike raputas pead ja andis käega märku edasi minna. Viimane lõi ukse tagantkäe kinni. Kulus terve igavik, enne kui auto hoovilt minema sõitis.

Istusin värisedes oma peidupaigas ja kui mõistus lõpuks kohale tuli, otsisin lähima levi ja helistasin politseisse. Tunni pärast olid nad kohal, vaatasid maja ning tegid maja ümber ringi.

,,Tulge õige meiega korra kaasa," pani unine politseinik ette. Ja niimoodi me politseijaoskonda sõitsimegi.

Veetsin seal ebamugava pooltunni uniste uurijate naeru saatel.

,,Joo vähem, see on see, mis ma sulle ütlen," irvitas kõhn, punetava näoga politseinik. ,,Seal polnud mingeid jälgi."

,,Aga uks..."

,,Seda ma räägingi - kõik oli ju korras! Ma arvan, et peaks paar testi tegema..."

Sellega lugu lõppeski. Ükski vägi ei suutnud mind tagasi mõrvamajja ööbima saata. Tõin veel valges oma asjad ära ja otsustasin kindlameelselt viimase artikli kasvõi korteri peldikus kirjutada, kui muudmoodi võimalik pole.

Uudishimu ei andnud aga rahu. Otsisin Tartus majaomaniku üles. Tänasin teda ette-taha ja püüdsin maja ajaloost juttu teha. Ega seal midagi kummalist sündinud pole? ,,Oh ei, maailma kõige rahulikum paik!" Miski vana kuritegu? ,,Issand hoia! Elu sees mitte!." Ega ometi äkki... kummitused? ,,Te olete miski naljatilk, professor! Kes tänapäeval neid laste jutte usub? See maja on vaimuvaba, minu käsi selle peale."

Sellega - ja mu uue paranoiaga eredate autotulede ja turskete meeste vastu - olekski see lugu lõppeda võinud. Andsin artiklid üle ja elasin oma tagasihoidlikku elu edasi.

Kuid kevade poole leidsin ajalehest uudisenupu. Keegi oli kalastusvõistlusel järvest naise käelaba välja tõmmanud. Laip ise leiti umbes samast kohast, kus ma omalegi jääaugu raiunud olin. Selgus, et majaomanik oli suvila pärast mind kellelegi pooltuttavale välja üürinud ja too oli veel enne jõule kaduma läinud. Laip oli hirmsasti lagunenud. Räägiti, et üksildase naise enesetapp.

Mõnikord näen linnas nahkjopesid ja lähen teisele poole teed.

[See võikski nii lõppeda. Aga eile tundsin linnas tol ööl nähtud auto ja selle numbrimärgi ära. Ei tea, kas peaks jälle politseisse minema?]

Jutt: Vanamehe unistus (J. J. Metsavana)

Antoni äratas naha alla peidetud analüsaator.

"Testosteroon 70% normaalsest, veresuhkur 59% normaalsest, vererõhk 7%..." laulis kuri masin oma igahommikust laulu. Anton keeras vaid teist külge ja üritas abivalmis digisanitari eirata.

"...maksanäitajad 234% normaalsest..." pinises tüütu aparaat omasoodu edasi.

Anton mühises pahuralt, kuna uni oli sama kättesaamatult kadunud kui taadi noorus.

Mis pagana maksanäitajad, mõtles ta uimaselt, kui tahan, keeran tehismaksale vunki juurde ja korras, ja testosteroon? Mis minusugune ätt sellega peale peaks hakkama? Veel siin kolkakülas. Tuleb vennaga rääkida, otsustas ta. Tema on see kübermees, kes jagab neid asju rohkem, ehk oskab ka tüütut analüsaatorit vaigistada.

"Kusihappe.." jätkas e-sanitar.

"Ah ole vait!" käratas Anton tühjale toale, ajas end istuli ning võttis voodi kõrvalt eilse öö poolenisti joodud sooja õlle. See maitses jälgilt.

