Peatoimetaja veerg 4/17 (J. J. Metsavana)

Alustame heade uudistega‭ ‬-‭ ‬kolmas Tuumahiid on trükikojas ja seda peaks‭ ‬paari nädala pärast juba ka poodidest osta saama.‭ ‬Uuest‭ ‬Reaktori juttude‭ ‬kogumikust‭ ‬saab lähemalt lugeda‭ ‬Uudiskirjanduse rubriigis.

Kahtlemata oli aprillikuu ulmesündmustest olulisim Haapsalu õudusfilmide festival ning seetõttu avaldame kolme nobedama,‭ ‬Ene‭ ‬Kallase, Jüri Kallase‭ ‬ja Ove Hillepi,‭ ‬ülevaated toimunust.‭ ‬Selle kuu intervjuu‭ ‬on‭ ‬Jüri Kallasega‭ ‬-‭ ‬Eesti ulmemaastiku olulise isikuga‭ ‬-,‭ ‬kellel oli‭ ‬aprillis‭ ‬50.‭ ‬juubel.‭ ‬Tõnis‭ ‬Hallaste jätkab ka selles numbris Reaktoris ilmunud juttude arvustamist/karvustamist ja Kalver Tamm oma õnnitlusrubriigiga.‭ ‬Leila‭ ‬Tael-Mikein‭ ‬arvustab kogunisti kahte romaani ja tubli on olnud ka Mairi Laurik,‭ ‬kes lisaks põnevale arvustusele‭ ‬on‭ ‬kirjutanud meile sel kuul ka terava repliigi ulmekirjandusest raamatupoodides.‭ ‬Agur Tänav aga vaatleb‭ ‬ühte uut vene ulmefilmi ning Reidar Weinbergi romaani.

Juttudest‭ ‬vääriks ära märkimist‭ ‬Weinbergi uus jutustus‭ "‬Mitmekihilisem‭"‬,‭ ‬mis‭ ‬jääb‭ ‬mahult‭ ‬vaid‭ ‬pisut alla lühiromaani.‭ ‬Lisaks avaldame äsja‭ ‬SF‭ ‬romaani‭ "‬Kus pingviinid ei laula‭" ‬avaldanud Kaido Tiigisoon loo ning‭ jututoimetaja Artur Räpp on vahelduseks ka ise ühe jutu valmis teinud.‭ ‬Järjejutuna jätkame Osvald Soobli tõlkega,‭ ‬mis viib‭ ‬meid taas ponide maailma.

Ega muud kui head lugemist‭!

Kaanekunstnik Alisa Vasina http://alisavasina.wixsite.com/portfolio

Kaanekirjad Jana Raidma

Intervjuu: Jüri Kallasega (Agur Tänav)

1. Kuidas sinusugune Pärnu poiss ja hilisem Tartu karvane jõudis ulme juurde ning kasvas sel alal kohalikuks guruks?

Keeruline öelda, et kus see algus täpselt oli...

Eks ma lugesin Jules Verne'i romaani "20 000 ljööd vee all", aga kas ma seda teadlikult ulmena lugesin, selles ma kahtlen. Kuid kõige esimene loetud ulmeraamat see vist oli... muinasjutud pole ju ulme.

Suurem ulmehuvi algas ilmselt kusagil viiendas-kuuendas klassis, kui sai läbi loetud antoloogia "Lilled Algernonile", sarjade "Seiklusjutte maalt ja merelt" ning "Mirabilia" ulmekad. Pärast kuuendat või seitsmendat klassi leidsin maal vanaema juures riiulist paar väikeseformaadilist Horisonti ja Georgi Martõnovi romaani "220 päeva tähelaevas".

Ilmselt kusagil seal oligi murrang, sest kui ma pärast seda maalt tagasi linna jõudsin, siis läksin joonelt Pärnu linna lasteraamatukokku ja lugesin sealolevad väikesed Horisondid kõik läbi... pean silmas sealolevaid ulmejutte. Lasteraamatukogus sattusin ka mingi rotaprindil paljundatud soovitusnimekirja peale, milles soovitatud sarjavälise ulme ma ka läbi lugesin. Üht-teist oskasin ma tänu Horisondi ulmekriitikale leida ka Loomingu Raamatukogust.

Umbes kaheksandaks klassiks oli mul kogu teadaolev maakeelne ulme läbi loetud ja siis hakkasin ma vaatama venekeelsete ulmekate poole, eelkõige ajakirjades Tehnika - molodjoi ja Junõi tehnik ilmuvaid ulmejutte. Alguses muidugi suurt keeleoskust polnud, vaatasin rohkem ägedaid pilte, aga siis tõlkisin paar juttu tuimalt sõnaraamatuga ära ning peagi juba suutsin ka lugeda...

Edasi ongi fänlus vaid süvenenud... keeli on juurde tulnud, maitse on muutunud, aga põhiline lugemisvara on siiski vaid ulme...

2. Kas sul on peale ulme veel hobisid?

Eks kõik on ilmselt omal ajal midagi kogunud. Mina kogusin omal ajal ka märke, münte ja marke, ei olnud mingi eriline kollektsionäär, vaid mis meeldis ja mida kätte sain. Kui ulmehuvi hakkas, siis läks kogu vähene raha, mis koolipoisil oli, muidugi ulmeraamatute ostmisele. Iseküsimus, kui palju neid üldse osta oli. Eks osa marke ja münte sai ka vahetatud ulmekate vastu.

Ma arvan, et minu puhul ulmet enam hobiks nimetada ehk ei saa.

Vaatan ka filme, ilmselt rohkem ja süsteemsemalt, kui päris suvaline inimene... kas see just hobi on. Filmid ei pea kindlasti vaid ulme olema - vaatan hea meelega ka krimisarju. Eriti ei armasta n-ö kunstitihket kino. Noorena sai vaadatud igasuguseid haigeid ja haigemaid kunstilisi filmikesi, aga see anum on nüüdseks jäädavalt täis, ma ei vaja enam sedasorti kraami. Jah, mõnikord harva ma midagi veel leian, aga üldiselt olen juba ette tõrjuv.

Sama ka muusikaga, et pigem rock kui muu. Käin kontserditel, festivalidel... viimasel ajal väga harva, aga omal ajal sai seda küll omajagu tehtud. Eks muusikahuvi paistab ka välimusest välja. Omal ajal üldiselt punk, futu ja hevi... esimesed kaks on jäänud, aga hevi kaotas igasuguse tähenduse mu jaoks siis, kui leidsin gooti rocki. Eks vananedes olen pigem leebemaks muutunud, aga mingit estraadi või maotut poppi/sülti ma endiselt ei talu. Klassikat kuulan kah, aga mitte vokaalset. Lemmikmuusikariist on orel/süntesaator, siis viiul/tello, siis flööt ja alles siis kusagil tuleb kitarri koht. Lemmik selles mõttes, et mida ma kuulata tahan.

3. Kuuldavasti oled sa oma tegemistes jube laisk, kuidas kommenteerid?

Seda nad räägivad jah... laisk, flegma, liiga põhjalik. Iseendas kaevumine on üsna tänamatu tegevus, sellest tänamatum on teistele sel teemal midagi seletada, sest ega kedagi ei huvita - kõik teavad ise, kõik teavad sinust sinu kohta alati rohkem ja täpsemalt.

4. Mida toimetad, mis on ilmumas, millega viimasel ajal ulme alal üldse tegeled?

Kirjastuse Gururaamat ulmesarja ning sellega üldiselt ka tegelen. Loen ja mõtlen ning jälle loen ja mõtlen... vahepeal tõlgin kah... kirjutan. Eks lähiajal saavad esimesi raamatuid ka teised näha. Oleks pidanud juba selle intervjuu ajaks juba paar-kolm köidet väljas olema, aga on nagu on...

5. Oled nüüd peaaegu välis-eestlane, elad Saaremaal. Kas fändomi pudrupadadest veidi eemal asumine on andnud ka teistsuguse vaate eesti ulme-elule, kui omal ajal selle keskmes keemine?

Nii ja naa. Intriigidest olen kaugemal, paljudest asjadest saan alles takkajärgi teada - see mulle üldiselt meeldib.

Miinuseks vast, et ega siin mul ju ulmest kellegagi rääkida pole, et sellest tunnen teinekord puudust. Samas, mu viimaste aastate lugemus on suuresti selline, et kui ma elaks Tartus või Tallinnas, et ega mul ka siis poleks kellegagi sellest rääkida. Keegi neid asju pole lugenud ja kunagi tõenäoliselt ei loe kah.

Ulmefännidest kaugemal olemine on vist teinud mu suhtlemisoskuse koredamaks. Tajun seda viimasetel aastatel teinekord üsna teravalt. Noh, et Metsavanaga suhtleme telefonis üsna palju, et kui näost-näkku kohtume, siis pole mingit vahet. Hargla või Mandiga on ka nii, et jutt läheb umbes sealt edasi, kus eelmine kord pooleli jäi. Loomulikult pole probleemi ka teistega, kellega me siin perekondlikul tasemel läbi käime, või siis üldiselt ka mõne teise vana tuttavaga. Ega ma hakka siin kõiki nüüd nimeliselt üles lugema ja lahkama, et kuidas ja kellega, aga kui ma satun mandrile mõnele üritusele, siis ma häbeliku ja vaikse inimesena tunnen, et mul on kuidagi raske suhelda, teha uute inimestega see esimene samm... mõnikord ma torman muidugi raginal suhtlema ja pärast põen, et järsku ma sotsiaalselt nüüd kedagi ahistasin... enamjaolt valin kindlama ja kontrollitud variandi, et istun kuhugi maha ja suhtlen nendega, kes vaevuvad mu juurde tulema...

Ilmselt oli küsimus siiski pigem kirjandusest, aga selleks pole füüsiline kohalolek minu arust vajalik. Ma ei arva, et ma loen Hargla või Tänava tekste kuidagi teistmoodi kui näiteks Jekimovi omi. Noh, et esimesi arvan ma päris hästi tundvat ka kui inimesi ja Jekimoviga pole ma omateada kunagi kohtunud/suhelnud. Kindlasti autori isik mõjutab, aga kirjanduse lugejana olen ma nii proff küll, et suudan isiku ja teosed lahus hoida.

6. Millal tuleb nimekiri: "Ulmeguru soovitab: Eesti autorite ulmelugude TOP100"?

Ma ei teadnudki, et taolist nimekirja oodatakse.

Ja kui selline teha, siis oleks solvunud fänne ja solvatud kirjanikke ikka omajagu... et kui ma taas mandrile satun, siis peaksin kogu aeg seletama, et miks see ja miks mitte see...

Kuid kui tõsiselt, siis oleks see üks ilgelt suur töö, tuleks kõik uuesti läbi lugeda ja siis lugeda ka neid tekste, mida ma mingil põhjusel pole veel lugenud. Paned selle siis võrku üles, saad pool aastat sõimata ja ongi kogu rõõm.

Pakuksin, et Reaktor võiks teha selliste edetabelite sarja, et igas numbris on ühe tuntud kohaliku ulmeautori, -kriitiku, -toimetaja, -tõlkija, -kirjastaja isiklik eesti ulmejuttude TOP25, parem kui kommenteeritud ning siis mingil ajal võiks need nimekirjad summeerida... ja siis jooksvalt jälle edasi teha ja mingil ajal jälle summeerida...

7. Milliste kodumaiste ulmeautorite looming läheb kõige rohkem korda?

Oeh, raske küsimus!

Indrek Hargla, kes viimasel ajal ehk vähe ulmet kirjutab, kuid kui kirjutab, siis pettumust ei valmista. Minu jaoks on ta ehk liiglobisev autor, aga see on küll puhas maitseküsimus.

Maniakkide Tänav, kelle asjad on mulle üsna algusest meeldinud. Ei mitte kõik, aga paljud küll! Tohutult vajalik autor eesti ulmes, kasvõi seepärast, et mees on suutnud muuta omal ajal üsna naeruväärsena tundunud idee eestikeelsest kosmosest enam kui veenvaks... minu jaoks kindlasti. Rääkimata juba sellest suurest tööst, mida ta teeb n-ö kirjutamistoa raames.

Kunagi pidasin väga palju Kristjan Sanderi loomingust, aga inimese vaimne roiskumine on kahjuks tapnud ka kirjaniku. Tahaks loota, et see pole lõplik ja ehk kodanik Sander leiab endas jõudu ja tahtmist tegeleda taas tõsiselt ka loominguga...

Meelis Friedenthal meeldis kunagi tohutult, hiljem on tulnud pettumused, aga mitu tema kõvasti kiidetud uuemat teksti on mul lugemata. Ehk oli pettumus siiski vaid ajutine...

Elläi Tuulepäälse ja Freya Ek - kaks autorit, kelle kõik ilmunud jutud on mulle väga meeldinud. Jah, ma tean, et Tuulepäälse kirjutab nüüd teise nimega, aga neid pole ma julenud lugeda. Eks ma püüa oma hirmudest üle olla ja võtan need ükskord ette.

Helju Rebane, kelle nõukaaegsed jutud, mis ilmusid lõpuks autorikogus "Väike kohvik" (1986) meeldisid mulle omal ajal ja meeldisid ka hiljuti üle lugedes. Jah, aeg on muutunud ja mõni tekst on ka ehk ajale jalgu jäänud, kuid siiski vähem, kui ma enne korduslugemist kartsin. Olen lugenud ka Helju Rebase uuemaid ja vanemaid venekeelseid jutte... et täitsa asja eest on ta siin nimetatud.

Uuematest autoritest on seni huvitavamad tundunud Jaagup Mahkra, Reidar Andreson ja Miikael Jekimov - olen neilt kõigilt umbes paari-kolme teksti lugenud ning need on jätnud enam kui meeldiva mulje.

Kindlasti jäi nii mõnigi nimetamata, aga eks seda juhtub alati... eks kirjastuse Gururaamat antoloogiates saab ka neid ja teisi mu lemmikuid näha ja lugeda...

8. Mida arvad eestikeelse ulmekirjanduse väljavaadetest ja kuidas iseloomustaksid senist arengut?

Laias laastus arvan ma eestikeelsest ulmekirjandusest enam kui hästi. Jah, ma ise olen viimasel ajal kohalikke autoreid vähem lugenud... et noortekad mind ei kõneta ning tavakirjanike ja muiduimelike autorite ekskursid ulmesse mind suurt ei huvita. Samas, iga raamatu või teksti jaoks on kusagil oma lugeja ning kes olen mina, et ma ütleks, et seda või teist pole vaja.

Eks see kõlas muidugi ilgelt tagasihoidlikult ja pisut võltsilt... et mõni asi võiks ehk olemata olla küll. Samas, kui muuks see ebavajalik ei kõlba, siis väetiseks edöövritele ikka...

Vana inimesena mäletan ma veel nõukogude aega ja uue iseseisvuse algust ning nende aegadega võrreldes on kõik ju suurepärane: eesti ulmekirjanduse olemasolu tunnistatakse igal tasandil ning teosed ilmuvad täiesti normaalse sagedusega. Jah, vahepeal on olnud ehk paremaid aegu, aga praegust kriisiks ka ei nimetaks.

Ja kui võrrelda meie lähinaabritega, pean silmas Lätit ja Leedut, siis algupärase ulme hulga ja taseme poolest lööb Eesti neid praegu lõdvalt ja pika puuga. Meil pole küll sellist kõrgelt(au)hinnatud ja üleilmselt tuntud autorit nagu leedulane Algis Budrys... meil pole hilisemigrandist Nebula nominenti, nagu on lätlastel Toms Kreicbergs (Tom Crosshill). Kunagi olime me ehk pigem need kõige tagumised, kuid siin ja praegu oleme me kindlasti esimesed. Ilmuvate teoste hulk, nende tase - see kõik on vägev!

9. Millest tunned kõige rohkem puudust eesti ulmes?

Eesti ulmes olen ma kogu aeg tundnud puudust lähituleviku lugudest, korralikust sotsiaalsest ulmest, kirjanduslikust satiirist, tumedast fantasyst, heast õudusest. Üldisemalt konkreetsest, leidlikust, läbimõeldud ulmest... olgu see siis kirjutatud ükskõik millises almanris või millises võtmes. Aus, ehe ja hästitehtud ulme.

Jah, ma saan aru, et peale Hargla on kõik siinmail paremal juhul vaid poolprofid, aga lugejat ei pea see huvitama. Kurb, aga nii on.

10. Mis on sinu jaoks see aus ulme? Saad ehk tuua mõned näited, et mida see aus ulme peab sinu jaoks sisaldama, kuidas seda defineeriksid?

Eks see üldiselt anriulme ole.

Täpsemalt? Kui sai mõeldud, et millised teosed võiksid ja peaksid ilmuma kirjastuse Gururaamat ulmesarjas, siis üks kriteeriume oli just, et tekstid, mille puhul pole kahtlust, et see on ulme. Et ei peaks hakkama kaaluma, et kas see läheb nüüd ulme alla, või mitte. Jah, ma saan aru, et kirjandust ei saa lõplikult lahterdada ning alati on pooltoone ja hämaralasid. Kahjuks on ulmekirjanduse arengud läinud just kõiksugu hägustamise suunas, et anr justkui poleks enam oluline ja määrav. Mõneti ma olen sellega nõus, sest autorile ei saa ette kirjutada, mida ta tohib ja mida mitte. Samas, ulme(kirjandus) on siiski distsipliin, mõtteselgus.

Tänapäeval ilmub üsna palju teoseid, mis formaalselt on ulme, aga kui fännilt küsida, siis fänn veab nina krimpsu ja paremal juhul hakkab ebaselgeid häälitsusi tegema. Jah, ma annan aru, et fännid on sageli konservatiivsed või suisa tagurlikud ning isiklikult olen ma alati hinnanud segaanre, aga kusagil maailmas on käinud ära see krõks ja asjad on hakanud liikuma imelikus, kui mitte suisa vales suunas. Ei saa ju pidada normaalseks seisukohta, et nii hea ulme, et polegi peaaegu ulme... et raamatut võib lugeda suisa mitteulmena. Kui selliseid avaldusi teeks ulmekauged inimesed, siis poleks ju hullu, kuid on laadungites ulmehuvilisi, kes niimoodi mõtlevad ja see tundub juba veider, et mitte hullemini öelda.

Aus ulme? No mulle meeldib, kui inimesed on oma tegemistes siirad. Et kui sulle ulme meeldib ja sa tahad seda teha, siis tee mõnuga, tunnista seda ning ära mõtle oma maine peale. Omaenda loodu nautimises ei tohiks küll midagi häbiväärset olla.

Kindlasti on ka minu valikutes asju, mida konservatiivsem fänn ehk omaks ei võta. Mis siis ikka, kõigile ei saagi meeldida. Samas, üks-kaks kummalist teksti antoloogias või autorikogus ei tohiks nüüd küll see olla, mis lihtsa fänni seedimise jäädavalt rikuks. Ma arvan, et loomingus võib kõike proovida, aga iga lahenduse või suundumusega ei pea lõpuni kaasa minema.

11. Mida enda poolt tehtust julged nimetada suuremate saavutustena?

Ma loodan, et suurim saavutus alles tuleb. Ehk elan veel...

Kui linnulennul, siis antoloogia "Olend väljaspoolt meie maailma" ja esimene eestikeelne H. P. Lovecraft kogu "Pimeduses sosistaja"; romaanidest Ray Bradbury "Vist on kuri tulekul", Arthur C. Clarke'i "Lapsepõlve lõpp", Robert A. Heinleini "Tähesõdalased". Kolm köidet Robert E. Howardi Conani lugusid. Need siis koostaja/toimetajana.

Tõlkijana muidugi kõige esimene Viktor Pelevini tõlge eesti keelde. Samuti mitmed teised tõlked omaaegsetes Liivimaa kõmulehtedes: Henry Kuttner, H. P. Lovecraft, Kir Bulõtsov, Ilja Varavski jne.

Mitu pikka järelsõna ja pikemat artiklit ajakirjanduses - nendega olen ka enam kui rahul.

Uuematest asjadest... siinsamas Reaktoris ilmunud tõlked, mida võiks küll rohkem olla...

Eks ma loodan, et Gururaamatu ulmesari varjutab kõik selle eelneva, aga see ei sõltu ainult minust... kui raamatuid ei osteta, siis sari kärvab jne...

12. Milliste ulmeautorite tõlgete puudumist pead kuriteoks eesti lugeja

vastu? Kas kavatsed vigade parandusele õla alla panna?

Ma ei hakka siin mingeid nimesid nimetama, sest need oleksid lihtsalt ühed nimed, neid oleks palju. Ka ei viitsi ma siin laiskade, vähelugenud ja tänamatute kirjastajate tarbeks tasuta tööd teha. Lugegu ise, lugegu kõige muu elu arvelt, mõtestagu loetut, mõtestagu seda juurdeloetu valguses ümber jne.

Kuriteoks pean üldisemas plaanis seda, et eesti keeles ilmuv tõlkeulme on üldiselt kas mingi valeulme, või siis laste- ja noorteulme. Ma kindlasti ei taha öelda, et neid ei tohiks tõlkida, eks igaüks teeb seda, mille (kaubanduslikku) edusse ta usub. Siinselt tõlkemaastikult on praktiliselt puudu n-ö aus ulme.

Kas kavatsen õla alla panna? Mingis mõttes kindlasti, aga need lüngad on nii suured, et selleks tuleks teha viis-kümme erinevat kirjastust jne... Lüngad on suured isegi anglo-ameerika ulme avaldamisel, rääkimata venekeelsest. Ja ma ei hakka üldse rääkima sellest ulmest, mis ilmub väljaspool inglise või vene keeleruumi, seda maakeeles ju praktiliselt pole ja see pisku, mis ilmunud, sellest pool on enam kui halb valik...

13. Kas e-raamatute võidukäik on sinu lugemisvalikut ja harjumusi muutnud?

Kui lühidalt: omajagu ja üsna kardinaalselt.

Kui pikemalt, siis eelkõige sedapidi, et mulle arusaadavates võõrkeeltes on minu jaoks kättesaadav nüüd praktiliselt iga tekst. Jah, reaalsuses vast siiski 95% sellest, mida ma leida soovin või olen otsinud. Kuid võrreldes varasemaga, siiski praktiliselt kõik. Mis ühtlasi tähendab, et ei pea enam lugema midagi sellist, mida ei taha, sest hetkel muud käepärast polnud.

Muutus on ka selles, et ma ei kurna end enam väikese fondi või loetamatu küljendusega raamatutega. Kui mul on raamat paberil, aga see on füüsiliselt loetamatu, siis laen ma lugerisse e-raamatu ja loen sealt. Olen ka ise paar loetamatuks küljendatud raamatut ära skänninud ja lugerikõlbulikuks teinud.

Samas, eks esialgne e-eufooria on lahtunud ja viimasel ajal loen täiesti teadlikult teinekord paberraamatuid, sest paberil lugedes on elamus ehedam või täielikum... isegi, kui tegu on suht suvalise sopakaga.

Kõikvõimalikud e-julled, kes arvavad, et paberraamat on surnud... üldiselt nad eksivad. Luger on hea failide lugemiseks... noh, et ei pea käsikirju ekraanilt või väljatrükkidelt lugema. Kiireks tutvumiseks autori või teosega on luger hea. Hea on ka, et saad mugavalt hunniku tekste kuhugi kaasa võtta.

Samas ma ei arva, et e-raamatud söövad paberraamatud välja, eks uudsuse võlu saab mööda ja nüüd nähakse selles e-tamises ka vigu ja puudusi.

14. Mida arvad e-raamatute piraatlusest? On see sinu meelest positiivne või negatiivne?

Piraatlus üldiselt on negatiivne, sest olgem ausad, see on siiski vargus.

Samas, maailm ei ole mustvalge ning piraatlus ei voha ainult seetõttu, et on olemas hulk inimesi, kes ei taha maksta.

Laias laastus võib n-ö piraatluse kaheks jagada: rahvavalgustuslik ja ahnitsev. Esimene siis teeb kättsaadavaks teosed, mida mingil põhjusel enam ei taasavaldata. Teine on aga selline, kus inimesed tahavad kiirelt ja tasuta kätte saada mingit verivärsket ülereklaamitud teost. See teine on selge vargus, kuigi ka seal on omad regionaalsed vabandused olemas.

Rahvavalgustuslik piraatlus on aga päris õilis tegevus, sest on ju parem kui need teosed on kasvõi piraatlike failidena kättesaadavad. Olgem ausad ja tunnistagem, et igasugune loomingu vahendamine (raamatupoed, kinod, televisioon) on tänases maailmas üsna vildakatel alustel. Äri on tapnud kunsti ja kultuuri kaubastatakse sarnaselt vorstiga, et oleks aga värske, mingi keskeltläbi maitse võiks kah olla ning kõige parem oleks, kui oleks vaid üks sort ja kõik ostaksid ainult seda.

Ma olen ehk idealist, aga arvan, et igasugune kultuuri kaubastamine ei saa põhineda pelgalt vaid kasumil. Kõige lihtsam oleks mu mõtet selgitada, et kui võrrelda tõelise raamatuhuvilise poolt peetavat raamatupoodi ja siis raamatuletti suvalises kaubanduskeskuses. Jah, teine variant võib olla mugav, aga kõiges muus see kaotab esimesele. Kultuur ei ole vorst, mis aasta pärast enam ei kõlba. Vähemasti ei tohiks olla.

HÕFFil, kaheksandat korda (Jüri Kallas)

Järgmine aasta toimub HÕFF juba kolmeteistkümnendat korda. Et juubel või nii! Juubelieelne festival pani ka mind mõtlema, et mitu aastat siis on käidud. Uurisin vanu blogisid ja selgus, et viies oli esimene, seega alates aastast 2010.

Tegelikult pole ju oluline, et mitmes või kas see oli nüüd parem kui eelmine või halvem. Oluline on siiski, et igal kevad-talvel hakkad mõtlema, et varsti on HÕFF. Ja tegelikult pole mingit kahtlust, et kas minna. Olgu, käesoleval aastal oleks peaaegu minemata jäänud, aga see polnud festivali süü. Õnneks sai siiski käidud ja suur tänu inimestele, kes selle võimalikuks tegid.

HÕFF jaguneb laias laastus kaheks: filmid ja kõik muu. Osa sellest muust jääb minu ampluaast raudselt välja, sest ei lähe ma ju diskole... olgu see kasvõi õudusfestivali öödisko... no ei ole minus seda diskotõugu, ei ole! Käesoleval aastal sai aga osaletud kolmel filmivälisel üritusel, mis on minu festivalilkäimiste rekord. Olgu, üks oli pisut mu oma üritus, aga siiski. Kuid arukas oleks kirjutada kõigest vast järjekorras.

Väikesed kuritööd / Small Crimes

Reedeseks avafilmiks oli verivärske, tänavu valminud film, mille sõnakehv lavastaja oli samuti kohal ning mille jaoks HÕFF oli Euroopa esilinastuse paigaks. Linateost reklaamiti eelkõige, kui filmi, kus peaosas telesarjast "Troonide mäng" tuttav Nikolaj Coster-Waldau. Endasugustele mainiks, et trooniseebis mängib ta seda ühekäelist Jaime Lannisteri, et ma ei ole kõiki sarja näitlejaid pähe õppinud. Peaosaline mind filmi vaatama ei kutsunud, küll aga sisukirjeldus, mis lubas mitte eriti lustlikku krimidraamat. Noh, et vanglast vabaneb mees, naaseb oma kodulinna ning vanad jamad algavad taas... Algus vastaski ootustele ning filmi esimene pool oli päris hea, aga tervikuna muutus fim kuidagi halliks. Ei, peaosaline tegi oma rolli korralikult, lugu oli hea, kõrvalolsalised samuti, aga kuidagi tuim oli see kõik kokku. Filmi teises pooles ma suisa ootasin, et midagi juhtuks, et toimuks midagi ootamatut - et mõni tegelane poleks päris see, kes ta paistab. Kahjuks seda ei juhtunud. Selles mõttes varjutas minu jaoks peaosalise hoopis tema isa mängiv Robert Forster, sest sel tegelasel oli mingit sisu ja arenguid...

