Peatoimetaja veerg 04/16 (J. J. Metsavana)

HÕFF on selleks korraks lõppenud ja Reaktori meeskond väsinuna, kuid õnnelikena kodudes tagasi. Ove kui kõige väsimatum, kirjutab ka käesolevas numbris enda muljetest. Ülejäänud toimetus vajab veel aega ning nendepoolsed kirjatööd festivalist ilmuvad mais. Lisaks sellele avaldame Plugis ilmunud Jürka ning Karajevi vestluse alternatiivajaloost ning kuna aprill oli ikkagi naljakuu siis toob Raux meile ka mõned anekdoodid.

Muudest uudistest toimub Tartu ulmikute teine reede seekord eksklusiivselt hoopis maikuu esimesel reedel. Muudatuse põhjuseks on Prima Vista raames toimuv vestluspaneel ,,Müüt, reaalsus, ulme - ühe mündi 3 külge", peale mida tundub sobilik ka kohe ulmikute kogunemine ära teha. Lisaks tuletan meelde, et Estcon pole enam kaugel ning tasub juba 15.-17. juuli ette vabaks planeerida. Toimumiskohaks Jõgevamaal asuv Udu talu ja registreerimisvorm tuleb ka peatselt üles. Samuti ei tasu unustada stalkeri hääletust. Esmaspäeval, 9. mai hommikul läheb nimekiri lukku ja orienteeruvalt keskpäeval algab hääletus.

Sellekuise HÕFFI teemaga hästi sobiva kaanepildi autoriks on meil taas Markus Härma.

Head lugemiselamust.

Jüri ,,Ulmeguru" Kallas: ,,Kättemaksuulmest" maailmaklassi alternatiivajalugudeni (Nikolai Karajev)

Eelmise aasta novembri viimastel päevadel ilmus Tallinnas venekeelse n-ö teistsuguse kutuuri ajakirja PLUG 35. number. Seekord oli külalistoimetajaks Nikolai Karajev, kes koostas alternatiivajaloolise ulme teemanumbri. Muuhulgas ilmus ajakirjas ka eestikeelseid alternatiivajalugusid kaardistav intervjuu Jüri Kallasega.

Intervjuu venekeelset teksti leiab ka: https://fantlab.ru/blogarticle40421

Pildimaterjali autoriks on Andrei Kedrin.

On riike - näiteks Prantsusmaa -, kus alternatiivajalugu (AI) on vägagi populaarne ja on riigid, kus see on praktiliselt tundamtu. Kui populaarne on AI eesti ulmekirjanike seas?

Minu lugemus ja teadmised prantsuse ulmest ei lubaks küll väita, et alternatiivajalugu seal eriliselt populaarne oleks, aga mu teadmistes võivad muidugi ka olulised lüngad olla. Tundub ka, et alternatiivajaloolise ulme kõrgpunkt maailma ulmes on möödas. Ma ei tahaks öelda, et paremad päevad, vaid just suurem melu ja popikus... noh, et vahepeal suisa räägiti ulme neljast alaliigist: SF+F+H ja AI. Loomulikult olid need jutud rumalad, sest esimesed kolm on tõesti alaliigid, aga alternatiivajalugu on siiski pigem teema või kujutluslaad, nagu näiteks ka küberpunk.

Alternatiivajaloolise kirjanduse puhul tuleks tegelikult vahet teha kahel laadil: teadulikkusele pretendeerival ja ilukirjandusel. See esimene, mis reeglina on lihtsalt ühe-mitme kuiva skeemi esitamine, mind üldiselt ei huvita ja reeglina ei paku ka lugemiselamust. Noh, et teaduspopi erivorm, mõnikord huvitav, aga enamjalt kõõlub kusagil (ilu)kirjanduse piirimail. Sama nähtuse alaliik on mu meelest kõikvõimalikud romaanid, mis n-ö ajaloolist ebaõiglust ümber mängivad. Pean silmas teoseid, kus kirjanduslik osa ja ka alternatiivajaloolise konstruktsiooni ilu on toodud ohvriks autori arvates õigema ajalookäsitluse võidulepääsemise nimel. Tavaliselt taolisi tekste kirjutavadki nõrgad autorid, kel sellevõrra enam on midagi põhja- ja paikapanevat öelda. Hoopis teine tera on aga kirjandus, kus autori eesmärgiks on olnud kirjutada midagi ilukirjanduslikku ning alternatiivajalooline skeem on seal lihtsalt kirjandusliku võtestiku osa.

Tulles tagasi eesti kirjandusse, siis Eesti autorid on kirjutanud teaduslikku alternatiivajalugu, ka kättemaksuulme on olemas ning on olemas ka korralik ilukirjanduslik ulme. Teosed võib paari-kolme käe sõrmedel üles lugeda, aga nii väikese rahvaarvu juures pole selles ka midagi imelikku.

Mul on teooria, et mida huvitavam on riigi ajalugu ning mida enam on pöördelisi hetki, mille puhul saaks üheselt väita, et ajalugu läks ainuõiget rada pidi, seda populaarsemad on alternatiivajalood neis riikides. Kas sa arvad, et see kehtib ka rikka ja omanäolise ajalooga Eesti kohta?

Ma kahtlustan, et see teooria pole pädev, või kehtib see mööndustega. Minu arvamust toetab eelkõige tõsiasi, et enamus alternatiivajalugusid on ühtedel ja samadel teemadel. Ma pole statistikat teinud, aga mulje on küll, et umbes pooled alternatiivajalood tallavad teemaringis: II maailmasõda, Hitler, natsid ja juudid. USA autoritel on veel kuumaks teemakokteiliks iseseisvussõda, kodusõda ja orjandus, postsotsialistlikus ruumis aga Nõukogude Liit, selle kestmine või mittetekkimine. Populaarsetena võiks veel lisada Jeesuse elu ja kristluse ümber tiirlevad tekstid. Kõiki ülejäänud ajaloosündmusi praktiliselt ei käsitleta, eriti kui võrrelda eelpoolmainitud ajaloolisi sõlmpunkte.

Eestikeelne alternatiivajalugu on umbes samas seisus... võibolla ehk selle vahega, et meil on Indrek Hargla oma keskaja obsessiooniga ning seetõttu on meil lõviosa alternatiivajalugu Euroopa keskaja teemadel. Võib-olla mängib siin oma osa ka ulmekirjanduse teatav internatsionaalsus ja ka see, et salamisi loodab iga ulmekirjanik oma tekstidega inglise keelde ja suurema lugejaskonnani jõuda. See lootus on küll asjatu, aga lootus on lootus ning kohalik materjal sellist lootust ei toetaks.

Millised eesti ulme alternatiivajalood on seotud just Eesti ajalooga? Milliseid reaalsuseid need kirjeldavad? (Mulle meenuvad käigupealt vaid Tiit Tarlapi "Lõhestusjoon" ja Jaan Kaplinski "Loojak Hiiumaa rannal". Viimast juttu ma lugeda ei suutnud, sest see on murdes kirjutatud.)

Kuna Indrek Hargla on eestikeelse alternatiivajaloo A&O, siis alustaks temast ja jutust «Novembrivalss Vanal väljakul», mis käsitleb Brenevi surma ja sellega seonduvaid võimumänge alternatiivajaloolises maailmas, kus teise maailmasõja eelset nõukogude okupatsiooni Eestis polnud. See-eest käitusid sakslased siinmail julmemalt kui meie ajaloo Valgevenes ning eestlased olid seetõttu iseäranis punased ning 1982. aasta Moskva oli täis edukaid Balti kommuniste, eriti eestlasi...

Indrek Hargla jutt on ka ainus kohalikul materjalil alternatiivajalugu, mida ma edöövriks nimetaks. (Jah, ühel autoril on üks äkiline romaan või isegi triloogia kirjutamisel, aga sellest saab siis rääkida, kui see ilmunud on. Et kas õnnestus...)

Järgmisena peaks vast nimetama Mart Laari romaanisarja «Sügissõda», mis täies mahus pole veel ilmunud. Ajaloolaseharidusega Laar on oma sarjas kahjuks ilukirjandusele käega löönud ja selle tulemusena on tegu igava alternatiivajaloolise skeemiga, mis rõhub pigem tõepärale kui esteetikale. Pöördepuntiks on taaskord 1939. aasta, et mida oleks saanud teistmoodi teha, et sündmused oleksid eestlastele sobivamas suunas liikunud. Romaanisari näikse olevat kirjutatud Mart Laari ajalookontseptsiooni kirjanduslikuks toetuseks, aga sellisena võib ürituse juba praegu läbikukkunuks nimetada. Võib-olla on see ka põhjus, miks autor igal pool rõhutab, et tegu pole ulmeromaaniga... või arvab ta, et niimoodi mõjuvad ta mõtted kuidagi ehedamalt.

Järgmisena nimetaks Tiit Tarlapi romaani «Lõhestusjoon», kus indiaanlased hoopis Euroopa avastavad ja anastavad. Ainus indiaanivaba ala on Põhjala, mis sisaldab ka Eestit. Romaani sisuks ongi eesolev Põhjala vallutus ja kohalike vastutöötamine ehk siis igal tasemel luuremängud. Tarlapi peamiseks miinuseks on alternatiivajaloolise osa kahvatus, ehk ta keerab ajaloo lihtsalt teistpidi, omaltpoolt midagi suurt põhjendamata ja lisamata. Seiklusromaanina on teos aga hea ja Tarlapi skaalal isegi väga hea.

Ja olekski suuresti kõik! On ports romaane, jutte ja isegi üks näidend, mis tallavad hämral alal, mida võiks nimetada alternatiivajaloo, võimalike ajaloostsenaariumite ja lihtsalt kättemaksuulme ristmikuks. Need tekstid on olnud reeglina kirjanduslikult abitud ja nad on ka kiirelt ununenud. Nende teoste autoriteks on reeglina ulmeskeenest kaugel seisvad või suisa kirjanduskauged isikud. Teemadering on ka tüüpiline: nõukogude okupatsioon ja sellele järgnev, sõda Venemaaga, uus küüditamine jne. Kui need tekstid juurde lisada siis peaks tosinajagu kohalikul materjalil alternatiivajalugu kokku saama küll.

Olen aru saanud, et eesti kirjanduse klassikud, kes on kuulsad eelkõige oma realistlike teoste poolest, on samuti AI-sid kirjutanud: Karl Ristikivi esikromaan "Viikingite jälgedes" ning Andrus Org mainib selles kontekstis veel Jaan Krossi "Wikmani poisse" ja Helga Nõu " Paha poissi". Millest need AI-d räägivad?

Andrus Orgi selleteemalistesse avaldustesse suhtun ma enam kui skeptiliselt, peab ta ju ka Indrek Hargla romaani «Vabaduse kõrgeim määr» alternatiivajalooks. Minu andmetel pole isegi autor suutnud sellest romaanist leida ajaloo lahknemispunkti, mis teadupärast on ju alternatiivajaloolise teksti esimene tunnus, et kus või miks läksid asjad teistmoodi. Hargla romaan on fantasy, mille tegevus toimub maailmas, milles võib leida sarnasusi meie maailmaga.

Tunnistan ausalt, et ma pole Jaan Krossi ja abikaasasid Nõusid lugenud. No ei ole minu maitse, peamine etteheide just igavus. Võib-olla on need alternatiivajaloolised romaanid, aga võib-olla on need seda samapalju, kui Indrek Hargla eespoolmainitud romaan.

Ristikivi romaan on aga Eesti viikingitest ja Ameerika avastamisest viikingite poolt... vähemasti nii ma seda mäletan. Romaan on halb ja sobib lugemiseks väga-väga huvilistele lugejarühmadele, et kirjaniku paadunud fännidele ja/või kogu eestikeelset ulmet lugeda ihkavatele ulmefännidele.

Omaette teema on Indrek Hargla, kes näikse armastavat ajalugu ja eriti AI-d: "Maris stella", "Palveränd uude maailma", "Vlad", ilmselt veel midagi. Võib-olla just Indrek Harga populariseeris AI-d kaasaegses Eestis. Kas räägiksid sellest fenomenist?

Kindlasti Indrek Hargla populaariseeris eesti lugejale alternatiivajalugu.

Kindlasti on ta Eesti kirjanikest kirjutanud kõige rohkem alternatiivajaloolisi tekste.

Kindlasti on Indrek Hargla alternatiivajaloolised tekstid maailmakirjanduse tasemel saavutused.

Minul kui ulmefännil on aga neile palju ette heita. Peamiselt kahte asja: liig vähest ulmet ja/või lugeja uputamist nimede ja aastaarvudega. Et mitte olla üldsõnaline, siis tooksin näiteks kolm teksti. Romaan «Palveränd uude maailma» on vast kõige mastaapsem alternatiivajalugu eesti kirjanduses, aga mind kui lugejat häiris kohutavalt, et selle maailma kirjeldamise asemel pean ma lugema mingi näitetrupi juhtumustest. Iseäranis häiris aga lõpp, kus tegevus viidi Uude Maailma, mängu toodi ka moslemid ning siis tuli lõpp. Ma pole küll sarjakirjanduse suur austaja, pigem vastupidi, aga siin ma oleks küll järjeromaani tahtnud. Saime aga jutu ja lühiromaani. Jutust «Cuncti simus concanentes: Ave Maria» ei tahaks ma suurt midagi rääkida, sest kuigi tegu on päris hea tekstiga, pole seal eriti ulmet ja alternatiivajalugu... mina vähemasti ei leidnud... ilmselt olen rumal ja vähelugenud. On romaanist tuttav näitetrupp ja mingi pidustuse kirjeldus. Väga pikk lühiromaan «Dom Ramón» langeb aga teise äärmusesse ning lugeja valatakse üle ilukirjanduse piiridest välja jääva purukuiva nimede ja ajaloosündmustega ning mina suutsin selle teose vaid hambaid kiristades lõpuni lugeda. Ma ei tea isegi Galicia reaalsest ajaloost suurt midagi ning seega oli Galicia alternatiivajalugu minu jaoks üks hoomamatu sõnamassiiv.

Indrek Hargla kiituseks tuleb aga öelda, et tal on tõesti suurepärane n-ö ajalooline kuulmine ning seetõttu ei mõju tema alternatiivajalood ebaveenvalt, isegi kui need on võõrad või kummalised. Ilmselt on see ajalooline kuulmine ka üks põhjusi, miks Hargla ajaloolised kriminullid sedavõrd populaarsed on.

Indrek Hargla suurus ja olulisus eesti kirjanduses ongi eelkõige selles, et ta võtab oma tööd tõsiselt: teeb eeltööd, mõtestab materjali ja kirjutab ilma igasuguse valehäbita anrikirjandust. Selles mõttes on talle eesti kirjanduses kõige lähemal Karl Ristikivi. Mõlemat meest ühendab ka üldine leigus argisuse ja olmelisuse asjus, et kui muud nende raamatuist leia, siis vähemasti saab lugeja põgeneda hallist ja sombusest igapäevast.

Milliseid eestikeelseid AI-sid sa (veel) lugeda soovitaksid?

Esimese ja pea ainukesena soovitaksin Indrek Hargla romaanisarja Frenchi ja Koulu seiklustest. Tegu on alternatiivajaloolise aurupunkliku maailmaga, kus XX sajandi alguses eksisteerivad kõrvuti maagia ja teadus, libahundid ja diriaablid. Lühidalt võiks öelda, et tehnika on, aga tehnokraatlust pole - maailm on arhailisem, kui meie ajaloos ja side loodusega on tugevam. Sarjas on praeguseks kolm romaani, neljas kirjanikul plaanis/kirjutamisel. Sarja esimest romaani «French ja Koulu» peaksin ma Indrek Hargla parimaks romaaniks üldse ning seda võib ka üksikromaanina lugeda.

Soovitaksin veel ka Indrek Hargla jutte « Sierra Titauna nekropol» ja «Püha Graal - 1984». Ma tahaks võimalike lugejate võimlikku mõnu rikkuda ja sisust suurt rääkida, mainiks vaid, et mõlemas loos tegeldakse kristlusega.

VolbriHÕFF (Ove Hillep)

11. HÕFF selja taga ning tunne on hea. Seekordne oli silmapaistev mitmes aspektis: esiteks läksin sel aastal Tallinnast Haapsallu rattaga, melu oli rohkem ning filmid hoidsid püsivalt taset. Meeskond oli taas kord head tööd teinud, mistõttu sattusid minu silme alla vaid parimad, õõvastavad ja/või meeldivalt tülgastavad linatükid.

Kuna minu rännak kunagisse tsaari suvituspaika ei läinud just soovitud kiirusega, jõudsin kohale alles poole kaheksa paiku, kui paraad oli juba läbi ning enamusel kohaletulnutel esimesed filmidki vaadatud. Mul on väga kahju, et Méliés' võistlusprogrammi lühifilmid mul nägemata jäid. Vastavalt kuuldule, oli sel aastal tase väga korralik olnud.