Huvitav, kas peaks maksa kõrgemale töörütmile seadma, mõtles Anton ning otsustas selle puhtast digisanitari kiusust tegemata jätta. Ta ajas end ägisedes püsti ning komberdas kööki külmkapi õllesisalduse protsenti kindlaks tegema.

Hommiku esimese positiivse asjana avastas ta külmkapist ühe avamata ballooni jahedat ning lahtumata õlut.

Värske hommikujanuga kulistas Anton ballooni hetkekski suult võtmata poole õllest rindu ning tal hakkas igav. Õlu mõjus ning Anton ihkas kangesti jutupartnerit. Kogu oma elu oli Anton olnud kaugsõidubussijuht ning nüüd pensionil olles tundis ta, et kõik aastatega roolis istudes rääkimata jäänud jutt tahab temast välja tulla. Selleks oli kuulajaid vaja.

Nii sikutas Anton vanad nutiprillid pähe ja ukerdas õue. Väljas õilmitses suur kevad, pungad ronisid ülespoole, droonid sumisesid taevas ning isegi õhk lõhnas eriliselt. Anton krimpsutas nina, lõnksas veel õlut ja vaatas otsivalt ringi. Naabrimees askeldas midagi kuuris, vähemalt mingit kopsimist sealt kostis, aga sinna ei hakanud Anton minema... veel mitte. Tal oli naabrile mitme õlle raha võlgu. Aga näe, kohe sealsamas, kreemjat värvi moee vastas putitasid tõmmud naabripoisid enda elektriautot. Anton haaras õlleballooni kõvemini pihku ning tatsus lähemale.

Poisid olid hõljukilt ühe külgpaneeli maha kruttinud ja sobrasid selle sisemuses. Nad hakkasid kaugelt Antoni tulekut nähes midagi sosistama ning jäid vakka, kui ta kuuldekaugusele jõudis.

"Ohoo, see on ju Opel eksole? Mul oli ka kunagi selle firma elektrikas."

Poisid vahetasid pilke. "Ei, see on tegelikult hoopis..."

Aga Anton ei lasknud neil lõpetada."Kuulge, ma täna netist lugesin, et täna on Arnold Tamme sünnipäev. Mõtlesin, et saadan talle e-maili, aga ei osanud kuskilt otsida. Ega te poisid oska öelda, kuidas saaks?"

"Ee...kesse?"

"Arnold, noh, kunagi oli peaminister, minuvanune mees. Sõidutasin teda bussiga ikka Brüsselisse."

"E-maili ikka jah?" päris teine krässus juustega poiss ning turtsatas.

"Nojah, ta ka vanakooli mees, vaevalt tal neid siirikuid ja värke on."

Poisid vaikisid ja keskendusid aina süvenenumalt auto sisemusele. Anton silmitses masina keerukat sisikonda midagi mõistmata ning taipas nüüd, et varemkuuldud kopsimine ei tulegi naabri kuurist, vaid hoopis autost.

"Arnoldil oli päris kena sekretär ka, üleni must, sihuke, inglanna," jätkas ta poistega kontaktiloomise katset. "Ma mõtlesin, et päris hea oleks musta tutti ka maitsta, aga teate poisid, mis ta mulle ütles?"

Poiste nägudel valitses ainult üks suur piin.

"Ta ütles, et mine koju, Soomlane, oma naise juurde, vot nii ütleski."

Samal hetkel tuhises neist saja meetri kauguselt vanale raudteetammile paigaldatud magnetpatjadel mööda Mutumaki nanotransport. Anton pööras end kähku ümber ning lehvitas nõnna ägedalt rongist selle osa suunas, mida ta pidas veduriks, et käsi jäi valusaks.

"Näe, vilgutas tulesid!" hüüatas ta rõõmsalt poistele. "Märkas! Meiesuguste juhtide vahel on solidaarsus."

"See on ju automaatrong," pomises üks poistest tasakesi. Teine poiss tegi samal ajal lauba kohal sõrmega ajatut kruvimisliigutust.