Päästik põhja / Free Fire

Järgmine filma ja ühtlasi minu minu poolt teisena vaadatu oli eelmisel aastal valminud krimimärul. Selline meestekas, kus oli vaid üks naistegelane üksikuks klimbiks selles testosteroonisupis. Film algas kohe hoogsa dialoogiga, kus mainiti onaneerimist ja musklimeesteks kaasa võetud pedet ja hälvikut. Ega see sõnaline osa vöökohast tihti kõrgemale ka ei tõusnud ning sellises valguses tuleb iseäranis tunnustada eesti subtiitrite autorit, kes oli tõlketööle lähenenud päris loominguliselt. Näiteks juba mainitud pedet ja hävikut nimetati subtiitrites korra ka Mõhkuks ja Tölpaks. Adolf Helme, kui see tõlkija nimi nüüd õigesti meelde jäi, teenis oma maksimumpunktid kenasti välja. Film päris maksimumi ei saaks, aga hea ja mõnus vaatamine oli küll ning kindlasti vaataks ma seda vähemasti korra veel. Sisuks siis mahajäetud tehases toimuv relvatehing, kus hulk mitte päris tasakaalukaid erinevas kõvaduseastmes mehi esimesel võimalusel kõmmutama kukuvad. Kuna vastased on enam-vähem võrdväärsed, siis surevad nad pikkamööda ning tapatööd jagub kogu filmiks...

Toorelt /Grave

Eelmisel aastal valminud Belgia-Prantsuse film, mida ingliskeelne maailm tunneb pealkirjaga "Raw"... kui tunneb, sest mingi laiatarbekraam see kindlasti pole. Esimene õudukas siis sel HÕFFil, mida ma vaatasin ning esimene ja ainus film, millelt esimese veerandtunni möödudes välja jalutasin. Ei, mitte seepärast, et liiga õudne oleks olnud. Lihtsalt jäle ja tüütu. Hulk lolle ja talumatuid noori ning palju lagastamist. Ilmselt isiklik piiratus, aga ma ei tunne mingit vajadust taolisi filme vaadata. Sisuks siis noore veganiplika raske rebaseelu veterinaaritehnikumis ja (nagu pärast mulle öeldi) kasvamine kannibaliks.

Mälumäng

Eelmine aasta hävis ulmikute dream team "Pool tonni" HÕFFi mälumängus täielikult - saime eelviimase koha ning isegi seda pidime jagama. Võistkonna nimi siis Indrek Hargla, J. J. Metsavana, Jaan Hanseni ja minu summaarsest kehakaalust. Tänavu oli laupäeva südapäeval meiega koos ka Veiko Belials ning kaalukas nimi poleks seekord enam korrektne olnud. Pärast pisukest kaalumist sai HÕFFi programmijuhi Helmut Jänese auks valitud nimi "Helmut". Kas Veiko toetav õlg, või hoopis nimemuutus, aga seekord jäime neljandaks. Tegelikult oli kolmas koht peaaegu käes, aga räägime siiski tulemusest. Tahaks siiski loota, et me ise oleme ka paremaks läinud - igatahes oli ülioluline vendade Piuside filmograafia meil seekord selge...

Tiit Tarlapi mälestuseks

Laupäeval pidasin kohalikus raamatukogus ka pisikese kõne Tiit Tarlapi mälestuseks. Planeeritud veerand tundi muutus sujuvalt enam kui pooltunniks, sest huvi oli ja küsimusi esitati. Vestluse teesid ja kirjelduse leiab ajalehe Lääne Elu portaalist. Üritusel viibis üks naisterahvas, kes loeb vähemasti ühe Tiit Tarlpi raamatu nüüd läbi...

Mart Sanderi romaani esitlus

HÕFFil on ka (ulme)kirjandust, fuajees on laupäeviti raamatuletid, üle-eelmine aasta esitles seal Indrek Hargla oma teist Süvahavva-romaani. Tänavu siis Mart Sander oma romaani "Lux Gravis, ehk Raske valgus" esitlus. Tegu siis 2008. aastal inglise keeles imunud romaani "Lux gravis, or Heavy Light" eesti tõlkega. Tõlkijaks Silver Sära ja autori sõnul on maakeelsesse üks liin juurde kirjutatud. Raamatut aitas esitleda meile kõigile teada-tuntud Ove Hillep, kellele see olevat olnud esimene kord õhtut n-ö juhtida. Mees sai hakkama küll ja nägi hea välja...

Juhuslik nimetaja / Behind the Random Denominator

Raamatuesitlus kasvas sujuvalt üle filmiesitluseks. Mart Sanderi esimene täispikk film, mis põhines mehe enda mononäidendil. Õudusfilm, eesti õudusfilm, mis mitteüllatuslikult oli ingliskeelne ja maakeelsete subtiitritega. Mart Sander hakkas kohe avakõnes vabandama, et film on igav (boring), sest praktiliselt iga filmiks saanud mononäidend on igav. Eks ma kartsin ka ise, et Eesti film, et igav liiv ja tühi väli või siis mõni rõske ja lohutu kelder. Õnneks need kartused olid asjata. Oli puudusi, oli, aga kindlasti nauditavam, kui kõik see mida me sõnapaari "Eesti film" all tavaliselt mõistame. Häiris ehk peategelase ehk Mart Sanderi n-ö ülemängimine ja püüdlikult raamatulik inglise keel. Samas, ma ei tea, et järsku oli see tahtlik, sest niipalju kui ma tean, on Mart Sanderi vaimne ajastu kusagil seal enne teist ilmasõda ning sellises mõõtkavas... Kokku oli film selline mõnusa jõnksuga kummituslugu, mida ma oleks ehk paremini nautinud kirjandusliku tekstina. Ma saan aru, et taheti teha täispikka filmi, aga lühifilmina oleks see ilmselt ehk parem olnud, et mõned kordused ja keerutamised olid ehk liigsed. Kuid kes teab? Mina olen end ulmest ju umbe lugenud ja see, mida mina lennult taban, ei pruugi ulmevõhiklikuma vaataja jaoks sedavõrd elementaarne olla. Selline vinnaga film, et settides on mulje parem, kui vahetult saalist väljudes. Mõtlen, et kunagi sügisel/talvel vaataks seda isegi uuesti.

Tulnukas / Alien

Ma ehk ei pea sellest 1979. aastal valminud kultusfilmist kirjutama. Kuigi jah, enne filmi küsiti lavalt, kui palju on saalis inimesi, kes pole seda filmi kunagi näinud ja minule üllatusena tõusis üsna palju käsi. Filmile lisaks näidati lavastaja Ridley Scotti pöördumist ja värsket materjali kõige uuemast ja kohe-kohe ka siinmail linastuvast Alieni-filmist. Küll aga tahaks ma öelda, et ma pole absoluutselt rahul alien'i tõlkimisega tulnukaks... ma pole suutnud sellega tänaseni harjuda... tahaks teada, et milline kuri jumal keelas sõna "võõras" kasutamise.

Kas HÕFF rikub Haapsalu mainet

Pühapäeva hommikul andis väsimus juba valusalt tunda... et aastad pole enam need. Nii juhtuski, et esimese üritusena sai osaletud pärastlõunasel vestlusringil "Kas HÕFF rikub Haapsalu mainet ja röövib elanikelt une?", mille ajendiks oli mõne kohaliku usutegelase kiri linnavalitsusele. Nimetatud usutegelased ei pidanud vestlusringis osalemist õigeks ja kirjutasid hoopis järgmise kirja, sedapuhku vist avaliku. Selles mõttes kukkus vestlusring läbi, et HÕFFikriitilist seltskonda eriti kohal polnud. Huvitav oli siiski, sest Marek Reinaas meenutas festivali sünnilugu, Sten Saluveer rääkis, kuidas taolised üritused mõjutavad kohalikku elu ja mõjutavad need pigem positiivselt, sest aitavad provintsi suvitushooaja väliselt elus hoida. Olev Remsu rääkis õudus- ja anrifilmidest üldiselt, et muidu positiivne jutt, aga mitmete faktide ja periodiseeringutega ma küll nõus poleks. Kuid kuna seal ei arutatud õudusfilmi ajalugu, siis ei hakanud teda ka parandama, ei hakka ka siin. Linnavalitsuse esindaja rääkis, et kui HÕFF alles plaan oli, siis tehti ka küsitlus elanike hulgas ning poolt ja vastu hääled olid üsna pooleks. Vestlusringi ametlikuma poole lõpetas piiskop Tiit Salumäe, kelle sõnavõtt oli selge ja tasakaalukas ning festivali asjus enam kui positiivne.

Tulnukad /Aliens

Pärast vestlusringi sai tormatud vaatama teist võõrolendite filmi, mida me küll päris algusest ei näinud. Tuleb tunnistada, et päris harjumatu oli vaadata omaaegset kinoversiooni, kust puudusid mitmed märgilised stseenid, mis hiljem DVD-le lisati. Pean silmas kasvõi neid automaatkuulipritse, mis koridoris tina andsid.

Tuleb tunnistada, et mulle järsku jõudis väga selgelt kohale, et ma ei erinegi eriti neist telesarja "Suure paugu teooria" (The Big Bang Theory) nohikutest, kes iga kord kinno tormavad, kui on võimalus mõnd olulist filmi suurelt ekraanilt ja mõne lisaminutiga näha. Mitte et see tõdemus mind väga morjendaks - seda, et ma pole normaalne inimene, seda tean ma ammu.

Mis siis ikka, järgmine aasta jälle...

Pildistas Heli Illipe-Sootak

Repliik - kaheksa lühijuttu aastas (Mairi Laurik)

Käisin täna Tartus Tasku keskuse Rahvaraamatus ning vaatasin, et eestikeelse ulmekirjanduse riiul oli kuidagi õhukeseks jäänud. Nimetusi paistis vähem kui ilmunud teoste hulga järgi eeldada võiks ning mitmed üsna hiljuti välja antud raamatudki näisid riiulist puuduvat. Olgu, seda, et mina ei ole ulmekirjanik, teadsin ma niigi, aga ma ei leidnud sealt suurt midagi.

Veidi hämmeldununa jõudsin viimaks järeldusele, et piilun ,,Eesti autorite" riiulisse - mine tea, mis poltergeist poest läbi on jooksnud - ning täpselt seal nad olidki. Kõik meie kodumaised ulmeromaanid olid liikunud ulmeriiulilt Eesti autoreid tutvustavale riiulile. Ainult "Täheajad" olid ulme poolele jäänud selliselt, et lugeja saaks ka kodumaiste ulmeautorite nimesid piiluda. Inimesele, kes on anri enda jaoks alles hiljuti avastanud ning nüüd riiuli juurde uudistama satub, jätab see paratamatult mulje, et kõik, mis Eesti ulmes toimub, ongi võimalik kokku võtta väljendiga ,,kaheks lühijuttu aastas".

Kui ma viimaks oma ostude eest tasumiseni jõudsin, küsisin müüjatarilt, et miks kodumaine ulme riiulit vahetanud on? Tema vastas, et see ulme ja põnevuse osa läks nii suureks kätte, et nad tõstsid ruumipuudusel kodumaised välja. Pealegi olevat kõik õige, sest need ongi ju Eesti autorid. (Nüüd ma juba vihastusin kergelt.) Püüdsin teenindajale selgeks teha, et ulmelugeja ei lähe iial neid raamatuid tollest riiulist otsima, sest valdavad taustatrendid ja ootused kahele riiulile on sedavõrd erinevad. Seepeale rääkis tema, et neil on plaanis meie oma ulmeraamatutest eraldi riiul teha. Kiitsin mõtte heaks. Aga neid olla nii vähe, et vaevu kolm-neli teost tuleb kokku. Hakkasin ise loetlema, alustades Maniakkide Tänava ja Indrek Harglaga, kuid sinna tuli kiire vahelepõige, et Harglale on päris omaette riiul. Sundisin end rahulikuks jääma ning lasin teenindajal edasi rääkida. Ta kordas veel loendades Maniakkide Tänavat, lisas veel Raitari ja tahtiski sinna enam-vähem punkti panna. (Olgu, üks nimi, mis mul praegu meeles pole, aga mis selgelt minu jaoks ulmega ei seostu, tuli veel.) Jätkasin siis ise natuke nimekirja, aga selgelt oli näha, et me mõlemad hakkasime ärrituma ja ma tulin tulema.

Kogu situatsioonist jäi aga kahjuks väga halb maitse suhu. Kas meid, siinseid ulmeautoreid, ei kannata tõepoolest tõlkeulme vahele paigutada? Kas kohalik ulme ei peagi sihtgrupini jõudma? Jah, tiraainumbrid on väikesed, kuid mida halvemini raamat potentsiaalse lugejani jõuab, seda väiksemaks läbimüük ka jääb. Kõlama jäi mõte, et Eesti ulmeautorid ei olegi ulmeautorid. Eesti ulmeautorid on eestlased ja Eesti kirjandus ei allu anrimääratlustele, kuigi kogu tõlkekirjandus seda teeb ning lugeja anrilist eristamist ka eeldab ja ootab.

HÕFF 2017 - lõputa filmid, seltskondlikud üritused ja lekkiv WC (Ene Kallas)

Esimene päev

Jõudsime Haapsallu. Gepsus ilutsevad telliskivid osutusid eksitavateks. Loe: nendele teedele pole kunagi asja olnud, polnud ka nüüd.

Sadama tänava suur ja sõbralik maja näis olevat mahajäetud - linnud viigis tegid kõrvulukustavat lärmi, tuul oli veel külmem kui saarel (kuidas see küll võimalik on?) ja Selma tahtis jaheda käest tuppa.

Võti oli endise koha peal, niisiis päris ukse taha ei jäänud. Tõmbasin nahad õhukestele retuusidele ja tegin väikse tiiru ümbruskonnas. Mul oli õigus - päris veidraid elukaid vedeles vee ääres, ootuspäraselt ka hülgeid ja krabisid. Leidsin teiste hulgas ka kerakujulise monstrumi. See viimane oli päris hea sissejuhatus HÕFFile.

Tagasi jõudes selgus, et olin jälle mingi olulise sissekäigutee kinni parkinud. Kuidagi mustriks hakkab muutuma... Ja selgus, et ka inimesi oli juurde tekkinud. Tekkimine jätkus ka siis, kui pakkisime endid samasse tuppa, kus olime eelmine kord. Ainus erinevus seisnes selles, et Tripsu, kohalik kass, oli minema kolitud.

Traditsiooniline käik kohalikku pitsakohta päädis sellega, et mõtlesin aktiivselt aksessuaarile, mis jäi kohvrisse ja mille puudumine on ühel süüdistaval pildil ka ilusasti näha. Pitsa ei ole asi, mis kaoks nähtamatult keha mitmesugustesse õnarustesse. Siinkohal olgu märgitud ka ese, millest Sadama tänaval on suur ja akuutne puudus - peeglid. Kui just õue ei taha minna. Klaasaknad peegeldavad päris hästi.

HÕFFi algus oli suhteliselt jabur nagu ikka, aga nagu ikka, oli see ka kohtumispaik vanade tuttavatega. Kuskilt ilmus välja rebitud pükstega Sash ja langes kaela, Helmut tuli väikesele jutule... Kuigi tuul nõelus nägu ka sel väikesel platsil, polnud see enam nii hull.

Ahjaa, Sadamasse saabumise ja HÕFFi alguse vahele jäi ka traditsiooniline käik kommipoodi, mis vahepeal oli kolinud, Jana sõnu kasutades, "natuke kaugemale". Huvitav definitsioon kilomeetrisele vahemaale :P Viga võib olla minus, aga seekord ei leidnud nii huvitavaid komme kui tavaliselt, kuigi mõni päris veidra disainiga asi jääb ootama väärilisi inimesi, kellele neid kinkida.

Jalutuskäik ise oli tore nagu ikka - üle aasta kõndida Haapsalu peatänaval. Vastu tulid ähmaselt tuttava näoga inimesed, ainult ühe viisin koju. Viitena mõjusid muidugi imeilusad koerakesed. Viis meetrit enne kommipoodi sai Heli kummalise kõne. Nimelt üritati meid juhatada kohta, mille silt oli juba kenasti näha. Kümme punkti pingutuse eest, aga vähem naljakaks see asja ei muutnud. Heli kommentaar: "Mehed!"

Filmid

Pärast selgus, et esimene päev oligi kõige filmitihedam - üllatuslikult umbes ühe, poole kahe ajal öösel avastasin, et olin jooksvalt kolm järjestikkust filmi ära vaadanud. Esimene on thriller "Väikesed kuritööd", ilma suuremat sorti wau-elemendita, aga noh, Jamie't oli ikka kena vaadata.

Film ise veeres tasakesi allamäge, esialgsest pingest vajus suur osa löntsi põrandale kui selgus, et peategelane on nõrga iseloomuma räpane võmm. Lollid tegelased jäidki lollideks, twisti ei tulnud. Kohustuslik seksi osa polnud ka eriti huvitav... Ja see - "mina su tegin, mina su tapan", ehk vigade parandus, oli küll omamoodi äge, aga mitte liiga.

Teine, "Päästik põhja" pakkus elevust peamiselt seltskonna meeselemendile :p Minu jaoks oli ta tüütult ühetaoline. Hakkas ühest kohast, lõppes teisest ning kõik oli suuresti üks ja sama. Pool filmi oli isegi huvitav - peamiselt tegeleti üksteisele jalgalaskmisega - edasi vaatasin ainult inertsist. Sest lõpplahendus oli selge. Noh, üllatuselement seisnes vaid selles, et kes siis see viimane ellujääja on. Samas, dialoog oli äge, karakterid samuti hästi välja joonistatud ning üks sümpaatne hipster oli samuti kambas. No tema oli üks kolmest professionaalist. Käis nimelt illegaalne relvaostmine. Kokkuvõttes jääb see film hindamisskaalal siiski plusspoolele.

Õhtu viimane film ehk "Raw", mida Jana kibeles kangesti vaatama ja selgus, et ka Madis ja Virge, oli kah. Noh, Jyrka marssis keset filmi torisedes ja raevust pahisedes välja - jälle mingi loll film lollide tiinekate elust - aga nii hull see ka polnd. Repsimine ongi oma olemuselt alandav, aga siin oli punn põhja vajutatud. Eestlastel oleks nii mõndagi õppida, nentisin.

Tutvustuses lubati body-horrorit, aga seda ma jäingi ootama. Noh, kannibalism ei ole päris see, mida sinna alla saaks liigitada. Kui, siis ainult mööndustega. Lugu jutustab ühest taimetoitlasest tütarlapsest, kes läheb loomaarstiks õppima. Tunnistan üles, et minu jaoks oli kõige jäledam koht see, kus hobune uimastati ning riputati pea alaspidi üles... Isegi koerte katkilõikamine ja äranäritud inimjäse ei konkureerinud sellega. Samas, peaosaliste areng oli päris tuntav - tütarlapsest sirgub naine ja pedest saab mees, ning väikesest inimliha närimisest saab kuritegu - noh... midagi ses ju on?

Teine päev

...algas peavaluga, lõppes peavaluga. Ilmselt ei suutnud kohe kohvi sisse kallata, sest hommikul ilmnesid ootamatud takistused vetsupääsemisel. Muidugi, suur maja, palju rahvast, konkurents on tihe. Pole lugu...

Pitsa manustatud, oli õige aeg kaasa elada driim-tiimi mälumängule. Kolisime Jana ja Heliga rõdule, napsasime vahelt küsimustelehti ning püüdsime ära arvata vastuseid. Paar punkti oleksime raudselt saanud :P Mõnda teadis Heli, mõnda mina, aga enamikku välja ei mõelnud. Heli aga ei saanud üle ega ümber lapsustest. Pärast selgus, et Indrek driimtiimist olid tegelenud lapsuste likvideerimisega ja siis asutud mõtlema.

Püüdsin kuidagi olla, nahkades, aga selgus, et isegi siis, kui nii palju pitsat pleks söönud, oleks nendega ebamugav istuda. Nad raiped ei veni. Pluss lahtikäiv lukuelement.

Niisiis vantsisin mälumängu ajal Sadamasse, sõbrustasin Hertaga ning võtsin retuusid kaasa. Ma ei olnud veel valmis loobuma nahkadest. Sest talv oli saabunud, taas. Väljas sadas pehmet valget lund, kaasa oli ta tassinud külma ja tugevamat sorti tuule. Veel külmema kui reedel.

Pärast mälumängu rääkis Jyrka Tarlapist, raamatukogu ülemises saalis. Selgus, et alumine ei tea, mis ülemises toimub. Ma naiivselt arvasin, et kui üks asutus, siis võiks ju teada, mis toimub mujal, aga alumise korruse töötaja oli vaid segaduses. Hmmm... Igatahes kujunes sellest tore vestlusring, kus lahati ka kehvasid kaanekujundusi.

Pärast Tarlapit ootas meid üllatus. Üleujutatud WC. Senini ei tea, kuidas ma läbi pruunikate lompide kabiinini jõudsin, aga siis tegin tõsise vea - hingasin läbi nina. Pärast seda jäi vaid kaks lahendust - tormata kraanikaussideni või jõuda koridori enne kui juhtub vältimatu. Põgenesin, lootes parimat. Nii ma end seal koridoris, vesi pingutusest silmas, end kogusin kuni minust vapramad pool kilo kergematena üle lompide tagasi jõudsid.

Filmid

Ja siis jäi üle vaid "Alien". Tundsin ennast nagu üks "Suure paugu teooria" osatäitja või siis kõik kolm-neli korraga. Mis mõttes lähen vaatama filmi, mis sisuliselt peas? Ikka lähen, sest see on suurel ekraanil!

Kell seitse rivistusid ulmefännid ja muud sõbrad Mart Sanderi raamatutvustuseks üles. Ove pidi juhatama vägesid. Alguses täitis ta vaid baarmeni osa, lubades lahkelt kõigil kummutada viskit niipalju kui nad vaid jaksavad. Head pakkumist oli halb raisku lasta :P

Raamatu-tutvustus läks sujuvalt üle filmiprelüüdiks, ja kuigi algul polnud see plaanis, jäime ka filmi "Juhuslik nimetaja" vaatama. Ei saanud liikuma... Saal oli punnis täis. Tagantjärele - kuigi film oli algul kuidagi monotoonne, natuke tüütu isegi, siis viimane veerandtund lunastas kõik. Kui koorus välja, mis tegelikult toimub. Püüdlik hääldamine käis päris paljudele närvidele, aga kui arvestada, et ehk oligi see aeg selline, see mull, millesse oli püütud kolm inimest, siis noh, võib ju andeks anda... Kokkuvõttes meeldiv elamus. Suletud ring, mõistatused, lahendus, ja atmosfäär. Muusika! Ja mis eesti filmidele harukordne - heli oli paigas. Juba see ise on nii suur saavutus, et väärib eraldi märkimist.

Kolmas film oli selline, mis ilmselt oli mu jaoks parim valik samal kella-ajal pakutavatest - ""Sünge lugu". Baseerus kahel tegelasel. Naisel, kes tahtis poja surma eest kätte maksta ja okultistil, kes teadis, mida teeb ja mida tahab. Okultist ise oli äge. Karm veidrik, kes oskas olukorda õigesti hinnata ja võttis oma.

Nojah, filmi õhustik oli paljulubav, plot ka huvitav ning kõik nagu toimis. Peaaegu. Sest lõpp oli jabur - need inimesekujulised kollid võib isegi andeks anda, kuigi ka seal oli arenguruumi päris kõvasti, et asja usutavamaks teha.

Aga see ingel! Mis pagana mõttes? Misasja? Mingi imeline moodustis vana-kreeka ja hinduismi jumalustest, sekka natuke budismi pühakuid... See oli pehmelt öeldes üle mõistuse. Mitte isegi naljakas, vaid kuidagi hale. Praegu mõtlen, et kui oleks keskendutud vaid ingli helendavatele silmadele, siis oleks peaaegu ok.

Tuletaks meelde, et film ei olnud lahendatud naljavõtmes, komöödiast oli asi kaugel. Kuigi omamoodi koomilist elementi lisas naise ja okultisti omavaheline interaktsioon. Jah, see oli nauditav. Samuti need hingematvalt ilusad kaadrid, väga mõnus kaameratöö, mis oli suurepäraselt kokku lõigatud. Paigas olid niisiis nii tehniline pool, stsenaarium kui ka karakterid. Ainus, mis tõeliselt tõmbas filmile vee peale, oli seesama lõpubutafooria. Film, mis võinuks olla kümme kümnest... oli pool sellest. Paraku.

Kolmas päev

Peavalu õnnestus pühapäeval ennetada. Ööjauramises ei osalenud, sest pea lõhkus öösel ikka hullu moodi, hea, et üldse magada sai.

Hommikul olid köögis dekoratiivselt laialipuistatud jalanõud ja vorstijupid. Selgus, et öösel olla toitutud vorstidest, vahukoorest, tordist ja viskist? Ammendava ülevaate annavad vast need, kes jauramises osalesid.

Igatahes oli meie maskuliinsem pool hommikupoole äärmiselt kehva isuga, enda kohta, seevastu meie Janaga hävitasime pitsasid mõnuga . Huvitav, mis Heli väikse isu põhjuseks oli? :)

Suundusime kultuurikeskusesse aega parajaks tegema. Jyrka ja Metsavana pidid ümarlaual osalema. Nojah, see, et nad siiski rahva ette ei roninud, on teine teema. Eks nad ise räägivad.

Kultuurikeskusesse olid siginenud rannatoolid, peksime seal aega, kuni meid endid peksti sealt minema - meie loba kostvat saali. Murdsin selle üle natuke pead, et mil moel? Välja ju ei kostnud midagi, ja tavaliselt on filmid nii hea heliga, et peab olema ikka eriline terav kõrv, kes suudab eristada väljaspoolt tulevat loba. Muidugi võis vabalt olla, et keegi oli ukse irvakile jätnud...

Teemad olid köitvad, üks neist käsitles polügaamiat, inspireerituna Indreku mittepornograafilisest "Raudrästiku ajast". Mehed näisid olevat ekslikul seisukohal - mehel mitu naist. Mis mõttes? Naisel ikka mitu meest. Igaühel oma roll. Ove mängis sealsamas parmupilli, ja nii me püüdsime leida talle rolli. Seisev? :P

Ümarlaud ise oli üsna ühevaateline. Oponente kohal polnud, küll aga kõlasid mõned mõtlemapanevad sõnavõtud. Minu jaoks neist kõige huvitavam oli Tiit Salumäe väljaöeldu, aga Õuekas pani selle Lääneelukas juba kirja. Samuti oli huvitav teada, kuidas väikesed subkultuursed festivalid end välismaal ülal peavad, kuidas neid vastu võetakse ja miks peetakse, ja ka seda, kuidas õigupoolest HÕFF alguse sai. Ning seda, et Marek Reinaasil on kummitav maja Haapsalu lähedal.

Päeva ainsaks filmiks jäi Aliensi-seeria teine osa. Nerdid, ma ütlen. Selleks on siis vaja Haapsallu sõita, et oma lemmikfilme vaadata? :)

Kojusõit oli sama igav nagu tee Haapsallu, ainsa huvitava nüansi lisas see, et esmakordselt sain uute praamide elamuse kätte. Sõitsime "Piretiga". Maidea, pandagu vetsu-ustele juhis, et kuidas need lahti käivad? Kerge sikutamise peale ei tule, lõhkuma ka ei hakka... ja siis selgus, et lihtsalt oleks piisanud tugevamast tõmbest... Pfff, ühesõnaga. Disainitud oli kah kenasti, mõned toolid olid ebamugavamad kui teised.

Ja nende rõdude alla on suurema masinaga natuke ohtlik sõita... viib katuse pealt.

Need uued praamid on sama moodi ratsitud kui kogu Eesti riik. Ehk siis, praam kui väike riigi mudel - kõik on täpselt parasjagu, viimase piirini välja arvestatud. Ei ühtegi lõtkukohta. Ei mingit ülearust ruumi. Ja kui vetsu tahad, siis kaks inimest seal koridoris küll kõrvuti kõndima ei mahu. Suveks tuleks panna vist liiklusmärk, teate küll, selline, millel on ühel pool punane nool, teisel must. Et takistusega liiklemine :P Või siis ühesuunaline liiklemine.

Kokkuvõte

Seitse filmi, neist kaks Alieni-seeriast. Neli viiest olid üles ehitatud nii, et algus ja keskpaik olid kordi tugevamad kui lõpp.

Kaugelt rohkem sündmusi kui tavaliselt. Mitte koguarvult, vaid enda osalusprotsendilt. Ning normaalne kogus sõpru-tuttavaid.

Palju peavalu, vähe õlut, vähe pidusid. Viimasest kahest on natuke kahju, aga ju teinekord.