Kuna ratta aku oli surnud, jätsin oma ratta kultuurimaja fuajeesse (kuhu see muide jäi inimestele uudistamiseks terveks festivali ajaks) ning pärast väikes põiget meie ööbimisasutusse, suundusin esimesele filmile, milleks oli "Green Room". Õnnetu olukorra tõttu natside kätte sattunud bändi saatust oli päris lustakas jälgida, kuna seal oli piisavalt verd ja rupskeid, lolle juhtumeid ning natuke ka südamlikkust. Järgmisena linaletulnud Terminaatorit jõudsin küll vaatama, kuid ei suutnud ära oodata isegi John Connori eostamist. Oleks pidanud Mart Sanderi soovitust kuulama ning minema väiksesse saali hoopis filmi "Aaaaaaaaah!" vaatama minema. Vastavalt järgmisel päeval kuuldule, oli see väga mõnus olnud. Selleks ajaks, kui Indoneesiast pärit "Lady Terminator" peale läks, magasin mina juba mõnusalt õiglaselt väljateenitud und.

Laupäev algas paljudele mälumänguga. Küsimused olid olnud päris keerulised ning nagu varemgi, oli teise koha auhinnaks korralik pudel - seekord pudel viskit festivali sponsorilt Jamessonilt. Rebimine oli olnud tihe, kuid lõpuks õnnestus teine koht saada Reaktorisse paljude tekstidega panustanud vendade Novodide meeskonnal. Kuna ilm oli ilus ning seltskond mõnus, jõudsin saali istuma alles võistlustulest välja jäänud lühifilmide ajaks. See selgus olema kohutavalt hea mõte, kuna sel korral näidati seal vaid puhast kulda. Huvitav, millised need võistlusesse alles jäänud veel olid.

Pildi autor Ene Kallas

Kuna suurelt jaolt mindi õhtupoole grillima ning minugi kõht tundis ebameeldivat pitsitust, otsustasin end mitte ära kurnata ning minna lasta hea maitsa ja nautida veelgi enam ümbritsevat festivalimelu. See aga tähendas, et pidevalt edasi lükatud tagasitulek juhtus alles viimase filmi ajal, milleks juhtus olema "Ballaad haigest kassist". Olgu nüüd päris selge, et kui ma kellelegi seda filmi soovitan, siis vaid seepärast, et mulle see meeldis, hoolimata asjaoludest, et see vaieldamatult on üüratult võigas, ebameeldiv ning kohat ka lihtsalt rõlge. Hilisematest kuuldustest lähdudes on mul loomulikult väga kahju, et ma vahepeal filme "Baskin", "Atomic Eden" (natsisõdurid Ternobõlis) ja "Saatana maiuspala" kiikama ei jõudnud, kuid ega igale poole ei peagi vist jõudma.

Laupäeval toimus ka hulk ettekandeid ning raamatulaat. Pärast J.J. Metsavana kokkuvõtet Heliose kirjastuse ja HÕFFi korraldatud lühilugude võistlusest loeti ette eelmainitud kirjastuse raamatuid ning sõna võttis mitmetes Reaktori numbrites avaldatud Jüri Kallas. Kuna aga raamatulugemine venis, lükati ka Jürka ettekannet pisut (u 2 h) edasi, mille üle ulmikud üldse õnnelikud ei olnud. Raamatulaadal olid esindatud nii koomiksipood Snikt, mida me ka veebruarinumbris< /a> tutvustasime, 2d6, Picoprint, Pegasus ning Helios kirjastus. Sai loomulikult nenedegagi tutvust tehtud ning uuritud elu-olu ja raamatute kohta ning vadratud veel sajast asjast. Kohal oli ka Escape Room seltskond, kes lasi õudusstsenaariumeid ka omal nahal läbi katsetada. Kahjuks ma ise ei jõudnud, kuigi kutse sain reede öösel kell 3, mil ma kindlasti midagi ebameeldivat unes nägin. Ehk mõni teine kord. Ühes stsenaariumis olla ühe meie toimetaja tunnistusel ka kummist seamaskiga mees, kes tegi väga elajalikke hääli ning võis enamus juhtudel ootamatul avastamisel olla mõnevõrra ehmatav.

Pühapäev algas ratta laadimise ning tõdemisega, et olen pakutud programmist kohutavalt vähe ära tarbinud. Kuna aga lootsin veel õhtu hakuks Tallinna jõuda, oli mul aega täpselt üheks filmiks ning see juhtus olema kunagi ammu nähtud Kin-Dza-Dza, mille juhatasid sisse Jüri Kallas ning Mart Sander - sai ju antud filmi esilinastusest 30 aastat. Film oli täpselt nii jabur, kui ma mäletasin, kuid nüüd - 10 aastat hiljem - veelgi parem. Kuulduste järgi võin oletada, et "Schneider Baxi vastu" oli samuti päris hea. Eks tuleb sel edaspidi silma peal hoida. Kui halb saab ikka olla situatsioon, kus kaks palgamõrvarit üksteise vastu hakkavad töötama?

Halvast küljest oli aga festivali kava formaat eelmise aastaga võrreldes jäänud sama ebamugavaks - A4. Mäletan endisaegseid A6 taskuformaadis kavasid, mida sai pidevalt kaasas tassida ning kust vajadusel teadmisi otsida. Kõnelesime sel teemal ka HÕFFi pressijuhi Helmut Jänesega, kes julges oletada, et ehk kolib järgnevatel aastatel kogu kava inimeste nutitelefonidesse üle ning kavasid ei olegi vaja enam printida. Isiklikult oleks mul natuke kurb, kui heast üritusest ei jääks inimestele mälestuseset, kust saaks iga ilmaga parimaid filmisoovitusi otsida.

Teise ebameeldiva avastusena kestis festival seekord vaid 3 päeva (reedest pühapäevani) senise 4 päeva asemel, mis tähendas natuke tihedamat graafikut. Mitte, et mina oleks kõige õigem inimene seda ütlema, kuid kava tundus vähem tühje auki jätma, kus inimesed saaksid suhelda ning oma kangeks istutud kannikaid liigutada. Maks ilmselt tänab palvetes HÕFFi korraldajaid ja ega seepärast minemata saa jätta, kuid neli päeva on ikka neli päeva.

Ka iga-aastase uue teemaklipi osas ei oldud paigale tammuma jäädud ning enne iga filmi ootas vaatajaid ees silmivägistavates värvikontrastides üpriski võigas klipp, mis hõlmas beebisid, rindu ning paksu meest. Oli see nüüd solvangu või meelitusena mõeldud, kuid klipp lõppes sõnadega "Sa oled seda väärt!". See ei olnud paha, vaid lihtsalt väga-väga haige. Hea töö!

Taas kord on veedetud nädalavahetus täis päikesepaistet, meeldivalt häirivaid filme ning vanu ja uusi tuttavaid. Tase pole langenud, kuid festivali meeleolu oli sel aastal kuidagi tunduvalt rahulikum. Võibolla oli asi selles, et ma ise tunduvalt vähem õlle järele kuukasin, kuid ka Helmut tunnistas, et sel aastal on suvalist möllu vähem. Ilmselt kolis see lihtsalt meiega kaasa. Igal juhul tuleb sinna ka järgmisel aastal minna ning kaeda, mille põnevaga HÕFFi meeskond jälle hakkama on saanud.

Eva sai hakkama ka koomiksiga enda selleaastastest seiklustest. Tema illustreeritud seiklusraamatut saab vaadata siit.

Stalker 2016 (Jüri Kallas)

Öeldakse, et inimene planeerib, aga saatus juhib... nii juhtuski, et alles täna (2.05.2016) saab ülesse Stalker 2016 hääletusnimekirja mustand...

Nimekirja leiab aadressilt: http://ulme.ee/Foorum/Kirjandus/Stalker-2016

Nädalajagu päevi saab nimekirja asjas parandusettepanekuid teha.

Esmaspäeval, 9. mai hommikul läheb nimekiri lukku ja orienteeruvalt keskpäeval algab hääletus, mille kohta alates 9. maist leiab täpsema info siit: http://ulme.ee/Stalker/2016

Tabel varasemate stalkeri võitudest. Tabeli koostas facebookis Insener Garin

Pilt 2015 stalkeri üleandmisest

Taak - Supersargasso (Jaagup Mahkra)

Olen ansamblist Taak siin ajakirjas varemgi juttu teinud, ja... kurat, kas tõesti on "Rist viletsuse teel" ilmumisest neli aastat möödas? Aeg lendab tõepoolest. Ja ometi jõudis vahepeal tekkida tunne, et `tea, kas bändist enam asja saabki? Tundub, et saab. "Supersargasso" on Taaga neljas kauamängiv, mis pole üldse halb saavutus. Selleks ajaks on enamik bände ära otsustanud, kas neil on päikese all kohta, ja vastavalt kas laiali läinud või oma nii leidnud. Tundub, et Taak on valinud viimase tee ja jäänud doomi juurde püsima.

Mul on hea meel tõdeda, et minu kriitikat eelmise plaadi kohta on kuulda võetud: kurtsin toona, et plaat on muusikaliselt liiga ebaühtlane, ning käesolev on tõesti palju stabiilsem. Enam ei ole kuulda liiga erinevate lugude üksteisele järgnemise dissonantsi. Kuid teate, kes peale Taaga veel arenenud on? Mina. Nagu härrased ise tavatsevad laulda, eestlasel ei ole kunagi hea. Doomi tuum - üksteisele järgnevad suhteliselt sarnased lood - ei tundu mulle enam nõnda täiusliku ülesehitusena ja Taak näib "Supersargasso" laineharjal tüürivat just selle augu poole. Kindlasti ei käi see kõigi lugude kohta, ja kindlasti mitte talumatul määral, kuid siiski... rohkem variatsiooni järgmine kord, palun!

Õigupoolest poleks ma eelnenud lõiku üldse kirjutanudki, kui uuel albumil oleks mõni tõeliselt särav lugu. Ärge lööge - siin on mitu väga head lugu, kuid ühtki "Linnadesööja" tasemel automaatselt hitti mitte, ega "Sümbolpimeduse" taolist kõrvakikitajat, ega "Surnud mehe ja tema sarve" väärilist lõpuakordi. Viimatimainitud tõmbasid plaadi kenasti käima ja ei lasknud külmal ligi hiilida; "Supersargasso" peal aga päris samasuguseid lööklaule pole. Plaat algab tugevalt, ent hoog peale seda enam ei kasva ja vajub viimase kolmandiku peal ära. Lugude sarnasus, albumilt-albumile korduv temaatika ning põneva lüürika puudumine teevad oma töö, eriti just viimane - miks ei ole enam mõnusaid krüptilisi laulusõnu, kus kuulaja tabas ära viite mingile raamatule, ja püüdis siis mõistatata, millisele? Üksvahe Eesti muusikat lahates leidsime sõpradega, et Taaga lüürik Mart armastab väga sõnu, võibolla isegi liiga palju - kas sa enam ei armasta sõnu, Mart?

Kui see kõik kõlas väga negatiivselt, siis see oligi nii mõeldud - kuulun veendunult sellesse koolkonda, kelle meelest tuleb arvustustes keskenduda eelkõige halvale. Küll hea ise välja tuleb. Aga kuna ma olen pehme südamega, siis poetan ikka paar sõbralikku sõna ka. Mulle meeldib eeskätt see, et nii paljud lood algavad või lõpevad pikkade venivate raskemeelsete süntesaatoriga rikastatud meloodiatega - minu jaoks on need märgiks, et bänd on doom metali olemusest õigesti aru saanud. Pillimehed mängivad pille kahtlemata paremini kui kunagi varem, produktsioon on hea ning laulja jorin sobitub lugudesse niisama hästi kui alati, olles vastavalt vajadusele kas kurblik, sõge või sarkasmist nõretav. Ma ei oskagi nimetada teist sarnase häälekasutusega vokalisti - aga ega ugri-doom teab mis ülemaailmselt levinud anr olegi.

Albumil on, nagu mainitud, mitu väga head laulu. Esimesena sai enamik inimesi ilmselt kuulda videoga pärjatud viisi "Eesti sült ja eesti muda", mis on üllitise reipaim pala. Plaat algab muidu looga "Õrjetu Jaak", mis on temaatiliseks jätkuks esimesel albumil "Koerapööriöö" ilmunud "Õiglasele Jaagule" ning sarnaneb sellele ka muusikaliselt, olles meeldiv tagasivaade minevikku ja arengule, mille Taak läbi on teinud. "Vaene juut" on kõige taagalikum laul, mida Taak kunagi teinud. Ent parim kõigist on kahtlemata "Viimane õhtu Bela Lugosiga", stiilipuhtad neli ja pool minutit traditsioonilist doom metalit, mis toob pähe nii Warningu kui Reverend Bizarre'i ning lööb närbunud vaimu täägi, jäädes pikaks ajaks meelde turritama. Need neli lugu õigustavad "Supersargasso" väljaandmist täielikult, vabandades välja ka selle, et viimased kolm pala plaadil on suhteliselt mittemidagiütlevad. Või kas on?

Aga äkki ei ole? Kõigi Taaga üllitistega on olnud see lugu, et nad avavad end ajapikku: ükski ei meeldi mulle täielikult kohe, ent pärast paari kuud kuulamist taipan, et on ikka hea asi küll. Kui ajakiri FHM veel ilmuks, ja mina seal arvustaja oleksin, siis nimetaks ma kõik kolm senist albumit parimateks autos kuulamise plaatideks. "Rist viletsuse teel" on viimastel aastatel rohkem minu autos viibinud kui bensiin. Võibolla ootab ka "Supersargassot" sama saatus? Võibolla muutub see ajapikku partatokis Queen'i "Greatest hits"'iks? Elame, näeme... igatahes pidage meeles, et kõik ülalkirjutatu (ja allpool antud hinne) on ajalik ja muutuv ja ilmselt eitan ma mõne kuu pärast kõike.

Hiljutine intervjuu bändiga saidil doom-metal.com.

7/10

HÕFF pildis (Eva Liisa Sepp)

Kuna pilt pidi ütlema rohkem kui tuhat sõna, siis avaldame ka Eva koomiksi, mis on suurepärane vahend illustreerimaks lustakat nädalavahetust Haapsalus. Eva on Reaktorile varemgi koomiksid joonistanud - seekordne on juba tema neljas, mille avaldame.

Raamatuarvustus: Õpipoisist meistriks (Oskar Nassar)

Ligi poolteist aastat tagasi arvustasin kogumikku "Täheaeg 13" ning seal ilmunud Mann Loperi jutu kohta ütlesin järgmist: "Loperi võidutöö ,,Meistri ja õpipoisi" lugemist lõpetades tekkisid mul koheselt küsimused: ,,Kas see ongi kõik? Kus on ülejäänud 25-30 peatükki? Kas romaan on autoril alles sahtlis peidus?". Tegemist on hea stiilitunnetusega ning korralikult läbimõeldud fantaasiajutuga, millel on juurde lisatud kergelt idamaine taust. Selgelt tuleb välja, et autor on põhjalikult tegelenud oma fiktsionaalse maailma ning sellele ajaloo loomisega. Puudu oli ainult temaatiline kaart raamatu lõpus kõigi mägede, orgude, salakäikude ja kindlustega.". Läks väheke aega ning kõik minu soovid ja küsimused said romaaniga "Kellest luuakse laule" vastatud. Isegi maakaart on teosele lisatud!

Loper jätkab romaani lehekülgedel rasket maailmaloomise tööd. Keisririigi ajalugu, jumalad ehk Iidsed, provintside haldusjaotus, pärilusliinid, ülikute ja sõjameeste aukoodeks. Vajalikud detailid uue maailma elama panemiseks on korralikult läbi töötatud ning on suudetud hoiduda pisiasjadesse takerdumisest. Lugedes avaneb iga leheküljega killuke ning peagi tunneb lugeja end lahutamatu osana sellest sünkjast ja jõhkrast maailmast.

Loo stardipauguks on keiser Yukobura surm, mille järel kistakse saareriik sisetülidesse ning ka sõjakad naaberrahvad ei soovi jääda kõrvalseisja rolli. Kõigele lisaks on ka Iidsetel inimkonnaga omad plaanid. Selles tohuvabohus proovib Keisririiki kokkuvarisemisest päästa ainult üks kummaline viisik. Vibukütist amatsoon Shisame, sõjardist prints Sisagi, suurt Väge haldav/valdav Rakio ning täiesti "tavaline" külapoiss Yuruki koos oma hundist vaimloomaga. Nagu igale fantaasiaromaanile omaselt tuleb seltskonnal rännata kaugel asuva mäeni, et seal riigis korra taastamiseks vajalike esemetega üht koma teist ette võtta. Muidugi lasub nende teel palju takistusi ning relvad tuleb ikka korduvalt vöövahelt haarata.

Mõõkade kõlina ja verepritsmete saatel kulgebki kangelaste ja saareriigi lugu. Reedetakse, armatsetakse, võlutakse ja veheldakse, kuid siiski jääb miski raamatu lõpuni kripeldama. Esiteks kangelasi kogu teose vältel saatev hea/pime õnn. Ikka jõuavad viimasel sekundil abiväed lahingutandrile ja päästavad lootusetu olukorra. Ikka uuesti ja uuesti pääsevad kangelased kindlana näivast surmast viimasel sekundil. Samas pole selle kallal vast mõtet eriti poriseda, sest see on kõigi seiklusromaanide paratamatu kaasnähe.