"Jaa, rong on võimas asi, see pole mingi buss," pomises Anton unistavalt. "Ma, muide, ei tahtnud üldse bussijuhiks hakata, tegelikult soovisin hakata kosmonaudiks."

"Kosmonaudiks," naersid poisid. "Sa koristajaks ei unistanud hakata?"

"No tänapäeval on jah kosmose uurimine soikus ning keegi ei taha seda teha, aga minu aeg, siis olid mehed veel rauast ja majad puust. Ja üldse, mis pagana kopsimine teil autost tuleb? Mis, keegi teeb seal sees tööd? Või on mingi mootor kokku jooksnud?"

"Kopsimine?" tegid poisid suured silmad ning hakkasid siis itsitama. "Papi, see on muusika, sa siis Hiina hitte ei kuulagi?"

"Mis hitid need ka, vot vanasti olid kenad bändid, JMKE, Psühhoterror, Vennaskond... ilusad sõnadega lood," arvas Anton, rüüpas uuesti õlut ning avastas, et balloon on tühi. "Tea, mis nüüd saab," pomises ta vanainimeselikult mõtlikult endamisi. "Ega tuleb vist poodi minna," leidis samas lahenduse ning hakkas lähedal oleva automaatpoe poole kõndima, saateks poiste kergendusohked.

Automaatpood oli hõbedane soojakusuurune konteiner, mille küljel oli puutetundlik ekraan ning luuk kauba väljavõtmiseks. Anton lunastas sealt kaks uut liitrist õlleballooni, kruttis ühe neist lahti ning taarus tagasi. Poisid olid aga vahepeal kadunud ning ka oma rondi kaasa võtnud. See muutis Antoni pisut kurvaks, asulas polnud just palju inimesi kellega rääkida. Enamus maju olid tühjad ning lagunenud ja üksikud nõukogude liidu aegsed hooned olid paksu muinsuskaitse märkidega kilesse mässitud. Anton mõtles laisalt, et ehk minna oma vana lapsepõlvesõbra Jüri poole. Ta on siin pea ainuke põline kohalik peale minu, mõtles Anton nukralt.

Aegamööda hakkas taat mööda küla peatänavat lonkima ning märkas enda üllatuseks, et Jüri kaua tühjalt seisnud mürakas kahekorruseline puumaja oli elule äratatud. Ümber hoone vurises tihe sülem droone, mis seda uue molekulaarvärviga üle pihustasid ning seest kostis puuri teravat vingumist. Parasjagu kadus üks musta peaga lüheldane mehike suure kastiga lüüsuste taha. Vot siis, Jüri aastaid tagasi üles pandud kaasüüriliste otsimise algoritm oli viimaks sobivad huvilised leidnud, rõõmustas Anton. Ta astus reipal sammul lähemale ning märkas alles nüüd, et lisaks droonidele sebis maja ümber veel siniste pükstega nii viie-kuue aastane jõnglane. Voh, on ka õigeid eestlasi, kes kolivad linnadest ja välismaalt tagasi kodumaale, mõtles ta rahulolevalt ning pöördus poisi poole.

"Hoi poisu, mis su nimi ka on?"

"Fu shong, chiu lung?" hüüatas poiss ja astus paar sammu tagasi.

"Hoi, hoi, tubli-tubli," rõõmustas selleks hetkeks juba üsna auru all Anton. "Mida sa siin ka mängid, ah? Kulli või?"

Kuid poiss pööras hoopis ringi ja jooksis majja. Hetk hiljem ilmus sealt välja lüheldane kollaka nahaga mees, kes kukkus Antoniga millestki ägedalt seletama. Anton kuulas natuke aega kummalist keelt, proovis siis nutiprillide tõlkefunktsiooni käima panna, aga see jooksis täie pininaga kokku. Viimases hädas üritas ta pilukale õlut pakkuda, lootuses, et juua täis peaga suudavad kõik rahvad omavahel suhelda, kuid võõramaalane keeldus hüvast rüüpest. Lõpuks lõi Anton kõigele käega ja vantsis neist mööda majja, Jüri kitsukesse toapugerikku.