Palju õnne, Lon Chaney (Kalver Tamm)

Täiesti teadlikult mainisin eelmise sünnipäevaõnnitluse kirjutamisel Leonidas Frank Chaneyt (tuntud kui Lon ,,Tuhande näoga mees" Chaney), täiesti juhuslikult on mehel aga 1.aprillil sünnipäev, nii et seekordse õnnitletavaga valimisega läks eriti lihtsalt.

Sündis Lon 1883. aastal kurttumma ema ja isa perre, fakt mida pigem peetakse tulevase karjääri mõistes soosivaks, pantomiimis oli Lon tugev. Alustas teatrinäitlejana, abikaasaga seotud skandaali tõttu pidi aga teatrist lahkuma ja kinoga õnne proovima. Kaotajaks jäi siinkohal teater.

Tuhande näoga mees on muidugi efektne hüüdnimi, aga filmirollide arvu arvestades veidi ülepingutatud. Väidetavalt on tema osalusel valminud filme 160 ringi, neist enamik (üle 100) tänaseks päevaks kaotsis/hävinud, ehk et isegi kui arvestada, et ekstreemsematel juhtudel on ta mänginud ühes filmis nii mõrvarit kui ka selle mõrvari käe läbi surevat ohvrit, siis tuhandest jääb ikka veidike puudu.

Olles aga tähenärimise paine nüüd hingelt ära saanud, siis selle kirjatüki tarbeks vaatasin ma ära viis Chaney filmi ja nägin viit täiesti erinevat Chaneyt. Ajal kui täiesti piisavaks grimmivõtteks loeti valevuntside ette kleepimise oskust, suutis Lon oma isikliku meigikohvri abiga luua tegelasi, keda enamik tänaseid CGI mehi uneski näha ei suuda.

Tänapäeval seostatatakse teda eelkõige ilmselt kahe filmiga - ,,The Hunchback of Notre Dame" (1923) ja ,,The Phantom of The Opera" (1925) mina vaatasin veel anrimääratlusest lähtuvalt hullu teadlase komöödiat ,,The Monster" (1925), ühena mitmest Loni filmist tsirkusetemaatikat puudutavat ,,The Unknown" (1927) ja vampiirifilmi ,,London After Midnight" (1927). Väidetavalt mehe enda üheks lemmikuks oli trillseersandi roll filmis ,,Tell it to the Marines" (1927) ja tehniliselt huvitavalt on lahendatud jalutu gängsteri roll fimis ,,The Penalty" (1920) (viimased kaks jäägu huvilistele endale uurmiseks, minu tummfilmi norm on kuhjaga täis).

Viiest vaadatust ühe erandiga olid nad kõik liiga pikad, liiga aeglaselt kulgevad ja liiga tummad. Õnneks oli meeles kunagi Metropolist vaadates avastatud nipp panna filmile taustaks midagi veidi kiiremat/käredamat/tänapäevasemat. Näituseks Chemical Brothers Jumalaema Kiriku piiramise taustaks oli päris mõnus kombo. Ja et piinlikult täpne olla, siis ,,London After Midnight" on olemas versioonis, kus üksikuid kaadreid sisse ja välja zuumides jäetakse mulje liikuvatest piltidest. Film ise, üks mitmest Tod Browningu ja Lon Chaney ühisest tööst, on kadunud filmide üles leidmise ihaldusväärsuse nimekirjas väidetavalt esikohal.

Erandlikult heaks vaatamiseks osutus aga samuti Tod Browningu lavastatud ,,The Unknown", kus Lon kehastab tsirkuseartisti Alonzot, kes naisterahva armastuse nimel on valmis ohverduseks, mis minusugusele mühakale kergelt ülepingutatuna tundus, isegi kui naisterahvaks on noor Joan Crawford. Täpselt paraja pikkusega ja Loni grimm jättis selles filmis ta näo vabaks. Et kui praegu võib olla jäänud segaseks, et mispärast ometi ma sellisest mehest kirjutan, kelle filmid tänapäeval õieti vaadata ei kõlba, siis Chaney on see mees, kes näitas mida on võimalik saavutada veidikese nööri, törtsu liimi ja oskuslikult paigutatud traadijupiga. Inimesed vaatasid, karjusid endal hinge seest ja Hollywood nägi, et see on hea. Ja sealt edasi tuli juba 1931. aastal ,,Frankenstein" ja 1932. ,,The Mummy".

Ning samas ei olnud ükski Loni tegelane lihtsalt kuri ja kole peale vaadata, ta ei teinud endale lihtsalt nägu pähe ja ei tulnud kaamera ette seisma. Nad olid tegelased, kel olid emotsioonid ja Lon suutis need emotsioonid mängida nii täpselt välja, et need läksid ka mulle, kes ma taustaks Spotifyd kuulasin, korda.

Kopsupõletikust tingitud tüsistused viisid kahjuks Chaney juba 1930. aastal hauda, aga enne jõudis ta näidelda ka ühes uues moenarruses - helifilmis. Erinevalt nii mõnestki teisest tummfilmide staarist ei valmistanud talle oma hääle kasutamine erilisi probleeme, hoopis vastupidi, Lon olevat allkirjastanud paberi, millega kinnitas, et filmis The Unholy Three 1930 viiele erinevale tegelasele andis tõesti tema isiklikult hääle.

Oluliselt põhjalikuma ülevaate kui siit praegu saab mehe töödest Hugh Hefneri poolt produtseeritud, Kenneth Branaghi poolt jutustatud dokumentaalist ,,Lon Chaney: A Thousand Faces" (2000) kus muuhulgas võtavad sõna Lon Chaney Jr., Ray Bradbury, Boris Karloffi tütar ja Orson Welles. Mina aga lõpetan ühega Leonidase (peaaegu) tuhandest näost.

Raamatuarvustus: Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist (Reidar Andreson)

Heinrich Weinberg on Eesti moodsas ulmekirjanduses väga produktiivne tegija, kellel on napilt nelja aasta jooksul ilmunud ridamisi jutte ja lühiromaane, eelmisel aastal üks jutukogumik ("Pimesi hüpates") ja nüüd siis täispikk romaan. Hoolimata lühikesest avaldamisperioodist, on Weinbergil juba ette näidata kõrged kohad nii 2013. aasta kirjastus "Fantaasia" ulmejutuvõistlusel (II koht) kui ka Stalkerite jagamisel (I koht eesti autori lühiromaani kategoorias 2015. aastal). Seega ainest heaks ulmekirjanduseks on enam kui küll ja lugeja ootus heale ulmele üsnagi kõrge.

Käesolev romaan koosneb tegelikult kolmest osast, millest igaüks sisaldab mõnes mõttes iseseisvat lugu. Neid ühendav peamine teema on: käes on 34. sajand ja ühel inimestele tuntud kosmoseruumi päramises urkas asuval planeedil töötaval teadlasel - Teckland Leathercordil - keerab elu korraga täiesti p... põhja, kui ta leiab end kohtupingist süüdistatuna oma naise mõrvas. Näib, et tegemist on paratamatu ahelaga - kuritöö, kohtumõistmine ning karmi karistuse kandmine. Kuid selgub, et mitmetel teistel isikutel on antud härra elukäigu kulgemisse oma sõna sekka öelda. Seega tuleb Leathercordi kahtlaste ja vähem kahtlaste seltskondadega pööraseid seiklusi läbi elada, kuhu on segatud kosmosepiraadid, suurkorporatsiooni palgatud pearahakütid, lumeinimesed, tulnukad, kloonid, tehisintellekt ja jumal teab, kes/mis kõik veel. Pikkamisi avatakse lugejale peategelase tausta, mis paneb küsima, kas mees on kõike seda vaeva üldse väärt ja mis ta enda agendaks on.

Weinbergil on oma kirjutamisstiil. Kui püüda seda kuidagi kirjeldada, siis minu arvates on see veidi sõbramehelik ja heas mõttes üleoleva kõrvaltvaataja oma. Esmatutvuse ajal autori varasemate lugudega oli veidi harjumatu, et dialoogiväline tekst kõlas sarnaselt tegelaste omavahelise vestlusega. Elik kirjeldused ja tasutainfo anti lugejale edasi sama stiiliga, milles tegelased rääkisid. Kui sellega harjuda (võib-olla vajab see vastavat peakuju), läheb lugemine väga ladusalt ja mõnuga. Veel kumab Weinbergi lugudes välja helgus - kuigi olukorrad on rasked ja tehakse roppe tegusid, on alati taust ning tegelaste suhtumine positiivne. Võib ju sedastada, et olen eranditult Weinbergi lugusid lugenud siis, kui väljas särab Päike, aga see pole kindlasti ainus põhjus. Mulle meenutab autor stiililiselt mõneti Head Doktorit.

Weinberg võtab aega joonistada meile seikluse pöörasuse vahel pildikesi olustikust ja see on hea. Vahel oli küll tunda, et tegemist oleks nagu kolme lühiloo liitmisega, sest mõnda asja seletati uuesti liiga detailselt üle, mahus, mis oleks olnud eraldi juttudes täiesti omal kohal. Samas vastupidiselt eelnenud väitele on romaani osade lõpetamisega veidi kiireks läinud ja mõned paigad, seigad või vidinad jäävad ebaselgeks. On selleks siis pättide veidi absurdne julmus lihtsate küsimuste lahendamisel, iidse tulnukate tehnosüsteemi liiglihtne häkkimine või muud sellist. Aga kellel olekski mahti enam pikalt mõtisklema või toppama jääda, kui laval olevad püssid juba kuklas pauguvad ja tegelased hukust pääseteed leida püüavad. On vaja edasi kapata, sest tulemas on veelgi rohkem!

Võib ju aasida, et Weinbergi lemmikuks on mingid kindlad märksõnad - vandesõna Saast!, ohjeldamatu kohvi feti või elu mõnusalt võtvad peategelased, kuigi hing paelaga kaelas ja pale tombuks taotud. See kõik on teisejärguline, sest käesolev romaan on minu meelest puhas seiklus ja nii seda võtta tulekski. Meeldib, et eesti ulme uued autorid peavad põnevat faabulat au sees. Weinbergi on võrreldud kadunud Bergi või Tarlapiga. Pakun, et kui eesti autoritest kedagi kõrvale panna, siis pigem Harglat. Välismaistest kirjanikest näiteks Murray Leinsters oma Kolooniate Inspektsiooni juttudega ning sinna sekka õrna briisina McDevitti muhedat loo vestmist.

Kokkuvõtteks, Weinberg on kirjutanud kergesti loetava ulmeseikluse, mis võiks igal kohalikul fännil riiulil seista küll. Lõpp annab lootust uuteks lugudeks ja arvustajale teadaolevalt kohtume mõnede tegelastega nii mitmeski teises jutus veel. Sipelgalõvi-maailm sai antud romaaniga ühe soliidse tahu juurde.

Eesti õudus uues kuues (Ove Hillep)

12. Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival toimus sel aastal 28.-30. aprillil ning nagu näha võis, ei olnud osavõtjate arv kahanenud. Seda ei saa öelda ka filmivaliku kohta, kuna kokku näidati 29 täispikka filmi, sinna juurde veel ka Méliès lühifilmide programm ning muu kultuur. Jaan arvutas isegi välja, et maksimaalselt oli võimalik vaadata ära 18 filmi. Minu saavutus ei jõudnud sellele isegi lähedale.

Ilmselt raha vähesuse tõttu ei oodanud publikut enne filme nii harjunuks muutunud lõbusad HÕFFi klipid. See tekitas küll pisut meelehärmi, kuid mitte oluliselt - isegi väga heade klippide puhul, kui neid lastakse söögi alla ja peale, muutuvad need pisut tüütuks. Oma jume oleks nad muidugi asjale lisanud. Teine erakordne nähus oli filmide kordamine - nii Uganda märulit "Bad Black" kui lühifilme näidati kaks korda.

Reede õhtu jooksul jõudis minu silme ette kaks filmi: "Small Crimes" ja "Raw". Esimene jutustas vangis istunud võmmi heitlustest oma kodulinna naasmisel ning raskustest kuritegeliku elu maha jätmisel. Ei saa öelda, et filmis oleks kole palju õudust olnud, kuid küll leidus seal häid kohti, mille peale tahtmatult naerma prahvatasid. Omamoodi koomilisena mõjusid peategelase kuriteod, mis tema saamatusest hoolimata temast sõltumatult soovitud tulemusele viisid.

Raw, nagu Metsavana väga tabavalt ütles, oli film, kus tütarlapsest kasvas naine. Noor taimetoitlasest veterinaariatudeng sunnitakse rebaste ristimise peol sööma esmakordselt liha, millest tekib neiul tõsine kihk loomsete valkude järele. Meeldivalt humoorikas triller, mille keskkooli-atmosfäärist ei puudu ei peod, kapiheterod ega vanemlik hoolitsus.

Laupäeva mahtus rohkem niisama- kui kinokultuuri. Päev algas mälumänguga ning jätkus lühifilmidega, mis taas kord olid üle prahi. Kuna pidin kella seitsme paiku viima läbi Mart Sanderi raamatu "Lux Gravis" esitlust, otsustasin natuke ette valmistada ning nuputada, mida kõike autorilt küsida, kuna aega oli mulle antud tubli pool tundi. See pool tundi aga kahanes väga kiirelt kokku, kui 19:30 avastati, et 15 minuti pärast peaks autori enda film "Juhuslik nimetaja" peale minema. Eks ma siis rahva ees natuke puterdasin, väristasin käsi ning küsisin Mardilt paar küsimust. Eks pikemat arvustust raamatust saab lugeda juba järgmises Reaktoris.

"Juhuslik nimetaja" aga oli mõnus lühike lugu ajaparadoksidest ning surmast. Viskit rüüpav kirjanik saab õhtul tundmatult numbrilt kõne, mille teises otsas asuv isik pakub talle mõistatust. Loomulikult ei suuda kirjanik vastu panna ning süütust mõistatusemängust hakkab kerkima sünge reaalsus.

Enne hilisõhtust filmi "The Thing" sai sõna ka Nicola Pievoson, kes näitas ka esimesi valmisolevaid kaadreid valmivast filmist "Küberkaheksajalgade rünnak". Kuigi tegemist oli täiesti toore materjaliga, andis see siiski lootust, et lõpptulemus saab olema täiesti ootuspäraselt vinge. Tuleb veel natuke kannatada - film ise valmib juulikuus.

Kuna laupäeva õhtul jõudis otsapidi ka pühapäeva hommikusse, siis suuremalt jaolt filmivaatamist ma ette ei hakanud võtma. Käisin läbi küll hakkajate pappide kirjast linnavalitsusele tingitud vestlusringist, kuid diskussiooni seal kahjuks ei toimunud. Kohale oli tulnud küll endine HÕFFi korraldaja, linnavõimude esindaja, ülikooliprofessor ning ka kohalik piiskop, kuid justkui ühtest suust sai kinnitust kõigile juba teada-tuntud fakt "HÕFF on tore ja vahva." Oleks võinud vähemalt keegigi võtta sõna vastaspoolelt ning tuua mõned vettpidavad argumendid. Kahjuks ei soostunud ka kirja kirjutajad ise oma nägu näitama.

Taas kord tuleb tõdeda, et HÕFFi näol on tegemist väärt üritusega, mis toob Läänemaa kaunisse linna tuhandeid filmifänne ning muidu toredat rahvast, kellega muidu kokku ei pruugi trehvata. Järgmisel aastal jälle.

Raamatuarvustus: Astronaudi soovitused eluks Maal (Leila Tael-Mikein)

Paljud ulmehuvilised teavad kolonel Chris Hadfieldi selle järgi, et ta filmis esimese muusikavideo avakosmoses. Ta tegi cover-versiooni David Bowie laulust ,,Space Oddity", hõljudes ise samal ajal koos kitarriga kaalutus olekus. Astronaut, muusik ja kirjanik Chris Hadfield on läbinud kosmosesse jõudmiseks raske ja seiklusrikka teekonna ning jutustab sellest oma autobiograafilises raamatus ,,Astronaudi soovitused eluks Maal". Kuigi tegemist on tõsielusündmustega, saaks iga kosmoselendusid kirjeldav ulmekirjanik sellest teosest rohkelt inspiratsiooni. Hadfield on detailselt kirjeldanud kosmoselendudega kaasnevaid veidrusi, lõbusaid seiku ja surmasuust pääsemisi. Astronaudi argipäev võib olla sama huvitav kui seikluslik kosmoseooper.

Kas olete kunagi mõelnud sellele, mis võib juhtuda, kui sulle skafandris viibides midagi silma läheb ja te ei saa seda ära pühkida, sest käte ja kinnaste vahele jääb kiivri visiir? Raskusjõudu pole ning häiriv sete valgub silmamunal laiali, voolab ka teise silma, nägemine muutub ähmaseks ja lõpuks jäätegi pimedaks. Aga mida teha siis, kui avastate, et teie kiivrisse on sattunud mesilane ja peate samal ajal reaktiivlennukiga lendama?

Need on leebemad leebemaid näiteid Chris Hadfieldiga juhtunust. Filmides lihtsana tunduvad kosmosereisid ja lennukisõidud peidavad endas ohte, mida keegi ette aimata ei oska ning õpitakse läbi kogemuste. Juhtumid pannakse kirja ning neid kasutatakse näidetena uusi katselendureid ja kosmonaute välja õpetades. Sageli pole neid inimesi, keda näites kirjeldatakse, enam olemas, sest miski läks fataalselt valesti. Kuid vigadest õpitakse ning järgmistel kordadel üritatakse teha kõike paremini, et midagi taolist enam aset ei leiaks.

Kosmoses viibimine ei tähenda ainult kaalutuses hõljumist. Tegemist on tiheda koostööga Maal viibivate inimeste ja astronautide vahel. Kõik võimalikud olukorrad mängitakse Maa peal simulatsioonis läbi ning tegelikult moodustabki suurema osa astronaudi tööpraktikast harjutamine. Reaalset tähtede vahel ringilendamist on väga vähe.

Oluliseks osaks simulatsiooni juures on meeskonnaliikme surma läbimängimine. Kuidas teavitada lähedasi? Mida teha laibaga, kui jaamas pole laibakotte? Kas oleks eetiline saata surnukeha veolaevaga Maa poole ja lasta sellel koos prügiga atmosfääri sisenedes ära põleda? Täpselt sellised küsimused tulidki harjutades päevakorda ning ,,surnu" pidi ise neid pealt kuulama, saamata midagi vahele öelda, sest ta mängis ju laipa. Lisaks osalesid simulatsioonis ,,lahkunu" lähedased. Kõlab küll julmalt, aga astronautidega juhtub õnnetusi nii sageli, et nende perekonnad lihtsalt peavad valmis olema halbade uudiset vastu võtmiseks. Ükskõik, kui palju ka ei harjutataks, jääb kosmos ikkagi ettearvamatuks ja ohtlikuks kohaks, kus inimesega võib juhtuda praktiliselt kõike.

Väljaspool skafandreid on astronaudid täiesti tavalised inimesed, kes elavad pereelu ja tegelevad hobidega. Kolonel Hadfield kirjeldab raamatus näiteks seda, kuidas ta koos NASA autojuhi Volodjaga alõkki marineeris. Milline retsept täpselt oli, seda autor enam ei mäleta, sest protseduuri lõpuks olid nad mõlemad iseendid kange Vene õlle, Moldaavia konjaki, viina ja veiniga seespoolt läbi leotanud. Siiski sai neil järgmise päeva grillimise jaoks valmis viis suurt ämbritäit marineeritud liha ning Hadfield tundis suurt uhkust selle üle, et ta kodutee peal teda sõidutavat mikrobussi täis ei oksendanud. Küllap olid kosmoselendude simulatsioonid astronaudi organismi igasuguste ekstreemsete olude jaoks hästi välja treeninud, et ta venelasega võidu juua suutis.

Hadfield on rohkesõnaliselt kiitnud oma naist, kes suutis kiiresti kohaneda rohkete elukohavahetustega, käia tööl ja kasvatada kolme last, samal ajal kui mees karjäärile pühendus. Ta ütles, et Helene otsis uude linna sattudes ühe ööpäeva jooksul välja korteri, kus elada, sisustas toad IKEA mööbliga ning pani selle ka ise kokku. Hadfield´i töölähetused tulid äkiliselt ning plaanid võidi pea peale pöörata hetkega. Paljude astronautide abielud lagunesid pingelise elukorralduse tõttu, kuid mitte tema oma.

Chris Hadfield tahtis astronaudiks saada juba lapsepõlves. Ta tegi oma otsuse üheksa-aastasena, 1969. aasta 20. juulil, kui Neil Armstrong astus esimese inimesena kuu pinnale. Astronaudiks valiti Hadfield alles 1992. aastal. Kakskümmend kolm aastat eesmärgi poole püüdlemist! Selle jaoks pidi ta läbima USA õhujõudude katselendurite kooli, tõestama Kanada kosmoseagentuuri rangele komisjonile, kus tulevasi astronaute valitakse välja tuhandete kandidaatide hulgast, et just tema on see, kes peaks lendama kosmosesse, ning järjekindlalt õppima ja harjutama. Ka siis, kui ta oli juba ametlikult astronaut. Selle ameti puhul ei lõpe õpingud kunagi.

Lõpetuseks üks lõik raamatust, mis peaks ,,Maa peale tagasi tooma" kõik kosmonaudi elukutsest unistajad: ,,Kui me läheme välja ja skafandris on leke, lõhkevad meie kopsud ja kõrvade trummikiled, sülg, higi ja pisarad hakkavad keema ning me saame kessoontõve. Hea on see, et teadvus kaoks 10-15 sekundiga. Aju hapnikupuudus teeks meile otsa peale."

Filmiarvustus: Vene uus ulmefilm: Külgetõmbejõud (Agur Tänav)

"Vene ulmekas "Külgetõmbejõud" on korralik ameerikalik hittfilm," ütleb Madis Vohu oma Delfi.ee arvustuses ja sellega ta peaaegu mööda ei panegi. Eriefektid on tasemel, möllu on.

Film räägib sellest, kuidas Maale saabub tulnukate ruumilaev ja kuigi "lendav pall" midagi paha ei tee, siis Vene õhujõud lasevad selle igaks juhuks alla. Kosmosepall kaotab juhitavuse ja kukub Moskva mingisse magalarajooni, purustab maju ja tapab inimesi. Moskvalased lähevad selle peale täiesti pöördesse, et mis, kurat, tulevad Maale ja kohe meie omasid tapma. Näitame raiskadele! See on meie Maa! Eto naa zemlja! Vsjo naa! No ja hakkavadki siis tulnukalaevale tormi jooksma, vene armee seda üsna mannetult takistamas.

Pean ütlema, et ma ei näinud filmis mitte ühtegi tegelast, kes oleks mulle sümpaatne olnud. Nii veider, kui see ka on, siis vaatasin filmi ja mõtlesin, et kui need tegelased on seal positiivsed kangelased, siis... ma ei tea. Peategelasteks olid ossid. Olid justkui head ossid ja pahad ossid, aga sümpaatseid osse ei olnud. Nende inimeste loogika ja käitumistavad teiste inimestega suhtlemise alal erilist poolehoidu ei tekitanud. Rumalad, lärmavad, suvaliselt lahmivad tegelased. Isegi see nn. "hea tulnukas" tõmbas sealsetele tasahilju koti pähe. Alguses mängis lolli, aga kui vaadata, mis ta teeb, kui osav ta aeg-ajalt on, siis, kuigi ta väidab, et ei jaga elust Maal mitte halligi, siis on ta üks valelik ja manipuleeriv tegelane, sest tema enda väitel on nad jälginud Maad väga tähelepanelikult juba väga kaua ja tunnevad maalasi päris hästi. Ja kui vaja on, teab ta alati, mida teha, näiteks seesama imeviguri varastamine. Mitte mingeid probleeme, et ei oska. Võib muidugi olla, et asi on lihtsalt kehvas stsenaariumis, aga ega see ei tee peategelasi sümpaatsemaks.

Samas. Tasahilju hakkas jääma mulje, et stsenarist on tegelikult samasugune kaval siil nagu see tulnukaski. Tegelikult ei teegi ta lihtsat meelelahutuslikku märulit ega propagandafilmi, nagu alguses võib tunduda, vaid teeb hoopis kriitikat praegu Venemaal valitseva reiimi aadressil. Aga teeb seda ridade vahelt, esitades oma lugu ametlikult justkui kiidulaulu impeeriumi praegusele kursile. Selline nõukogude aja filmi vaatamise tunne tuli. Otseselt midagi halba justkui ei ole öeldud valitseva mentaliteedi suhtes, aga kui normaalne inimene seda filmi vaatab, siis ei saa ta kuidagi neid inimesi ja nende tegemisi normaalseteks pidada. Nõukogude aja taolisele tsensuurifilmindusele viitab ka see, et filmis on üks Tippjuht, kes võtab vastu Otsuseid. Kordagi ei ole öeldud tema ametinimetust ega vist isegi nime, kuid arvestades tema võimu, peab see olema seltsimees Vene Föderatsiooni president. Aga kuna tedagi on raske "hea isakesena" võtta (kuigi mingit otsest kriitikat tema kohta ei ole muud, kui vaatajal enesel tekib, kui Tippjuhi otsuste üle sügavamalt järgi mõtleb), siis on välditud otse välja ütlemist, et tegemist on Putini ametikohta täitva isikuga. Igaks juhuks, mine tea, mis organitel võib pähe tulla stsenaristi ja lavastajaga pärast teha.

Mulle meeldib sellest filmist pigem niiviisi, nõukogulikus salakriitilises võtmes mõelda, kui et mõelda, et lavastaja ja stsenarist arvasidki, et teevad filmi, mille peategelased on toredad ja vahvad tüübid ja nende otsused-tegemised kiidu- ja järgimisväärsed. See oleks liiga masendav.

Just seepärast ma alguses ütlesingi, et see on "peaaegu" nagu ameerikalik hittfilm. Siin on olemas kõik see, mis Ameerika märulis, välja arvatud üks asi. Ameeriklased vähemalt üritavad peategelasi esitada nii, et vaatajal tekiks nende vastu poolehoid ja ta arvaks, et Ameerikas on ka normaalseid inimesi. "Külgetõmbejõust" on selliseid inimesi raske leida. Ja kui ma ütlen raske, siis ma mõtlen, et neid ei olegi seal.

Aga positiivset ka. Mis on selles filmis tõesti hea - need on lisaks eriefektidele ka näitlejad ja nende töö. Suurepärased osatäitmised, puhas kiitus. Vist kõik siis positiivse poole pealt.

Kokkuvõtteks - vaadatav film, millel on oma boonus - ta näitab, milline on praegu elu kaasaegsel Venemaal, millised on mõttemallid. Soovitan Ameerika klieefilmide vahele kindlasti ära vaadata, usun, et te ei kahetse, ükskõik kas te võtate seda filmi nii nagu mina või nii nagu Delfis arvustanud Madis Vohu, kes kiitis selle filmi iga aspekti taevani ja isegi enam, lausa kosmiliste kõrgusteni :)

Reaktori märtsi juttudest (Tõnis Hallaste)

Tõlkejutt: Sambo

W. F. Harvey

Tõlkinud: Silver Sära

Tõlkejuttu lugema hakates tahaks natuke rohkem teada loo tausta kohta. Mingi natukenegi selgitav lõik oleks hea, siis oleks kohe teadnud, et see on 19. sajandi lõpu, 20. sajandi alguse autor, seega Lovecrafti ja mõne teise kaasaegne. Lovecraft pole küll see märksõna, millele keskenduda - selleks on see tekst liiga erinev, tema pingestatus teine, õuduse ulatus teine.

,,Sambo" on üsna argine õudusjutt neegrinukust, kel on ootamatu vägi ühe valge tütarlapse üle. Ühe üsnagi viktoriaanliku pere tütreke saab kuskilt kaugelt ühe Aafrika nuku. Ehkki too ei meeldi talle, hakkab see omandama aina suuremat autoriteeti tema nukkude hierarhias. Lõpuks ilmneb, et tegemist polnudki üksnes mänguasjaga...

Ehk on isegi liig nimetada seda õudusjutuks. Tekst on samavõrd õudne kui jalutuskäik rannal keset päist päeva. Sisukokkuvõte ,,neegrinukk omandab ootamatu väe tütarlapse üle" annab mõista, et lool on suurem õuduse potentsiaal kui tegelikult, paneb mõtlema näiteks Chucky peale. Või laseb aimata, et tüdruk ärkab öösel üles ja raiub oma pere tükkideks, öeldes nuttes, et Sambo käskis, Sambo käskis. See lugu on palju argisem, selline ,,äärmuslik" lahendus (mis oleks nüüdseks juba etteaimatav kliee) ei aimu kuskilt.