Teise kripeldama jäänud asjana tahaksin välja tuua eepilisuse puudumise. Romaani tegevustik hõlmab küll suuri vahemaid ning kogu Keisririigi saatust, kuid ikka jäi hinge tunne, et tegemist oli kõigest provintside omavahelise nääklemisega keisritrooni pärast. Väliste jõudude ehk Gromoyaki vägede pealetung ei tundunud asetsevat ühegi peategelase jaoks eriti kõrgel ohuskaala pügalal. Las piiravad ja rüüstavad natuke, aga õhtuks lähevad ikka oma koju tagasi. Lohemäe retk võeti ju ikkagi selleks ette, et Keisririigi ühtsus taastada. Võõrvägede välja peksmine oli pigem lisapreemia. Iidsete võimuihalused ja sellest tulenenud süeekäigud tundusid pigem surmaunne vajunud jumalate viimase hullumeelse katsena end taaskehtestada inimkonna üle.

Kokkuvõttes sain ma tegelikult ikka palju rohkem, kui ma "Meistrit ja õpipoissi" lugedes oleks julgenud loota. Ja ma ei räägi siinkohal teose algusesse lisatud kaardist! Loperi tugevaimaks küljeks on väga hea jutustamisoskus ja valitud stiilist kinnipidamine. Veelgi olulisem on see, et autori loodud maailm elab ja areneb. Nüüd oleks autori poolt lausa kuritegu oma lugejad ja loodud tegelased uute seiklusteta jätta. Loper ja Yuruki on alles oma pika teekonna alguses.

Kas ,,Tähesõdasid" tasuks tsenseerida? (Agur Tänav)

Seoses uue Tähesõdade filmiga ,,Jõud tärkab", otsustasin, et näitan lastele eelnevalt ära ka vanad osad. Nii tekib neil kontekst, milles filmi vaadata. Esialgu mõtlesin, et näitaks neile vaid esimest triloogiat: " Uus lootus", ,,Impeeriumi vastulöök" ning "Jedi tagasitulek". Lihtsalt seepärast, et need on paremad. Siis hakkasin endas kahtlema, äkki peaks siiski filmitegijate poolt soovitatud järjekorras vaadata... ja pöördusin siis interneti poole. Ilmnes, et ma ei ole oma kõhklustes üksi. Võrgust võis leida terve plejaadi erinevaid nimekirju, mis kõik soovitasid näidata filme teatud järjekorras. Täpsemalt, mina uurisin lähemalt seitset pakutud varianti.

Esiteks - soovitatakse vaadata filme selles järjekorras nagu nad valmisid. Miks? Sest niiviisi saab säilitada üllatuse, et ohoo - Darth Vader on Luke Skywalkeri isa.

Teiseks - vaadata ära õiges järjekorras, aga jätta ära ,,Nähtamatu oht", sest see on nii kehv.

Kolmandaks - vaadata järjekorras 4, 5, 1, 2, 3, 6 sest nii on Darth Vaderi lugu kõige mõjusam.

Rohkem ei ole mõtet neid järjekordi esitada, kes tahab, leiab need ise võrgust. Mul aga tekkis neid järjestusi ja nende põhjendusi lugedes lõpuks samuti veendumus, kuidas oleks õige. See põhines sellel, et seda kõige kehvemaks tituleeritud osa - ,,Nähtamatu oht", on mu põnnid tegelikult juba ammu vana VHS-i pealt soomekeelsena näinud. Soome keelt nad ei oska, nagu ka mina mitte, kuigi selle kasseti ma ise ostsin. Ma lihtsalt sel hetkel ei leidnud seda muus keeles, kuid tahtsin kangesti näha. Seda soomekeelset filmi on nad vaadanud vähemalt 5 korda. Neile meeldib. Lisaks on neil läbi vaadatud multikana tehtud ,,Kloonide sõjad" (mitte ajada segamini saaga 2. osaga ,,Kloonide rünnak"). Neile sobis. Niisiis mõtlesin, et ma parem ei hakka tühjast asja pärast muretsema ja läksime vaatama kinno seda uhiuut osa ,,Jõud tärkab". Neile meeldis see ka, kuigi ma pidin kinosaalis sosinal väiksemale poisile mõnda kohta tõlkima, sest ta ei ole veel eriti kiire lugeja. Seda kõike arvesse võttes jõudsin ma veendumusele, et tegelikult vahet pole, mis järjekorras neid filme oma järeltulijatele esitada - kui neile meeldib, siis meeldib neile see maailm igas järjekorras. Nad ei ole veel nii kriitilised, kui meie, täiskasvanud.

Kui see maailm neile ei meeldi, siis näita, kuidas tahad, alla see neil ei lähe. Mind lummas see saaga juba väiksena, kui ma polnud veel ühtki filmi näinud - mulle sattus lihtsalt kätte saksakeelne filmist rääkiv ajakiri. Ma ei saanud sõnagi aru, aga pildid olid lausa vapustavad - robotid, laserid, lasermõõgad, tähelaevad. Keegi mind ei keelanud, kui ühel hetkel tuli film kinosse ja ma seda vaatama läksin. Aga mis siis, kui mu vanemad oleksid filmi näinud ja otsustanud, et see on igav film, kehvasti tehtud ja pole mul seda vaja vaadata? See oleks kurb lugu olnud. Äkki kolmandat oleks lubatud vaatama minna, sest seal on midagi huvitavat. Niisiis leidsin ma, et näitan neile need filmid ära selle saaga põhimootori, ehk Georg Lucase soovitatud järjekorras. Las lapsed siis otsustavad ise, kuidas ja kas neile need osad meeldivad, ei ole minu asi neile ette kirjutada, millised osad on head ja millised halvad.

Palju õnne, Richard Donner! (Kalver Tamm)

Richard Donner ei ole ehk selline nimi, keda hoobilt ulmeanriga seostaks. Gibsoni ja Gloveriga Surmarelvad on pigem esimesed, mis temaga seoses pähe tulevad. 24. aprillil tähistas aga sünnitunnistuse järgi Richard Donald Schwartzberg vägagi austusväärset 86. sünnipäeva. Ja lähtudes sellest, et Batman vs Superman on suuremat raharoobitsemist lõpetamas ning Kapten Ameerika ja X-Mehed alustamas, on vägagi paslik Richardi panust anrisse meelde tuletada.

Ehk mõni süvitsi mehe käekirja ja filmograafiaga kursis filmisõber vaidleb vastu, aga Donner ei ole just sellist tüüpi lavastaja, kellele innovaatilisus ja esmapilgul äratuntav filmikeel kuulsust on toonud. Ta on eeskätt turvaline valik, kelle kätte võib raha usaldada ja olla seejuures suhteliselt kindel, et ta etteantud projekti mingi kunstipunnitamisega ära ei riku. Mis on vägagi kiiduväärt anne.

Alustame aga ikka algusest. Telest. Kõiki telesarju, mille juures Donner suuremal või vähemal määral tegev on olnud ma siin ruumipuudusele viidates üles lugema ei asu. Meie jaoks on tähtsad Twilight Zone (1959 - 1964) ja Tales from the Crypt (1989 - 1996). Esimest lavastas mees kuus episoodi ja teist kolm. Nende sarjade tähtsusest ja olulisusest saab, võib ja kindlasti on kirjutatud pikemalt. Richardi panusele keskendudes on kuulsaim tema lavastatud osadest Nightmare at 20,000 Feet - lennukitiival askeldavast kollist, keda ainult peategelane näeb. Huvitavad ja youtube's vabalt vaadatavad on ka ,,kas masin suudab asendada inimest" temaatikal The Brain Center at Whipple's ning mürinaga pihta hakkav Sounds and Silences. Krüptilugudest (mis samuti kõik kolmekesi vabalt vaadatavad) on minu isiklik lemmik Miike Imprintiga mõnusa seose loonud The Ventriloquist's Dummy.

Filmidest rääkides alustame aga valest otsast. 1998. aastast alates on mees sisuliselt lavastanud vaid kaks filmi. Produtsendina on ta aga abikaasaga kahasse omatud ettevõtte läbi seotud vististi kõigi X-meeste filmidega, ka spinoffidega (kõvasti kiita saanud Deadpool on samuti Donnerite rahaga valminud). Perefirma on tegutsev lausa 70. aastate lõpust, tõelise kullasoone aga avastasid nüüd uuel millenniumil. Vastutab Richard selle superkangelaste uputuse eest aga veelgi otsesemalt ja laiemalt kui ainult X-meeste rahastamise läbi. 1978. aastal lavastas ta filmi Superman. Tõeline megaprojekt, väidetavalt oma aja kalleim film, stsenaariumi kallal nokitsesid teiste seas ka Alfred Bester ja Mario Puzo, Jor-Elina astus üles Marlon Brando, Lex Luthorina Gene Hackman ja raha tuli sisse nagu muda. Ning kuigi teemast tulenevalt on paratamatu, et selline film ei saa olla padutõsine, siis suuresti Donneri teeneks peetakse seda, et filmist ei tulnud pow-bam-slam tüüpi campfestivali (kuulsaim selline näide ilmselt Adam Westi Batman). Julgemad seosteloojad võivad siit isegi tuletada, et ilma Donnerita poleks Burtoni Batmani filme (millest oleks tuline kahju).

Subjektiivse arvamuse kohaselt aga kõige tähtsama ja erilise tänu ära teeninud lavastajatööga sai Richard hakkama kohe esimesel katsel. 1976. aasta ja The Omen. Nooremas koolieas jäi selle filmi vaatamine mul esimesel katsel lihtsalt katki. Nii hirmus oli. Praegu mäluvärskenduseks vaadates - Gaimani&Pratchetti Head Ended loovad küll mitut puhku seoseid, mis muigama ajavad, film tervikuna on aga endiselt kõhe ja pingeline vaatamine (koduseks ülesandeks jätan huvilistele välja uurida, kas Kubrick oli Hiilgust filmides Halbu Endeid näinud või mitte). Lapsehoidja ,,sünnipäevakingitus " on ikka sama efektne kui kõik need aastad tagasi. Ja õudusfilmi puhul olen ma vägagi kindlal veendumusel, et siin lavastaja silma ja stiilitunnetust alahinnata ei saa. Siin ei piisa lihtsalt heast käsitöölisest. Omen on suurepärane film tänu Richard Donnerile ja ainuüksi selle lavastamise eest on ta sünnipäevaõnnitlused ära teeninud. Nii et veelkord, palju õnne!

Kõver kiirgus (Rauno Pärnits)

Dumbledore kabinetis on Sigatüüka õpetajate koosolek.

Dumbledore pomiseb: "Ma ei saa aru, kuidas Potteril õnnestus Avada üle elada..."

Snape: "Ma võin põhimõtteliselt selgitada."

Dumbledore: "Selgitada oskan ma ise ka. Ma ei saa aru!"

Ajalehekuulutus Päevaprohvetis:

Ostan Harry Potteri. Elusalt või surnult. Pöörduge Teate-küll-kuhu. Teate-Küll-Kes.

Dementorite pulm.

"Peigmees võib pruuti suudelda," teatab paaripanija.

"Kibe!"-hüüded hämmastavalt vaibusid kiiresti...

Gringottsi pangateller silmitseb kahtlustavalt allkirja tekil.

"Madam Lestrange, see allkiri tundub mulle väga värisev."

"Ma tean. Nad kõik värisevadki alati, kui ma alustan "A-va-da Ke-......!"

"Madam Pomfrey, kas teil on rohtu kõhuvalu vastu?"

"Praegu ei ole. Tulge nädala pärast."

"Kuid mul valutab juba praegu!"

"Ma saan teha nii, et valutaks kogu nädala!"

Lucius Malfoy tuleb töölt koju ja käratab juba ukselävelt naisele:

"Nii, süüa! Massaai! Ja voodisse!"

"Aga võlusõna, kallis?"

"Imperio!"

Käib sõõlamine:

"Slytherin!"

"Gryffindor!"

"Otse noortekolooniasse!"

Mitu slytherinlast on vaja lambipirni vahetamiseks?

Viis. Üks vahetab ja neli irvitavad sealjuures, et nende vanemate sidemetega ministeeriumis saaks seda pa-alju kiiremini tehtud.

Mitu animaagi on vaja lambipirni vahetamiseks?

Vähemalt kaks tosinat, sest statistika põhjal on neist vaid üks registreeritud.

Ulmeuudised 04/16

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar on Tarmo Õuemaa - Läänlase ja Lääne Elu ajakirjanik, kes on osalenud mitmel Estconil ja kelle uhkes häärberis armastavad ulmikud HÕFFi aegu peatuda.

1. Mida praegu loed?

Ma loen tavaliselt mitut asja korraga ja need on reeglina eri kanalites. Kui näiteks kodus on paks kõvas köites raamat pooleli, siis ei tassi ma seda kaasas, vaid võtan midagi paralleelselt lugeris ette. Ja juhuks, kui muud ei ole käepärast, siis on mul alati midagi telefonis pooleli. Telefonis on ka mõni audioraamat, mida on hea kuulata jalutades. Ulmest loen praegu Poul Andersoni väikest kogumikku, kus on ,,Un-Man", ,,The Makeshift Rocket" ja veel paar lühijuttu. Pooleli audioraamat on David Brini ,,The Postman". Lugeris on pooleli Brandon Sandersoni fantasy ,,Words of Radiance". Paar mitteulmeraamatut on ka käsil.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Ma ei teagi, mis naelutab. Ma naljalt raamatut pooleli ei jäta, Isegi kehva või sellist, mis ei meeldi. Sellisel puhul ma lähen teistsugusele distantsile, hakkan vaatama, mis kirjanikul valesti on läinud ja mõtlema, mis mulle ei meeldi. Ütleme nii, et ka selline raamat, mis ei meeldi, on huvitav. Toimetaja värk vist. Muidugi on raamatuid, mis haaravad endasse ja sunnivad lehekülgi edasi keerama, Näiteks Sanderson praegustest. Aga see ei ole see, mida ma raamatult ilmtingimata nõuan.

Üks asi, mis on vist vanadusega tulnud - olen avastanud, et 'huvitav', 'põnev', 'action' ja 'seiklus' ei ole enam sünonüümid. Aeglane ja vähese tegevusega raamat võib olla väga põnev, kui viitsid süveneda.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Kolmas on kõige raskem. Hakkasin eile hommikul mõtlema, mis need lemmikud võiksid olla. Midagi ei tulnud meelde. Mäletasin, et lapsena oli kõigepealt ,,Väike nõid" ja ,,Imeflööt". Umbes kümneaastasena avastasin ulmeanri ja tulid uued lemmikud - ,,Nagu õieke väljal" ja ,,Asum". Kui keskkooli lõpetasin, oli Steinbecki ,,Me tusameele talv" ja see on viimane lemmik, mille suutsin tuvastada. Seegi tuli alles õhtul meelde. Ükski neist ei tekita praegu suuremat ülelugemistahtmist. Hiljem on sügavama mulje avaldanud näiteks ,,Ender's Game" - esimene ingliskeelne romaan, mille ma läbi lugesin. Ma pole inglise keelt õppinud, olin saksa keele klassis. Aga ,,Ender's Game" meeldis nii, et hakkasingi ingliskeelseid lugema. Siis meeldis fantasyst Sapkowski. Jälle ei annaks kummalegi enam lemmikraamatu tiitlit. VIimase nelja-viie aasta raamatutest on ehk Silverbergi omad väga meeldinud. Fantasyst see Abercrombie triloogia ja Sandersoni ,,The Way of Kings". Selle järge praegu loengi.

No ei ole lemmikuid, on sellised, mis tekitavad rohkem kui kerget positiivset emotsiooni.

Ulme Prima Vistal

Algab Tartu kirjandusfestival Prima Vista. Sel aastal on teemaks müstifiktsioon (NB! mitte müstifikatsioon, vaid just nimelt müstika+fiktsioon=müstifiktsioon).

Kolmapäeval 4. mail kell 18.00 Tartus baaris Vein ja Vine Teadlaste Öö ja Prima Vista teaduskohvik: ,,Teaduse ja ulmekirjanduse puutepunktid, ühisosa ja erinevused". Teaduskohvikus on külaliseks Raul Sulbi, modereerib Mathis Bogens.

Reedel 6. mail kell 17.00 Tartu Kirjanduse Maja saalis (Vanemuise 19) Prima Vista ja Eesti Ulmeühing esitlevad: vestlusring ,,Müüt, reaalsus, ulme - ühe mündi kolm külge". Vestlusringis osalevad Andrus Kivirähk, Meelis Friedenthal ja Valdur Mikita. Vestlust juhib Veiko Belials.

Seoses selle üritusega tõstame ümber tavapärase Tartu ulmikute kuu teise reede ja teeme kokkusaamise esimesel reedel pärast Prima Vista vestlusringi. Koht nagu ikka - Õlleministeerium. Kõik ulmesõbrad on oodatud.