Sisse kolinud üüriliste tõttu oli Jüri uueks toaks kohandatud madal teise korruse kolikamber. Aga ega Jüri palju vajanudki, külmaunes lebaval mehel on väikesed vajadused. Anton astus keset tuba Dracula kirstuna lösutavale metallist ja plastist kastile lähemale ning hõõrus käisega selle peal olevat kitsukest aknaruutu, et sõbra tardunud nägu vaadata. Sellest polnud eriti tolku, klaas oli seestpoolt jäälilledega tihedalt kaetud ning läbi nende paistis vaid mingi ebamäärane tomp. Anton ohkas, lõpetas tulutu klaasipuhastuse ning räntsatas hibernatsioonikirstu kõrvale seatud krigisevate vedrudega tugitooli.

Tegelikult ei meeldinud talle uus külmapensioni kava juba alguses mitte üks raas ning eriti turris oli ta selle peale pärast parima sõbra kaotust. "Kes sind õige seal tulevikus ootab?" oli ta Jürile põrutanud. "Maailm on veel võõram ja meid, vanu rümpasid, on veelgi vähem tarvis."

Aga Jüri oli kõigutamatu. ,,Suremiseks on veel vara, aga sellest tänapäeva maailmast on mul igal juhul siiralt sitaauguni! Ja üldse jätame parem emotsemise ning võtame pitsi viina."

Nad võtsid Jüriga viina ka vahetult enne külmutamist ning mõtisklesid sähmakate kõrvale, et kas Jüril peaks viis aastat hiljem ärgates ka pohmakas olema või ei. Kuid hoolimata sellest, et Jüri oli lasknud vaid enda elutegevuse ajutiselt peatada, oli Antonil ikkagi toona kogu viinavõtmise aeg nukker tunne justkui peielauas, kus saad koos kadunukesega juua. Ta oli ühel ööl purjus peaga isegi külmakirstule kimbu maja kõrvalt kitkutud lilli toonud ning nutta tihkunud.

Neile asjadele mõeldes tundis Anton, kuidas praegugi hakkasid silmad kipitama ja üksik pisar mööda põske veeres. "No kurja, sama hästi võiks juba ennast ka külmutada," porises ta ning hakkas mõtete mujale viimiseks nutiprillides e-maili programmi käivitama. Kulus peaaegu pool pudelit viimast õlut, kuni vanaldased prillid loadingu lõpetasid ja kogu Antoni ümbrus sai hoopis uue ilme kõigist spämmist, viirustest ja ahelkirjadest, mis prillid mööda Jüri elutut elupaika laiali projitseerisid. Neist ainuke asjalik ja inimese kirjutatud teade tundus olevat Eesti rahva muuseumist. Anton avas selle ning leidis tegemist olevat pakkumisega lasta end digitaliseerida.

"Säilitame Eesti rahvapärimused, säilitades eestlasi endid," seisis kirja pealkirjas. "Koostöös pensioniametiga pakub ERM kordumatu võimaluse jäädvustada oma isiksus igaveseks."

Anton vaid mühises sellepeale, digitaliseerimine oli peaaegu sama hea kui hibernatsioon. Pealegi oli ta end niikuinii digitaliseerida lasknud, et kuidagi napi pensioni kõrvalt uut tehismaksa ning teist neeru osta. See meenutas Antonile, et peakski õige enda värske uue vennaga rääkima. Ta pani e-maili rakenduse kinni ning helistas Anton-3le.

"noh vanamees kuidas elad ka?" kostus prillide klappidest ta enda moonutatud hääl.

"Muidu pole viga, aga igav," kurtis päris Anton. "Ja isegi surnuks juua ei saa, tehnika liiga heaks arenenud, ennem lähed pankrotti, aga sul?"