Tekst liikus stabiilse tempoga ja natuke arhailise tunnetusega. Huvitav oli näha, kuidas suhtuti mustanahalistesse ja nende müstilisse kultuuri. Juhul kui tekst oli ikkagi mõeldud õudusjutuna, siis ehk seisneski selle vägi selles, kuivõrd lugeja kartis seda maad ja kultuuri, kus neeger end kodus tunneb.

Ühesõnaga, stabiilne jutt, toreda kulgemisega, aga ei jõudnud erilise kulminatsioonini ega vist otseselt püüdnudki jõuda. 7/10

,,Vladi ärkamine"

J. J. Metsavana

Lugu sellest, kuidas Vlad Tepes kutsub välja Kõrgema Jõu, et nõuda temalt surematust. Põhimõtteliselt on tegemist teise lähenemisega loole Dracula tekkest. See on selline kähkukas tekst, toreda pursatusena pähe tulnud ja tõenäoliselt umbes tunniga kirjutatud ja üsna nopsti loetav.

Kiiduväärt ongi ühesõnaga see nopsti-loetavus. Ja see, et Metsavana stiil on lihtsalt nii maru mahlakas, et isegi kähkukas on mingi kelmika tõsidusega. Kuidas teisiti kirjeldada Vladi vängelt ropendama ajavat nõudlikkust oma alluvate suhtes, mis on eelkõige mõeldud ajama lugejat muigama? Vlad kurjustab, alluvad hirmunult ruttavad, lugeja irvitab - mujal sugugi mitte enesestmõistetav, aga Metsavana tekstides igati ootuspärane.

Isemoodi mõjus Necronomiconi mainimine - lugedes mõjus vahva kirevusena see kahe vastaka maailma klapitamine, Lovecraft meets Bram Stoker. Iseenesest on päris potentsiaalikas teema see ,,Cthulhu-ebajumalate vihkamist täis needused on inimkonna süvahirmude taga" - mõte sellest, et just nimelt Cthulhu ja tema semud on loonud esimesed vampiirid või libahundid või kas või succubused.

Kähkuka tekstina tore, kirev. Kui siiski nõuda - ja nõudmata ei saa -, siis ütleks, et kõikvõimas olend oli liiga muhe, et olla lausa lovecraftilikult seletamatu ning tekst ei loonud muud emotsionaalset konteksti peale Vladi pahameele ebakompetentsetest alluvatest - see ilmestas Vladi ja oli omamoodi lõbus, aga jäi väga väikeseks lahenduseks, pidades silmas kõiki neid võimalikke kogemusi, mis olnuks võimalik saada sellest situatsioonist.

Ühtekokku annaks 5/10. Plussid ladusa loetavuse, mahlaka pruugi ning Cthulhu-teemaga mängimise eest (see on alati tore), miinused selle eest, et liig lihtne ja mitteammendav, liiga ilmselt on tegemist kirjandusliku kähkukaga, peaaegu et pooliku idee ja pooliku teostusega.

,,Väelaegaste loomine"

Ater Vulpes

Fantaasiajutt, milles jumal-olendist minategelane kirjeldab oma mitut virgumist. Viimasega läheb stagneerunud ajastu tugevaima sortsi juurde ja teda tühjaks tõmmates kirjeldab, kuidas ta on loonud Väelaekad. Täpsustan: selle loo kestel neid väelaekaid ei looda. Neid õieti ei mainitagi. Pigem on tegemist proloogiga väelaegaste loomisele.

See mõjub samuti kähkukana, aga sellisena, mida on tahetud hirmsasti jätkata millegi suure ja eepilisega. Eeldatavasti.

Sümpaatselt mõjub, et on rõõmsa ja hoogsa kujutluslennuga kirjutatud - ilmse vaimustusega mingist väevõimust, mida saab edastada üksnes kirjasõnaga, üksnes potentsiaalile viitava vihjega. Teksti on kuhjatud vägevust kinnitavaid elemente, mida autor ei kirjeldagi lähemalt. Nii on ammu surnud viimane, kes suutnuks jutustajategelast takistada, sest ta oli Neljale Isandale liiga kaua valetanud. Teda välja kutsunud Melphegor oli albinuudide rassi viiname esindaja. Peategelane nimetab mäslevat Ookeani oma lapseks. Need on asjad, millel enam ei peatuta, neid lihtsalt mainitakse. Poeetiline liialdus seguneb sisulise suurustlevusega ja kes teab, kustmaalt tuleb mis.

Ebasümpaatset justkui ei tahaks öelda, sest see pärsib hoogsat kujutluslendu (ja see on ju ainus, millel see tekst seisab), aga ütlema peab siiski - see, et on kirjutatud rõõmsa hoogsa kujutluslennuga, aga ei ole midagi, millest kinni hakata. See pole lugu, see on loo ülevaade. Kujutagu keegi ette, kuidas seda loetakse ette mõnele magama kippuvale poisslapsele. Võib-olla on lapsel tore, kuna ta ei tea, et jumalad ja kuradid võivad olla peategelased - maailmaraputus missugune. Aga isegi sel juhul tunneb ta lõpuks, et juhtunud on kas liiga palju või liiga vähe. Praegusel kujul pole see veel lugu.

Ühesõnaga, 2/10. Lisapunktid jumalaväelise jutustaja pärast, mis on mulle suht automaatne plusspunkt. Või kaks.

Pilvelinna bluus

(Järjejutt, 3. osa)

Rait Piir

Veenusel aset leidva küberpunk-detektiivi Ellise lugu jõudis lõpule, nanobot-terroristi teo tagamaad said selgitatud, korporatsioonide salajased motiivid paljastatud. Isegi mineviku varjud tuuakse päevavalgele.

Kui keskenduda positiivsele, siis jätkuvalt on meeldiv selle ulmemaailma hästisõnastatud ulmelisus. Kui keegi teeb midagi lähes võimatut, siis pole lihtsalt mühatatud, et ,,ahh, mingi augmenteeritud keha", vaid on konkreetselt nimetatud kolme augmentatsiooni. See on tehnoloogialembeselt kirjutatud lugu, aga selline tehnoloogialembus nakatab ka lugejat, kui on ausalt tehtud. Või see lihtsalt resoneerib lugeja enda juba olemasoleva tehnoloogialembusega - on kuidas on, mulle mõjus positiivselt.

Ka on hea see, et asi on siiski truult algusest lõpuni välja peetud. Saladus ei katke poolel teel, ei hääbu kas autori laiskusest või otsustusvõimetusest, vaid kulgeb põhjendatud lõpu suunas. Süee ülesehitus jätab mulje, nagu seda oleks hea filmistada - lool tervikuna on piisavalt hea pingejaotus; stseen järgneb stseenile moel, mis paisutab ja leevendab pinget lugejale sobival määral. Tundub olevat üsnagi ideaalne materjal järjejutuks.

Kui negatiivset mainida, siis alustaks tühisemast. Nimelt ei sobi mulle põhimõtteliselt see, et see kohutav, millest protagonistid püüavad hoiduda, on ühe potentsiaalselt kõikvõimsa objekti käivitamine. Seda tehakse seetõttu, et sõbralikuna tunduv AI ütleb, et on 70-protsendine tõenäosus, et sellele järgneb katastroof. Kui mulle meeldib ulme juures enim see, et sukeldutakse pea ees tundmatusse, siis see on pärssivalt alalhoidlik lähenemine.

Veel tühisem on loogikahäda, et tapmise eesmärgil korda saadetud terroriakt tundub olevat ebaefektiivne lahendus.

Suurem häda on siiski see, et tekstil on liiga mittemidagiütlev stiil. Kuidagi on nii, et inimlik tasand ei käivitu ei monoloogides ega dialoogides, jätab pigem mulje sellest, et on kasutatud seda, mida on näiteks filmides nähtud. Ja isegi mitte seda osa filmidest-sarjadest, mis on eriliselt mõjunud. Oleks sel parem stiil, oleks ma äärmiselt üllatunud, et seda ei sokutatud Raul Sulbile Orpheuse Raamatukogu järgmiseks trükiseks. Ideed on toredad ja maailm on üsnagi terviklik, ka on süee paigas. Praegusega jääb ta lihtsalt tugevaks keskmiseks.

7/10

Tõlkejutt: Celestia (1. osa)

Arad

Tõlkinud: Osvald Soobel

Lugu alikornist printsess Celestiast ja sellest ajast, mil kolm hobuhõimu - ükssarvikud, pegasused ja maaponid - leidsid omavahel ühise keele, selmet langeda kurjade emotsioonide küüsi. Aga mitte niimoodi, nagu seda on jutustatud avalikes kanalites.

Ma püüan suhtuda avatult asjadesse, mida pole näinud/lugenud, aga mida ma kõigiga koos võõristan. ,,My Little Pony" on üks veider popkultuuriline fenomen, millele on tekkinud üsnagi meeletu fännibaas, ja kuivõrd seda pole samavõrd tekkinud Muppetsi või Smurfide või millele tahes muule enam-vähemgi analoogsele, siis näib, et asjal on mingi käegakatsutav ja vaimustust tekitav tuum. Internet on täis pilte naeruväärsuseni elukaugetest bronydest, kes on lausa hirmuäratavad oma poniarmastuses, aga äärmused jäägu äärmusteks - selle sarja fänne on ikkagi sedavõrd palju, et asi ise tekitab huvi äranägemise vastu. Kui ei hakkagi vaatama sarja ennast, siis tahaks ometi näha, milline on selle sarja kõige kiidetum osa. ,,My Little Pony" pakub põhimõtteliselt võimaluse olla nagu inimene, kes arvab, et kõik koomiksid on lastele, ja saab ühtäkki lugeda mõnda Alan Moore'i teost. Ainult et vähema seksuaalse vägivallaga.

Samas tundub mulle kui distantsilt vaatlejale, et see maailm mõjub vaimustavalt eelkõige seetõttu, et pakub elutervet, elurõõmsat, elujaatavat alternatiivi muidu nii sarkastilisele igapäevamaailmale ja popkultuurile. Head on head, pahade kohta ei tea ma midagi ning sõprus on tõeline ja elukestev. ,,My Little Pony" kinnitab, et armastus päästab maailma.

Seepärast mõjub Aradi ,,Celestia" dekonstrueeriv lähenemine ,,My Little Pony'le" natuke... jamalt. Tekstist on saanud üsna klassikaline brutaalne fantasy, kus näiliselt head on jõhkrad ja näiliselt pahad on kaastunnet tekitavad kannatajad. See, mida ma otsiks ,,My Little Pony'st", on asendatud kellegi vaimustusega ,,Troonide mängust", ainult et kõik tegelased on kabjalised.

Dekonstruktsioonidega ongi häda, et need mõjuvad enim, kui see, mida pahupidi keeratakse, on sinus mingeid juuri alla ajanud. Nii mõjuvad need originaalsena. Niisama fantasy-tekstina ei oska sellest midagi arvata.

Huvitav oli näha, et siingi on lovecraftilikke elemente - olulisimad sündmused käivitab kombitsatega dimensioonidevaheline elajas. Ta jõuab ikka kõikjale...

5/10 - tekst pole ei eriliselt hea ega märgatavalt laiduväärt. Olen äraootaval seisukohal, sõltub edasisest.

Raamatuarvustus: Täheaeg 16 Hirmu planeet (Leila Tael-Mikein)

Veenuse erinumber

Seekordses Täheaja numbris on kõik jutud Veenusest. Kogumikus leidub lisaks tõlkejuttudele viis kodumaiste autorite nägemust elust kuumal ja ohtlikul planeedil.

Üldjoontes ühendab enamust lugudest kaevanduste rajamise teema. Inimesed loodavad planeedi pinnasest leida väärtuslikke maavarasid. Leidus ka suurte ja ohtlike loomadega vihmametsade ja dunglite kirjeldusi. Ühes loos kasvatati Veenusele rajatud asunduses koguni sigu ja kitsi ning künti väike põllulapp, millel kartuleid ja kapsaid kasvatada. Ei pannud üldse imestama, et autori nägemuse järgi olid kosmilisteks põllumeesteks venelased.

Raamatu lõpus on Raul Sulbi koostatud põhjalik artikkel Veenusest ulmekirjanduses läbi aegade.

Juttudest lähemalt:

Keith Bennett

"Raketlastel on karvased kõrvad"

Veenusele maanduvad sõjaväelased. Nad peavad ellu jääma vihmametsas ja silmitsi seisma ohtlike põlisasukatega, kelleks on hiidämblikud, suured hõbedased linnud, hiiglaslikud liblikad ja hallid humanoidid, kes sarnanevad oma nooletuppede ja vöödega metsikutele pärismaalastele. Sõdureid langeb järjest nagu kärbseid ning see jäägu juba lugejale avastada, kas ja kui paljud neist metsikus looduses ellu jäävad.

Lugu oli kirjutatud huvitavalt ja tegevus läks kiiresti edasi. Lõpupoole sai selgeks ka see, miks raketlastel on karvased kõrvad.

Jaagup Mahkra

"Veenuse kuninganna"

Jaagup Mahkra muhedalt jutustatud seikluslikus loos on keskaegne Veneetsia Kompanii rajanud Veenusele kaevanduse ja palganud sinna töölisteks eestlased. Kaevurite juht Tarvas avastab, et planeedil elavad sõjakad amatsoonid, kellel on meessoosse väga ühekülgne suhtumine. Nõnda ei jäägi tal üle muud, kui võidelda ilusate, aga terastugevate naistega meeste au ja ellujäämise nimel.

Lavie Tidhar

"Uppunud jumalus"

Veenuslased mängivad kaarte keset soid ja dungleid asuval saarekesel Port Smith´i nimelises kõrtsis. Äkki siseneb kõrtsi maalasest mees. Ta räägib segast juttu Roogist ja templist ning sureb. Mehel lõigatakse pea maha ning seejärel minnakse otsima muda ja nõida. Sürreaalselt alanud jutt võtab veelgi jaburamaid pöördeid ning loo mõte jääb lugejale natuke ähmaseks.

Veiko Belials

"Surnud mehe käsi"

Sarkastilise alatooniga loos üritavad allilmategelased lahendada Veenuse Suurt Saladust. Nad palkavad endile appi venelasest inseneri hüüdnimega Istuv Sõnn. Koos üritatakse tõestada, et Veenusel on kunagi olnud mõistuslik elu ning otsitakse ühe peategelase naist ja tütart. Otsingud juhivad loo tegelased ootamatu avastuseni.

Soovitatav lugemisvara musta huumori austajatele.

Miikael Jekimov

"Terra Nova kuningas"

Veenuse kaevandustest kaovad töölised ja juhtumit saadetakse uurima palgasõdurid. Järgneb lehekülgede kaupa üksikasjalikke lahingukirjeldusi, mis tegevust kuigivõrd edasi ei vii. Lugu koosnebki ainult kollitapmisest, laserite sähvimisest ja vere pritsimisest. Süee saaks mõne lausega kokku võtta, kuid tegelikkuses on see lugu kogumikus kõige pikem, andes raamatule kõvasti paksust juurde.

Paul McAuley

"Hirmu planeet"

Veenusele rajatud venelaste kaevandusjaamas hakkavad juhtuma kummalised asjad: sead köhivad, inimesed jäävad haigeks ning kalad viskuvad kaldale. Inimesed näevad hallutsinatsioone ja tapavad üksteist. Kohale saadetakse uurimismeeskond, kes peab välja selgitama juhtunu põhjuse.

Selles loos kasvatavadki venelased Veenuse pinnal kartuleid, kapsaid, kitsi ja sigu. Igal pool peab ennast ikka koduselt tundma.

Liigitaks sellegi loo jällegi huumori valdkonda, mida meie idanaabrite kulul teha harrastatakse.

Eleanor Arnason

"Varemed"

Lõbusa alatooniga jutustuses läheb National Geographic'u ajakirjanik koos oma filmirobotiga safarile Veenuse loodusesse. Sarnaselt Keith Bennett´i loole on kirjeldatud planeedil elavaid kummalisi loomi: sigade moodi amfiboide, tuliprussakaid ning sauruselaadset lemmiklooma, kes õpib sõnu ja lauseid nagu papagoi. Ajakirjaniku eesmärgiks on teha lugu Veenuse megafaunast. Loo jaoks sobivat materjali leiab ta ootuspäraselt ja enamgi veel.

Maniakkide Tänav ja J.J. Metsavana

"Uppunud vaakumisse"

Jätkuvad samade autorite varem ilmunud loomingust tuttavate tegelaste - teadlasest Sirtsu, häkkerist Jorsi ja kosmosepiraadist minategelase - askeldused. Seekord on nad tagaotsitavad ning neil tuleb hakkama saada Veenuse mikrobioloogia uurimisjaamas, kus tilgub verd ja soolikaid krae vahele. Algselt on minategelasel ja Sirtsul plaanis järglasi saada, kuid plaanidesse tuleb ootamatu pööre, mis paneb ohtu kõigi kolme peategelase elu. Neil tuleb võidelda marslastest kosmosepiraatidega, osaleda hullumeelsetes eksperimentides ja silmitsi seista igapäevaste inimlike probleemidega. Hoogsalt kulgevas loos leidub rohkelt musta huumorit ning põnevust jätkub ootamatu lõpuni.

Varem on samad tegelased seigelnud järgmistes raamatutes ja juttudes: ,,Euromant" (jutukogu), ,,Mehitamata inimesed" (romaan), ,,Kaelani vaakumis" (lühijutt, ilmus kogumikus Täheaeg 11), ,,Valge härrasmees" (Reaktoris ilmunud järjejutt) ja ,,Haualkäik" (Reaktoris ilmunud lühijutt).

Heinrich Weinberg

"Lõpp ei tule enne, kui Paks Daam laulab"

Kosmoselaev nimega Fat Lady veab kaupa Veenuselt Marsile ja võtab salaja peale ka pagulasi. Kui üks salareisijatest sureb ja teda otsima tullakse, saab alguse jamade ahel. Nagu sellest veel ei piisaks, satub laev kosmose ,,ussiauku" ja meeskond leiab ennast täiesti võõrast tähesüsteemist. Jällegi humoorikas ja huvitavalt kirjutatud loos jääb kõlama selline lause:

,,Elul pole vigagi, kui kodu on kõigest miljardi kilomeetri kaugusel."

Raamatuarvustus: Domineeriv värv: tumepunane. (Mairi Laurik)

,,Domineeriv värv: tumepunane" on esimene neljaraamatulisest noortele suunatud fantaasiasarjast. Raamatu lugemisel oli domineerivaks emotsiooniks, mitte tumepunane, vaid tunne, et ma loen mitte ülemäära hästi tõlgitud noortekat. Autor, Koidu Ferreira, on Eestis sündinud ja kasvanud ning vähemasti tiitellehe tagakülje järgi võib eeldada, et lugugi on eestikeelsena kirjutatud, kuid kahjuks on vahepealsed välismaal elatud aastad vajutanud tugeva pitseri autori keeletunnetusele. Ausalt, ma käisin päris mitu korda vaatamas, kas tõepoolest pole tõlkija nime kuhugi ära peidetud.

Raamatu minategelane, Cordevia, elab mitmetuhande aasta kauguses tulevikus. Täpselt pole seda lahti kirjutatud, kuid vihjatakse, et meie tänase inimtegevuse tulemusena on osoonikiht minema pühitud ning päike oma liigteravusega kogu eluslooduse hukanud. Kuna eelmainitud katastroof toimub ajal, mil meie tehnoloogia on piisavalt kaugele areneda jõudnud, suudab inimkond elus püsida päikese eest varjatud baasides, milles kasvatatakse ja sünteesitakse toitu ning viljastatakse inimelu algeks vajalikke rakke. Raamatu tegevustiku alguses on planeet elutu kõrb, mille päevased pinnatemperatuurid kerkivad sedavõrd kõrgele, et hukutaks hooletu jalutaja väga lühikese ajaga.

Meie tänase maailmapildi mõistes on baaside elukorraldus üsna mõistetavalt enam kui kummaline - haiguste ja muu ebaõnne leviku vältimiseks on meeste ja naiste vaheline füüsiline kokkupuude keelatud. Inimarengu projekti raames võetakse täisealistelt naistelt ja meestelt sugurakke ning kui laps on katseklaasis valmis kasvatatud, antakse paarile tagasi - näe, teie laps, kasvatage teda nüüd. Ilmselgelt mõjutab see laste ja vanemate omavaheliste suhete intensiivsust. Peagi selgub muidugi, et baasiski on elu märksa mitmekesisem, ning piirid keelatu ja teostatava vahel ei ole hoopiski nii selged.

Samal ajal ja samas ruumis eksisteerib teinegi paralleelne maailm. Poole sõnaga vihjatakse võimalusele, et kuskil kaugel minevikus võis tegu olla ühe reaalsusega, mis mingil põhjusel kaheks hargnes. Planeet on sama, mõlemal olid kunagi inimesed, kuid ühel on inimesed tänaseks ainsad allesjäänud elusolendid. Teises paralleelreaalsuses on lokkav loodus ning talutava võimsusega päike, kuid inimesed, nõrgukesed, ammu väljakütitud. Lihtsalt lõbu pärast ning... Vaat seda peab küll igaüks ise lugema, mis nendega täpsemalt juhtus. Suurem osa romaani tegevustikust toimubki tolles teises reaalsuses, kus on loomad, linnud ja taimed, mille sarnaseid meie maailmas ei leidu, ning enamikus neist peitub oht.

Taaskord käisin ma eest kontrollimas, et kas tõepoolest ongi raamat koheselt eestikeelsena kirjutatud. Raamatu tegevustik antakse lugejale läbi 17-aastase Cordevia silmade, kuid mulle tundub, et autor ei olnud ka ise päris täpselt läbi mõelnud, millisel hetkel, milliselt distantsilt Cordevia oma lugu jutustab. Ühest küljest oli tegevustik antud moodsamale noortekirjandusele omases toore emotsiooniga stiilis ehk väga väikese ajalise nihkega. Teisalt kasutas Cordevia omaenese sõnade saatelausena ,,jonnisin ma", ,,vingusin ma" või põhjendas oma käitumist sõnadega ,,ma ei tea isegi täpselt, miks" ning see läheb minu meelest lühikese ajalise nihkega jutustamise korral inimloomusega vastuollu. Lugu muutuks (sama emotsiooniannuse kasutamise korral) usutavamaks, kui tegelane ennast halvas valguses näitavates kohtades oma sõnu mahendaks, nö sõnadega punastaks või kohmetuks. Lisaks on mul usk, et teismelised, olgu nad siis millised tahes, omavad ka oma valede otsuste ja impulsiivsete tegutsemiste taga mõtet või emotsiooni, mille edasiandmist taoline loo kirjapanemise viis eeldaks.

Raamatutegelaste käitumine oli samuti meie kultuuriruumist vaadatuna ebaloogiline, kuigi anglo-ameerika noortekirjandusele (ja ka noortefilmidele) väga omane. Pidurdamatud kiimahood võõrliigist kiskja (ei sädele, kuid on kiire, tappev ja omakasupüüdlik - ehk ,,täisusliku naeratusega täiuslik dentelmen") suunas vahelduvad sotsiaalse saamatuse ning kiusuga, mida meie ühiskonnas seostatakse pigem vanusega 12-13. Mina ei mõistnud neid noori, nemad ise ei mõistnud ennast ning neil puudus täielikult põhjus-seos-tagajärg tüüpi analüüsioskus. Selleks vanuseks peaks ju mingi elukogemus siiski olemas olema.

Niisiis, esimene raamat neljaosalisest tsüklist. Maailm oli intrigeeriv ning ulmekäsitlus loos meeldivalt julge - seetõttu jään ma ootama järgede ilmumist ning loo tervikuks kokku saamist. Tõsi, loogikavigugi võib leida omajagu, kuid sel korral jäävad need oma suuruselt teostuse läbimõtlematusele alla. Noorteromaanina, mille peamiseks lugejaks on just need 12-aastased noored tütarlapsed, kes alles avastavad romantilisema kirjanduse võimalusi, on raamatul kindlasti oma koht ja lugejaskond olemas. Hoolimata otsesesse sihtrühma mittekuulumisest soovin minagi sarja edasisi raamatuid suure tõenäosusega lugeda, kuid ma hoian pöidlaid, et autor suudaks järgmise loo kirjutamise ajaks sammu võrra edasi astuda.

Uudiskirjandus 4/17

Kirjastus Fantaasia

Tuumahiid 3: Triitium

Koostajad: Artur Räpp, Maniakkide Tänav ja J. J. Metsavana

Kolmas ,,Tuumahiid", alapealkirjaga ,,Triitium", koondab endas kahtkümmet ulmejuttu 14 eesti autorilt. Kõige arvukamalt on nende kaante vahel esindatud teadusfantaasia, kuid leida on ka fantasy't, õudust-kõhedust ning mõned jutud toimuvad meie igapäevaelust teistsuguses reaalsuses. Kuigi jutud on valitud Reaktoris ilmumise aja järgi, läbib paljusid jutte sama küsimus: ,,Kus on inimeseks olemise piir?" Alates juttudest, kus üht inimest on mitu, kuni juttudeni, kus masina südamesooviks on saada inimeseks või siis need jutud, kus hoopis inimene on kängitsetud masinasse. Ka meie koduse Eesti tulevikku heidetakse paar pilku, nii sellisesse, kus on internatsionaalseid, kui ka sellisesse, kus on interplanetaarseid külalisi.

Kogumiku mitmed autorid on juba kogenud kirjanikud ning nende teoseid on hinnatud kirjandusvõistlustel ja ulmeauhinnaga Stalker: Mairi Laurik, J. J. Metsavana, Maniakkide Tänav, Siim Veskimees. Kogumiku autor Helju Rebane, kes elab Venemaal, on pälvinud seal ulmekirjanikuna üldise tunnustuse. Käesolevast kogumikust leiab kaks tema juttu.

Tuumahiid 3 pikematest juttudest tasub esile tõsta Maniakkide Tänava ja J. J. Metsavana varemalt ajalehes ,,Lääne elu" järjejutuna ilmunud ,,Valge härrasmees" ja Heinrich Weinbergi ,,Kes varju püüab". Kogumikust on leida aga ka mitmeid päris lühikesi jutte: näiteks Reaktori ,,300 sõna jutuvõistlusel" esikohaga auhinnatud Meelis Ivanovi ,,Hea laps" ja Estcon 2015 ministalkeriga pärjatud Siim Veskimehe ,,Jalgu tulle pistes on saapad mõistlik valik".

Kõik kogumiku 20 juttu on valitud veebiajakirjas Reaktor perioodil 2014 kevad kuni 2016 suvi ilmunud 86 jutu hulgast. Veebiajakiri Reaktor (www.ulmeajakiri.ee) ilmub iga kuu alates oktoobrist 2011. Reaktor on ajakiri fännidelt fännidele ja autoreid, kes on ,,Reaktoris" oma jutte või artikleid avaldanud, on selle üle viie aasta ja üle 60 numbri jooksul olnud 206, ja mitmed neist pole Eesti kirjandusmaastikul üldsegi tundmatud. Samas annab Reaktor võimaluse laiema lugejateringini jõuda ka alustavatel autoritel. Nii on Reaktori kaudu tuule tiibadesse saanud mitmed nüüdseks juba ulmeringkondadele tuntud noored kirjanikud, näiteks Heinrich Weinberg, Jaagup Mahkra ja J. J. Metsavana. Ulmeauhinnaga Stalker auhinnatud ,,Saladusliku tsaari" tsükli esimesed lood on avaldatud Reaktoris. Ka käesolev kogumik on kahele autorile nende paberidebüüdiks.

Koostajad usuvad, et käesolev ,,Tuumahiid" on heaks ülevaateks Eesti hetkeulmest, selles valitsevatest trendidest ning stiilidest ja Eestis tegutsevatest autoritest ning et paberraamatu formaat ja tehtud valik laseb neil juttudel rohkemaarvuliste lugejateni jõuda.

Kirjastus Paradiis

Lux Gravis ehk Raske Valgus

Autor: Mart Sander

Meid ümbritseb tuleviku ja mineviku võrgustik: juurdepääsupunktid, juhuslikud süsteemihäired ning inimesed, kes vastutavad kõige selle turvalisuse ja hoolduse eest. Kui oled ühena neist sündinud, ei põgene sa oma saatuse eest.