Ulmeteemaline planetaariumietendus

Laupäeval, 23. aprillil toimus Prima Vista eelroana Tartu Tähetornis ulmekirjanduseteemaline planetaariumietendus ,,Taevatähtedest kirjanduses ja filmis". Kümmekond kohaletulnud huvilist sai teada, kust on ulmekirjanikud leidnud oma lugudele tegevuspaiku ning millised tähtkujud ja tähed on ulmes kõige populaarsemad Maa-väliste tsivilisatsioonide elukohad. Parema mäluga rahvas oskab jutuks tulnud tähti edaspidi ka tähistaevast üles leida.

Tartu ulmikute teine reede pildis

Pildistas Jaana Muna

Uudiskirjandus 04/16

Kirjastus Fantaasia

Uks suvesse

Robert A. Heinlein

Tõlkinud Ats Miller

Kaanepildi autor Siiri Kumari

Sari: Sündmuste horisont

Geniaalne leiutaja Dan Davis loob majapidamisroboteid tootva firma, kuid kahjuks ei armasta ta eriti paberite ja raamatupidamisega jännata ning usaldab liigselt inimesi, keda peab endale lähedasteks. Ta kihlatu Belle ja sõber Miles löövad temalt firma üle ja mahajäetud Davis otsustab minna koos oma kassiga ,,külmaunne", et ärgata kolmekümne aasta pärast, lootuses, et asjad on siis paremad. Ei paista küll põrmugi paremad olevat, kuid järjekindlalt ning loominguliselt tegutsedes leiab Davis viisi, kuidas muuta mineviku sündmusi.

Talvel enne Kuuenädalast sõda elasime koos mu kõutsi, Vahekohtunik Petroniusega ühes vanas talumajas Connecticutis. Selle maja suurim puudus oli üksteist välisust.

Pete töötas välja oma lihtsa elufilosoofia juba siis, kui oli alles kohev ja nurruv kassipoeg - mina vastutasin elamise, toidu ja ilma eest, tema kõige ülejäänu eest. Eriti pidas ta mind vastutavaks ilma eest. Connecticuti talved kõlbavad ainult jõulukaartidele; talvel vaatas Pete oma uksest välja ja kuna maa oli kaetud ebameeldiva valge ollusega, hakkas mind tüütama, et talle inimeste ukse lahti teeksin.

Ta oli kindlalt veendunud, et vähemalt üks neist ustest peab viima suvesse. See tähendas, et mul tuli iga kord käia temaga kõik üksteist ust läbi - uks lahti teha, lasta tal veenduda, et ka seal taga on talv, ja liikuda edasi järgmise juurde, kusjuures iga pettumus muutis ta kriitilisemaks mu saamatuse suhtes oma vastutusala korras hoida.

Kirjastus Picoprint

Amulett 2: Kivivardja needus

Kazu Kibuishi

Tõlkinud Mario Pulver

Koomiksimeister Kazu Kibuishi loodud maailmas on hirmuäratavad inimsööjatest deemonid, mehhaaniline jänes, rääkiv rebane ning hiiglaslik robot - ja kaks tavalist last ohtlikul ülesandel.

Emily ja Navini ema on endiselt arahnopodi mürgist koomas. Abi leiab vaid ühest paigast: Kanalisest, rahvarohkest ja imeilusast koskede linnast. Ent kui Em, tema vend, Miskit ja ülejäänud robotmeeskond jõuavad kõndiva majaga linna, taipavad nad kähku, et otsida abi tähendab otsida tüli... ohtlikku tüli.

Haldjakuninga poeg Trellis on neil endiselt kannul ja salapärane rebane Leon Punahabe tuleb neile appi. Ta pakub, et viib Emi raskele retkele Deemonipea mäele, kust leida vastumürki. Miskit ei usalda teda, Navin ei taha jääda maha ja kõige raskem on Emily olukord: tema peab päästma valla amuleti väe, jäädes samas iseendaks!

Klaastroon

Sarah j. Maas

Tõlkinud Mario Pulver

See on celaena sardothien.

Imeilus. Surmav.

Suursuguseks loodud.

Endovieri räpastes, pimedates soolakaevandustes kannab eluaegset karistust kaheksateist-kümneaastane tüdruk. Ta on koolitatud palgamõrvar, oma ala parim, kuid tegi saatusliku vea. Ta jäi vahele.

Noor kapten Westfall pakub talle tehingut: vabadus vastukaaluks tohutu ohvri eest. Celaena peab esindama printsi elu ja surma peale peetaval turniiril - võideldes andekaimate varaste ja palgamõrtsukatega kogu riigist. Ükskõik, kas elu või surm: igal juhul saab ta vabaks. Tulgu võit või kaotus, ta avastab oma tõelise saatuse. Aga kas see sulataks palgamõrvari südame?

Cinder: Kuukroonikad

Marissa Meyer

Tõlkinud Kai Väärtnõu

Keelatud tunded

Surmav katk

Maa saatus on üheainsa tüdruku kätes...

Cinder on Uus-Pekingi parim mehaanik ja ühtlasi küborg. Kasuema häbistab teda igal võimalusel ja süüdistab teda kasuõe ootamatus haiguses. Kui tema elu põimub aga ootamatult võluva prints Kai omaga, kistakse ta sündmuste keerisesse, kus tuleb ühtviisi tegeleda kurja kuninganna nurjatute plaanide ja omaenda mäslevate tunnetega.

Cinder peab valima kohuse ja vabaduse, ustavuse ja reetmise vahel. Maa tuleviku kaitsmiseks peab ta paljastama oma mineviku sügavaimadki saladused.

See pole säärane muinasjutt, millist teie armas vanaema jutustas. Ometi ei unusta te seda iialgi.

,,Kuukroonikad" on Marissa Meyeri viiest raamatust koosnev sari, kus uue futuristliku võtme saavad tuntud muinasjutud Tuhkatriinust, Punamütsikesest, Rapuntslist ja Lumivalgekesest.

Kurioosum 04/16 (Rauno Pärnits)

Neid pilte ei ole teinud kosmoseobservatooriumid mõnest eksoplaneedist ega ka mitte fantaasiarikkad kunstnikud illustratsioonideks mõnele ulmeraamatule või -filmile.

Tegu on Norra fotograafi Christopher Jonasseni projektiga "Devour", mille käigus mees pildistas üles ..... (sic!) kasutatud pannide põhjasid. Tulid ju päris kenad välja, nii et julgeks lausa soovitada inspiratsioonipuuduse all kannatavatel ulmekirjanikel maailmaloomemuusa leidmiseks sõna otseses mõttes rohkem panni alla vaadata!

Kunstniku kodukal on selliseid fotosid veelgi.

www.christopherjonassen.com/< /a>

Head naljakuu lõppu!

Jutt: Halastuse hind (Maniakkide Tänav)

Bling!

,,Esimene laen ilma intressideta! Laena kohe!"

Pilbas pani tüütult silme ette karanud reklaami kinni ja vaatas filmi edasi. Poole ajuga selle süeed jälgides mõtiskles ta pikalt, kas vaev, mida põhjustab enda toolist üles ajamine ja külmkapi juurde minemine, tasub ära sealt uue bordoki saamise hüve. Viimaks leidis ta, et tasub, ja pani filmi pausile. Ägisedes ajas ta end püsti ja võttis virtuaalkiivri peast. Ruum ta ümber oli pisike ja hämar: neli korda neli meetrit metallkamber, ühes nurgas laud arvuti, mälupankade ja tööriistakastiga, teises nurgas narivoodi, mille ülemine lavats oli täis kõikvõimalikke seadmeid, mida tal mõnikord vaja läks. Tuba oli arvutiventilaatorist uhkava sooja õhu voost palavaks köetud. Toa laes vaikselt kriuksuv õhutusventikas liikus vaevu-vaevu. Näääh, tõusmine oli viga, mõtles Pilbas, sest püsti tõustes avastas ta, et kambri ülemine osa oli oluliselt palavam kui seal all, kuhu ta pea istudes ulatus. Otsaesise võttis jalamaid märjaks. Kiivrikõlaritest kostus temani vaikne ,,kõll". Keegi soovis temaga rääkida.

Kõll-kõll-kõll.

Pilbas rõõmustas, et ta ei pea läbi palava toa minema ning istus tagasi, ajas kiivri pähe ja nägi et see oli Rimma, kes väsimatult ta suhtluskanali uksele koputas.

,,Tere Rimps," lausus Pilbas.

,,Jou."

,,Mis uudist?"

,,Noh, tead, ma jäin oma punkrist ilma, elektrivärk andis kuskilt järgi ja kogu värk läks põlema."

,,Oi, karm, väga karm. Kus sa nüüd siis oled?"

,,Istun ikka veel siin, vedasin pikendusega koridorist endale elektri."

,,Nii, et kannatab ikka elada?"

,,Ei. Plastihais tahab ära tappa, ainult põlen'd känkrad on sisustusest järgi, arvuti andis ka otsad."

,,Kus sa siis võrku said?"

,,Laenasin naabrilt ta lapse rämu korraks. Tahtis veel kümneka saada, vana kits, ta tuleks kuhugi kinni panna, et laseb lapsel sihukese asjaga võrgus lällata, mul on juba praegu selline tunne, et see saast sööb ajud ära. Sa kujuta ette, siin jookseb kogu värk alles Luuk 2.1 peal. Mul läks tükk aega, enne kui oskasin ennast üldse kanalisse logida."

,,Heheh."

,,Tegelt on asi selles, et ma tahtsin küsida, et äkki ma saaks mõneks ajaks sinu juurde kolida, kuni ma oma punkri korda saan."

Pilpal, kes mängis ühe käega laual vedeleva vana võrguprillide paariga, tardus käsi.

,,Minu juurde?"

,,Ajutiselt. Püüdsin Pange kätte saada, aga ta on jälle mingile oma retkele läinud."

Pilbas keeras viisori läbipaistvaks ja tema silme ette ilmus tuba: nari oma kola täis ülakorrusega ja sassis linaga alakorrusega, mehe pilk rändas räpasele külmkapile ja sealt edasi sama räpasele vetsupotile toa viimases nurgas.

,,Sa ju ei teagi kus ma elan."

,,Savi, küll ma end kohale vean."

,,Ega mul siin väga ruumi ei ole."

,,Ma olen pisike."

Pilbas venitas oma pilgu tagasi endale. Võidunud tunked palja kere peal, paksud lodevad käed, mustad küünealused ja küllap, ta tõmbas ninaga, küllap ma haisen ka nagu solgitoru. Ta küll ei saanud aru, aga ilmselt oli ta juba selle lehaga ise nii harjunud.

,,No kui sa ei taha, siis ma ei pea tulema, eks ma saan siin hakkama ka, päris ära ehk ei lämbu."

,,Mhm," ütles Pilbas ja mõtles, et tema juures lämbuks Rimma ilmselt jalamaid. ,,Ma arvan jah, et sul on parem ehk kodus hakkama saada. Mul siin pole ka just suurem asi palee."

,,Hüva, vaatan veel ringi, naaber tahab oma risu varsti tagasi."

Rimma katkestas ühenduse. Rivist välja lööduna ajas Pilbas end püsti ning oli juba külmiku juures, enne kui aru sai, et ta oli peadpidi kuumuses. Mees haaras külmarist kaks bordokipurki ja tümpsis tagasi tugitooli. Ta sammud kõmasid metallpõrandal nagu tagunuks keegi seda suure vasaraga. Üle saja kilo mehe ilu andis oma liikumisest teada. Ta oli tagasi toolis, enne kui aru sai, et seal oli. Rimma oma taraanina sisse sõitva jutuga oli ta ikka tõeliselt rivist välja löönud. Pärast viimase tüdruksõbra õnnetut surma polnud ta juba viis aastat kedagi üle kambriukse lasknud. Pilbas avas bordokipudeli ja lasi jahedal joogil kurgust alla voolata. Kuidas me peaksime siin kahekesi hakkama saama?

Ta kujutas Rimmat ette: sale, väle, elurõõmus, inimene, kellega suhtlemist ta väga nautis, aga ta oli ju naine - ta peaks siin magama... riideid vahetama... Pilbas neelatas, juba ammu ei olnud ta saanud naisterahva läheduses olla mujal kui koridoris kellestki möödudes, aga ta oli veel noor mees. Enne kui ta silmaga filmi käima klõpsata jõudis, kargas lahti reklaambänner.

Bling!

,,Esimene laen ilma intressideta! Laena kohe!"

Pilbas vandus ja pani tüütu reklaami taas kinni. Filmivaatamise isu oli läinud. Ta võttis kiivri peast ja lasi pilgu veelkord üle toa käia. Kui ta vaatas seda nüüd Rimma silmadega, siis oli see siin ikka üks jube urgas. Kuidas ta laseks naise siia sisse? Aga mõelda vaid, Rimma elaks mõnda aega siin temaga koos! Pilbas tõmbas keelega üle kuivama hakkavate huulte. Ta võiks ju tuba isegi veidi... kuluks ju endalegi ära, kui saaks vähe puhtamaks. Ta arvutas mõttes rahalise seisu üle ja leidis, et toateenija kutsumiseks tal vist ikka praegu finantse ei ole. Aga kui Rimma sisse kolib, siis plekiks too ehk osa kommunikatsioone kinni ja puhastuse ka, ta ju tahab puhtas toas elada? Aga raha oleks vaja enne, et tuba kõigepealt puhtaks saada, enne kui naisterahva sisse saab lubada. Ta raputas pead ja otsustas et see on liiga ulmeline idee. Ta pani kiivri taas pähe.

Bling!

,,Esimene laen ilma intressideta! Laena kohe!"

,,No kurat!" käratas Pilbas, kuid peatus, enne kui reklaami kinni jõudis panna. Ilma intressita. See avaks võimalusi. Pilbas surus huuled kokku ja vajutas reklaamile. Laenukontor voltis end jalamaid ta silme ette lahti. ,,Noh, andke mulle siis üks sota, ilma intressita," käratas Pilbas kontoris istuvale laenurobotile.

Raha kanti ta arvele üle jalamaid. See käis tõepoolest kiiresti ja lihtsalt. Järgmine käik oli puhastusfirma lehele. Ka see käis kiiresti. Seejärel tellimus viisaka toidu järgi. Vähemalt esimesel korral pidi ju midagi naisele ette näitama. Uus särk? Vanad oli ta juba kõik nii räbalaks kandnud, et viimased kolm kuud oli ta kandnud ainult narmendavaid tunkesid, särgid vedelesid nurgas hunnikus ja olid vaid räbalahunnik. Raha kadus ta arvelt sama kiiresti kui see sinna kantud oli. Uksele koputati.

,,Lahti on!"

Küllap oli teenija püüdnud kella lasta, kuid selle oli ta puruks löönud samal aastal, kui Miuks ära läks. Ukse taga olija koputas uuesti.

,,Lahti on!" röökis Pilbas. Uks avanes ja toateenija pistis oma londi diskreetselt sisse.

,,Härra Pilbas, olen teie tellitud toapuhastaja," kostis londist mahe tehislik hääl.

,,Tule hakka tööle."

Uks avanes laiemalt ja neljal jalal klõbistas robot sisse. Ta lasi kaamerasilmadel ringi käia ja ulatas siis Pilpale holomarkeri.

,,Palun märkige ära esemed, mille ma peaksin puutumata jätma."

Pilbas mõtles hetke ja märkis siis ära iseenda ja virtuaalkiivri.

,,Ah, tühja kah," mõtles ta siis ja kustutas markerid maha. ,,Lase aga kõik puhtaks, poiss!"

,,Tänan," lausus robot rõõmsal häälel ja suundus esiteks vetsupoti poole. Pilbas ringutas. Ta tundis end ülihästi. See oli alles midagi, nagu seiklus juba. Ta keeras viisori taas võrku ja koputas Rimma kanalile. Ta paistis võrgust väljas olevat. Pilbas vandus. Ilmselt oli too kitsipungast naaber terminali naiselt käest võtnud.

Aga mis siin teha, varem või hiljem ilmub naine niikuinii võrku, kaua ta ilma ikka hakkama saab! Pilbas pani kanali end teavitama, kui Rimma peaks välja ilmuma ja hakkas filmi edasi vaatama. Mingil hetkel tundis ta, kuidas keegi tal tunkedest sikutab ja keeras viisori taas läbipaistvaks. See oli too toateenija.

,,Mis sa tahad?"

Too osutas oma londiga määrdunud pükstele.

,,Pagan sind küll, kõige põnevama koha peal," torises Pilbas, kiskus püksid jalast ja viskas need koristajale pähe. Siis võttis ta filmi taas ette, jäädes keset tuba harkisjalu seisma. Veidi hiljem tundis ta kuidas robot teda üle keha pesema hakkas. See oli kummaline unustatud tunne. Mingil ajal oli Pilpa enda koristusrobot katki läinud ja pärast seda püüdis ta ennast vahetevahel loputuskasti veega pesta, kuid see oli nii ebamugav, et viimasel ajal tegi ta seda aina harvemini. Kui Rimma siia kolib, siis peab roboti ikka laskma ära parandada, mõtles Pilbas ja arvutas palju tal veel raha järgi oli. Just parasjagu. Pikemalt mõtlemata tellis ta parandaja koju, ning pani juurde, et see ka uksekella ühe soojaga korda teeks. Uksele koputati.