"kuule pole viga pole viga. sai täna poola transiidile liigutud. poola pensionärid on muide päris muhedad rongimehed siin."

"Poolas? Ega sa, muide, Tõldrest mingi lõuna paiku mööda sõitnud?"

"sõitsin sa ju veel lehvitasid mulle."

"Ah see olidki ikka sina," rõõmustas Anton-1.

"jah aga ma pean nüüd lõpetama. vaja mingeid maksu forme täita."

"No olgu, ära võõraks jää," sõnas Anton ja lõpetas kõne.

Äkitselt tundis ta, et moodne tehnika oli vahel ikkagi lahe asi. Ta poleks ealeski osanud arvata, et võib vanas eas endale venna saada.

Jüri madalas kambris oli hea hämar ning tugitool oli üllatavalt mõnusaks muutunud - jää või magama. Anton oligi libisemas reaalsust ja ebareaalsust eraldava unepiiri poole, kui ta prillid häirivalt teravalt piiksatasid.

Ta raputas une peletamiseks pead ning silmitses saabunud e-maili, saatjateks samad naabripoisid, kellega ta oli tunnike tagasi rääkinud, ning pealkirjaks oli ,,ESA otsib Veenuse uurimissondile töötajat." Kirja sisuks oli vaid link ning napp teade - hei vana, vii õige oma unistus täide, mis sa ikka siin maa peal unistad :)

Anton vandus tasakesi. Hoolimata kõrgest east ja joodud õllest, tundis ta mõnitamise eksimatult ära. Neetud nagad! Ta tahtis teadet juba kustutada, kuid siis sai uudishimu vanamehest võitu ning ta klõbis kirjas olevale lingile.

Kandidaadile esitati üsna tavaline nimekiri nõutavatest oskustest ja omadustest. Nagu tavaliselt, oli nimekiri üsna lühike ning nagu üsna sageli oli olnud, oli Antonil kõik omadused olemas. Peale selle ühe muidugi, füüsilise vormi. Ta ohkas ning tahtis juba teist korda kirja kustutada, kui tema tähelepanu köitis kirja all olev rida:

"Otsitakse digikoopiaid, bioloogilistel isikutel palutakse mitte tülitada."

Aga miks mitte, sähvatas tal äkki. Kas polnud temagi kunagi kosmonaudiks tahtnud? Nüüd oleks võimalus, ja kui lahe oleks õhtuti rääkida oma uue digi-vennaga, kes parasjagu mööda Veenust ragistab ja sealset elu-olu kirjeldab. Pikemalt mõtlemata pani Anton end ESA nimekirja kirja. Sellest toimingust uut energiat saanuna kargas taat energiliselt püsti ning asus üht lapsepõlves palju kuulatud JMKE lugu ümisedes kodu suunas teele.

Oli aeg veenduda, kas kööki jäetud viinapõhi kõlbab veel juua.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 04/15 (Artur Räpp)

Reaktori kirjutaja Heinrich Weinberg (Artur Räpp)

Intervjuu: Heinrich Weinberg (Artur Räpp)

Stalker 2015 hääletus ... jätkub (Jüri Kallas)

Parimat õudust ja fantaasiat kümnendalt HÕFFilt (J. J. Metsavana)

Ulmeühing 20 aastat hiljem (J. J. Metsavana)

Lauamänguarvustus: Robotite kakelung (Ove Hillep)

Lauamäng Musta Isanda vari (Ove Hillep)

Tibusid loetakse sügisel: Sügissõda (Agur Tänav)

Labürindijooksja - kas saab hakkama? (Mirjam Proos)

Tiit Sepa: Tulija ja jälgija (Silver Sära)

Ulmekirjanduse ABC (Oskar Nassar)

Ulmkonnakroonika 4/15

Kirjastuste uudised 04/15

Katkend uuest Süvahavvast: 12. Puudutus (Indrek Hargla)

Jutt: Tööaeg (Aira Rakav)

Jutt: Vanamehe unistus (J. J. Metsavana)