Rooma leegionär, araabia poiss Inglise kloostris, valgustusajastu teadlane, vaid teadvusena eksisteeriv uurija - need on mõned tegelased väga erinevaist maailmaist, tegelased, kes ometigi kohtuvad kahte aastatuhandet hõlmavate sündmuste jadas.

,,Lux Gravis" on lugu ajast, mis oleks võinud kulgeda teistsugust rada pidi. Ajalookroonika ja ulmemüsteeriumi elemente kombineeriva romaani tegelased ja sündmused on reaalsed, heites hoopis uut valgust mitmele Euroopa ajalugu mõjutanud otsusele.

Elisa Raamat

Eestid, mida ei olnud

Koostanud Indrek Hargla

,,Eestid, mida ei olnud" on spetsiaalselt Elisa Raamatu lugejatele kirjutatud valimik, kuhu on kokku kogutud seitsme Eesti kirjaniku kuus värsket jutustust möödunud aegade Eestimaast, mil asjalood on läinud teisiti kui päris ajaloos.

Lisaks Indrek Harglale on teose kaaskirjutajad Jaagup Mahkra, Meelis Friedenthal, õuduskirjanik Maniakkide Tänav, Mihkel Seeder, Veiko Belials ja J. J. Metsavana.

Valimikku jagub lugusid päris ennemuistsest ajast kuni uuematel aegadel toimuvate revolutsioonideni välja. Aga kas eestlastel läheb neis lugudes paremini kui tegelikult on läinud?

Alates aprilli keskpaigast avaldab Elisa iga nädal reedel uue loo! Esimene lugu  Jaagup Mahkra - "Tarvaste tulek" on juba avaldatud.

Lisainfot raamatu ja äpi kohta: www.elisa.ee/eestid

Kirjastus Tänapäev

Valmistub esimene mängija

Ernest Cline

Tõlkinud Raul Veede

Kui sureb maailmakuulus ja pururikas ülemaailmse tasuta virtuaalreaalsuse OASIS looja James Halliday, läheb üle kogu maailma lahti tohutu kullapalavik - nimelt peitis nohikust geenius kogu oma varanduse kuskile sellesse reaalsusse. Miljonid inimesed tuhlavad üksteise võidu mööda sadu planeete ja kummalisi mänguilmasid, et ,,kuldmuna" üles leida. Varanduse jahil on ka suurkorporatsioon IOI, kes ei kohku millegi eest tagasi, et vaid võistlus võita. Wade Watts elab treilerivirnades, on Halliday ja OASISe fänn ja üks neist, kes on pühendanud oma elu muna saladuse lahendamisele. Kui ta avastab esimese vihje, muutub tema elu täielikult ning ta satub munajahi hullumeelsesse keerisesse, kus keegi pole see, kellena ta end näitab, ja kus kedagi ei või usaldada. Ja Wade teab - kui ta peaks kõigest hoolimata võitma, siis seisab tal ees veelgi suurem väljakutse - tagasipöördumine reaalsesse maailma, millest ta on kogu oma elu põgeneda püüdnud.

Kirjastus Varrak

Tants lohedega. II osa

George R. R. Martin

Originaal: Dance of the Dragons

Inglise keelest tõlkinud Tarmo Vaarpuu

Toimetanud Kairi Vihman

Kujundanud Toomas Niklus

624 lk, kõva köide

Kuningas Joffrey käsul Kuningalinnas hukatud Ned Stark ei öelnud oma lastele suusoojaks, et tali on tulekul. Hilissügise viimased lehed langevad sama hoogsalt kui kuningad ja rüütlid. Müüri taga liginevad Ned Starki sohipojaks peetava Jon Snow juhitud Öisele Vahtkonnale iidsed olendid, kes ei tunne sõna ,,surm". Uueks sõjaks valmistumise asemel peab aga Snow tegelema omade keskis rahu säilitamisega.

Rahu on habras ka Talitundrus, kus Roose ja Ramsay Bolton ootavad viimast isehakanud kuningat, sõjaväe eesotsas liikuvat külmetavat Stannis Baratheoni, et tolle pea maha lüüa. Boltonid püüavad ohjata liitlasi ja reetlikus segaduses otsib oma võimalust Tõhk, keda tunti varem Theon Greyjoyna.

Theoni vend purjetab samal ajal kiirelt Essose suunas, kus Daenerys Targaryen vajab hädasti lojaalseid liitlasi. Ka Daeneryse kasvavad lohed, kes tõmbavad oma ema tähelepanu poliitilistelt intriigidelt endale, löövad aina metsikuma hooga oma ürgset tantsu.

Kuningalinn ootab aga kohtumõistmist kahe kuninganna üle, aimamata, kui suur oht maabus enne talve tulekut Westerose rannikul.

Igavesti vaid sinu

Louise O'Neill

Originaal: Only Ever Yours

Inglise keelest tõlkinud Evelin Banhard

Toimetanud Valli Voor

Kujundanud Liis Karu

352 lk, pehme köide

Ole tubli. Ole ilus. Ole väljavalitu.

Maailmas, kus tüdrukuid enam loomulikul teel ei sünni, aretatakse naisi spetsiaalsetes koolides. Kinnisest süsteemist pääsevad neiud alles siis, kui nad on välismaailma jaoks küpsed. Eriliste käitumisreeglite ja hindamiskriteeriumide põhjal edetabeli tippu jõudnud koolilõpetajatest saavad ,,kaaslased" - meeste väljavalitud, kellel lubatakse elu viljaka perioodi jooksul teenida abikaasat ja sünnitada poegi. Ülejäänute tulevik on sünge - nemad peavad leppima konkubiini- või õpetajarolliga.

Freida ja isabel on parimad sõbrannad, kes usuvad, et neistki saavad mõne mehe kaaslased - nad on alati olnud oma aastakäigu parimate seas. Aga kui viimasel kooliaastal pinge aina kasvab, juhtub isabeliga midagi mõeldamatut ja ta hakkab kaalus juurde võtma ... Päästa pole enam midagi, sest juba saabuvad innukad noormehed kooli pruuti valima. Freida peab võitlema oma tuleviku eest, kuid ainus viis seda teha on reeta oma tõeline sõber ja ainuke inimene, keda ta kunagi on armastanud.

Iiri kirjanik Louise O'Neill on õppinud ülikoolis nii inglise keelt ja kirjandust kui ka moekaubandust. 2010. aastal oli ta praktikal New Yorgis ajakirja Elle peastilisti assistendina. Iirimaale naasnud, asus ta kirjutama romaani ,,Igavesti vaid sinu", mis ilmus 2014. aastal ja võeti erakordselt soojalt vastu. O'Neilli läbitungivat pilku ja oskust paljastada naistega seotud ühiskondlikke hoiakuid on tunnustanud mitmete kirjandusauhindadega, sealhulgas pälvis ta 2014. aasta parima iiri raamatu preemia. Kirjastuselt Varrak on ilmunud varem O'Neilli romaan ,,Sai mis tahtis".

Sügav, sünge ja hirmuäratavalt tõetruu.

- Marie Claire

Parim tänapäeva noorteromaanide autor.

- The Guardian

Maetud hiiglane

Kazuo Ishiguro

Originaal: The Buried Giant

Inglise keelest tõlkinud Krista Kaer

Korrektuuri lugenud Eha Kõrge

Kujundanud Britt Urbla Keller

Bookeri auhinna laureaadi, jaapani päritolu briti kirjaniku Kazuo Ishiguro romaani ,,Maetud hiiglane" tegevus toimub kuningas Arthuri järgsel Inglismaal. Väikeses külakeses elav vanapaar Axl ja Beatrice asuvad teele, sest neile meenub ähmaselt, et kusagil naaberkülas elab nende poeg. Ähmaselt sellepärast, et üle terve maa roomav udu näib võtvat inimestelt mälu, aga koos sellega ka tugevamad tunded. Minevikust ei mäletata ei õnnelikke hetki ega ka mitte valusaid mälestusi. Tundub, nagu liiguks kogu maailm kahe vanainimese sammude tempos. Jõudnud sakside külasse, saavad nad tunnistajaks seal toimuvatele sündmustele ning liiguvad edasi juba suurema reisiseltskonnaga. Igaüks neist otsib midagi. Axl ja Beatrice oma poega, saksi sõjamees õiglust, temaga liitunud poiss oma ema ja hiljem nende seltskonda lisandunud Sir Gawain salapärast lohet, et ta tappa. Tundub, et kõigi teada on üldise unustuse taga just lohe, kes paiskab välja mälu hävitavat udu, ning pruugib vaid lohe tappa, kui mälu taastub.

Kazuo Ishiguro jutustamisviis on petlikult kiretu ja miski ei ole siin päris see, millena näib. Armastuse ja unustamise kõrval on raamatu teiseks oluliseks teemaks võltsmälestused, see, kuidas inimesed ise oma mälestusi kujundavad ja kuidas rahvad oma minevikku loovad. Ishigurole on omane üllatada iga uue teose puhul uue vormiga. Kui tema eelmises raamatus ,,Ära lase mul minna" (e.k 2015) on ulmesugemeid, siis ,,Maetud hiiglases" võtab kirjanik appi fantasy'le omased  võtted.

Ulmkonnakroonika 4/17

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar Andrus Org ütleb ise enda kohta järgmist: ,,Positsioneerin ennast peamiselt kirjandusõpetaja ja -lektorina: õpetajatööd teen Tartu Herbert Masingu Koolis, õppejõuna töötan Tartu Ülikoolis, tegeledes peamiselt eesti proosakirjanduse ning laste- ja noortekirjanduse uurimisega, samuti kirjanduse didaktika arendamisega. Muul ajal koolitan tegevõpetajaid, kirjutan teadusartikleid ja mängin korvpalli."

1. Mida praegu loed?

Üldjuhul on mul lugemislaual need teosed, mida tudengite esseede ja uurimistööde juhendamiseks ning kursuste ettevalmistamiseks vaja läheb. Õpetajana pean kursis olema, et arutelus osaleda ja soovitusi jagada. Hetkel olen Gailiti fantastilis-groteskseid novelle üle lugemas (kogud ,,Saatana karussell" ja ,,Rändavad rüütlid"): hullupöörased kujutluspildid, eksootilised olevused ja rekvisiidid - Gailiti fantaasial on siin ammendamatu varu. Veel loen Tõnis Tootseni ,,Esimest päeva", mis sunnib kirjandusele pisut teise pilguga vaatama: sisult sisekaemuslik düstoopiamaailm, vormilt totaalne (sõna)kunstiteos, igatepidi täiuslik autoriraamat, mis sunnib lugemisel pingutama. Ja veel, olude sunnil loen üsna palju uuemat noortekirjandust.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Olen vist pigem selline lugeja (ja seda oma kirjandusõppejõu positsioonist tulenevalt), et kaldun lugedes mõtisklema kirjanduslike mõistete, võtete või anrite üle, mille kaudu või abil raamatusse trükitud tekstist kõnelda. Selles mõttes olen justkui rikutud lugeja, kes otsib seoseid ja taustu, maldamata kirjandust nautida tema enda loomulikus headuses ja vahetus mõjujõus. Võiks isegi järeldada, et minu suhe kirjandusteosega ei ole alati siiras ja usalduslik.

Jälgin lugedes peaasjalikult seda viisi, kuidas autor millestki jutustab, mil viisil oma jutumaailma üles ehitab. Mitte ainult lugu kui niisugune, vaid just poeetilised rõhuasetused on need, mis mu tähelepanu köidavad. Lõppkokkuvõttes mõjub mis tahes lugu eeskätt keele- ja kujundikasutuse kaudu, nii et hea raamat ühendab minu jaoks nii põneva loo, maagilise keele kui ka jõulise sõnumi. Selliseid lugemiselamusi on pakkunud eesti kirjanikest näiteks Mehis Heinsaar, Nikolai Baturin, Ene Mihkelson, Viivi Luik, Tõnu Õnnepalu, maailmakirjandusest Gabriel García Márquez, Patrick Süskind, Arundhati Roy, Tony Morrison, Haruki Murakami jt.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Edetabelit pole kunagi pidanud, lemmikud on eluetapiti varieerunud, sõltudes vajadustest ja juhuimpulssidest. Ühtki ulmeteost kultuslikult kapsaks lugenud pole. Lapsena oli mul kodus alati palju raamatuid, ent ulmekaid mitte, sest ema millegipärast neid ei ostnud ega lugenud. Nii võisin riiulilt leida mahuka Mirabilia-sarja, kust paraku puudusid Asimov, Simak, Le Guin, Clarke jt. Hiljem tuli tasa teha.

Ilmselt võiks mu lemmikute hulka paigutada vennad Strugatskid, kelle teostes on õnnestunult koos mitmed tasandid: ühelt poolt soov luua kummastavaid maailmu, näidata uusi võimalusi ja horisonte (nt galaktikalennud, ajarännud, inimese füüsiliste ja vaimsete võimete radikaalne arendamine), seda kõike ka ühiskonnakriitilises, tõde otsivas valguses; teiselt poolt nauditav kirjanduslikkus, mis ühendab salapärase loo, veenvad tegelased ja lummava keele.

Viimasel ajal on lemmikute hulka tõusnud vana hea Lovecraft, kelle kosmilist õudust enda jaoks (taas)avastan. Küllap naudin tema puhul seda psühholoogilist lähenemisviisi, mängimist lugeja ootustega, vihjelist ja viivituslikku jutustamist, mis jätab inimese lõppkokkuvõttes universumi mõistetamatusega silmitsi.

Ja muidugi lummab maagiline realism, mis dekodeerib inimliku maailmatunnetuse realistliku ja fantastilise sulamina. Eelnevalt juba mainisin Márquezt, Süskindi ja Morrisoni, lisada võiks veel Günter Grassi, Angela Carteri. Jorge Luis Borgese, Julio Cortázari. Kooliaja lemmikuna on püsinud Mihhail Bulgakovi ,,Meister ja Margarita".

Virtuaalne reaalsus Tartus.

Agur Tänav

Kvartali teisel korrusel on avatud virtuaalreaalsuse mänguboksid. Kolm boksi, hunnik mänge. Olles lugenud hunnikutes ulmet virtuaalreaalsusest, proovisin nüüd ka ise ära. Lühidalt öeldes - päris äge. Ei midagi, mis paneks vaimustusest krampe saama, kuid suur ja põnev samm edasi arvutimaailmas. Vaatad enda ümber ja tõepoolest oled nagu teises maailmas. Mina proovisin sõda droonide vastu ja loitsukambrit. Krampe ei saanud, aga vaimustusin küll :D Kui see nii kallis ei oleks, siis käiks vist iga kuu laste või sõpradega sealt korra läbi. Seda enam, et saab mängida ka kahekesi korraga ühte mängu, kui rentida mitu boksi korraga. Soovitan proovida, huvitav elamus. Koduleht: futuruum.ee

Pilte Tartu ulmikute teisest reedest

Pildistas Jana Raidma.

Pilte Tallinna ulmikute kolmandast reedest

Pildistas Riho Välk

Jutt: Te olete teine (Artur Räpp)

See pidi olema reklaam. Kuhu ma ka ei vaadanud, kõikjal hõõgus ja väändus reede õhtupimeduses oran-kuldne holokiri ,,Intervjuu viirusega". Isegi taevas polnud puhas. Kehitasin õlgu ja hoidsin silmad kindlalt maas. ,,Teele nad õnneks kirjutada ei tohi," mõtlesin ja käänasin nurga taha vaiksele puiesteele.

Olin hämara allee kastanitest pool õnnelikult selja taha jätnud, kui minu kõrvale ilmus mingi hallis kombinesoonis kogu. ,,Härra."

Lisasin vaikides sammu.

,,Härra, on teil hetk aega, ainult pisike hetk."

Peatusin ja pöördusin kannal halli tüütuse poole: ,,Tead, ei ole. Ja raha ka ei ole. Ja ma ei taha ei küsimustele vastata, parimaid tüdrukuid õhtuks ega midagi muud, mis sul juhtub pakkuda olema. Kas on selge?"

,,Aga intervjuu viirusega?" hüüdis ta minu seljale. ,,Otsi lolli," mõtlesin ja üritasin püsida soliidsel, mitte-sörgi, kiirusel.

Tunne, et midagi on imelik, hakkas mul tekkima laupäeva lõuna paiku. Rahvast oli liikvel palju, selle aja kohta kaugelt liiga palju.

,,Jooksku, kuhu tahavad," mõtlesin, kui stammbaaris oma püsikohale ukse kõrval istusin. Siin oli õndsalt rahulik. Ainult mina ja hallipäine baarmen ja pokaal minu ees. Ei tüütut suminat, ei konservmuusika plõnksumist, ei holoviisori igiliikuvat pilti. Kõige selle rahu pärast ma siin baaris kord nädalas klaasikesega mediteerimas käisingi.

,,Kuidas sinuga on? Ka sina ei saanud staadionitele vaatamiseks kohta?" Baarmen nõjatus küünarnukkidega baariletile ja piidles mind millegi pärast murelikult. ,,Tõin täna kodust holoviisori kaasa. Kas lööme elukale hääled sisse?"

Pöördusin pahaselt ringi ja hästi aeglaselt kümneni lugenud, ütlesin: ,,Ma ei taha jalgpalli. Kas seda on tõesti palju palutud?"

,,Ei-ei. Minu baaris ja jalgpall. Ptüi. Aga see on ... Kas sa pole siis uudiseid näinud või neid orane tänavateateid?"

Tõukasin tooli kolinal eemale ja tõusin. ,,Mina hoian oma mõtted puhtad! Ma töötan kodus, ma ei vaata reklaame, mul pole holoviisorit ega isegi kella!" Kibestumisega tundsin, et see juhmard leti taga oli minu ilusa puhkepäeva ära rikkunud.

,,Ei, oota! Ma jälestan jalgpalli! Intervjuud viirusega mõtlesin ma."

Peatusin käsi ukselingil. Jälle see pagana intervjuu viirusega. Seisin ja vaatasin välja inimtühjale tänavale ning tasapisi hakkas mulle kohale jõudma, et harilikult laupäeviti rahvarohke tänav oli juba mitu minutit just sama inimtühi olnud.

Pöördusin ja toetasin selja tugevalt vastu ust. ,,Ütle mees, millest sa räägid? Nii, et arukad inimesed ka aru saaks!"

,,See et nüüd ..." Nägin, kuidas ta vasaku käe enesekindluseks leti alla torkas. ,,A-gripp. See samunegi avastas hiljuti, et Maal on veel üks mõistuslik eluvorm. Ja kohe algab holoviisoris nende avalik intervjuu inimkonnale."

Jutt: Mitmekihilisem (Heinrich Weinberg)

1. Atentaat

Kirsipunane linnamaastur peatus järsult pidurdades suure kandilise hoone kõrval. Väikelinna kultuurikeskuse ümbruses polnud ühtegi vaba parkimiskohta. Lisaks tavapärasele laupäeval linna poodlema tulnud maarahva sõidukitele olid kõik vabad maalapid autosid ning suuremaid ja vähemaid busse tihkelt täis.

Krista Werner uuris kulmu kortsutades põgusalt ümbrust ja jättis maasturi lihtsalt kõnnitee serva pargitud masinate taha, natuke peatänava ühest sõidurajast kõrvale. Lülitanud mootori välja, haaras ta kõrvalistmelt koti ning väljus autost, riputades koti samal ajal üle pea vasemale õlale. Ta lükkas autoukse tagantkätt kinni ja vaevumata tagasi vaatama, kas see ikka sulgus, tõttas pargitud autode vahelt läbi ning tormas kultuurikeskuse peasissepääsu poole.

Paar jalakäijat vaatasid talle järele ja vangutasid pead nähes, kuhu ta oma auto oli jätnud.

Ilusatele tüdrukutele võib mõndagi andeks anda, mõtles titekäru lükkav vanaisa noorele tumedapäisele naisele viivu jooksul järele vaadates ja jalutas läbi sompus novembrihommiku edasi kesklinna poole. Arvestades mõnesaja meetri kaugusel linnakese spordihallis toimuva parteikongressiga, mis oli kogu selle parkimishulluse põhjustanud, siis mis oli üks vales kohas seisev maastur rohkem või vähem?

Krista Werner jooksis paarist trepiastmest alla, nelja paekivist laotud samba vahelt läbi ja oli kolme sammuga trepist üleval ning ukse juures. Ta tõmbas selle lahti ja sööstis läbi hoone vestibüüli. Võttes kaks astet korraga, jooksis ta üles teisele korrusele, sisenes lukustamata ukse kaudu külgmisse trepikotta ja jätkas liikumist aeglasemas tempos, valvsalt ülespoole vaadates ja külgmisi koridore silmas pidades. Ta tõmbas üle õla rippuvast käekotist välja umbes viiekümne sentimeetri pikkuse musta värvi relva, millel oli kokkupandav kaba ja ühe raua asemel seitsmest mõne millimeetrise läbimõõduga peenemast torukesest koosnev trummel. Seal, kus automaatidel on tavaliselt salv, paiknes sellel relval võimas nanokondensaatoritest koosnev akupank.

Krista jõudis katusele viiva metallukseni ja katsus ettevaatlikult linki. Uks oli lukustamata. Oh seda väikelinnade õndsat süütust! Ilmselt täitis siin mõneski kohas luud ukseluku aset... Õige vargsi lükkas ta ukse praokile. Ta ei näinud muud kui lumist katusepinda. Võibolla ei olnud Ahto Salu siin? Võibolla oli ta valinud valesti ja palgamõrvar oli end sisse seadnud hoopis teisel pool teed pargiserval olevas kõrghoones? Võibolla oli kogu tema info vigane ja ta oli siin ringi tormates endale ilmaasjata tähelepanu tõmmanud? Krista sundis end rahulikuks, lükkas prillid ninal ülespoole ja õngitses kotist välja väikese kohvri. Selles oli oma pesadesse pakitult viis drooni ja tahvel. Paari näpuliigutusega äratas ta tahvli ellu ja vaikse pininaga tõusid droonid karbist lendu ning kadusid uksepraost välja.

Pikakasvuline mees oli end seadnud katuseserva varju mõned meetrid uksest paremal, kuid parasjagu Krista vaateväljast väljapoole. Tal olid seljas paksud elevandiluu värvi talveriided, et pikalt külmas passimine võimalikult mugavamaks teha. Pika rauaga täpsuspüss oli värvitud valge-hallilaiguliseks ja ta vaatas keskendunult läbi optilise sihiku spordihalli esise platsi poole, kuhu iga minut pidid saabuma parteikongressile tulevad VIPid. Krista ei näinud, kas see ikka tõesti oli Salu. Mehe kehaehitust arvestades oli see võimalik. Mõned sammud eemal lebas katusel politseiniku surnukeha. Kas üldse oligi oluline, et see püssiga tüüp ilmtingimata oli Ahto Salu? Tema kavatsustes polnud kahtlustki, olgu ta siis kes iganes!

Krista saatis pildi tahvlist oma prillidesse, kontrollis kiiresti, et tarkvara tema silmade liikumisele korrektselt alluks ja pakkis siis kohvri kokku ning pani käekotti tagasi. Vaikselt vabastas ta relva kaitseriivist, lükkas ukse lahti ja liikus katusele.

Pikk mees veeretas end lume krudinat kuuldes täpsuspüssist eemale. (See ikkagi oli Ahto Salu!) Tema kätte ilmus justkui eikusagilt püstol, kuid ta jäi sekundi murdosa võrra hiljaks. Krista tulistas käigult järjest mitu lasku. Relv ta käes sumises, pragises ja plaksus vaikselt: iga lasuga sülgas see mitmekordse ülehelikiiruseni kiirendatud sulametalli tilgakesi, tekitades Salu riietele inetud põlenud servadega augud.

Krista nägi silmanurgast liikumist ja keeras vasemale. Nüüd jäi tema hiljaks. Üks kuul tabas teda õlga, peaaegu rebides ta käe küljest, teine tungis kõhtu, purustades tema sisemust ja rebides seljast väljudes sinna suure verise avause. Ta põlved andsid järele ja ta varises poolenisti külili katusele. Läbi hägustuva pildi nägi ta pikka kasvu meest, kes tuli tema juurde ja kükitas ta ette ning lükkas ta selili.

Persse! oli tema viimaseks mõtteks, kui ta vaatas otsa äsja tapetud snaipri teisikule.

Pikakasvuline mees haakis naise sõrmed relva küljest lahti ja asetas selle kõrvale. Ettevaatlikult, et end mitte veriseks teha, eemaldas ta naise käekoti õlarihma ja asetas koti relva juurde. Ta avas naise jopeluku ja leidis põuetaskust õhukese rahakoti, mille vahel olid dokumendid. Krista Werner. Mees muigas. Mõelda vaid, et ta kasutas oma pärisnime... Teadaolevates maailmades oli naise nimeks alati Krista. Perekonnanimed varieerusid lähtuvalt sellest, kas ta oli abiellunud või mitte; mõnikord oli ta ka ise nime muutnud. Lihtsalt eristumiseks.

Ta pistis rahakoti jope taskusse. Seejärel võttis ta oma teisiku relva ja vaatas korraks üle suure parkimisplatsi mõnesaja meetri kaugusel kõrguva tumeda spordihalli poole. Selle peaukse esisel trepil sagis suurem hulk rahvast - teiste seas oli koos saatjatega kohale jõudnud punaste lokkis juustega naine, kes oli suure kära saatel otsustanud kandideerida partei esinaiseks. Mees tõstis relva palgesse ja seiras kaks hetke läbi optilise sihiku, kuidas punapäine naine inimestega tervitusi ja käepigistusi ja kallistusi vahetas. Tema poliitiline agenda oli suhete normaliseerimine idanaabriga. Tema platvorm, mida aktiivselt pooldasid nii kohalikud venelased kui lätlased ja liivlased oli NATO baaside lepingu lõpetamine ja sõdurite ära saatmine. Oli selline 50/50 võimalus, et ta valitakse senise nii-öelda Euroopa-meelse esimehe asemel Eesti Föderatsiooni suurima opositsioonipartei esinaiseks. Ja oli võrdlemisi kindel, et tema partei võidab kevadised parlamendivalimised nii nagu tema pooldajad olid just võtnud enamuse föderatsiooninõukogu valimistel.

Päikesekiired tungisid läbi tinahalli pilvekatte, kullates üle lumised puud. Kõlas lask ja punapäine naine varises maha. Äratallatud lumel tema all hakkas laiali valguma tumepunane veri.

Ahto Salu lükkas täpsuspüssi Krista Wernerilt võetud käekotti. Krista relv ja oma surnud teisiku püstol läksid sama teed. Ta korjas maast üles teisiku seljakoti. Ta sulges ukse, mida Krista oli kasutanud katusele jõudmiseks ning läks ukse juurde, mille kaudu tema oli katusele tulnud ja astus eredast päikesevalgusest hämarusse selle taga. Kui ta ukse sulges, lakkas see eksisteerimast justkui poleks krohvitud seinas seda kunagi olnudki.

Väikesed droonid püsisid veel mõne sekundi õhus. Krista käivitatud taimer tiksus nulli ja need hävisid sädemeid pildudes praginal.

2. Peegeldused

Vana mõisahoone seisis künka tipus, suurte tammede, vahtra- ja kastanipuude varjus, vaadates maailma oma tühjade akendega justkui pimedaks jäänud silmadega. Ajuti kogunesid puulatvades varesed, teinekord võis näha üle ümbritsevate heinamaade liikumas metskitsi, kuid üldiselt näis, et nii metsloomad-linnud kui lehmad justkui hoidnuksid vanast hoonest eemale.

Krista oli esimest korda mõisaga lähemat tutvust teinud üheksa-aastase tüdrukuna. Koos omavanuste külalaste jõuguga olid nad roninud künkast üles, luusinud ringi mõisa ümber vohavas metsistunud pargis. Tundnud põnevust ja olnud elevil leides rohu ja väänkasvude alla mattunud vanu hauatähiseid. Viimaks kogunesid nad kõik kobarasse murenenud laia kivitrepi jalamile ja vahtisid vaikides üles poolenisti pehkinud, kuid veel roostes hingedel püsivate suurte uste poole.

Mattias pani jala trepile ja ütles: ,,Mina igastahes lähen küll sisse vaatama! Võibolla leian sealt veel miskit vana lauahõbedat või mingeid münte või asju... Kes kaasa tuleb?"