,,Lahti on!" hõikas Pilbas. Alles siis, kui ta kiivri peast ära sai, meenus talle, et tal pole ikka veel riideid seljas. Pilpa kergenduseks pistis sealt oma londi sisse vaid toidukuller.

,,Teie tellitud bordok ja musklaa!"

,,Pane ukse juurde maha!"

Kujuta ette, kui see oleks Rimma olnud. Peaks laskma luku ka igaks juhuks korda teha. Järgi kontrollides selgus, et selleks kahjuks enam raha ei jätkunud. Tühja kah, küllap edaspidi.

Kõll!

Märguanne, et Rimma ilmus liinile. Pilbas koputas tema aknale endast märku andes ja tundis siis, kuidas keegi üritas tal kiivrit peast kiskuda.

,,Mida on?"

,,Peapesu," teatas koristaja mahedalt.

,,Oota oma peapesuga!"

,,Jou," ütles Rimma.

,,Hei, kuule ma mõtlesin järgi ja kui sa tahad, siis võid tulla minu juurde."

Rimma nägu läks rõõmsaks.

,,Tõesti?"

,,Jah."

,,Ahh, sa oled nii armas."

Pilbas vaatas ta säravaid silmi ja mõtles, et juba selle nimel tasus vaeva näha. Ja näha neid silmi veel iga päev...

,,Aga ma sain vahepeal Pange kätte, ta tuli oma retkelt tagasi ja lubas mind enda juurde. Tema juures ma praegu olengi, see neetud kitsenägu-naaber nõudis juba oma risu eest sihukest raha, et ma ei saanud seda endale lubada."

,,Aaa..."

,,Aga tänud pakkumast."

,,Võta heaks."

Pilbas võttis kiivri peast. Tuba säras, ta ise oli puhas, pestud ja kreemitatud. Robot ta kõrval ärkas tardumusest ja sirutus kohe kuivampooniga tal pead pesema.

Pagan, mõtles Pilbas. Mul on 30 päeva aega, et laen tagasi maksta. Sotsiaalabist seda kinni ei tao. Pagan! Pagan! Mul on tööd vaja. Kuramuse naised!

Jutt: Viimane lehm (Madis Seppam)

Aino seisis köögiakna juures ja vehkis meeleheitlikult käega, hoolimata sellest, et abikaasa oli teises ruumis: "Ülu, tule ruttu!"

"No mis sa tahad?" küsis mees.

Ülo oli lehma äsja karjamaale lasknud ning kummikute krudinal elutuppa sisenenud.

"Tule nüüd!"

Aino kile hääl läbistas terve maamaja puuseinad. Ülo lisas sammu ja jõudis kööki.

"Miks sa potikuid ära ei võtnud?" kurjustas Aino.

"Jummel, ise ütlesid, et tule kiiresti. Vaata peent prouat, endal on ka rätik peas."

"Jah, aga mina pole potikutes, ma alles pühkisin põrandat."

"No nüüd ma juba tulin, mis tahad?"

"Vaata õue!"

Ülo sammus nohisedes naise kõrvale ning toetus vastu pehkinud aknalauda. Vaatepilt oli sama, mis ikka - roheline karjamaa ning taamal laiuv metsaviir, mille katkestas ainult üks keset valdusi turritav küngas. Lagendikul seisis aga kuningannana musta-valgekirju lehm.

"Noh?" ütles Ülo nõudlikult. "Mis seal siis on? Meie Kirju ju."

"Näh, hiljaks jäid. Ise oled süüdi."

Aino pühkis rasvased käed oma rohelisse põlle - ta oli äsja hommikuks liha praadinud, kui miski köögiaknas tõmbas tähelepanu endale.

"Mis seal siis oli?" ei saanud mees rahu, endiselt aknast välja kiigates.

Aino tõttas pliidi juurde, et kõrbema läinud liha päästa. Toa täitis rütmimuusikana rasva särin ning Ülo tõmbas ninaga panni kaane alt valla pääsenud taevalikku hõngu.

"Tulnud siis kiiremini. Künka juures oli üks asi."

"Mis asi?"

"No aga mine vaata - künka ääres ta kaduski. Jubedat mulinat tegi."

"Olgu, aga miks sa ei või öelda, mis see oli?"

"Ma ju ütleks, kui teaks. Äkki meie uued naabrid."

Ülo eemaldus hämmeldunult akna juurest, haaras köögikapist suure praetaldriku ning läks pliidi juurde naise kõrvale, lootuses saada tüki tulist soola ja pipraga maitsestatud praeliha. See oli neil laupäevane traditsioon. Mees hindas praeliha laupäeva väga kõrgelt - palju enam kui näiteks tatrapudru neljapäeva.

"Ei saa veel!" käratas Aino. "Ja ära seisa siin nagu mingi mats, potikud jalas - võta need marss ära ja vii parem salat lauale."

Ülo pani taldriku kõrvale ja võttis kuulekalt salatikausi vastu, et see elutuppa söögilauale viia, kui poolel teel kõlas taas naise läbilõikav hääl: "Ülu, tule nüüd! See on jälle seal!"

Mees jooksis koos salatiga tagasi kööki, kuid aknast avaneva vaatepildi peale pillas kausi käest, misjärel see purunes kildudeks, ujutades põranda hapukoores ligunenud tomati ja kurgiga üle.

"Mats ja kobakäpp!" kiljus Aino. "Ja näed nüüd, ma ei valetanud!"

Ülo ei viitsinud naisele vastata. Õigupoolest ta hästi ei saanudki, sest õues toimuv oli ta suu totakalt poolavatuna lahti jätnud. Karjamaal seisev musta-valgekirju lehm oli äsja rahus ja vaikuses rohtu näksinud, kuid nüüd tiirutas suur hõbedane taldrikukujuline objekt hüpnotiseerivalt tema kohal, sundides looma suurt pead samas taktis kaasa õõtsuma.

"Vanad tõprad!" sai Ülo lõpuks öeldud.

"See puges vahepeal künka taha peitu," arvas Aino. "Kuuled, kuidas muliseb?"

Lennumasina vee keemisele sarnanevat podinat kostus tõesti isegi läbi seinte tuppa. Lendav taldrik liikus künka kohale, tõusis kõrgemale ja sõitis metsa poole ning tuli siis jälle tagasi lehma juurde, kes jälgis objekti trajektoori tardunult. Lennumasin hõljus nüüd loperdades ühe koha peal - kord paistis selle peegelduvalt pinnalt üksiku rünkpilvega sinine taevas, kord roheline karjamaa. Ülole tundus, et lendava taldriku juht on justkui purjus.

"Kus võti on?" küsis mees.

"Mis sa tahad teha?"

Aino teadis küll, mis võtit Ülo küsib.

"Kus võti on, naine?"

"Miks mina pean alati su asju teadma?"

"Tähendab, sa tead kus võti on?"

"Seal kus alati - saunavõtmega samas kimbus!"

"Miks saunavõtmega?"

"Mina ei tea, ise kunagi panid."

Ülo läks suurte sammudega elutuppa ning haaras nagist puupulga, mille küljes kõlises hulk võtmeid. Relvakappi polnud ta puutunud sellest hetkest, kui näljased hundid eelmise lehma maha murdsid ning mees lootis, et tema käsi on endiselt täpne. Samuti ei võinud ette teada, kuidas käitub pikalt hooldamata püss.

Ülo avas elutoa suure riidekapi ning viskas diivani peale eest ära hunniku tolmuseid puhvaikasid ja dresse, et ligi pääseda kapi seinas asuvale lukustatud laekale.

"Ära midagi rumalat tee," manitses Aino köögist.

Ülo keeras laeka lukust lahti ning haaras sealt jahipüssi. Kirju oli nende viimane lehm ja mees ei kavatsenud temast võitluseta loobuda - mis siis, et piima ei andnud loom juba aastaid.

Ülol oli veel meeles südamevalu, mida ta tundis siis, kui hundid eelmise lehma Juuli maha murdsid. Ta oli kuulnud südantlõhestavat kisa - kari näljaseid loomi oli lehma sisse piiranud ning need ründasid Juulit kordamööda jalgadesse, et oma saaki pikali tõmmata. Kui Ülo kohale jõudis, järasid hundid lehma praktiliselt elusast peast. Mees võttis ühe hallivatimehe oma relvast maha ning ülejäänud põgenesid metsa tagasi, kuid lehma piinade lõpetamine jäi Ülole endale. Muidu hundid lehmi ei kimbutanud, aga ju nad said siis aru, et Juuli on vana ja haige.

Aino ja Ülo lähenesid mõlemad seitsmekümnele eluaastale ning kokkulepe oli, et uusi loomi nad enam ei võta - juba puhtalt kogu bürokraatia pärast, mida see kaasa tõi. Seda enam tundis mees, et vastupidiselt naise hoiatusele mitte midagi rumalat teha, oli nüüd õige aeg kõik lollused korraga ette võtta.

"Ülu kuule," kostus Aino kärisev hääl. "See asi hakkab vist ust avama."

Ülo sammus püss õlal kööki, naise pilk mõõtis teda kerge imetlusega. Aknast paistis, et lendav taldrik oli Kirju kohal hõljudes stabiliseerunud ning objekti põhjale, mis enne tundus olevat ühest tükist, oli tekkinud avaus, kust langes lehmale ere valgusvihk.

Ülo läks elutuppa tagasi ning haaras diivanilt ühe sinna loobitud puhvaikadest, tõmbas selle selga ja ladus parema tasku kärmelt padruneid täis. Teise taskusse toppis aga kapi põrandal vedelenud päevinäinud pussnoa.

"Näita neile," ütles elutuppa hiilinud Aino ning tegi mehe kortsulisele põsele heakskiitva musi.

Mees mühatas ja tormas ühes oma sõjardliku varustusega uksest välja. Isegi kui pidi minema nii, et nad naisega enam kunagi ei kohtu, oli kõik ütlemist vääriv aastate jooksul välja öeldud ja enamgi veel.

Ülo ja Aino elamine asus kohe Kendra linna ääres, justkui kahes erinevas ajastus korraga, nii et kui Ülo sündmuskoha poole jooksis, jäid tema selja taha maantee ja paneelmajade klastrid, kauguses turritamas linna kiriku torn ning nina ees laius roheline karjamaa koos metsaviiruga. Nii sai vanapaar endale lubada maaelu ning samas olid ka linna mugavused lähedal - poodi minekuks ei pidanud isegi iidset köhivat Fordi käivitama ja talvel tuli lund koristada ainult laudani, kus nende viimane loom elutses.

Lendav taldrik oli vahepeal laskunud veel madalamale Kirju kohale. Ülo ei mõistnud, miks Kirju seal ühe koha peal passib ja ära ei jookse. Äkki oli lehm hirmust kange või hoidis valgusvihk teda kuidagi kinni?

Mees jooksis lõõtsutades lehma poole. Hingamine muutus üha raskemaks. Siis ta tundis, et enam ei jaksa ja peatus. Kummardas. Hingeldas. Ülo tõstis pilgu, hinnates vahemaad - loomani oli sadakond meetrit. Seejärel haaras ta taskust kolm padrunit, pani need salve ja võttis sihikule suure lendava objekti. Püss värises käes ning ta palvetas mõttes, et jumala eest Kirju pihta ei saaks.

Kostus vali pauk ning seejärel metalne plõnn. Taldrik sai küll pihta, aga midagi sellest ei muutunud. Lennumasin hõljus endiselt liikumatult lehma kohal ning vähe sellest - Kirju jalad tõusid maast üles ja suur loom hakkas piki valgusvihku gravitatsiooni eirates lendava taldriku sisemuse poole liikuma.

"Muu!" kisendas õnnetu lehm võimetuna midagi ette võtma.

Ülol oli salves veel kaks padrunit, kuid enam ei julgenud ta lennumasinat tulistada, sest Kirju oli juba nii kõrgel, et järsk kukkumine purustaks ta jalad. Siis peaks mees jälle oma looma ise lõpetama ning seda valu ei tahtnud ta enam tunda. Ei tahtnud näha lehma küsivat pilku püssitoru ees.

"Pea vastu, Kirju!" hüüdis Ülo katkeva häälega. "Ma tulen!"

Ta viskas püssi õlale ja hakkas lendava taldriku poole jooksma. Ega ta õigupoolest ei teadnud, mida sellega saavutada lootis, aga niisama passida polnud ka variant. Lehm hõljus juba kümnekonna meetri kõrgusel ning Ülo kirus oma kehva tervist - nooremana oleks ta kindlasti jõudnud ka eelmise lehma huntide käest päästa. Mehel tuli uuesti silme ette vereloigus lamav ja õhku ahmiv Juuli, kellele ta sellestsamast relvast kuuli pähe oli lasknud.

Aegajalt mõtles Ülo kibedusega, et kui pojad oleks maaelu vastu rohkem huvi tundnud, võiks neil olla suur talupidamine mitmekümne lehmaga. Nad oleks seda kohta koos pidanud ja igasugu elajad ja tulnukad oleks kohemaid maha kõmmutatud. Aga mõlemad poisid kadusid juba pärast kooli lõppu Tallinnasse oma elu elama ning vanemad nägid neid ainult mõnel üksikul nädalavahetusel. Oleks kasvõi ükski neist siis Kendrasse jäänud...

"Ma pean jõudma, ma pean jaksama," ütles hingeldav Ülo endale mõttes ja tormas viimast jõudu kokku võttes ereda valgusvihu kätte. Ta ajas pea kuklasse ning nägi altpoolt lehma rapsivaid jalgu ja võdisevat udarat.

Ja siis see juhtus - mehe jalad hakkasid iseenesest maast lahti tõusma. Väsimusest sai järsult lõõgastus. Muidu lahmakas puhvaika tundus äkitselt kerge nagu pidaama ning selle taskust hakkasid padrunid välja hõljuma. Neist osa väljus valgusvihust ja potsatas maa peale tagasi ning ülejäänud kihutasid üles taldriku poole, mööda nii Ülost kui ka Kirjust. Teisest taskust pistis nuga oma nürida tera välja. Ülo surus ühe käega nuga tagasi, samas proovides püssist mitte ilma jääda, sest ka see tahtis oma teed minna.

Vahemaa mehe ja lehma vahel vähenes - ilmselt tõusid kergemad objektid valgusvihus kiiremini. Ülo sirutas käe välja, justkui see oleks aidanud Kirjul turjast haarata ja loomaga kuidagi müstilisel kombel minema lennata. Sisimas ta aga teadis, et ainus, mis neid mõlemat elus hoidis, oli see neetud lendav taldrik oma neetud valgusvihuga, sest nad hõljusid maast päris kõrgel.

Lehm juba kaduski lennumasina sisemusse. Ülo pidi silmi kissitama, sest looma kaitsev vari oli nüüd valgusvihu eest kadunud. Mehel oli avauseni veel meetri jagu tõusta, kui ta kuulis metalset naksatust ning nägi seejärel oma õuduseks, et auk lendavas taldrikus hakkab sulguma. Ülo pööras pilgu maa poole, kuid ainult korraks, sest kõrgus pani kõhus keerama ja mees oli õnnelik, et ei jõudnud praeliha-laupäeva veel korralikult alustada. Oli selge, et ainus võimalus olukorrast elusalt välja tulla ootab teda tundmatus lennumasinas ning seegi pääsetee hakkas sulguma.

Ülo hakkas käte ja jalgadega rapsima, justkui proovides õhus ujuda. Jäsemed liikusid küll aeglaselt nagu vee all, kuid mehele endalegi üllatuseks avaldas see mõju - vahemaa avausega kahanes kiiresti ja Ülo suutis kinni haarata sulguva augu metallservast. Ja mitte hetkegi liiga vara, sest valgusvihk kadus ja gravitatsioon tabas meest nagu jalgade külge riputatud rändrahn. Ülo ei näinud, mis teda üleval ootab, aga ta teadis, et kui nüüd jõudu kokku ei võta, siis rebib sulguv avaus käed otsast ja ta langeks kivina sellelesamale pinnale, kus leidis oma verise otsa nende eelmine lehm. Rääkimata sellest, et Kirju jääks siis saatuse hooleks.

Meeletult pingutades tõstis Ülo küünarnukid üles augu servale ning talle meenus noore mehena teenitud aeg sõjaväes, kui selliseid harjutusi tehti nagu muuseas. Ülo oigas valust, sest õlale visatud püss surus painutuse peale vastu selga, kuid upitas seejärel rindkere üles ja suutis viimasel hetkel ka jalad õhusõidukisse tõmmata. Auk sulgus tema järel ja mees jäi pimedusse. Lõõtsutama. Sügavalt lõõtsutama.

Oli nii pime, et midagi polnud näha ja nii vaikne, et Ülo kuulis oma peksvat südant. Aegamööda hakkasid mehe silmad siiski harjuma ning eristama objektide piirjooni. Sülle haaratud ese omandas jälle püssi kuju ja kuigi lehma selles ruumis ei tundunud viibivat, paistis pimeduses üks suur avaus, mille kaudu Kirju võidi ära viia.