Hetk kõhklust ja Krista hakkas trepist üles minema.

Teised lapsed kõhklesid.

,,Mida te põete!?" utsitas Mattias neid tagant.

,,Mu ema ütles, et see pole hea koht," tähendas Karl, teistest väiksem tedretähniline poiss ebalevalt.

,,Kas sa kardad kummitusi või?" naeris Mattias.

Veel üks tüdruk ja kaks poissi järgnesid Kristale, kes oli juba suurte, lagunenud uksepoolte juurde jõudnud.

,,Ja kui kardangi kummitusi, mis se'st!?" teatas Karl trotslikult ja virutas ühele lahtisele kivitükile jalaga. ,,Vaata, mis sa ise teed, kui seal mõne otsa satud!" Ta surus käed rusikasse ja keeras teistele selja ning marssis eemale puude vahele.

,,Anna aga jah jalgadele valu!" hüüdis Mattias talle järele ja keeras ringi ning kiirustas Krista kannul trepist üles.

Suur uks kääksatas kaeblikult ja see kajas hämarast jahedusest neile vastu. Krista püüdis külmavärinaid maha suruda ja sikutas lahtiselt lehvivad särgihõlmad koomale. Rõske õhk tundus justkui kleepuvana teda ümbritsevat.

Võttis natuke aega, et silmad hämarusega harjuksid. Põrand oli kaetud paksu tolmukihiga, millele lisandus krohvitükke, kuivanud puulehti ja muud prahti. Põrandalauad vetrusid jalge all ja ta liikus ettevaatlikult edasi. Avara saali tagaseinas tõusis trepp kahe kaarena teisele korrusele. Laest rippus alla vana lühtri vars. Vaimusilmas võis Krista ette kujutada selle mõisa hiilgeaegu, mil siin liikusid ringi uhketes kleitides daamid ja neid saatvad ülikondades aadlimehed ja muu jõukam rahvas. Kauge mineviku kaja, mis oli hiljem mattunud teistsuguste aegade pärandi alla.

Ta astus veel ühe sammu edasi ja vajus korraga raginal läbi pehkinud põrandalaudade.

Tema karjatus lõhestas õhku ja pani teised ehmatusest kisama.

Krista prantsatas alla pimedusse, lüües oma jalad valusalt ära ja leidis end kiviplaatidega kaetud põrandalt. Ümberringi vallandus imelik naksumine, vidin-kidin ja õhk oli korraga täis lendavaid olevusi, kelle tiivad riivasid Krista pead ja nägu, kes kiskusid teda riietest. Nahkhiired!

,,Appi!" karjus Krista, püüdes oma nägu ja pead kaitsta ja kätega vehkides nahkhiiri eemale ajada.

Kogu see tormlev parv tungis rüsinal keldrilakke tekkinud august välja, vallandades mõisa sisenenud laste kisa.

Keegi ei kuulnud Kristat, keegi ei tulnud appi.

Kui lõpuks viimanegi nahkhiir oli kadunud, jäi ta hingetuna põrandale lamama. Natuke rahunenuna pühkis ta oma näo pisaraist kuivaks ja vaatas ringi. Kelder ei olnud täiesti pime. Nii august, mis tema põrandast läbi kukkumise käigus oli tekkinud, kui ka väikestest aknaavadest tuli piisavalt valgust, et ta oma ümbrust näeks. Ta ajas end jalule ja hakkas väljapääsu otsima. Aknad oleksid nõudnud mööda seina üles ronimist. Mõne tünni või kasti või lihtsalt tugevama lauajupi toel polnuks selles midagi võimatut. Kuid aknaavades olid roostes metallvarvad, mille vahelt ta ilmselt poleks läbi mahtunud.

Ta tundis kahetsust, et tal polnud käepärast taskulampi. Nii mõnigi pimedam sopp selles keldris oleks tema pilgule paremini avanenud.

Ta leidis trepi. See oli võrdlemisi lagunenud olekus. Kukkumisest õppust võtnuna, proovis ta igat astet, enne kui oma kiitsaka lapsekeha sellele toetada riskis. Ilmselt polnud ühestki trepist üles minek tal varem nõnda kaua aega võtnud. Viimaks oli ta tagasi peasissepääsu juures.

Näha polnud ühtegi tema kaaslast.

,,Argpüksid!" karjus ta vihaselt.

Olgu nendega, kuidas oli. Tema tahtis näha, mis mõisas veel oli. Peale keldri ja nahkhiireparve. Ta läks ettevaatlikult trepist üles teisele korrusele ja piilus ühte ja teise tuppa, kuni leidis ilmselt kunagisest magamistoast või mõisaproua salongist suure peegli.

Tundus kuidagi ilmvõimatult kummaline, et sellises räämas kohas oli veel niisugune ilus peegel alles. Jah, selle raam oli kriimuline ja luitunud, selle pind kaetud tolmuga ja peegli enese pinnal jooksid mõrad ning paarist kohast olid väikesed killud kukkunud põrandale prahi sekka, aga isegi Krista taipas, et see pidi väga väärtuslik olema. Ta korjas killud üles, sobitas need oma kohtadele ning pühkis ettevaatlikult pabertaskurätikuga peegli pinnalt tolmu ja jäi oma peegeldust silmitsema. Midagi oli nagu valesti...

Peeglist vaatas talle vastu üheksa-aastane tüdruk. Tüdruk seisis keset pimedust. Krista vaatas toas ringi - kõrgest aknast sisse paistev päevavalgus muutis isegi selle räämas ruumi heledaks... Ta muutis oma asukohta peegli suhtes, nihkudes ühele ja teisele poole, seejärel lähemale ja kaugemale. Tulemus oli sama: peeglis oli keset mustavat pimedust lihtsalt tema peegeldus. Ei mingit udusematki jälge räämas ja lagunevast mõisatoast, milles ta ise seisis. Ja mis veelgi kummalisem - peegeldus ei liikunud, vaid püsis kangekaelselt ühel kohal.

Krista astus peeglile lähemale ja märkas imestusega, et mõrad olid selle pinnalt kadunud. Ta sirutas ettevaatlikult käe ja puudutas uuesti selle pinda. Pind justkui oli seal ja justkui polnud ka. Seekord peegeldus liikus temaga kaasa, kuid nende väljasirutatud sõrmeotsad ei ulatunud päriselt teise omi puudutama.

Ja siis asetas Krista peegelpilt käed rinnale risti, kallutas pead natuke ühele küljele ja tegi talle silma.

Krista ei mäletanud, et ta oleks kunagi varem ega ka aastaid hiljem niimoodi oma elu eest jooksnud nagu sel päeval.

* * *

,,Hei!"

Krista ei teinud hüüdest välja, vaid tormas ummisjalu edasi.

,,Krista!?" hüüdis onu Arto ja lõi kirve paku sisse. ,,Mis juhtus?" Ta pühkis otsaesiselt higi, kuivatas käed püksisääre külge ning läks tüdrukule järele.

Krista oli juba jõudnud aiaväravani , paiskas selle lahti ehmatades läheduses toimetava kanakarja poolenisti lendu ja silkas üle hoovi vana oksliku kastani juurde, mille harude vahele oli eelmisel suvel tema isa Viljar koos onu Artoga onni ehitanud. Kribinal-krabinal ronis tüdruk köisredelit mööda üles ja kadus puu võrasse.

Arto sulges enda järel värava, et kanad uitama ei pääseks, ja läks kastani juurde.

,,Krista!" hõikas ta üles poole. Onni esise ,,rõdu" põrandas oli auk, millesse ilmus nüüd tõsine lapsenägu, suurtest pruunidest silmadest hirm vastu vaatamas.

,,Kas ma tohin üles tulla?" uuris Arto õetütrelt.

Krista noogutas ja tõmbus augu eest kõrvale, et onu Arto üles mahuks. Ta sisenes onni, istus selle ühte nurka nahast istumiskotile, tõmbas põlved lõua alla ja võttis kätega säärte ümber kinni ja jäi enda ette põrnitsema.

Arto tuli kummardades sisse ja maandus teisele istumiskotile, nii et onni põrand värises.

,,Vaata ette, onu Arto," ütles Krista muiates. ,,Sa oled nii suur, et võid kogu onni puu otsast alla tuua, kui nõnda mürgeldama hakkad."

,,Eks ma püüan, eks ma püüan," vastas Arto. ,,Räägi, mis juhtus. Mis sa niiviisi tormad nagu oleks vanakuri ise kannul?"

Vanakuri ise! Et ta ka just niiviisi pidi seda ütlema, mõtles Krista. Onu Arto oli see, kellele meeldis igasuguseid lugusid rääkida ja teinekord õhtuti raamatuid ette lugeda. Krista ema vahest torises, et need polnud väikestele tüdrukutele just kõige sobilikumad jutud, kuid Arto üksnes ütles, et muinasjuttude kaudu on alati lastele elutõdesid õpetatud ning Krista rõõmuks rääkis ja luges ikka edasi.

,,Mitte vanakuri," ütles ta onule tõsisel ilmel silma vaadates. ,,Aga seal oli see peeglitagune mina... Me mängisime mõisapargis ja viimaks läksime mõisa sisse... Ära sa emale räägi! Tema hakkab jälle muretsema ja õiendama ja mis kõik veel. Ja siis seal oli see peegel ja... noh, tegelikult enne veel ma kukkusin läbi põranda keldrisse, kus oli jube pime ja sünge ja ma kartsin nii, et võdinad olid selja peal ja siis olid seal nahkhiired. Õudselt palju nahkhiiri! Aga siis ma leidsin selle peegli. Ja noh - peeglis olin ju tegelikult mina ise, kuid siis korraga oli seal see teine tüdruk. Ta viipas mulle..." Krista hääl vaibus sosinaks.

,,Vaata aga - seekord on sinul põnev lugu jutustada," tähendas Arto jäädes näiliselt rahulikuks hoolimata Krista jutu peale kiirenenud pulsist.

,,Ei - see pole lugu!" protesteeris Krista. ,,See oli päriselt! Ma ise nägin seda, ma ei kujutanud seda endale ette." Ta pani käed rinnale risti ja mossitas. Tüüpilised täiskasvanud! Ikka kahtlevad selles, mis lapsel öelda on. Miks on neil ometi nii raske asju uskuda?

,,Aga mis asi on see päriselt, Krista?" küsis siis onu Arto. ,,Kuidas sa tead, et asjad on päriselt?"

Ettevaatlikult asetas Krista jalad põrandale, lasi käed lõdvaks ja toetus ettepoole. ,,Mis mõttes, kuidas ma tean, millal on asi päris päriselt?" küsis ta vaikselt.

,,Kuidas sa näiteks tead, et me oleme päriselt siin ja päriselt peame seda vestlust, mitte et see on hoopis üks teine lugu kellegi kolmanda ettekujutluses?"

Krista kergitas imestunult kulme.

,,Päriselt või?"

,,Justnimelt!" naeris Arto ja Krista naeris koos temaga.

,,Aga see peegel ja see tüdruk," ütles siis Krista uuesti. ,,Ma ei kujutanud seda endale ette, isegi kui me kõik siin, see kõik siin on üks ettekujutus, siis selles ettekujutluses oli seal peegli taga üks päris teine tüdruk ja ta lehvitas mulle. See on üks paganama mõistatus, mida minu pea kinni ei võta!"

Arto ohkas. ,,Kui hästi sa saladust pidada oskad?"

Krista kehitas õlgu. ,,Kui hästi vaja on?"

,,Seda saladust pead sa hoidma justkui sõltuks sellest sinu elu," ütles Arto vaikselt.

Krista tõsines ja vaatas teda mõne pika hetke jooksul vaikides.

,,Kas päriselt sõltubki sellest minu elu?" küsis ta viimaks.

,,Mitte ainult sinu elu, vaid minu ja sinu ema ja isa ja... võibolla veel mõne inimese elu." Arto võttis taskust karbi, milles hoidis oma paksuraamilisi prille. Tavaliselt oli Krista teda nendega näinud siis kui onu luges raamatut või ajalehte või tegi tööd oma arvutiga. Või siis kui ta nokitses keldrikorruse töötoas mingite vidinate kallal, mida ta nimetas ,,oma masinavärkideks".

Arto pani prillid ette ja tõusis püsti ning õngitses taskust telefoni. Krista polnud väga kindel, kuid talle tundus justkui läbinuks onni jälle kerge värin. Onu Arto oli ikka kindla peale tema puuonni jaoks liiga suur. Järgmine kord ta enam ei luba tal üles tulla, otsustas ta ja jäi siis täielikus hämmingus, suu poolenisti lahti silmitsema ust, mis ilmus - justnimelt ilmus! - onni külgseina, kus polnud seni muud kui puitlaasplaadid.

Krista silmad läksid suureks nagu tõllarattad, kui onu Arto selle uue ukse juurde astus, selle lahti tõmbas ning seal taga jämedale puuoksale ronis. Ta vaatas tagasi ja viipas Kristale: ,,Tule-tule!"

Ettevaatlikult astus Krista ukse juurde ja piilus välja. Ümberringi laius põlvekõrgune hein ja hooletusse jäetud vana viljapuuaed. Tüdruku süda peksles ärevusest justkui tahaks rinnust välja ronida. Onu Arto sirutas talle käe ja ta võttis sellest kinni ning astus puuoksale. See oli justkui seesama kastanipuu, kuid nagu päriselt polnud ka. Ta vaatas ringi ja nagu muudest veidrustest polnuks küllalt olnud - uks, mille kaudu ta onnist välja astus, seisis justkui tühjas kohas keset puuoksa. Selle ümber polnud onni seina. Polnud üldse mingit onni. Ainus vihje tema onnile oli see, mis avatud uksest paistis. Ta tundis, kuidas seda vaadates hakkab ta pea kergelt ringi käima. Onu Arto haare tema käe ümber tugevnes.

,,Rahu, rahu!" ütles ta vaikselt. ,,Istume..."

Nad istusid puuoksale ja Krista tõmbas kopsud sügavalt õhku täis. Nende kohal pilvitus taevas säras samasugune suvepäike nagu koduski. Sellest sai Krista aru, et ta ei ole enam oma kodus, vaid kusagil mujal. Sellel kohal, kus seisis tema kodumaja, oli siin näha põõsastikku mattunud ahervaret, mille keskelt punastest tellistest laotud korsten üksildasena ülespoole kerkis. Eemal, metsaveerel oli väike majake, rohkem nagu onni moodi. Selle ees istus - Kristal pidi peaaegu hing kinni jääma -, see oli ju onu Arto.

,,Tsst!" tegi onu Arto tema kõrval oksal. ,,Me ei saa siia kauaks jääda. Aga ma tahtsin sulle seda näidata, et sa ei hakkaks arvama, et sul midagi viga on... Saad aru? See, mida sa seal mõisas nägid, oli... noh, kuidas ma sulle seda selgitan? Ütleme siis, et see oli peegeldus. Peegeldus sellest, mis on kuskil mujal päriselt olemas."

,,Kas sa oled võlur?" küsis Krista onule otsa vaadates. Kõik need tema lood! Kui paljud neist võisid siis tegelikult tõesed olla? Mitte metsiku fantaasia viljad, vaid päriselt, päris asjad.

Onu Arto naeris ja raputas pead. ,,Ei, ei, seda kindlasti mitte. Võlukunsti ja nõidumisega pole sel mingit pistmist. Kuigi jah - võhiklikud inimesed, need, kes ei tea, kes ei saa aru võivad nõnda mõelda küll. Siin pole mingit pistmist salajaste oskustega. On vaja teadmisi, on vaja arusaamist - hea küll, oskusi on ka vaja, kuid eeskätt on vaja õigeid masinavärke." Ta koputas oma paksuraamiliste prillide sangale ja näitas Kristale telefoni. ,,See maailm on lihtsalt mitmekihilisem ja veidramgi veel," muigas ta.

See oli esimene kord kui Krista tema telefonile tähelepanu pööras. See oli harilik vähem kui sentimeetri paksune ümardatud nurkadega klots. Musta värvi, ühel küljel klaas, tagumine külg metallist. Sellel polnud ühtegi firmamärki ega nimetust. Polnud ka nuppe, millega Krista telefonide puhul muidu harjunud oli... Millisel telefonil pole nuppe?

Liikumine tõmbas Krista tähelepanu.

,,Aeg tagasi minna!" teatas onu Arto.

Eemalt lähenes onnile jooksev tüdruk. Tema tumepruunid juuksed lehvisid tuules ja ta nägu õhetas, tema suured pruunid silmad oli hirmust pärani. Ta jooksis justkui oleks tal vanakuri ise kannul olnud.

3. Otsija

Järgmine kord läks Krista mõisa tagasi kui ta oli 17-aastane.

Sel kevadel läks varakult soojaks, juba aprillis olid puud-põõsad hiirekõrvus ja rohi hakkas rohetama ning võililled õitsema. Sel kevadel suri onu Arto. Või noh - kui täpne olla, siis ta kuulutati surnuks. Sest tema kadumisest oli möödunud juba päris pikk aeg ja kui siis viimaks leiti lume sulades metsaraja kõrvalt tema katkised prillid ja mõned riideräbalad, otsustas politsei, et midagi head see ei tähenda.

Kummalisel kombel olid asjad onu Artoga pärast seda nende puuonnis toimunud jutuajamist ja seina sisse justkui ei kusagilt ilmunud ukse kaudu põgusat ühes teises kohas käimist muutunud teistsuguseks. Ta oli harvemini kodus. Ja veetis suurema osa sellestki vähesest ajast keldris oma asjade kallal nokitsedes. Kõige rohkem tundis Krista puudust tema lugudest. Justkui oleks onu kõik enda teada olevad lood ära rääkinud. Ajuti näis ta isegi Krista suhtes tõrjuvana.

Mitte et elu selle tõttu oleks kuidagi seisma jäänud. Enamasti ei pööranud Krista sellele suuremat tähelepanugi. Ja mida aeg edasi, seda enam kõhkles ta kunagi toimunule mõeldes, kas see üldse oli ilmsi või segunesid tema mälestustes tegelikkusega needsamad onu Arto fantaasiaküllased jutud, mida ta oli nõnda armastanud.

Ja siis ühel päeval onu Arto enam ei tulnud. Ja veel tükk aega hiljem teatas ema ühel õhtul, et onu on surnud.

Kiriku kõrval surnuaias sängitati mulda tühi kirst. Mis oli Krista arvates veider. Võinuks ju lihtsalt liivase platsi ühte serva paigaldada hauakivi, istutada mõned lilled, asetada pärjad ja küünlad ning lugeda sõnad peale ja laiali minna. Surnukeha ju polnud.

Aleviku klubihoones peeti vaikne peielaud. Tuli välja, et onu Arto oli töötanud kuskil ülikooli laboris ja tal oli igasuguseid kummalisi tuttavaid. Suur portree, mis oli lauas asetatud tühjale kohale, kujutas onu Artot just niisugusena nagu ta oli Krista mälusse jäädvustunud: selline kerge muie, mis justkui andnuks mõista, et tema teab nii mõndagi sellist, millest sinul pole õrna aimugi. Elu ajal oli Arto olnud tema suur lemmik. Kõik need tema lood ja masinavärgid, mille kallal ta keldris nokitses. Nüüd aga ei suutnud ta kannatada foto pilku. Vaikselt lipsas ta õue ja jalutas läbi aleviku ja metsatuka koduni ning ronis kastani otsa oma vanasse puuonni.

Onni külgseinale oli joonistatud uks ja aken. ,,Aknast" paistis mahajäetud viljapuuaed, metsaserv ja väike osmik metsaserval. Pilt oli luitunud, kuid siiski arusaadav.

Võibolla onu ikkagi pole surnud? Võibolla on ta lihtsalt seal kusagil mujal?

Korraga jõudis ta otsusele, ronis puu otsast alla ja seadis sammud vana mõisa poole.

Suurest peauksest sisse astudes ei leidnud ta põrandas auku, mille oli aastate eest läbi vajudes sinna tekitanud. Ta ei mäletanud, et aastate jooksul oleks mõisas kordagi mingit ehitustööd tehtud. Vanal põrandal polnud jälgegi sellest, et mõni laud oleks välja vahetatud. Ta proovis ettevaatlikult oma jalgealust: põrand oli reetlikult pehme enam-vähem sellel kohal, kus ta oli läbi kukkunud. Mõis tundus olevat täpselt sellises seisus nagu ta seda mäletas. Võinuks eeldada, et lagunemine on edasi toimunud, et kõik tunduks rohkem katki, rohkem pehkinud, rohkem räämas. Aga ei - näis justkui oleks aeg massiivsete kivimüüride vahel peatunud ja kõik, mis seal oli, säilis muutumatuna. Ta läks pehkinud koha kõrvalt ringi ja jõudis trepini. See nagises ja tundus tema raskuse all värisevat, kuid pidas siiski vastu. Edasi suundus ta joonelt sinna tuppa, kus tema mälu järgi oli olnud kummaline peegel.

Peeglit ei olnud.

Krista käis läbi kõik teise korruse toad. Seejärel kindluse mõttes esimese korruse toad. Ta ei hakanud minema keldrisse, sest oli täiesti kindel, et seal polnud ta peeglit näinud.

Peeglit, mille teisel poolel oli olnud pimedus ja omasoodu tegutsenud teisik, lihtsalt polnud.

* * *

Ta leidis peegli onu Arto töötoast maja all keldris.

See oli maast laeni ulatuva kolariiuli ja seina vahel. Kotiriidesse mässitud ja osaliselt ämblikuvõrkude ja tolmurullidega kaetud, kuid selle raami alumine nurk paistis riide vahelt välja ja Kristale piisas ainsast pilgust, teadmaks, millega tegemist.

Krista sikutas selle ettevaatlikult välja. Peegel oli parasjagu raske kolakas. Ta lükkas kotiriide kõrvale ja toetas peegli vastu riiulit. Peegli pinnal jooksid mõrad ja Krista märkas kohe neid paari kildu, mille ta ise kunagi oli kohale asetanud. Ta seisis käed puusas peegli ees ja silmitses enda peegeldust justkui oodates, et kohe peaks midagi eriskummalist juhtuma.

Aga ei juhtunud midagi.

Viimaks kehitas ta õlgu ja sättis kotiriide peeglile tagasi. Seda tehes puutusid tema sõrmed peegli tagumisel küljel vastu külma ja siledat materjali, mis ei olnud puit. Üks antiikse väljanägemisega peegel ei peaks sisaldama midagi peale puidu, klaasi ja võibolla metalli. Ja miks peaks metalli olema peegli tagaküljel? Ta lasi kotiriidel põrandale vajuda, tõmbas peegli riiulist eemale ja keeras selle teistpidi. Peegli raam oli päris mitu sentimeetrit paks. Kuid selgus, et peegel ise oli üsna õhuke, jättes tagumisele küljele ruumi... Krista vaatas ja polnud päris kindel, mis nimelt see asi oli, mille jaoks seal ruumi oli. Osa sellest oli justkui sõrestik, raami kontuure järgisid peenikesed torud ja seal oli veel neli neljakandilist karpi. Kõik osad olid omavahel juhtmekimpudega ühendatud.

Krista ei olnud päris kindel, kas see seadmestik oli plastikust või metallist või mingist muust materjalist. See ei tundunud külmana nagu klaas ja metall, kuid ei jätnud ka päriselt sellist plastiku muljet, mis oli omane enamikule elektroonilistele seadmetele, millega ta oli kokku puutunud.

Silma hakkas üks lahtine, pistikuga juhtmeots. Krista uuris seda lähemalt ja tundus, et sõrestiku küljes oli pesa, kuhu see pistik võis sobituda. Ta kõhkles ainult hetke.

Peegel ärkas ellu. Kostus umbes selline heli, mida teevad laetavad kondensaatorid fotoaparaadi välgus. Vaprusevärinad mööda selgroogu roomamas keeras Krista peegli ettevaatlikult uuesti ringi. Esimese asjana hakkas talle silma, et peegli pinnalt olid mõrad kadunud. See oli ühtlane tume tasapind, mis tundus justkui õige kergelt voogavat. Ta toetas peegli jälle vastu riiulit ja uuris seda lähemalt. Peegeldus oli väga tuhm. Ta puudutas peegli pinda käega ja tõmbas selle ehmunult tagasi, sest pinda justkui polnudki. Oli mingi teistsugune asi, tuntav barjäär õhu ja peegli tasapinna vahel, kuid tema käsi läks sellest vabalt läbi. Tunne oli justkui kastnuks ta käe mingi paksema vedeliku sisse.

Ta vaatas oma kätt - sõrmed olid kuivad. Peegli tasapind oli jätkuvalt täiesti veatu, silmanurgast võis eristada vaid seda kerget voogamist. Ta vaatas keldris ringi ja leidis ühe puidust liistujupi. Ettevaatlikult torkas ta selle läbi peegli. Seal teisel pool ei olnud mingit takistust. Mitte midagi, mille vastu mõnekümnesentimeetrine puupulk oleks puutunud. Peegli pinna voogamine muutus selgemini tajutavaks ja vaikne undamine intensiivsemaks. Siis korraga kostus peegli tagant praksumist ja plaksumist ning järgmisel hetkel jäi puidust liist peeglisse kinni, sest selle tasapind muutus lihtsalt tavaliseks peegliks, milles olid mõrad. Ta tõmbas liistu liiga tugevasti. Peegel kaotas tasakaalu ja raksatas põrandale puruks.

Krista tõstis liistujupi kildude vahelt üles. See oli umbes kolmekümne sentimeetri pealt täiesti sirgelt maha lõigatud.

4. Sekkumine

Kolmandal korral sattus Krista mõisahoonesse kui ta oli 19-aastane.

Ta oli käinud naaber-alevis ööklubis ja üks sümpaatne noormees pakkus talle küüti tagasi koju. Nad sõitsid poisi BMW'ga läbi pimeda septembriöö, Krista istus juhi kõrvalistmel, veel kaks poisi sõpra olid tagaistmel, nad nautisid pimeduses kitsal teel kihutamisest tekkivat adrenaliinivoogu ja head muusikat, nii Krista kui sõbrad tagaistmel olid parasjagu ülevas meeleolus tarbitud alkoholist ja Krista oli enam kui kindel, et ka autojuht polnud 100% kaine.

Poiss peatas auto kuskil pimeduses.

,,Mis nüüd?" imestas Krista.

Noormees nõjatus tema poole ja suudles teda suule.

Või selline vallatu pealehakkaja... Krista paotas kergelt huuli suudlusele vastates. Siis oli poisi käsi tema põlvel ja liikus sealt reie siseküljele ja edasi jalge vahele; poiss asetas teise käe ta kaela taha ja tõmbas teda natuke enda poole.

,,Mhkmhmm..." tegi Krista, saamata suudluse vahel korralikult hingegi tõmmata.

Poiss ei teinud kuulmagi. Käsi kobas Krista rindu ja suudlus muutus jõulisemaks, keel otsis läbipääsu Krista huulte vahele.

,,Ei!" sai Krista sõna suust ja tõukas poissi natuke eemale.

,,Mis sa pirtsutad!?" kostus tagaistmelt turtsatus ja üks seal istuvatest noormeestest haaras temast kinni.

Hirm ja viha tulvasid Krista soontes, ta püüdis end vabaks väänata, samal ajal lasi poiss ta kõrval oma kätel tema kehal käia otsides teed riiete alla. Krista virutas käega huupi üle istme seljatoe ja tabas oma kinnihoidjat silma, vallandades karjatuse ja vandumise. Haare lõdvenes niipalju, et ta sai teise hoobi juhile virutada.

Ta rebis meeleheitlikult turvavööd. Autouks kisti pärani ja poiss tagaistmelt haaras Kristal juustest ja tõmbas tüdruku autost välja.

,,Ma sulle õpetan löömist, lits!" karjus ta ja virutas Kristale rusikaga näkku.

Hetk hiljem toibudes oli ta selili autokapotil. Juht oli tema kohal, õiendades ta teksade rihma kallal. Silmanurgast jõudis Krista veel märgata, et ülejäänud kaks noormeest olid teepervel ja tõuklesid omavahel. Ta viskus istuli ja tõukas ründajat kogu jõuga. Poiss kaotas tasakaalu ja kukkus ootamatusest hüüatades tagurpidi maha.

Krista kargas maha ja tormas teed mööda edasi. Taibates, et jookseb auto esilaternate valgusvihus, keeras ta teelt maha, hüppas üle kraavi ja ronis traadist elektrikarjuse alt läbi.

,,Küll ma su veel kätte saan!" karjus poiss ta selja taga.

Krista ei pööranud ringi. Ta jooksis mätlikul heinamaal edasi - maapind tõusis kergelt ja kuupaistel nägi ta enda ees kerkimas tumedamat puudeviirgu. Vana mõisavare!

Ta jõudis puude vahele, vaatas korraks tagasi, nägi jälitajat komistades lähemale tulemas ning sööstis edasi tumeda mõisahoone suunas. Kivitrepist üles, uksest sisse (Neetud roostes hinged! siunas ta mõttes kaeblikku kääksatust, mis teda kaugele reetis.) Tal oli niipaljukest veel selget mõistust jäänud, et suutis vältida läbi põranda kukkumist (Paras tollele tõprale, kui sinna nahkhiireurgu maandub!) ja ronis ettevaatlikult trepist üles teisele korrusele.

Puidu ragin ja vihane vandumine reetsid jälitaja, kes ei osanud nõrgast kohast põrandal mööda minna. Krista vaatas üle trepipiirde alla ja nägi ehmatusega, et poiss oli suutnud siiski alla kukkumist vältida.

,,Kohe tulen üles, mõisapreili!" irvitas ta üleval seisvat Kristat silmates.

Krista jooksis läbi tubade, otsides peidupaika ja kaalus juba aknast alla hüppamist, kui noormees ta ühes toas nurka ajas. Hingeldades jäi Krista seisma, selg vastu seina ja häälestas end viimaseks vastupanuks.

Selja taga seinal oli midagi. Ta käsi puudutas nikerdustega puitraami ja jahedat peegli pinda, mis polnud nagu päriselt klaas, vaid justkui midagi muud, midagi poolvedela massi sarnast, millesse oli tahtmise korral võimalik oma käsi sisse suruda. Ta käsi peatus väljaulatuval osal. See oli justkui kinni hoidmiseks mõeldud. Käepide! Ta surus oma sõrmed selle ümber ja kui poiss astus lähemale, et temast kinni haarata, tõmbas ta peeglist välja püstoli, sihtis sellega ründajat ja vajutas päästikule. Kõlas plaksatus ja sekundi murdosa jooksul valgustas ruumi sinakas sähvatus. Poiss karjatas ja taarus tagasi. Krista vajutas veelkord päästikule, vallandades uue sähvatuse. Ta tulistas veidra relvaga veel ja veel ja veel. Poiss varises suitseva ahervarena põrandale.

Relv pudenes kolksatusega Krista käest põrandale. Jalad ei kandnud teda enam ja ta vajus käpuli maha. Süda paha ja pisarad silmist voolamas öökis ja kõõksus ta mitu minutit, enne kui suutis enesekontrolli tagasi saada.

Suutnud lõpuks kuidagimoodi end kokku võtta, pöördus ta peegli poole. Tihkes hämaruses nägi ta iseenda peegeldust seismas, käed rinnal risti ja murelik ilme näol. Aeglaselt ajas Krista end jalgadele. Peegelpilt osutas põrandal vedelevale püstolile ja sirutas käe küsivalt välja. Krista korjas relva üles, tajudes alles nüüd selle raskust ja mõistes, et see ei näe välja nagu üks päris tavaline püstol. Ta torkas selle ettevaatlikult läbi peegli pinna. Peegeldus naeratas ja võttis püstoli vastu.

Krista pööras peeglile selja ja jooksis minema.

* * *

Ta seisis kodus, keldris vana peegli ees ja silmitses enda mõranenud peegeldust. Ta oli tookord paari aasta eest keldripõrandalt peaaegu kõik killud üles leidnud ja need hoolikalt alusele tagasi liiminud. Ema oli küll õiendanud, et mis sellest vanast risust alles hoida, kuid Krista oli endale kindlaks jäänud ja nii seisiski peegel jätkuvalt tema toas, kapi kõrval seina najal. Meenutusena onu Artost. Meenutusena sellest, et maailmas oli veidraid ja seletamatuid asju.

See polnud päris samasugune nagu mõisaseinal. See siin tundus suuremana. Näis vanemana. Ja oli katki. Mitte lihtsalt peegli osas mõranenud, vaid ka see mehhanism seal tagaküljel ei töötanud enam. Ta oli paaril korral uuesti ühendanud põlemisjälgedega pistiku sinna sõrestiku pesasse, kuid midagi ei juhtunud.

Krista nägu oli löögist kannatada saanud - ülahuul oli natuke lõhki ja paistes, vasema silma all, põsesarnal ilutses tumenev sinikas. Külmkapist võetud külmakotist polnud enam muud suuremat kasu kui pakitsuse leevendamine. Tunne oli imelik - segu vihast, hirmust, häbist, kergendusest, mille üle laotus totaalne uskumatus. Et nagu päriselt või!? Mis mõttes ta lasi selle kuti maha? Teda prooviti vägistada... Fakk! Nojah siis...

Ta suutis end hommikul välja vabandada trepil komistamisega ja kannatas välja ema ja isa moraaliloengu teemal peod ja alkohol ja üleüldse.

Tagasi Tartusse jõudes vältis ta loenguid ja teisi koolikohustusi ning otsis hoopis välja enesekaitsetreeningute pakkujad.

,,Kui sa otsid kättemaksu, siis see siin pole õige teeots," ütles hallipäine väikest kasvu vanamees, kes viis treeninguid läbi ühe vana kortermaja keldris. Vanamees silmitses Krista paranevat huult ja suurt, juba roheliseks tõmbuvat sinikat vasemal põsesarnal.

,,Jah ma tean - kes kättemaksu otsib, peaks kaevama kaks hauda," ütles Krista ja osutas oma näole: ,,Selle autor on juba surnud."

,,Või nii," kergitas vanamees kulmu. ,,Ja sellest sulle ei piisa?"

,,Kes endast võitu saab pidavat olema tugevam linna vallutajast," sõnas Krista ja tegi vanamehele kerge kummarduse. ,,Õpetaja...?"

5. Taju

Krista oli juba hakanud vargsi, õige ettevaatlikult lootma, et sellest kõigest ei tule üht suuremat sorti jama. Loomulikult oli see naiivne lootus. Ta oleks pidanud paremini teadma. Paremini, et endale mitte illusioone luua justkui võiks tema elu normaalselt edasi kulgeda. Kuid mis lõpuks tuli, erines sootuks sellest, mida ta oli kartnud, mida oli mitu aastat üle õla vaadates oodanud.

Väike kohvik Tartu kesklinnas oli mõnus koht, kus maha istuda, süüa suurema nälja eemale peletamiseks natuke midagi, juua üks kohv, mis novembrilõpu külma eemale peletas ja lugeda või kribada eelseisvaks seminariks kiirelt mõned märkmed.

Tumehalli mantli, värvilise salli, rohelise villase mütsi alt välja piiluvate lokkis pruunide juustega ja paksude raamidega suuri prille kandev mees lihtsalt astus midagi ütlemata Krista laua juurde, tõmbas tema vastas tooli laua alt välja ja istus. Ta asetas ettevaatlikult aurava teetassi enda ette lauale, naeratas Kristale põgusalt, võttis mütsi peast, pistis selle mantlitaskusse ja õiendas siis oma teega, solgutades metallist sõela vette ja välja. Krista tundis tee aromaatset lõhna. Ta vaatas meest ja mõtles, et see ei ole küll tüüpilise politseiniku moodi. Pigem nägi ta välja nagu elukutseline üliõpilane või siis mõni humanitaarvaldkonna doktorant.

Mida iganes... Politseinik või lihtsalt tutvust sobitada sooviv võõras - Krista ei soovinud temaga tegemist teha. Ta sulges arvutikaane ja pani selle enda kõrval toolil seisvasse kotti.

,,Palun ära mine ära," ütles mees.

,,Mis te tahate?" küsis Krista, valmis siiski iga hetk tõusma. Huvitav kas mees püüaks teda jõuga kinni pidada? Siin suhteliselt tihedasti rahvast täis kohvikus? Võibolla jälitaks ta teda ja võtaks ta kinni kusagil kõrvalisemas kohas?

,,Ma olen Markus Grünthal," tutvustas mees ennast. ,,Ja ma olen otsija."

Nagu see peaks midagi tähendama? ,,Mida te otsite?" küsis Krista imestunult. Nimi oli kuidagi kahtlaselt tuttav, kuid ta ei suutnud seda oma mõttes millegagi siduda.

,,Noh, antud juhul otsisin ma sind." Grünthal rüüpas tassist ettevaatlikult lonksu. ,,Pärast seda intsidenti seal mõisas oled sa meile parasjagu palju tööd andnud. Usu mind, sellise segaduse klaarimine ei ole lihtne. Mitte, et ma sulle muidugi midagi ette tahaksin heita. See oli ikka üks paras jama ka, millesse sa sattunud olid. Ja see tüüp põhimõtteliselt sai, mis ta oli ära teeninud, kuid jah... Meil on olnud omajagu palju koristamist."

Krista haaras koti ja tõusis tooli kolinal eemale lükates (ja nii mõnegi imestunud pilgu teenides) püsti.

,,Mul on tarvis loengusse jõuda..." pomises ta ning tuhises kohvikust välja.

Hirm surus raske kamakana sisikonnas kui ta mööda tänavat edasi kiirustas. Teadusfilosoofia loeng pidi toimuma Lossi tänava õppehoones. Esimest korda leidis ta end soovimas, et sinna olnuks pikem maa.

* * *

Auditooriumis oli väike grupp peaasjalikult keskkonnatehnoloogia, keskkonnakorralduse, mikrobioloogia, geenitehnoloogia, biokeemia ja võibolla veel paari-kolme eriala üliõpilasi. Segiläbi esimese astme ja magistrantuuri õppurid.

Pikk, piitspeenike, lokkis pruunide juustega ja suuri paksude raamidega prille kandev mees astus uksest sisse ja kõndis hoogsate sammudega auditooriumi ette poodiumile, kus asetas mõned märkmelehed kõnepuldile ja võttis seejärel kätte kriidi ning kritseldas tahvlile: EPISTEMOLOOGIA / MARKUS GRÜNTHAL.

Ta pöördus ringi, silmitses üliõpilasi ja teatas: ,,Tahvlid on välja mõeldud selleks, et mõnitada vasakukäelisi!"

,,See on minu vabandus nendele varesejalgadele..." Ta osutas pöidlaga üle õla tahvlile. ,,Professor Arakas palus mind tänast seminari läbi viima."

Krista soovis et tal olnuks võimalus maa alla vajuda või õhku haihtuda, kuid ometi pidi ta mõttes nõustuma Grünthaliga: vasaku käega pead sa kriiti lükkama mööda tahvli pinda, mitte tõmbama nagu on paremakäeliste privileeg. Noh - kasu on sellest teinekord niipalju, et see mõnus KRII-IIKS!!!, mida kriit tahvlil teeb, lõikab luust ja lihast läbi.

Grünthal silmitses oma kuulajaskonda vaikides. Ta lubas endale õige kerge naeratuse kui tema ja Krista pilgud kohtusid. Üliõpilaste silmad olid keskendunud õppejõule, nad ootasid, mis edasi juhtub. Või vähemalt nii Grünthalile meeldis mõelda. Üldiselt olid olemas need ajad, mil õppejõu ülesandeks oli oma aine ilusasti ette lugeda, viia läbi nõuetekohased seminarid, kus tudeng sai samuti oma teadmiste või nende puudumisega hiilata, võtta vastu eksam ja minna oma eluga edasi. Tudengil oli see rõõm, et ta kirjutas kuuldu üles. Või siis laenas mõistliku tasu eest seda, mis keegi kohusetundlikum kodanik oli krampis käega kümneid pastakaid kulutades kirja saanud. Loeng, see on info jõudmine õppejõu konspektist tudengi konspekti ilma aju läbimata. Sellisel kujul oli ülikoolis loengute pidamine keelatud. Nii oli kõlanud ühe Grünthali kunagise õppejõu õpetamise kreedo. Tol ammusel ajal oli tudengil olnud loengus vähemalt midagi teha. Nüüdsel a'al olid õppejõududel ettevalmistatud e-konspektid, mida noored kalapilgul ekraanidel sirvisid (eeldusel, et nad parasjagu uudiseid, ilmateadet, viimaseid meeldimisi ja jagamisi ja muud taolist ei tarbi) ning õppejõu peamine missioon oli ,,verine võitlus" tähelepanu nimel. Selles võitluses vange ei võetud.

,,Kes teist teab, mis asi on epistemoloogia?" küsis Grünthal ja asetas kriidi tahvliservale ning nühkis käsi vastamisi, et neid veidi puhtamaks saada.

Reaktsiooniks oli mõningane elavnemine. Klaasistunud pilgud pöördusid ekraanidele: sülearvutid, tahvlid.

Grünthal toetas küünarnuki loengupuldile, surus teise käe taskusse ja ootas, mida tudengid e-konspektist välja loevad. Tal oli aega. Lausa kaks akadeemilist tundi. Küsimus ei olnud selles kui palju materjali ta neile ette lugeda jaksas. Muidugi olid tal omad põhipunktid olemas - selleks olid need paar paberilehte kõnepuldil. Aga ta tahtis, et nad kasutaks oma Jumalast kingitud andi - aju - sellel otstarbel, milleks nad selle olid saanud - mõtlemiseks. Kui ta selle tagasihoidliku eesmärgi saavutaks, siis ausõna, ratsionalism, empirism, deduktsioon, induktsioon, aprioorsus, uskumus, tabula rasa, Descartes, Locke, Hume, Berkeley, Gettier, Kirkham ja kõik muu oli puhas boonus.

Krista piidles ettevaatlikult altkulmu Grünthali poole, kes näis seisvat võrdlemisi ükskõiksena ja ootavat vastust oma küsimusele. Kuidas oli võimalik, et see tegelane teadis tema juhtumistest vanas mõisas? See oli niivõrd painav küsimus, et tal oli lausa füüsiliselt raske olla. Võibolla peaks lihtsalt püsti tõusma ja ära minema? Võibolla ei peaks ta üldse enam siia tulema? Lõppude-lõpuks oli see siin vabaaine... Mis ühest küljest tähendas, et nad kõik olid seal tõepoolest vabast tahtest ja ilmselt uudishimust, kuid teisalt oli see tunnistus sellest, et ainepunktide täissaamise kõikidest mitte eriti hiilgavatest viisidest oli see tunnetusteooria alastele filosoofilistele mõttemõlgutustele pühendatud kursus vahest ehk kõige vähem hull valik.

Krista tundis end justkui lõksu püütuna. Ja korraga ta naeratas. Mida teeb metsloom, kel pole taganemisvõimalust? Näitab hambaid, hakkab vastu... Võitleb kuni viimse hingetõmbeni! Ta sulges arvuti kaane, pistis oma asjad kotti ning jäi sirge seljaga, käed rinnal risti istuma ja ainiti õppejõudu silmitsema.

,,Epistemoloogia on teisisõnu tuntud kui tunnetusteooria, või siis tunnetusõpetus..." ütles üks noormees teisest reast valju selge häälega.

Grünthal naeratas laialt ja tegi auditooriumile sügava kummarduse. Vähemasti ei pidanud nad nüüd taluma seda piinlikkusehetke, mil selgub, et mitte keegi kohaletulnutest ei oska leida seost tema küsimuste ja e-konspekti vahel.

,,Mida see maakeeles tähendab?" esitas ta kohe järgmise küsimuse.

,,See on filosoofia haru, mis tegeleb inimteadmise uurimisega," ütles Krista valju selge häälega. ,,Teadmise päritolu, selle loomus, piirid. Kuidas teadmine tekkib? Milline on teadmise kindlus? Kuidas me teame, et see, mida me teame, on tegelikult tõene? Lisanduvad veel uskumused - kas meie uskumused on õigustatud? Millele need tuginevad? Kas meie teadmistele ja uskumustele meid ümbritseva kohta on olemas ka tegelik vaste? Kas meie teadmised peegeldavad maailma reaalsust?"

Väga hea! Grünthal oli sisimas tõeliselt rahul. Seda initsiatiivi ta oligi oodanud.

,,Põhimõtteliselt võib öelda, et filosoofid on läbi aegade püüdnud mõtestada maailma, milles me elame," sõnas ta. ,,Miks me elame? Mis on tõde? Kas Jumal on olemas? Vaim või mateeria? Mis on hea, mis halb?"

Sissejuhatus oli tehtud. Ta võis edasi minna: ,,Niisiis epistemoloogia... Illustreerime selle küsimuse sisu sellise näitega: kuidas te teate, et mina olen siin?"

Vaikus. Noh - eks küsimus oli ju ka natuke totakas, aga ta ikka küsis seda. Iga kord oma loengute sissejuhatuseks. Neid oli tarvis töödelda, trügida ja torkida, et see ajudele laotunud tuimusekiht pragunema hakkaks.

Ta osutas tüdrukule esimeses reas, kes istus lugeda oskava noormehe kõrval.

,,Ee... noh, ma näen ja kuulen teid..."

,,Väga hea!" hüüatas Grünthal (natuke dramatiseeringut sellesse tolmunud auditooriumisse). ,,Teil on meeled! Te ammutate meeltega informatsiooni end ümbritsevast keskkonnast. On olemas koolkond epistemolooge - empiristid, kes ütlevad, et meelte vahendusel saadavad teadmised on need ainsad õiged. Kui teadmine ei ole meelte abil - kogemuse abil, kui soovite - tõendatav, siis see ei saa olla teadmine. Nüüd, mida teie meeled teile minu kohta ütlevad?"

,,Te olete meesterahvas, ütleksin, et umbes kolmkümmend viis kuni... ee... viiskümmend aastat vana, küllalt heas füüsilises vormis, juuksed veel peas, prillid ees..." loetles Krista. Mõned noortest nohisesid naerda. ,,Teil on seljas tumesinine nii-öelda vabavormi pintsak, sviiter selle all, jalas mustad - ilmselt teksariidest püksid, tänavakäigu kingad..."

,,Teie nimi on Markus Grünthal, teil on doktorikraad religioonifilosoofias, olete ülikooli õppejõud olnud kümme aastat, loete peamiselt tunnetusteooria, eetika ja religioonifilosoofia kursuseid," loetles tagumisest reast pikajuukseline noormees.

,,Haa!" Grünthal osutas käega tema poole. ,,Seal on meil spikerdaja!" Auditooriumis pöördusid pead ja tekkis väike elevus. ,,Mida ma sellega öelda tahan, on see, et neid teadmisi - kui mu nimi välja arvata - ei saa te hetkel oma meelte vahendusel kuidagi moodi genereerida. Need on teile nii-öelda ette antud! Kuidas sa tead, et need teadmised on tõsikindlad?"

Noormees tagareas tõstis tahvelarvuti. ,,Noh - nii on kirjas teie profiilis ülikooli veebis."

,,Aga kuidas sa tead, et see, mis seal kirjas on ka tegelikult tõele vastab?" pommitas Grünthal edasi.

Noormees kehitas õlgu. ,,Ma usun, et te ei saaks endale lubada valeandmete avaldamist..."

,,Justament! Ta usub!!!" Nagu oleks see mingi eriline revolutsioon. ,,Meil on siin usklik! Kuidas sa saad kindel olla, et see, mida sa usud ikka tegelikult ka nii on, kuidas sina seda usud?"

,,Ma usaldan ülikooli, mis on selle oma veebilehele üles pannud?" küsis tüdruk esireast.

,,Väga hea!" Grünthal oli rahul. Mõtlemise alged, see ülimalt ohtlik nakkushaigus oli hakanud auditooriumis levima.

,,Just nii. Sa usaldad autoriteete! Epistemoloogia küsimus on, kuidas sina saad oma teadmise tõesuses, tegelikkusele vastavuses kindel olla! Autoriteedid kisume siin kohe maha. Teil on vaja kaljukindlaid tõendeid iga teadmise jaoks, eks ole!? Aga tuleme nüüd esimese küsimuse juurde tagasi. Kuidas te teate, et see, mida te näete ja kuulete olen tõepoolest mina?"

,,Mis mõttes?" küsis noormees teisest reast.

,,Kuidas su nimi on?" küsis Grünthal temalt vastu.

,,Andreas Tammiste," vastas ta.

,,Niisiis on meil siin härra Tammiste!" ütles Grünthal teiste poole pöördudes. ,,Kuidas te teate, et ta on siin?"

,,Me näeme ja kuuleme teda..." vastas tüdruk esireas.

,,Aga kas ta ikka on siin?" ei jätnud Grünthal järele.

Krista kummardus ettepoole ja virutas Tammistele sõrmenukkidega lagipähe. Valuröögatus, vandumine ja naer segunesid.

,,Uskuge mind, professor, Tammiste on küll siin!" sõnas ta, nõjatudes tooli seljatoele tagasi.

,,Väga hea! Eksperiment... Te liigute edasi järjekindlalt empiirilist teed mööda! Härra Tammiste, pidage meeles, et te ei saa selle intsidendi alusel ei mind ega ülikooli kohtusse kaevata, vaid peate selle mure lahendama tütarlapsega eraviisiliselt."

Grünthal noogutas talle ja muigas. Kas ta tõesti pilgutas silma? imestas Krista õppejõudu vaadates. Kes ta selline õigupoolest oli? Ilmselt siiski mitte politseinik... Või mine sa tea, võibolla oli mingi salapolitseinik?

,,Niisiis - me oleme veendunud, et siin on härra Tammiste," Grünthal tõstis sõrme püsti ja kõrgendas häält, et järjekordsest elevusepuhangust üle kostuda. ,,Või kas ikka oleme veendunud? Minu hinnangul oleme teinud kindlaks, et meil on siin keegi, keda on näha, kuulda ja käega katsudes tunda. Te olete rakendanud oma meeli. Miks on tähtis teadmiste kogumisel rakendada erinevaid meeli?"

,,Sest ühe meelega saadud info ei pruugi olla piisav?" pakkus Krista.

,,Kuidas on teie nimi?" küsis Grünthal ja kostitas teda järjekordse muigega.

,,Krista... Krista Werner," vastas Krista ja naeratas õppejõule vastu (näitas hambaid!).

,,Niisiis preili Werner - kuidas te võite olla kindel, et siin olen mina ja ma näen välja nii nagu mind eelnevalt teie kolleeg kirjeldas? Te näete mind. Aga kuidas te teate, et see mida te näete olen tõeliselt mina, aga mitte näiteks mingisugune projektsioon - minu tegelik mina võibolla näeb välja oluliselt erinev ja istub südamerahus kuskil kilomeetrite taga mugavalt tugitoolis ja sõrmitseb juhtpuldil nuppe."

,,Sellist tehnoloogiat ei ole ju olemas!" ütles Krista.

,,Teie teada!" torkas Grünthal.

,,Noh - kas te soovite, et ma tulen ja virutan teile ka, professor?" Krista tõusis.

Grünthal raputas pead. ,,Tänan, ei. Kuid minu küsimuste mõte on selles, et see mida me teame, ei ole alati epistemoloogilises mõistes teadmine - need on pelgalt arvamused, uskumused..."

Krista trügis ridade vahelt läbi.

,,Mis siis nüüd... ee... preili Werner?" hõikas Grünthal talle. ,,Kas teil on mõni tähtsam koht, kus olla?"

,,Tegelikult küll!" hõikas Krista üle õla ja kiirustas ukse poole. Paar naeruturtsatust ja peavangutust saatsid teda.

,,Nii et selleks, et öelda, et ma midagi ikka tõsikindlalt tean, on mul vaja selleks kinnitust oma meelte vahendusel?" küsis Tammiste.

Grünthal pöördus auditooriumi poole tagasi, kuid kõõritas endiselt uksest väljuvat Kristat: ,,Põhimõtteliselt seda empiristid väidavad. Neile muidugi apelleerisid omal ajal ratsionalistid, kes väitsid, et teadmiseni on võimalik jõuda ka nii-öelda puhta mõttetöö tulemusena..."

Krista tõmbas ukse kinni suurema hooga kui oli mõelnud ja see prantsatas raskelt kinni, lõigates Grünthali hääle läbi.

6. Mitmekihilisem

Ta kiirustas auditooriumist välja, tõttas treppidest alla ja astus läbi raskete puidust uste tänavale. Ta süda peksles meeletult ja paanikahoog muutis niigi kiirenenud hingamise katkendlikuks. Mis jama sisse oli ta ometi sattunud!?

Ta peaaegu jooksis Lossi tänavat mööda alla ja keeras paremale Ülikooli tänavale. Põigeldes inimeste vahel ja siin-seal kõnniteelt sõiduteele astudes liikus ta nii kiiresti kui jalad kandsid edasi. Keegi ei pööranud talle rohkemat tähelepanu kui üksnes otsese kokkupõrke vältimiseks vajalik oli. Ühest loengust või seminarist teise tormavaid üliõpilasi oli linna vahel alailma rohkem kui üks. Ei midagi erilist. Kiire pilk üle õla - ei tundus, et keegi ei järgne talle. Ta pööras Tolly parki, liikus diagonaalis Küüni tänavani, et sealt edasi läbi pargi Vabaduse puiestee äärde bussipeatuseni jõuda.

Tumedat värvi väikebuss lõikas tal pidurite kriginal tee ära. Veel enne kui see päriselt seisma jäi, tõmmati küljeuks lahti ja sellest hüppasid välja kaks tumedates riietes meest. Krista tardus kõigest hetkeks. Ta pillas koti käest ja sööstis paremale, kuid juhi kõrvalistuja krabas tal mantlihõlmast ja paiskas ta pikali. Tugevad käed haarasid temast kinni, talle tõmmati kott pähe ja lennutati bussi küljeuksest sisse. Ta maandus raskelt põrandale, libises edasi ja lõi pea millegi kõva vastu.

Toibudes loksus ta bussi põrandal ja niipea kui ta püüdis end liigutada ilmnes, et tema käed on seljataha seotud ja jalad mingi tugeva sooniva asjandusega kammitsetud.

,,Püsi vagusi!" nähvas kusagilt lähedusest käre hääl.

Krista põrkus ehmudes eemale ja lõi pea uuesti millegi kõva vastu ära.

Kus on sinu kaitseinglid kui sa neid nii hädasti vajad!?

Ta süda peksles meeletult ja hirm tundus hinge kinni pitsitavat. Justkui neil ammustel kordadel seal mõisavaremetes.

* * *

Krista sundis end rahulikuks. Nägemisest ilma jäetuna, sundis ta end keskenduma infole, mis tuli teiste meelte vahendusel. Aja kulgemist oli pimedas raske hinnata. Võibolla sõitsid nad umbes viisteist minutit? Teekond lõppes järsu pidurdusega. Küljeuks kisti kaks hetke hiljem lahti ja sisse pahvatas hulk välisõhku. Omaenda hirmu ja higi lõhna sekka haistis ta bussi mootori heitgaase, odavat meeste parfüümi ning seda iseloomulikku hõngu, mis lehvib linnade tööstuspiirkondades üksnes hilissügiseti ja kui talvel on sulaks läinud.

Tugevad käed haarasid Kristast kinni ja ta kisti välja. Bussiuks tegi siinidel liikudes nühkivat heli ja mürtsatas ta selja taga kinni. Maapind jalge all oli natuke pehme ja nad liikusid pladinal läbi porilombi. Raginal tõmmati üles tõstevärav ja ta lükati hoolimatult sooja ruumi. Ruumi täitis intensiivne segu puidujääkide põletamise, õli ja metalli lõhnast ning ere valgus paistis isegi läbi Krista pead katva koti.

Ta suruti istuma toolile ja tema käsi köitev plastikriba lõigati järsu tõmbega läbi. Noatera puudutus vastu nahka oli külm. Umbropsu krabas ta kinni enda ees seisva mehe kätest ja murdis neid kogu jõudu kokku võttes ülespoole. Karjatus mattus ebamäärasesse mulinasse kui noatera mehele kõrri tungis. Krista tõukas ratastel tooli jõuliselt jalaga ja valuröögatus kinnitas talle, et see tabas märki. Ta rebis koti peast ja püüdis ühe käega silmi ereda valguse eest kaitstes leida mingit käepärast relva.

Väärtuslikud sekundid. Tumedas riides mees, kelle nägu varjas suusamask, õngitses hõlma alt püstolit. Krista kahmas enda kõrvalt laualt haamri ja lennutas selle mehe otsaette murdosa sekundit enne kui tolle käsi ja relv temaga ühele joonele said.