See mõte andis Ülole uut jõudu. Tal oli nuga, püssis oli veel kaks kuuli ning lõppude lõpuks olid tal ka maatööga karastunud tugevad käed. Mis siis, et aastaid oli turjal juba omajagu.

Mehele meenus järsku, et osad taskust välja hõljunud padrunid sisenesid koos lehmaga lendavasse taldrikusse. Ta kobas käega maas, kuid suutis leida ainult ühe ja lisas selle salve. Vähemalt oli tal nüüd kolm lasku.

Ülo viskas püssi õlale ning sisenes avausse. Algul pidi ta liiklema käsikaudu külma metalset seina kombates, kuid iga järgmise käänakuga paistis üha rohkem valgust. Ülo hakkas koridori seintes märkama eendeid, mis tema arvates võisid olla uksed, aga eendeid kombates ei leidnud ta ühtegi linki ega muud moodust nende avamiseks.

Ülo liikus edasi. Koridor läks aina valgemaks ning eestpoolt hakkas kostma mingit kolinat. Arvates, et läheneb sihtmärgile, haaras mees püssi jälle kätte. Ta pidi olema lahinguks valmis, kuigi ei teadnud veel, millega vastane üllatada võib.

Viimase käänaku taga avanes Ülole aga nii kummaline vaade, et ta peaaegu unustas oma verised plaanid. Ta oli jõudnud suurde valgesse saali, mille seinad olid täis erinevaid aparaate, kaableid ja helendavaid ekraane - Ülo arvas, et tegemist on laeva juhtpuldiga - aga mitte see ei tundunud talle kummaline, vaid hoopis ruumis toimuv "ohvritants".

Kirju perutas hobuse kombel meeleheitlikult keset saali ning tema ümber sagisid suurema hundikoera suurused, kalmaaritaolised pruunikad olendid. Tulnukatel olid kombitsate haardes helendavad kepikesed, millega nad surkisid Kirjut ja üritasid looma kuuritaolise suure karbi poole suruda. Kuur oli omakorda täis klambreid, voolikuid ja aparaate - milline nende kaadervärkide eesmärk oli ja mida tulnukad lehmaga teha tahtsid, võis vaid ette kujutada.

"See on vale," mõtles mees. Üks asi on, kui hundid murravad su lehma maha - see on looduse kutse, loomulik osa elust - praegu toimuv oli aga lihtsalt ebaloomulik. Võõras.

Ülo hingas sügavalt sisse. "Hei, limukad!" hüüdis ta nii, et saal kajas.

Sagin katkes. Lehm tardus ning olendid samamoodi. Üllatusest.

"Muu!" nuuksatas õnnetu Kirju.

Siis kõlas pauk. Ülo langetas suitseva relva, üks lehma torkinud tulnukatest varises surnult maha ja helendav kepike libises ta kombitsate vahelt välja. Olendi seest voolas põrandale hallikat vedelikku ning mehe ninna tungis kerget kalahaisu.

"Kaks lasku veel," mõtles mees. Ta libistas pilgu üle saali ja loendas kokku umbes kolmkümmend olendit.

Siis tulnukad aktiviseerusid - need, kes helendavaid kepikesi käes hoidsid, hakkasid kombitsate plagisedes Ülo poole tormama, teised liikusid konsoolide ette ja hakkasid seal nuppe vajutama ning ülejäänud püüdsid end nendesamade aparaatide taha peita.

Ülo suunas tormavad isendid olid talle juba üsna lähedal, moodustades ühtlase parve, nii et peale relva hoidva kombitsa polnud kuidagi võimalik aru saada, milline täidab käe ja milline jala funktsiooni - kõik jäsemed olid ühepikkused ja osalesid liikumises võrdselt.

Mees tõstis püssi palge ja pigistas päästikut. Paugule järgnes lirtsatus ja kaks tulnukat langesid korraga, päästes taas valla kalahaisu.

Järsku hakkas pind jalge all kõikuma. Arvatavasti olid selles süüdi seinaäärsete aparaatidega opereerivad elukad, kes üritasid oma lennumasinaga kuhugi liikuda. Ülo palvetas endamisi, et teda ja tema kallist lehma kosmosesse ei viidaks.

Lennumasin tegi veel ühe äkilise liigutuse ning mees avastas end äkitselt terava valu ja oige saatel külili maas. Valu jätkus - olendid tunglesid ta ümber ja torkisid teda helendavate pulkadega, mis vallandasid kehaga kontaktil väikseid elektrilaenguid. Kirjul ei läinud paremini - mees nägi vilksamisi silmanurgast, kuidas suur loom lebab abitult pikali.

Pidi ta üldse lehmale järgi jooksma. Lahing oli nii või teisiti kaotatud ja nende kummagi elu polnud enam krossigi väärt. Ta oleks rahumeeli võinud kodus seapraadi süüa, lehte lugeda ja Ainoga maailma asjade üle vaielda või maalt põgenenud poegi taga kiruda. Nüüd aga oli ta koos Kirjuga võõral territooriumil lõksus ja teel ei-tea-kuhu.

Ülo vajutas huupi päästikule ning viimane kuul läbistas puhtalt veel ühe tulnuka ja boonusena rebis teiselt kombitsa kaasa. Olendid taandusid korraks. Seda hetke Ülol enda püstiajamiseks vaja oligi. Mees oli jalgel sama kiiresti nagu omal ajal poisinolgina vene kroonus äratuse peale. Seejärel haaras ta püssirauast ning virutas esimesele lähenevale tulnukale kabaga.

Purustatud kalmaaripeaga olend lendas koos Ülo käest valla pääsenud relvaga mitme meetri kaugusele. Mees surus peopesad rusikasse. Järgmine elukas langes juba paremsirge tulemusel. Ülo haaras langenud olendil kombitsast kinni ning kasutas teda piitsana lähenevate ründajate tõrjumiseks, lükates nad mitmesse gruppi laiali. Suure hooga libises limane kombits ta peost välja ning liikumatu tulnukakeha tabas seina.

Valutavast kerest hoolimata venis mehe suu järsku kõrvuni, tõdedes, et tema vaenlased on füüsiliselt tegelikult väga nõrgad vastased. Sedasama taipasid ilmselt ka uuesti tardunud tulnukad.

Ülo haaras puhvaika taskust pussnoa ja sülitas põlglikult ühe maas lebava korjuse peale.

Osad ründajatest pagesid seepeale teiste masinate taha peitunud olendite juurde. Julgemad tutvusid aga peagi lähemalt mehe nürida noaga, mis sellegipoolest lõikas tulnukaliha nagu võid. Kombitsaid ja päid lendas vasakule ja paremale ning nii põrand kui ka Ülo ise kattus kiiresti hallika ja haisva lögaga, mis olendite haavadest välja pritsis.

Kõik tulnukad, kes olid julgenud mehele läheneda, lebasid nüüd surnult maas. Ülejäänud seisid vaikides masinate ees ning aremad peitusid endiselt nende taga.

"Maanduge kohe!" karjus Ülo ja tegi noaga ehmunud olendite suunas torkeliigutusi. Tulnukad vahtisid teda liikumatult.

"Muu!" hüüdis Kirju vahele ja ajas end aeglaselt jalgele.

Mees vaatas looma heldinult ning läks seejärel kiirel sammul ühe aparaadi ees väriseva tulnuka juurde.

"Kas te tõite minu ja mu lehma kosmosesse, ah?! Kus teie suured vennad on, ah?!" sisistas Ülo läbi hammaste. "Viige meid marss tagasi! Te saate eesti keelest aru küll!"

Kalmaar lalises läbi oma nokataolise suu midagi, millest mees aru ei saanud ja osutas ühe kombitsaga lehma poole. Ülo pani noa puhvaika taskusse, haaras ilma pikema jututa kahe käega tulnuka libedast kõrist ja pigistas seda nii jõuliselt, et pea irdus kerest, pritsides mehe näkku suurel hulgal tuttavat halli löga. Ülo ei hoolinud sellest - ta hakkas haisuga juba harjuma.

"Noh, kas liigutate või?" küsis mees nüüd rahulikult.

Liikuma hakkasid tulnukad tõesti. Need kümmekond olendit, kes veel elus olid, jooksid kõik Ülost võimalikult suure kaarega möödudes koridori, kust ta ise äsja sisenenud oli. Mees jäi oma lehmaga nüüd suurde saali üksi, taustaks vaid masinate ühtlane mulin.

Saalis polnud aknaid ja Ülo silmad ei haaranud üheltki monitorilt vihjeid, mis paljastanuks kosmoselaeva asukoha. Olid nad kuskil keset ilmaruumi või isegi mõnel teisel planeedil? Tulnukad polnud siiani eriti suhtlemisaltid olnud - vaevalt, et ta suudaks neilt midagi välja pigistada, isegi kui õnnestuks mõni neist tabada.

Ülo läks väsimusest liibates lehma juurde ja patsutas looma julgustuseks. Ta soovis, et keegi oleks teda ennast ka praegu patsutanud. Oh oleks vaid Aino siin.

Ja siis ta otsustas. Mitte midagi tehes võiski ootama jääda, olgu nad kuitahes vaenulikul territooriumil.

Ülo läks tagasi püssi juurde, mille oli ennist maha pillanud ja haaras toru pihku - ühtegi lasku relv enam ei teinud, aga see oli piisavalt toekas, et mehe plaan ellu viia.

"Hoia nüüd kinni," lausus ta lehmale, kuigi ei kujutanud ette, kuidas see välja näha võiks. "Ma ei tea, mis juhtuma hakkab."

Ülo hingas sügavalt sisse, kihutades end mõttes vihaseks, et jõudu koguda ja vallandas siis raevupurske esimese ettejuhtuva masina peale, mis meenutas talle mõõtmetelt samasuguseid arvuteid, nagu ta poegade juures Tallinnas näinud oli. Püssikaba lõi aparaadi mõlki ja tulukesed sellel kustusid.

Midagi muud ei juhtunud.

Ülo läks otsustavalt järgmise masina juurde ja kordas protseduuri. Ja siis järgmise juurde. Ja sealt järgmise juurde. Ta vehkis ja tagus püssiga, kuni masinad olid kõik lömmis, lõi seejärel relva vihaselt maha, haaras taskust noa ning hakkas aparaate pussitama ja ühenduskaableid läbi lõikama. Ta liikus jälle sama ringi pidi, masina juurest masina juurde.

Järsku hakkas saali valgustus vilkuma ja mees tundis, et põrandapind pole enam kindel - kosmoselaev kõikus tugevalt. Nad olid kuhugi langemas ja Ülo viskas end kiiresti kõhuli, et lööki pehmendada. "Kui ainult Kirju mõistaks sama teha," käis tal veel peast läbi.

Kaua ei pidanud ootama - äkitselt käis pauk ja ragin ning mees vandus, et kogu sisikond ronis hetkeks selgroo külge. Kosmoselaev rebenes masinasaali lõhestades pooleks ja löögist õhku ahmiv Ülo nägi silmanurgast, kuidas lehm kadus lendava taldriku teise otsaga teadmata suunas. See osa laevast, kuhu mees jäi, vajus kriginal nurga alla ning Ülo ise libises mööda põrandat koridori poole, kuni sein avause kõrval ta kinni pidas. Tapetud tulnukate korjused järgnesid mehele, prantsatades nii vastu seina kui ka kadudes koridori hämarusse.

Siis tuli vaikus. Ülo arvas, et naise tambitud kartulitel on sama tunne, kui neid püreeks purustatakse - terve kere valutas ning jäsemed olid nõrgad ja värisesid nagu sült sünnipäevalaual.

"Kirju," lausus mees sosinal.

Lendava taldriku rebenemiskohast paistis midagi sinist. Kas see oli tõesti isamaa taevas? Ülo sirutas käe pääsetee poole ja ajas end suure vaevaga käpukile.

Oli selge, et põrandat mööda ronides ta kosmoselaevast minema ei saa - olenditest välja voolanud hallikas vedelik oli niigi sileda pinna teinud veel libedamaks. Niisiis kasutas ägisev Ülo lendavast taldrikust põgenemiseks masinatega ääristatud seina, toetudes aparaatidele ja vinnates nende läbilõigatud juhtmeid pidi end aina ülespoole. Ja juba oligi tunda värsket õhku.

Kui mees kosmoselaeva rebenemiskohani jõudis, tabas teda rõõmus üllatus - tulnukad polnud oma laevaga jõudnud ei kosmosesse ega veel vähem võõrale planeedile, vaid see oli pooleks murdunud vastu Ülo ja Aino karjamaa küngast ning seal pidama jäänud. Mees upitas end nobedalt lõhest välja ning veeres mööda künka rohelist ja lõhnavat rohtu kindlale maapinnale.

"Muu!" kostis kuskilt kaugusest.

Ülo tormas kiiresti ümber künka. Ta tundis, kuidas rõõmupisarad voolavad mööda tema karedaid põski allapoole - kosmoselaeva teine pool oli künka otsast alla libisenud ning Kirju oli suutnud sellest juba ka välja koperdada. Nad liikusid longates teineteise poole ja kui kokku said, siis mees kallistas lehma suurt kere tugevalt.

"Äkki tahad ülejäänud päevaks sisse minna?" küsis Ülo.

Talle tundus, et Kirju nõustus.

Nii nad läksid - mees ja lehm - liibates talu poole tagasi. Mõlemad olid rampväsinud, kuid sinises taevas lõõskav päike ja taamal kostev lohutav linnulaul saatsid vapraid kangelasi terve kodutee.

Ülo viis Kirju lauta, ütles loomale paar head sõna lohutuseks, loputas vihmaveetünnis oma näo haisvast lögast puhtaks ja naases majja. Nüüd oli ta näljane.

"Ja mis piruette te seal taevas tegite? Tahtsite end ära tappa või?" küsis Aino kohe uksel.

"Ära hakka praegu," torises mees vastu. "Kas liha on veel soe? Mul on hundiisu."

"Kas Kirjuga on kõik korras?"

"Jaa-jaa," ütles Ülo ja kiirustas kööki.

"Võta need potikud lõpuks jalast!" hüüdis naine talle järele. "Oota nüüd ometi, me peame enne köögi korda tegema, ma toon kühvli!"

Ülo trampis kummikutes jonnakalt üle mahakukkunud salati, haaras pliidi äärelt panni ja ei vaevunud isegi taldrikut võtma, vaid asetas sooja panni otse köögilauale ja lõi kahvli lihatüki sisse.

Järsku kõlas uksele tugev prõmmimine.

"Ülu, naabrid on ukse taga!" kõlas Aino hääl elutoast.

"Aga räägi siis nendega," lausus mees mugides.

"Nad niikuinii küsivad sind, mis sa raiskad mu aega!"

Ülo mõmises rahulolematult, astus liha mäludes välisukse juurde ning avas selle.

Väljas seisid viis olendit - umbes samasugused kombitsatega ja kalmaari näoga tulnukad nagu lendavas taldrikus olid, ainult et palju suuremad. Nii suured, et ukseavast poleks neist ükski läbi mahtunud. Kui väiksed olendid olid siledad ja limased, siis neil katsid tervet keha ogadena püstiturritavad luusoomused.

Kõige kogukam tulnukatest seisis otse ukse ees ja toetas ühe oma kombitsa piidale.

"Noh, mis tahate?" küsis mees ülbelt.

Olend avas oma nokataolise suu ja lausus madalal lõrinal: "Kas sa pidid meid nii palju tapma?"

Ülo teadis nende esimesest kohtumisest, et tulnukate lõrinataolise tämbri tekitab Maa õhk, mis polnud päris sellise koostisega nagu nende koduplaneedil. Vähemalt nii põhjendasid nad seda ise, kui tulid kevadel Ülo ja Aino maavaldustesse pelgupaika paluma.

"On alles jultumus, teid on niigi mustmiljon," vihastas mees. "Aga teie röövisite mu lehma!"

"Selle eest me palume südamest vabandust," lõrises olend vastu. "Poisid sattusid veidi hoogu, aga nad tahtsid ainult head. Nad võtsid laeva ilma meie loata."

Ülo tõstis rusika püsti ja vehkis sellega tulnuka näo ees.

"Ma pidin peaaegu surma saama, kas te saate aru? Kirju pidi surnuks kukkuma! Ja oma tukist jäin ma ka ilma."

"Me tulimegi vabandust paluma."

"Ma ju hoiatasin, et kui tahate meie metsas redutada, siis hoiate madalat profiili ja mingi kahtlase tulnukajamaga ei tegele. Mul pole vaja, et ajakirjanikud ja politsei ka mu karjamaal trambiks."

Olend oli silmnähtavalt kohmetunud. Teised tulnukad polnud algusest saadik sõnagi öelnud, vaid seisid nokad norgus.

"Äkki me saame seda arusaamatust kuidagi kompenseerida? Ehk soovid, et su lehm annaks kakskümmend protsenti rohkem piima?"

"Ta ei anna üldse piima," torises Ülo.

"Aga äkki soovid, et hakkaks andma?"

"Ma ei taha teilt midagi! Ma tahan, et kõik jääks nii nagu on!" karjus mees trotslikult.

"Kuidas me saame sind siis aidata?"

"Laske lihtsalt jalga, koristage oma kola mu põllult ja ärge tülitage mind ega minu lehma!"

Ülo lõi ukse nii kiiresti kinni, et olendi kombits oleks äärepealt selle vahele jäänud.

"Noh, kas ajasid nad minema?" küsis Aino uudishimulikult.

"Oojaa," ütles mees rahulolevalt.

"Tore, mine korista nüüd see laga ära, mis sa köögis tekitasid."

Ülo ohkas rõõmsalt ning võttis naise käest kühvli.

LÕPP

Tõlkejutt: Langevad inglid (Jean-Louis Trudel)

Tõlkinud Liisa Vesik

Linn on langenud inglitest risustatud.

Neid on kõige arvukamalt avalikes aedades rannajärsakute jalamil. Mõned on sepistatud raudaia oradest teivastatud. Teised lebavad kiikede lähedal liival. Tagantpoolt vaadates näib, et nad on kerra tõmbunud nagu magaks.

Suur enamus aedades leiduvaid õnnetukesi on kõigest keerubid, kes oma esimese tiivalöögiga äpardusid. Nad olid kindlad, et on sama hästi kui teisel pool kohal, paljalt selle tõttu, et järsak jõe kohal nii võimsalt kõrgub. Kui ma vaatan, kuidas need tited kõrgustest alla keerlevad või leian neid rohus risti löödult, olen tihti märganud, et nende tillukesed rusikad ei ole kunagi kokku pigistatud. Vastsündinud ei tea, kuidas haarata sellest, mida nad soovivad, isegi mitte elust enesest.

Kogenumad inglid stardivad Piinade neemelt. Selle kaljune hari ei ole nii kõrge kui aedade rannajärsakud, kuid neeme jalamil on jõgi kitsam. Inglid, kes selle stardipaku valivad, teavad, et neil ei ole nii kaugele lennata.

Need inglid ei lange kunagi linna piirides, kuna ainult üks tänav on end pigistanud neemealuse kalda ning kaljujärsaku vahele. Nad langevad hoopis kõledasse vette ülesvoolu. Kui tõus jõevoolu ümber pöörab, uputavad mõrudad veed linna arterid ning pühivad minema sillutisele vedelema jäetud ingellikud laibad. Kuid kui tõusuvesi taandub, seguneb tagasi voolav vesi jõe voolupööristega ning ma olen mitmel korral silmanud prügi hulgas hulpimas eendilt hüpanud inglite kehasid. Nad mööduvad mu akna alt, muretult naeratades, igavesti kümme või kaksteist aastat vanad, vanus, mil poisse ja tüdrukuid on raske eristada.

Kõige targemad inglid õpivad lendama kodule lähemal, enne kui ähvardavatest kõrgustest õhku viskuvad. Mõnikord, kui olen tagasiteel toidupoest, näen neid katuseharjade kohal harjutamas, korstende vahel slaalomit tegemas. Samas, kui nad ülelennuga liialt kaua viivitavad, võib neil jaks otsa saada. Ning nemadki prantsatavad linna kõnniteedele, sundides möödujaid lösakil surnukehasid, laiali sirutatud käsi ja laiali pillatud sulgi vältima või üle neist astuma, kuni puhastavad looded taas meie tänavatest läbi voolavad.

Kuid kõige julgemad inglid ületavad veeriba, mis eraldab meie linna teispoolsusest, ühtegi eksisammu tegemata. Sellistel päevadel, tumedast eelaimusest ärevil, tulevad kõik linnaelanikud välja, trügivad rõdudel ja kaidel. Me juba teame, et üks ingel läbib hoosulgede löökidega kogu maa meie selja taha jäävatest pudenevatest kaljudest meie vastas olema maailmani. Me ootame vaid haruldast võimalust näha, kuidas üks selline ilmub, jälgida ta lendu kuni ta vastaskaldale jõuab, ehk napsata ta kiiluvees keerlev sulg...

Mina - mina võtan binokli kätte, et jälgida meie kohal lendava ingli nägu. Pingutusest pinev või eduootusest õnnis, ei ole ta ilmes sugugi hirmu. Kuniks ma ei suuda mõista, kuidas inglid saavutavad selle rabava kartmatuse, tean ma, et surm ei muuda mind keerubiks. Ja seni kardan ma seda lendu, milleks saab vaid ühe katse, mis lõpeb kaugemat kallast varjavates väävlipilvedes. Onju, ma ei kõlba ingliks, kui - vaadates aure, mis lämmatavad võiduka ingli, leeke, milles ta nahk kortsu tõmbub ja täiuslik sulestik tahmub, kujuteldamatuid vulkaanilisi põleteid, mis ta kremeerivad - vaevab mind kahtlus: kui võidurõõm on nii üürike, kas peab siis selle hind olema nii kõrge?

Lõpus pöördun ma alati ära, nii et mulle jääb vaid pilt inglist, kes on otsekui lainete kohale tardunud, võimsad tiivad segamas juba väävlist õhku, asunud teele, kuid mitte veel kohale jõudnud.

Tõlkejutt: Õudus Woodruffis (Mike Penn)

Tõlkinud Johanna Taiger

See oli ühel süngel õhtul septembrikuu lõpus, kui Wade McKinley mõistis, et tema kauaaegse sõbra ja kolleegi Lars Van Bureniga oli juhtunud midagi koletut. Kaks nädalat oli möödunud sellest, kui ta sai lühikese ja mõistatusliku Western Unioni telegrammi.

WADE PUNKT JÕUDSIN LINNA KÜMNE PÄEVA EEST PUNKT IMELIKUD ASJAD JUHTUVAD PUNKT KARDAN ELU PÄRAST PUNKT VÕTAN ETTEVAATUSABINÕUD KASUTUSELE PUNKT KONTAKTEERUN KÜMNE PÄEVA PÄRAST UUDISTEGA PUNKT LARS TEATE LÕPP

Wade haaras piibuhoidjalt piibu, toppis selle oma lemmikmarki kirsitubakat täis ja pani põlema. Ta tõmbas kardina eest ja vaatas kabineti aknast alla tänavale. Ta ohkas. Tollel kohutaval päeval polnud näha liikumas ühtegi hingelist. Sulgenud kardinad, kõndis ta üle pehme vaiba toa teise otsa, mille seinal rippus maakaart.

Lars oli lahkunud mitu nädalat varem, et minna ülikooli granti raames uurima täpikrähni, kelle põline leviala oli Wisconsini osariigis, Superiori kõrgendikul. Ta oli keskendunud piirkonnale nimega Riley Lake, mis asus väikese Woodruffi-nimelise põhiliselt metsatööstusega tegeleva linna lähedal.

Tema ja Larsi sõprus oli alanud ülikooli ajal, mil nad kuulusid samasse üliõpilasühingusse. Ülikooliaastad panid aluse eluaegsele sõprusele. Lars kaitses zooloogias doktorikraadi ja alustas tööd Columbia ülikooli professorina. Wade'ist sai Natural Geographic Society korrespondent, mis võimaldas tal oma rännuhimu rahuldada - seda enamasti kuude kaupa korraga.

Puhudes välja suitsupahvaku, nõjatus ta tooli seljatoele. See reis tähendaks rongisõitu Chicagosse, sealt edasi Green Baysse ja lõpuks pikka kaarikusõitu Woodruffi. Iseenesest mitte midagi rasket, aga kindlasti polnud tegu ka kerge teekonnaga.

* * *

Mitu päeva hiljem vaatas noorem vend James teda uskmatul ilmel. Ta vend oli kõhn mees, liivakarva juuksed ja põskhabe lühikeseks pügatud, et halle karvu varjata. Jamesil oli ühes käes brändiklaas, teises sigar. ,,Wisconsin? Kas sa pole sellise asja jaoks juba liiga vana, Wade? Millal sa viimati pikema reisi ette võtsid?"

Wade soojendas end põleva kamina kõrval. Ilm oli septembriõhtu kohta ebatavaliselt külm ja ta liigesed valutasid. Ta kummardus ning raputas piibutuha kaminasse, vaadates, kuidas tuli selle kiiresti alla neelas. ,,Kuigi ma olen sinust kümme aastat vanem, James, siis ma usun, et saaksin sinust maadluses üsna kerge vaevaga jagu."

,,Tõesti?"

Ta sai kohe müksu oma naise Gloria käest, kes istus ta kõrval. ,,Poisid, käituge korralikult. Kas tõesti peab vestlus nii madalale langema?"

James muheles ja vahetas teemat. ,,Kas poleks lihtsam võimudele teatada?"

,,Saatsin neile eile hommikul telegrammi."

,,Nii?"

,,James, Põhja-Wisconsin ei ole eriline kurjategijate pesa. Kardan, et kohalikud võimud on hooletuks muutunud. Sain vastuse, et nad uurivad asja."

Vend noogutas. ,,Jah, ilmselt pole sealne kuritegevus tõepoolest meie kauni linna omaga võrreldav. Siiski, sa oled ettevaatlik, eksole?"

,,See on ainult Kesk-Lääs, James, mitte Amazonase dungel."

* * *

Hämmastaval kombel jõudis Wade'i rong õigeks ajaks Chicagosse, kuigi Green Baysse jõudmine võttis mootoriprobleemide tõttu peaaegu terve ööpäeva.

Wade'i jaoks esindas linn piiri tuleviku ja mineviku vahel. Tema taha jäi progress koos aurumootorite ja muu sellisega, samal ajal kui tema ees laius vaid metsik loodus. Enamjaolt inimtegevusest puutumata, oli see ikka täis salapära ja teadmatust.

Rongijaama lähedalt leidis ta tõllakompanii ja lootis seal transpordi kokku leppida. Omanik - väike kõhn mees, kelle pea tundus tema keha kohta liiga suur - kirjutas parajasti energiliselt oma arvestusraamatusse. Tema laual oleva nimesildi peal oli kirjas ,,Adolfus Kreiger". Ta raputas pead, kui Wade teatas, et soovib transporti Woodruffi. ,,Läheb teile kalliks."

,,Miks nii?" küsis Wade.

,,Kutsaritele ei meeldi sinna sõita. Viimane kutsar, kes sinna läks, ei tulnudki tagasi - kuigi see ei ütle just palju. Enamik neist elavad niikuinii nomaadielu. Siiski, see piirkond on nad ära hirmutanud." Ta naeratas, paljastades Wade'ile rea plekilisi, augulisi hambaid.

,,Kui palju?"

* * *

Alguses oli tee tänu tihedale liiklusele sile ja tasane. Varsti aga muutus see väga konarlikuks ja auguliseks, loksutades Wade'i ja kutsarit tõllas edasi-tagasi.

Teekonna juures oli ka lunastav aspekt. Kui nad linna piirist välja jõudsid, muutus maastik maalilisemaks, meenutades rikkumata looduskaitseala. Õhk oli läbi imbunud männi- ja kaselõhnast. Wade'i jaoks oli see pärast linna vastikute ja segadusseajavate lõhnade keskel elamist tänuväärseks vahelduseks.

Wade'i kutsar, indiaanlane nimega Nimoy, ei rääkinud palju. Wade'il läks peaaegu kaks päeva, enne kui ta suutis mehe tõsiseltvõetavasse vestlusesse kaasata. ,,Miks teistele sõitjatele ei meeldi siia tulla?"

,,Hirm," vastas Nimoy, stoilisel ilmel lõkesse puid lisades. ,,Siia piirkonda on tulnud kurjad vaimud."

,,Mida sa sellega mõtled?"

,,Kurjus mürgitab maad, vett... ja inimesi."

,,Aga sina ei karda?"

Nimoy raputas pead. ,,Mets," ta osutas ümberkaudsetele puudele, mille lõkkevalgus õrnalt nähtavaks muutis. ,,Mets hoiatab ohust ette. Pead ainult kuulama."

Wade ei teadnud, mida sellest arvata.

Indiaanlane kortsutas kulmu. Lõkketule peegeldus muutis ta silmad punaseks.

Wade mässis end teki sisse. Varsti võttis väsimus tema üle võimust.

* * *

Mida aeg edasi, seda rohkem hakkas Wade jagama kutsari rahutust. Woodruffile lähenedes hakkas mets oma võlu kaotama, muutudes kurjakuulutavamaks... süngemaks. Puud olid kõrgemad ja grotesksemad; nende oksad kasvasid nii tihedalt, et ei lasknud mõnel pool üldse päikesevalgust läbi. Nad hakkasid kuulma metsasügavusest kajamas kummalisi, kohutavaid hääli.

Ühel ööl, kui nad olid mõlemad uinumas, kostus laagriplatsile karjet meenutav hääl. Wade'i arvates ei tulnud see kaugelt. ,,Must maagia. Kurjus on tugevam," ütles Nimoy.

Wade asetas oma püssi madratsi kõrvale ja ulatas Nimoyle tema püstoli.

Indiaanlane heitis püstolile pilgu. ,,See sind ei aita."

* * *

Oli hiline pühapäevahommik, kui nad lõpuks kohale jõudsid.

Nimoy oli eriti närviline. Linna peatänav oli kuus kvartalit pikk, koosnedes neljast mannetust kõrtsist, külalistemajast, poest, pangast ja vanglast. Tänava kaugemas otsas asus valge kirik kinniste mustade aknaluukidega. Miski ei andnud tunnistust sellest, mis usulahu kirikuga tegemist oli.

Polnud tükk aega sadanud, aga taevas oli sombune, andes linnale kergelt mudakarva ja sünge ilme.

Nimoy peatas tõlla külalistemaja ees ja aitas Wade'il pagasi verandale tõsta.

,,Lahku siit," ütles Nimoy. Ta astus uuesti pukki, pööras hobused ümber ja sõitis minema, vaadates korra üle õla tagasi, et näha, kas Wade on ümber mõelnud.

Külalistemaja uksele ilmus äärmiselt vana ja kõhetu mees. ,,Tere päevast, härra. Minu nimi on Samuel Lentz," ütles ta. Sära tema silmis pani Wade'i tema tõelises vanuses kahtlema.

,,On teil vabu tube?"

,,Sel aastaajal ei käi meil palju külastajaid."

Wade pühkis kübara tolmust puhtaks, ignoreerides seda kummalist kommentaari. ,,Sooviksin tuba... mille aknad on tänava poole," lisas ta.

,,Teie aktsent... Tulite kaugelt?"

,,Ida poolt."

Lentz jõllitas teda hetke. ,,Chicagost?"

,,New Yorgist."

,,Või nii." Lentz heitis pilgu Wade'i pagasile. ,,Plaanite kauemaks jääda, jah?"

,,Võib-olla."

Lentzi selja taha ilmus palju noorem mees. Ta kandis flanellsärki, kindaid, teksapükse ja trakse ning tema lihased paistsid paksu riietuse all selgelt välja. Need kõik olid kindlad puuraiduri tundemärgid - see mees nägi välja selline, nagu suudaks ta paljakäsi puid maast välja tirida, selle asemel, et kirvest kasutada. ,,Conrad aitab teid pagasiga. Te peatute toas number 1."

Ta järgnes mehemürakale trepist üles koridori lõppu. Wade'i tuba koosnes voodist, pesukausist, kaminast ja kirjutuslauast. Conrad pani kotid voodile ning võtmed lauale ja kõndis toast välja.

Wade pesi end ja kohendas tuld, tundes tuttavat valu kontidesse tagasi hiilimas. Teekond Woodruffi oli tema liigestele laastavalt mõjunud ja ta ootas pikisilmi toas magamist. Ta kõndis akna juurde. Tänaval polnud kedagi liikumas näha.

Ta võttis oma tualetitarvete kotist veidi talki ja raputas seda ukselävele. Nimoy ebausk oli vist talle mõjuma hakanud.

Ta kirjutas end valvelauas sisse. ,,Kust ma saaksin paariks päevaks hobuse?"

Lentz vaatas teda küsival ilmel. ,,Plaanite sõitma minna?"

,,Sõidan paariks päevaks lõuna poole." Tegelikult viis tema tee läände.

,,Tall asub poe taga."

* * *

Wade astus lohku vajunud verandale. Tänaval, mis oli ikka inimtühi, lendasid mööda väikesed liiva- ja tolmupilved. Ta käsi riivas õrnalt vestitaskut, kus oli tema püstol.

Talli polnud raske leida. Tuli vaid järgneda haisule.

Blond nooruk harjas metoodiliselt üht varssadest. Ta jättis oma õhukeses särgis ja kulunud pükstes palavikulise mulje - tema higikirmega kaetud nahk oli kahvatu, haiglast värvi.

Wade jäi poisist kümne jala kaugusel seisma. Ta oli oma reisidel näinud piisavalt haigusi ja epideemiaid, et osata mõttetutest riskidest eemale hoida. ,,Kas sina oled see, kellega tuleb hobuse asjus rääkida?"

Poiss noogutas, jätkates looma harjamist.

,,Mul on vaja, et üks oleks koidikuks valmis pandud. Vähemalt nädalaks. Parim, kes saada on."

,,Läheb teile kalliks."

,,Kui palju?" Poisi käsi tuli nähtavale, kui ta hobuse tagumikku harjas. Wade oli okeeritud. Tema sõrmede vahel olid kuni teise lülini ujulestad.

Poiss ütles hinna, mis vastas linnas ühe päeva tasule.

,,Mul on vaja ka nädala jagu kaeru." Kas poiss oli mingi narkootikumi mõju all? Oopiumi? Ta oli kuulnud, et see narkootikum oli läänest kaugemale levimas. See seletanuks ehk haiglast jumet, aga need käed - nendele polnud seletust.

* * *

Poes sai ta aru, et midagi on väga valesti. Poepidajal - lühikesel kiilaneval mehel, kelle vilavad silmad asetsesid liiga lähestikku - oli samasugune haiglane jume ja ujulestadega käed. Kiirestiriknev kaup oli kas mädanenud või liisunud, mistõttu polnud Wade'il muud valikut, kui osta konserve.

Ta läks tagasi talli, viskas poisile kokkulepitud tasu ja teatas, et looma on vaja päikeseloojangu ajaks.

* * *

Jake'i nime kandvas inimtühjas kõrtsis tellis ta lõunasöögiks hirveliha, hautatud ube, salatit ja leiba.

Ta alustas kõrtsmikuga vestlust, eeldades, et too ongi Jake.

,,Otsin meest nimega Lars Van Buren." Wade ulatas Jake'ile rahatähe, mis oli väärt rohkem kui topelt lõunasöögi maksumusest.

,,Sinu sõber?"

,,Lähedane sõber."

Kõrtsmik silmitses Wade'i veidi aega teravalt, justkui üritades tema mõtteid lugeda. ,,Jah. Ma tundsin teda," Jake sügas oma krussis habet. ,,Professor. Ta uuris reservaadis mingit lindu."

,,Chequamegoni reservaadis?"

Jake noogutas. ,,Hoiatasin, et ta sinna ei läheks."

,,Miks nii?"

,,Reservaadis toimub midagi halba," kõrtsmik näitas pöidlaga õue suunas. ,,Tegelikult siin linnas ka."

Wade vaatas, kuhu Jake osutas. ,,Kirikus?"

,,Enam mitte. Protestandid kasutasid seda niikaua, kuni preester oma perega uttu tõmbas."

,,Aga seadusesilm?"

Jake naeratas. ,,Charlie't mõtled? Ta hoiab asjad linnas viisakad. Kuna kirik on linna piiril, siis jätab ta selle rahule, kuniks probleeme ei teki. Charlie'l pole muidugi kontrolli selle üle, mis toimub reservaadis või järve ääres."

,,Järve?"

,,Riley järv - see kuulub reservaadile. Sealt sai kõik alguse."

Wade vaatas talle uudishimulikult otsa ja Jake piidles ust, nagu ootaks ta kliente. ,,Mitu kuud tagasi läks väike seltskond inimesi Green Bayst järve äärde, et seal vaese mehe puhkust veeta. Samuel Lentz oli sinna paar väikest maja ehitanud. Ta vend juhib seda kohta. Igatahes, need inimesed tulid mitu päeva hiljem tagasi ja nägid välja, nagu oleksid mingisuguse haiguse külge saanud. Kui neilt küsiti, mis juhtus, ei rääkinud nad midagi. Esimese nädala jooksul jäid nad veel haigemaks - liiga haigeks, et Green Baysse tagasi sõita, nii et nad jäid Lentzi hotelli peatuma. Kuulu järgi hakkasid nad teisel nädalal muutuma... füüsiliselt muutuma, kuigi Lentz hoidis neid oma hotellis silma alt ära, öeldes, et nad peavad karantiinis olema. Ühel ööl kolmandal nädalal nad kadusid ja keegi pole neid sellest ajast saati näinud. Arvati, et Lentzil oli seal käsi mängus, aga Charlie uuris asja ega leidnud kuritööst mingeid tõendeid."

,,Jutt levis ja keegi ei julgenud enam reservaati või järve äärde sõita, kartes haigestuda. Lentz ja tema vend olid aga head ärarääkijad, nad suutsid võõraid ikka reservaati meelitada. Juhtus sama asi. Nad jäid haigeks ja kadusid pärast linna jõudmist. Charlie keelas Lentzil rohkem inimesi järve äärde viia, kuni ta kutsub osariigi võimud asja uurima." Jake ohkas ja valas endale pitsi viina. ,,Varsti pärast seda hakkasid linnaelanikud kaduma - enamjaolt need, kes võtsid Lentzi vastu sõna."

,,Kui palju inimesi kadunud on?"

,,Nüüdseks... ligi kolmkümmend."

,,Ja mis professorist sai?"

,,Samal õhtul, kui ta linna saabus, tuli ta siia õhtust sööma. Hoiatasin teda järve kohta ja palusin tal oma tegevuse koha pealt suud pidada. Ta oli mitu korda järve ääres käinud. Ta tundus terve olevat, aga tema näoilme... Ma vannun, ta läks naastes iga korraga näost aina hallimaks. See oli viimane kord, kui teda nägin," vastas Jake.

,,Mida sa silmas pead?"

,,Kuulsin, et ta rööviti otse magamistoast."

,,Kas ta rääkis kellelegi sellest, mida nägi?"

,,Ei, kui ta mu nõu kuulda võttis. Ta sõi linnas olles alati siin ja hoidis omaette. Ta oli piisavalt tark teadmaks, kui kiiresti saladused väikeses linnakeses levivad."

,,Kus ta peatus?"

,,Hotellis."

,,Aga hotellis on restoran olemas."

,,Jah... on küll. Professor ei usaldanud ilmselt Lentzi piisavalt, et tema toitu süüa."

,,Mainisid enne kirikut."

Jake noogutas. ,,See peaks suletud olema. Mõnikord, kui ma uksed hiljem kinni panen, siis ma näen, et suletud aknaluukide taga toimub midagi. Seest paistab mingi kuma. Mainisin seda Charlie'le, aga ta ei võtnud mind tõsiselt, öeldes, et see on ilmselt lihtsalt mõni hulgus, kes kirikut varjupaigana kasutab."

Wade tõusis lahkumiseks püsti. ,,Mida sina sellest linnast arvad?"

,,Mida sa sellega mõtled?"

,,Olen kuulnud inimesi ütlevat, et see on neetud."

Jake vaatas taas ukse poole ja tasandas häält. ,,Noh, ütleme nii, et kui metsatulekahju neelaks meie maakonna ja kõik selle sees, poleks see üldse halb asi." Jake võttis baarileti alt välja haavlipüssi. ,,Kuniks seda pole juhtunud, siis kui keegi arvab, et võib minuga teha sama, mida professoriga, eksib ta rängalt."

* * *

Oma tuppa tagasi jõudes märkas Wade, et põrandale raputatud talk on laiali aetud. Põrandal oli number 47 suuruses kingi kandva inimese jalajälg.

Ta inspekteeris oma kotte. Conrad oli head tööd teinud. Midagi polnud valesti. Ta tõmbas ühel kahest kotist luku lahti ja võttis välja õngeridva, mida Conrad nägema pidi, mõistmata, et kottidesse mahtus veel midagi peale õngeritvade. Wade kõndis voodi juurde. Kortsud linadel olid täpselt nii, nagu ta need jätnud oli. Conrad ei olnud voodit läbi otsinud ega näinud seega tema püssi ja kümmet padrunit, mis ta madratsi ning vedruvõre vahele oli peitnud.

Wade lukustas magamistoa ukse ja asetas uksenupu alla tooli, juhuks, kui Conrad otsustanuks tagasi tulla. Tema taskukell näitas kaks pärastlõunal. Ta võttis püssid ning hakkas neid puhastama, õlitama ja laadima.

Wade võttis välja piibu ja tubakatasku. Läitnud piibu, viskas ta voodile pikali, kuulates kamina rahustavat praksumist, samal ajal kui päeva viimased päikesekiired hääbusid.

* * *

Ta ärkas välisukse paukumise peale. Tuba oli külmemaks muutunud, sest tulest olid järel ainult söed. Kell oli üheksa. Ta oli maganud kauem, kui oli tahtnud. Voodi, kuigi see polnud kaugeltki luksuslik, oli mugavaim ase, mille peal ta alates New Yorgist lahkumist maganud oli. Ta keeras laternal leeki väiksemaks ja kõndis akna juurde.

Õues oli näha inimesi liikumas. Ta luges kuuvalguses kokku ligi tosin kuju. Nad liikusid reservaadi suunas.

Wade avas kiiresti akna ja haaras kotid. Peaukse kaudu lahkumine äratanuks tähelepanu. Õnneks jooksis akna lähedalt mööda vihmaveetoru, mis tegi võimalikuks alla laskumise.

Hoides varjudesse, hiilis Wade üle tänava tallide poole. Esimeses latris oli köidikus hobune. Wade patsutas looma pead. Ta tundus hea tervise juures - igatahes nägi ta parem välja kui varem kohatud poiss.

Selja tagant kostuv kingade sahin pani Wade'i kottidest lahti laskma ja maha kükitama. Seda kohta, kus hetk tagasi oli olnud tema pea, tabas kurikas. Wade keeras end kannal ringi ja tulistas oma püstolist. Kuul tabas säärt ja tema ründaja karjatas valust. Uskumatu, aga ta jäi oma suurus 47 jalgadel püsti. Wade vinnastas kuke ja tulistas uuesti. Kuul tabas põlveketra ja seekord kukkus Conrad näoli maha.

Wade surus käe Conradi suule ja püstolitoru vastu ta meelekohta. ,,Kuhu need inimesed lähevad?"

Conrad vaatas teda pilguga, milles oli rohkem viha kui valu, ja püsis vait. Wade kaotas kiiresti kannatuse. Ei olnud teada, kelle tähelepanu need lasud köita võisid. Ta pressis saapakanna Conradi põlve vastu.

,,Järve... äärde," pomises Conrad. Wade lõi teda püstoliga näkku ja mehemürakas kaotas teadvuse.

Impulsi ajel haaras ta Conradi kinda ja sikutas selle ära.

Ujulestadega käed.

Vaikselt ropendades sidus Wade kotid hobuse sadula külge ja galopeeris linnast välja.

* * *

Ei läinud kaua, kuni ta linnaelanikele järele jõudis. Ta hoidis distantsi - tegi kindlaks, et nad hobuse kabjalööke ei kuuleks. Nad liikusid grupis ega rääkinud omavahel - nad oleksid justkui olnud mingisuguses transis.

Ta haaras oma vintpüssi. Hobune muutus närviliseks. Wade patsutas hobust rahustavalt. Temperatuur hakkas langema ja puud kohisesid tõusva tuule käes. Wade puhus rusikasse kuuma õhku, et sõrmi soojas hoida.

Eespoolt paistev kuma pani Wade'i sadulast maha tulema ja hobuse kinni siduma. Visates püssi üle õla, hakkas ta valgusallika poole astuma.

Lähemale jõudes kuulis ta karjumist. See oli mingit sorti skandeerimine.

"Rfmylei nglu'nafh Cthugha Fumakhut n'fha-ghea thagn! Ie! Cthugha!"

Puud lõppesid ja järvekaldal ilmus nähtavale lagendik. Kuigi tule valgusesõõr oli suur, hoidsid inimesed sellest kaugemale, nii et näha olid vaid siluetid. Wade luges neid kokku üle kahekümne.

Ta kuulis plärtsatust ja vaatas järve poole. Veest ilmusid kaks kuju, riided tilkumas ja õlgadelt rippumas vesikasvud.

Ta oli vaatepildist niivõrd haaratud, et ei kuulnud selja tagant lähenevaid samme. Wade tõstis püssi samal hetkel, kui kuu pilve tagant välja tuli.

,,Mu jumal... Lars?"

Professori juuksed olid märjad ja keha katsid vaid riideräbalad. Wade uskus, et tal on hüpotermia. Lars astus sammu lähemale ja Wade sai teda paremini näha. Tema silmad olid muutunud suureks ja ümmarguseks, samas kui tema otsaesine oli kõrgem ja ümaram. Ta oli kaotanud suurema osa juustest. Tundus, et Lars ei hinga. Selle asemel nägi Wade mõlemal pool tema kaelal metoodiliselt avanemas ja sulgumas nelja läikivat pilu.

Vana sõber haaras järsku Wade'il kõrist. Wade tundis, kuidas tema niisked, ujulestadega käed tal kaelast haaravad ja ta üles tõstavad. Ta ei olnud sügavalt hinge tõmmanud ja tal tekkis rindu kohe põletav tunne.

Ta lõi saapaninaga Larsi põlvekedra pihta. Professor jõllitas Wade'i kägistades talle otsa, löök ei olnud mingit mõju avaldanud. Meeleheites suutis ta oma püssi toru Larsi lõua alla nihverdada.

,,Lars," korises ta, kui silme ees hakkas virvendama.

Professor ei öelnud midagi, vaid tugevdas haaret. Wade tundis, kuidas tema hingetoru lömastatakse.

Ta vajutas päästikule.

Laeng vabanes.

Lask kajas üle vee ja ta kukkus hinge ahmides tahapoole. Larsi peata keha vajus maha. Püssirohi pani Wade'i silmad kipitama, pimestades teda hetkeks. Ta kuulis hõiget ja vaatas vee poole. Inimesed lähenesid talle aeglaselt. Kuu tuli jälle nähtavale ja Wade märkas neilgi sama ebainimlikku välimust nagu Larsil.

Wade pühkis tuha riismed silmist ja tulistas oma haavlipüssist. Ta ei teadnud, kas tal on piisavalt laskemoona. Lähim elukas oli tal sihikul.

Järsku hakkas järvevesi keema.

Kuu läks taas pilve taha varju. Ümbrus pimenes, aga Wade oli kindel...

Midagi tõusis veest.

Midagi suurt.

Midagi väga suurt.

Tuul tugevnes ja järvelt puhus maale jäine iil.

Üks mees - või keegi, kes oli kunagi olnud mees - haaras Wade'i püssi järele.

Wade viibutas püssi kaarega, tabades elukat lõua pihta. Ta tundis, kuidas luud purunevad ja olend vajus maha.

Wade tormas läbi metsa, kuni jõudis hobuse juurde. Ta ahmis õhku ning oksad olid tema näo ja käed lõhki tõmmanud. Esimene jälitajatest jõudis väikesele lagendikule just siis, kui ta hobuse selga hüppas. Loom lõi takka üles ja Wade haaras ohjadest, et teda kontrolli all hoida. Ta tõstis püssi ja tulistas elukat otse näkku.

Ta lõi hobusele kannad sisse ja galopeeris minema.

Wade ei peatunud mitu minutit. Ta kuulatas enda jälitajate hääli.

Vastuseks oli vaikus.

Wade hingas kergendatult. Ta arvas, et on piisavalt kaugele jõudnud, kui äkki hakkas ta kuulma tuhme tümpsuvaid hääli, mis panid maa värisema.

Ta silmad läksid suureks.

Tümpsuvad hääled olid rütmilised.

Nagu sammud. Hiiglaslikud.

Ja iga samm tundus kõlavat lähemalt.

Ta sikutas hobust ohjadest ja sundis teda jälle galopeerima. Ta lootis, et loom suudab vahelduva kuuvalguse käes võimalikke teel olevaid takistusi vältida. Ta ei teadnud, kaua koletis teda jälitab - peaasi, et hobune kauem vastu peaks.

Woodruffi tagasi minek ei tulnud kõne alla. Tal tuli minna Green Baysse - kuuldes hobuse rasket hingamist, oli selge, et enamik teekonnast tuleb läbida jalgsi.

Ta mõtles õudusega Larsile ja sellele, mida ta oli pidanud tegema. Osa temast tahtis sõita tagasi linna ja kätte maksta.

Aga osa temast tahtis lihtsalt minna tagasi New Yorgi rüppe ja unustada õudused, mis ta Woodruffis avastanud oli.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 04/16 (J. J. Metsavana)

Jüri ,,Ulmeguru" Kallas: ,,Kättemaksuulmest" maailmaklassi alternatiivajalugudeni (Nikolai Karajev)

VolbriHÕFF (Ove Hillep)

Stalker 2016 (Jüri Kallas)

Taak - Supersargasso (Jaagup Mahkra)

HÕFF pildis (Eva Liisa Sepp)

Raamatuarvustus: Õpipoisist meistriks (Oskar Nassar)

Kas ,,Tähesõdasid" tasuks tsenseerida? (Agur Tänav)

Palju õnne, Richard Donner! (Kalver Tamm)

Kõver kiirgus (Rauno Pärnits)

Ulmeuudised 04/16

Uudiskirjandus 04/16

Kurioosum 04/16 (Rauno Pärnits)

Jutt: Halastuse hind (Maniakkide Tänav)

Jutt: Viimane lehm (Madis Seppam)

Tõlkejutt: Langevad inglid (Jean-Louis Trudel)

Tõlkejutt: Õudus Woodruffis (Mike Penn)