Lask raksatas ruumis valusalt kõrvadesse ja kuul möödus Krista õlast paari millimeetri kauguselt, põrgates seinast nurga all eemale ja lüües sädemeid ahju metallpinnal tükkideks purunedes.

Tuhmi mütsatusega vajus mees põrandale.

Krista seisis hingeldades paigal, olles sooritanud vaevalt kaks sammu ja pool pööret. Tema jalge ees valgus betoonpõrandale ühe surnud vangistaja veri. Teine oli võibolla veel elus.

Ohhsa raisk! mõtles ta. Nüüd olen ma kindlasti suures jamas...

Silmanurgast märkas ta mingit liikumist... või asja. Ta pöördus sinnapoole ja tema ülimaks hämminguks moodustus töökoja seinale, mis hetk tagasi oli vaid lage telliskivisein, halli värvi metalluks. See avanes ja sisse astus Markus Grünthal.

7. Veidramgi veel

,,Pea kinni, Werner!" hüüdis Grünthal tema selja taga. Krista peatus paari sammu kaugusel tõsteväravast. ,,Üks kord oma elus - ära põgene!"

Krista seisis, selg Grünthali poole ja tõstis aeglaselt käed. Ta ootas. Mida täpselt, selles polnud ta isegi kindel.

,,Mida sa teed?" küsis Grünthal imestunult ja tuli lähemale.

Ta peatus Krista kõrval, kallutas pead ja üritas talle silma vaadata.

Krista kõõritas ettevaatlikult tema poole.

,,Ma... ee... ma ei tea...?" ütles ta ettevaatlikult. ,,Mis te minust tahate!?"

,,Taeva pärast, rahune maha!" naeris Grünthal. ,,Ma ei kavatse sind tappa, kui sa selle pärast mures oled. Lase oma käed alla!"

Grünthal pöördus ja vaatas ruumis ringi.

,,Jeerum, milline jama!" vangutas ta pead.

Ta astus põrandal maas lebava röövli juurde, lükkas haamri jalaga eemale ja kummardus, mehe pulssi katsuma.

Krista tegi ettevaatliku sammu värava suunas.

,,Kas sa ei taha teada, kes need tüübid on?" küsis Grünthal tema poole vaatamata.

Krista peatus ja pöördus. ,,Ee... Mitte eriti," ütles ta.

,,Kas sind ei huvita, kuidas ma tean mõisast?" jätkas Grünthal. ,,Kuidas ma siia sain? Kus on sinu loomulik uudishimu?" Ta tõmbas teadvusetul mehel suusamaski üle näo. ,,Mõni sinu tuttav?"

Krista vaatas habemetüükas noormehe nägu.

Ta raputas pead. ,,Ei, ma ei tea, kes see on," ütles ta vaikselt.

Grünthal otsis läbi suusamaski kandnud noormehe taskud.

,,Pole dokumente, pole raha, pole muid võtmeid kui ilmselt nende bussi omad," ütles ta. ,,Telefon... Odav nupukas..." Ta eemaldas telefoni tagakaane. ,,Ettemakstud kõnekaart. Ei ühtegi salvestatud kontakti. Kõnelogis ainult üks number."

,,Te ikkagi olete politseinik?" uuris Krista.

Grünthal vaatas üle õla talle otsa ja naeratas. ,,Ei, ma ei ole politseinik. Ma juba ütlesin korra - olen otsija. Ma otsin inimesi. Selliseid nagu sina..." Ta tõusis ja sirutas käe Krista poole. Ta hoidis paberile trükitud kümme-korda-viisteist sentimeetrit formaadis fotot.

Krista tuli lähemale ja nägi üllatusega, et pildil oli tema ise, jalutamas üle Raekojaplatsi, kott õlal, konspektikaust kaenlas, juuksed tuules lehvimas.

,,Ma ei saa aru," ütles ta ja vaatas Grünthalile otsa.

Grünthal keeras pildi ringi ja Krista nägi selle tagumisele küljele kirjutatud nime KRISTA WERNER.

,,Sa olid nende sihtmärk," ütles Grünthal.

,,Mina!? Mispärast...?" Krista vaatas vaheldumisi surnukeha, teadvusetut noormeest ja Grünthalit. ,,Kas see kutt, kelle ma maha lasin oli mingi tähtsa nina poeg või?"

,,Ei, see oli lihtsalt kohalik külakaak," raputas Grünthal pead.

Väljast kostus mootorimürinat ja auto pidurdusraginat kruusateel. Krista pilk hüppas tõstevärava poole.

,,Hei!" nähvas Grünthal. ,,Sa parem ära mõtlegi! Tule - me peame mõlemad kaduma." Ta osutas käega ukse poole, mille kaudu ta oli ruumi sisenenud.

,,Kuidas te üldse..." alustas Krista.

,,Mitte praegu!" katkestas Grünthal teda. ,,Läksime! Meil pole enam aega." Ta pistis foto põue ja pöördus minekule.

Krista seisis kaks hetke paigal, suutmata selgelt mõelda.

Ja siis jooksis ta Grünthalile järele. Mees tõmbas halli värvi metallukse lahti ja Krista astus sellest läbi. Ta jäi üllatunult seisma, nii et Grünthal, kes talle järele kiirustas, koperdas talle otsa ja oleks peaaegu kukkunud, enne kui tasakaalu tagasi sai. Krista keeras ringi ja vaatas ust, mis oli poole kõrguseni oraniks võõbatud betoonseinas. Uks lakkas tema silme all olemast. See oli kuidagi isevärki kadumine, justkui oleks keegi selle paberilt kustutanud. Krista astus seina juurde ja katsus seda käega.

,,Kuidas...?" küsimus suri ta huultel ja ta pöördus järsult Grünthali poole, kes seisis paari meetri kaugusel ja vaatas teda naeratades.

Krista vaatas vasemale ja paremale. ,,Mida kuradit see kõik tähendab!?" pahvatas ta. ,,Kuidas me siia saime? Me oleme kaubamaja aluses parklas, eks ole? Mis toimub!?" Ta oli peaaegu hüsteeriline.

,,Läksime!" Grünthal noogutas peaga vasemale ja hakkas liikuma. ,,Anna endale aega ja proovi senikaua asja rahulikult võtta... See maailm on üks parasjagu veider koht, pole midagi parata."

Uimasena läks Krista talle järele. Nad istusid päevinäinud olemisega väikesesse Fordi, Grünthal sõitis parklast välja, suundus otse Turu ristmikule ja keeras sealt Võidu sillale.

,,See on päris muljetavaldav, kuidas sa need tegelased kahjutuks tegid," ütles ta ja heitis kiire pilgu Kristale. ,,Võibolla natuke äärmuslik, aga igatahes selge, et sinuga ei peaks niisama tüli norima tulema."

Ma tapsin selle mehe, mõtles Krista endamisi. Jeerum! Ma olen kaks inimest tapnud...

,,Kas see teeb minust mõrtsuka?" küsis ta Grünthali poole pöördudes.

,,Definitsiooni kohaselt on mõrv inimese tahtlik ebaseaduslik tapmine," tähendas Grünthal. Ta keeras Narva maanteelt maha Fortuuna tänavale. Linnaliiklus oli õhtusele ajale tüüpiliselt tihe.

,,Ma kaitsesin ennast," ütles Krista vaikselt.

,,okk on täiesti normaalne nähtus. Kui sa poleks okis, kui tapmine tunduks normaalne, siis ilmselt tuleks olla mures sinu vaimse tervise pärast. Sellega võib harjuda. Lõpuks. Sellega õpib elama, kuid see ei tähenda, et see hea oleks või et see peaks kuidagi kergelt käima."

,,Kuhu me läheme?" küsis Krista.

,,Siia," vastas Grünthal ja keeras Pikalt tänavalt maha Pärna tänavale ja sealt kohe suure luitunud fassaadiga maja tagahoovi.

,,Mis koht see on?" küsis Krista auto akendest välja vaadates.

Võrreldes linnaservas olnud garaa-töökojaga, kust nad hetk tagasi mingi trikiga olid kesklinna sattunud, ei tundunud see suhteliselt hämar tagahoov sugugi turvalisem.

,,Kannatust, kohe varsti näed," ütles Grünthal ja keeras mootori välja.

Nad väljusid autost ja Grünthal suundus ukse juurde, mille kohal ega kõrval polnud ühtegi silti. Taibates, et Krista ei järgne, keeras ta ümber ja astus paar sammu tagasi tema poole.

,,Sa võid ju joosta kui soovid," ütles ta vaikselt. ,,Oled piisavalt suur tüdruk, et ise endaga toime tulla. Natuke õnne ka ja saad isegi päris suures jamas olles hakkama. Aga kaua sa põgened?"

,,Miks ma üldse pean põgenema!?" küsis Krista sõjakalt. ,,Kes need tüübid olid? Miks nad mu kinni võtsid? Ja kes teie selline olete? Mis asja on ühel ülikooli õppejõud selliste... kriminaalidega? Kurat küll! Ma peaks võibolla tõesti politseisse pöörduma! Mis toimub!?"

Grünthal tuli Krista juurde ja vaatas talle tõsiselt silma. ,,Oled sa lõpetanud?"

Krista hingas sügavalt sisse, hoidis kaks hetke hinge kinni ja lasi siis õhu pahinal välja.

,,Hakkas kergem?"

Krista noogutas. ,,Tegelikult küll..."

,,Lähme sisse," ütles Grünthal uksele osutades. ,,Sa saad oma vastused. Vähemalt mõned. Päriselt!"

Ukse taga oli hämar koridor, mis läks otse läbi maja eesukseni. Grünthal pööras paremale ja nad tõusid mööda nagisevat puutreppi üles teisele korrusele. Grünthal avas ühe ukse, mille taga oli pealtnäha harilik kontoriruum riiulite, kirjutuslaua ja toolidega. Ta võttis mantli seljast, riputas selle ukse kõrval nagisse ja sirutas käe Krista poole.

,,Lubad ehk aidata?"

Krista kõhkles hetke ja võttis siis oma mantli seljast ja ulatas Grünthalile.

,,Kohvi? Või siis jah - sa vist oled pigem tee-inimene...?" Grünthal naeratas ja suundus kõrvalruumi, kust kostus kapiuste kolksatusi, nõude kolinat, veesolinat ja kaks hetke hiljem veekeedukannu kohinat. ,,Roheline tee melissi ja sidruniga! Sobib!?" hõikas ta Kristale.

Krista astus akna juurde ja vaatas õue. Väljas oli pime. Tänavalaternad heitsid sisehoovile tuhmi kuma. Ta võttis kätega enda ümber kinni, proovides maha suruda mööda selgroogu üles roomavaid värinaid. Mõned minutid hiljem tuli Grünthal kahe aurava teetassiga ja asetas need lauale ning tõttas korraks tagasi ja naasis suhkrutoosi ja lusikatega. Oma teetassi kühveldas ta muljetavaldava koguse suhkrut, segas seda energiliselt ja maandus siis kirjutuslaua taha toolile.

Krista istus tema vastu.

,,Reaalsus, mida sa... mida me kõik tajume, pole tegelikult muud kui informatsioon," ütles Grünthal.

,,Jah, ma tean - maailm on mitmekihilisem ja veidramgi veel," kordas Krista kadunud onu Arto sõnu.

Grünthal naeratas. ,,Päris hästi öeldud. Mida sa oled näinud ja kogenud, ma mõtlen lisaks sellele, mis seal mõisas juhtus?"

Krista rääkis lühidalt kogemustest onu Arto ja selle kummalise peegliga.

,,Noh, siis ilmselt ei tule sulle erilise üllatusena, et on olemas suur hulk - kas just lõpmatu, kuid ütleme siis et väga suur hulk paralleelseid infovooge, mis moodustavad palju rohkemal või vähemal määral erinevaid nii-öelda paralleelmaailmasid." Grünthal rüüpas kuuma teed ja jälgis Krista reaktsioone.

,,Sobilike seadmete abil on võimalik reaalsust muuta ja avada uksi nendesse teistesse maailmadesse," ütles Krista.

,,Sa teed mu eest pool selgitustööd ise ilusasti ära," noogutas Grünthal. ,,Ütleme nii, et enamasti see pole sugugi nii lihtne."

Krista võttis tassi kätte. Endalegi üllatuseks ei tundnud ta enam hirmu, vaid pigem valdas teda uudishimu. Kas tõesti saab kõigi nende aastate möödudes nüüd viimaks selgeks, mis olid onu Arto saladused? Mis värk oli selle peegliga ja mis tegelikult oli juhtunud mõisas kui ta oma ründaja tappis?

,,Mis te minust tahate?" küsis ta.

,,Põhimõtteliselt on mul sulle tööpakkumine," ütles Grünthal.

Või nii. ,,Et liitu meie salajase vennaskonnaga ja koos päästame maailma kurjuse jõudude käest?" ei suutnud Krista hoiduda sarkasmist.

,,Mitte just päris," tähendas Grünthal. ,,Salajane on see asi küll tõesti. Mõistetavatel põhjustel me ei käi seda teemat kõigile reklaamimas... Või siis kui teistpidi vaadata, olen ma ise võrdlemisi avalikus kohas peidus: see loengu osa, mis puudutab tunnetusteooriat, on mõeldud väikse sondeerimisena. Ma olen aastate jooksul paar inimest sedasi leidnud. Pole välistatud, et oleksin su kolleegide hulgast seegi kord kellegi leidnud, aga paraku pidime seekord natuke varem lõpetama. Enne kui ma oleksin nendega jõudnud selle meeldiva tõdemuseni, et kõik olemasolev koosneb justkui mitte millestki."

Ta tegi käega esti justkui soovides seda teemat kõrvale lükata. ,,Mis kurjuse jõududesse puutub, siis neid me veel kohanud ei ole. Ikka inimesed on need, kes oma plaane sepitsevad ja tegusid teevad. Ja ausalt öeldes pole mu töö mitte mingi interdimensionaalse spionaai laadne värk, vaid pigem selline värbaja-amet. Me ise nimetame endid otsijateks. Ehk siis me otsime inimesi, kes tuleksid toime selles veidras ja mitmekihilises maailmas."

Millegipärast oli Kristal tunne, et Grünthal ei jaga temaga kogu tõde. Aga arvestades kuivõrd veider see kõik oli, siis mida oli temal talle ette heita?

,,On mul valikut?" küsis ta hoopis.

Grünthal oli üllatunud. ,,Ah... Ee... tegelikult küll mitte väga."

Ja Krista taipas, et oli oma küsimusega tabanud naelapea pihta.

Ta asetas tassi lauale. ,,Hea küll, doktor Grünthal. Aitab keerutamisest - mis teema siis minuga õigupoolest on?" nõudis ta nii enesekindlalt kui suutis.

Grünthal trummeldas mõned hetked sõrmedega vastu lauda ja tõusis siis.

,,Tule, ma näitan sulle!"

* * *

Nad astusid läbi ukse hämara sinaka valgusega täidetud ruumi, mille põranda keskel oli kaks roostevabast terasest plaadiga lauda ja mille tagumises seinas kõrgus mitmerealine jahutusega sahtlite süsteem. Ruum lehkas tugevalt desinfektsiooni- ja puhastusvahendite järgi, millele sekundeeris ilmeksimatu kokteil erinevas lagunemisstaadiumis olevatest surnukehadest, mis hetkel olid kõik külmkambrites.

Mida kuradit!? Krista jäi seisma vaevalt kaks sammu äsja lagedasse seina tekkinud uksest sissepoole.

Grünthal läks joonelt külmkambrite juurde, uuris ustel silte ja tõmbas siis ühe lahti.

,,Tule siia!" viipas ta Kristale.

,,Kas sa oled peast segi või?" sisistas Krista igasugust viisakust unustades. ,,Ütle mulle, et me pole politseijaoskonna surnukuuris!"

,,Väga hea! Just nii ongi," vastas Grünthal laia naeratusega ja tõmbas sahtli välja. Sellel lebas valge linaga kaetud surnukeha. ,,Tule siia!"

Krista astus vastikustunnet ja ärevust maha surudes lähemale.

,,Kui keegi peaks tulema..." alustas ta.

,,...siis anna jalgadele valu!" katkestas teda Grünthal ja osutas käega avatud ukse poole, millest paistis jätkuvalt tema töötuba Tartus, Pika ja Pärna tänava ristil olevas vanas majas.

Ta tõmbas lina kõrvale paljastades umbes kolmekümneaastase mehe surnukeha.

,,Saa tuttavaks - see on Ahto Salu," ütles Grünthal.

,,Ja miks see oluline on?" päris Krista. Surnu näoilme tundus üllatunud. Tema rindkerel olid kõrbenud servadega augud. ,,Mispärast te mind siia surnuid vaatama tõite?"

Grünthal astus järgmine külmiku juurde ja avas selle ja tõmbas surnu välja. Lina kontuuri järgi oli aimata, et tegemist on naisterahvaga.

,,Probleem on selles, neid kahte ei tohiks siin olla," ütles Grünthal. ,,Ma mõtlen siin, selles maailmas. See siin on üsna teistsugune versioon meie kodusest Eestimaast - polnud siin suuri sõdasid, näljahädasid ja katkuepideemiaid, mis 16. kuni 18. sajandini vaheldumisi rahvaarvu hõrendasid. Vana Liivimaa saatus oli sootuks teistsugune. Siinses Eesti Föderatsioonis on ligi kümme miljonit elanikku ja see ulatub lõunas kuni Daugavani - Riia on samuti eesti linn... Lisaks veel Pihkva, mõnedki tugipunktid Peipsi idakaldal ja tükike Ingerimaast teisel pool Narva jõge samuti." Ta osutas surnukehadele: ,,Need kaks on siin täiesti elu ja tervise juures olemas. Ja tõele au andes tõuseb sellest üks õudne jama kui nad peavad hakkama selgitama, mis värk on... Vaata, see vend siin tuli kohale kindla kavatsusega korda saata poliitiline atentaat. Ja see siin -" ta viipas linaga kaetud naise surnukehale - ,,pidi selle ära hoidma. Tal läks see peaaegu korda."

Krista vaatas surnukehasid. ,,Nad on mõlemad surnud... Kes kelle siis tappis? Ja mis see minusse puutub?"

Grünthal osutas naise surnukehale. ,,Tema oli hea kolleeg. Kunagi oli ta otsija nagu minagi. Kuid mitte sellest meie maailmast, vaid ühest teisest. Viimased aastad töötas ta tasakaalustajana, siludes olukordi, mis võivad paralleelmaailmades palju tohuvapohu põhjustada. Sul on kõvasti potentsiaali, Krista, et tema töö üle võtta. Mulle väga meeldiks kui sa seda teeksid. Aga kõigepealt tähtsamad asjad."

Ta õngitses taskust mälupulga moodi asja ja läks teise seina ääres oleva kirjutuslaua juurde ja käivitas sellel seisva arvuti.

,,Mis sa teed?" küsis Krista.

,,Vaja natuke nende andmebaase surkida, et vähendada kogu seda jama, mis siin kokku on keeratud," sõnas Grünthal üle õla ja õiendas arvutiga. ,,Need kaks ei peaks siin olema. Kui asjad oleksid läinud nii nagu planeeritud, siis neid siin polekski... Meie reaalsus, Krista on kihiline. On palju paralleelseid reaalsusi. Rohkem või vähem sarnaseid. See Ahto Salu tuli siia kuritegu korda saatma. Ja minu kolleeg siin püüdis teda takistada. Tal läks see peaaegu korda, kuid siis veel üks teine Salu mõrvas ta ja asjad läksid palju, palju keerulisemaks."

Grünthal ühendas mälupulga arvuti külge. ,,Üks väike viirus teeb nende süsteemis puhta töö. Ja siis peame me need surnukehad siit minema tassima. Natuke vanamoodsat füüsilist tööd."

,,Sa kavatsed need surnukehad varastada!?"

,,Psst!" tegi Grünthal ja näitas käega, et Krista vaiksemaks võtaks.

,,Kes see on?" küsis Krista naise surnukeha juurde tagasi pöördudes.

,,See... noh... Sa parem vaata ise," ütles Grünthal.

Ettevaatlikult tõmbas Krista lina surnu näolt ära ja põrkus õhku ahmides tagasi. Surnud naine oli tema ise! Ta nägu oli rahulik, justkui magaval inimesel, kuid tema õlas oli inetu, kõrbenud haav. Krista hoidis ikka veel linast kinni ja tõmbas seda tahtmatult üha enam surnu pealt ära, paljastades teise, keset kõhtu oleva haava. Ta lasi lina lahti ja see libises põrandale, paljastades surnukeha täielikult.

Grünthal seisis korraga tema kõrval ja pigistas õrnalt ta õlga. ,,Rahu, Krista, ainult rahu!" ütles ta vaikselt. ,,Sinuga on kõik korras! See siin - noh, see on kõigest üks teine versioon..."

Õudustundega põrnitses Krista surnut ja mõtles, et see on tõesti veidram kui mistahes väljamõeldised, millega onu Arto teda lapsepõlves oli lõbustanud.

,,Tule, aita mind!" ütles Grünthal ja läks Ahto Salu nimelise mehe surnukeha juurde.

Krista ärkas justkui tardumusest. Grünthal võttis kinni surnu kaenlaalustest ja Krista haaras pahkluudest. Nad tassisid pikka kasvu mehe läbi ukse Grünthali töötuppa ja asetasid ta põrandale. Seejärel tulid nad tagasi.

,,Vaata sinna kappi," osutas Grünthal väikesele uksele. ,,Võibolla leidub neil siin laibakotte..."

Ta ise võttis Krista Werneri surnukeha sülle ja kandis läbi ukse oma töötuppa ning asetas selle Ahto Salu kõrvale. Kaks hetke hiljem tuli Krista kahe rulli keeratud musta laibakotiga. Ta jäi kaame näoga keset ruumi seisma suutmata surnukehadelt pilku pöörata.

Uks, mis toimis ühendusteena kahe maailma vahel väreles hetkeks ja lakkas siis olemast.

,,Noh, nüüd peame neile veel sobiliku matmispaiga otsima," ütles Grünthal laibakotte lahti rullides.

8. Harjutused iseseisvaks eluks

Põrandalaua kriiksatus kostus koridorist nendeni läbi ukse niipalju summutatuna, et Krista ei pannud seda tähelegi. Seetõttu tabas Grünthali tugev tõuge teda täiesti ootamatult. Samal hetkel kui ta tagurpidi eemale kukkus löödi koridori viiv uks raksatades lahti. Ruumi valgustasid sähvatused, täitis ragin ja hääled, mis karjusid üksteisest üle.

Meeleheitlikult rabeles Krista põrandal roomates kõrvalruumi.

Hetk hiljem taarus läbi ukse sisse raskelt vigastatud Grünthal ja langes põlvili, peaaegu Kristale otsa. Krista sai napilt jalad eest ja haaras mehest kinni, et ta päris kummuli ei vajuks.

,,Professor!" karjus ta Grünthali pilku püüdes.

Kolksatusega pudenes põrandale relv, mida Grünthal käes hoidis. Ta nägu moonutas valugrimass, ta püüdis midagi öelda.

,,Kuvar..." Tema keha läbis tõmblus ja siis see lõtvus. Krista ei suutnud seda enam püsti hoida.

Kes endast võitu saab... Krista mõte töötas palavikuliselt. Iga hetk võisid uued sissetungijad platsis olla. Midagi tuli teha... Kohe! Ta krabas põrandalt relva. Mis kuvar? Ta vaatas ruumis ringi - see oli tavaline kontori tagatuba. Külmkapp, kraanikauss, väike kööginurk. Ei mingit arvutit, ei mingit kuvarit.

Ta vaatas relva. Polnud küll kindel, kuid tundus, et see on sarnane püstolile, mida ta oli mõisas kasutanud. Eestoas toimus liikumine. Ta sirutas käe ja vajutas päästikule. Plaksatus ja sähvatus ning (ilmselt üllatusest tingitud) röögatus. Ta vajutas veelkord päästikut ja siis veel ja veel. Tulistati vastu. Seinast ja uksepiidast lendas tükke ja sädemeid, ninna tungis kõrbemise lehka. Kuid lasud olid halvasti sihitud.

Krista katsus Grünthali taskuid. Telefon! Võtmed, väike märkmik...

Telefon ärkas ellu ja küsis koodi või näpujälge. Kuid lisaks sellele oli ekraanil paanikanupp. Ta vajutas sellele ja temast vasemale tekkis seina sisse uks. Ta tulistas veelkord eestuppa ja sööstis siis ukse juurde. Koridor selle taga oli pime ja mis peamine - tühi! Ummisjalu tormas ta trepile. Ta koperdas astmetel ja oleks peaaegu kukkunud. Iga hetk jälitajaid enda kannule oodates lonkas Krista trepist alla ja pääses ukse kaudu sisehoovile. Õues sadas vihma ja jäine tuul piitsutas vett talle näkku ning lõikas justkui noaga läbi tema õhukeste riiet. Tema mantel! Rahakott, telefon, dokumendid... Kõik oli maha jäänud!

Sisehoovis seisis kolm autot. Need olid võõrapärased, kaks tükki väikesed voolujoonelised ja üks igavene kolakas kuuerattaline ja nurgelise tegumoega. Ta vaatas võtmekimpu oma käes: mõni tavalise tegumoega uksevõti, üks, mis nägi välja justkui oleks mõeldud tabalukule ja üks oli võibolla autovõti. Lisaks silindrikujuline võtmehoidja, mille ühes otsas oli justkui elektripistik. Külmast lõdisedes liipas ta autode juurde ja proovis seda võtit ühe väiksema küljeukse lukus. Ei sobinud! Värisevate kätega astus ta järgmise väiksema sõiduki juurde. Ka selle jaoks polnud sobivat võtit.

Nutt kurgus ja süda paaniliselt pekslemas kiirustas ta suure maasturi juurde. Jälitajatest polnud ikka veel märki, mis iganes ka neid kinni hoidis. Auto sisemuses süttisid tuhmid tuled ja Krista arvas end kuulvat vaikset klõpsatust. Ta tegi viimased sammud ja haaras ukselingist. See avanes! Ta nuttis ja naeris korraga ning tundis autosse ronides sellist kergendust, et korraks hakkas tal lausa palav.

Silmist vett pühkides hakkas ta otsima süütelukku, kuhu võti torgata. Seda polnud! Paanikalaine uhkas temast uuesti üle. Ta vahtis meeleheites vihjeid otsides masina armatuurlauda. Rooli kõrval, armatuuril oli silt START koos keeramist näitavate nooltega ja selle kõrval ümar ava, mis nägi välja nagu 12V pistikupesa. Võtmehoidja! See polnudki võtmehoidja, vaid hoopis võti. Krista lükkas selle pesasse ja pööras päripäeva. Masin ärkas mörisedes ellu. Käigukang oli lihtne: FD, stopp ja RW. Ta lükkas selle edasi reiimile ja masin nõksatas kergelt liikuma. Kaks pedaali - pidur ja gaas, sama loogika nagu kodustel automaatkäigukastiga autodelgi.

,,Kuhu soovite sõita?" küsis meeldiv naishääl.

Ta võpatas ja lasi gaasi lahti. Auto käik aeglustus, kuid midagi muud ei juhtunud.

Ta polnud iial varem nii suure masinaga sõitnud, kuid selle rool oli kerge, pöörderaadius üllatavalt hea ja ta keeras probleemideta parkimiskohalt välja ning ninaga hoovivärava poole, mis oli kinni. Nõksatades jäi auto seisma. Paanikasööst pani Krista südame uutel tuuridel tööle.

,,Kuhu soovite sõita?" kordas naisehääl.

Majauks paiskus lahti ja ta nägi sealt välja hüppavaid tumedaid kogusid. Jälitajad olid viimaks kohal! Midagi mõtlemata vajutas ta kõvasti gaasipedaalile ja masin rammis end raginal läbi värava.

Esiklaasi allaserva ilmus auto kujutis, millel ilutsevad punased märgistused teavitasid teda viga saanud auto osadest. Ta keeras tänavale, esimesest ristist kohe paremale ja kihutas edasi. Ta ignoreeris helisignaale ja visuaalseid märguandeid, mis teavitasid teda, et ta ületab kiirust ja et üks esituledest on purunenud ja et tuuleklaasi on tekkinud väike mõra ja et kõrvalistuja poolse esiratta rehvi rõhk on madalam kui normid ette näevad.

,,Kuhu soovite sõita?" küsis taas naishääl.

,,Ma ei tea!" karjus Krista. Ta polnud enam tegelikult koduses Tartus - see oli võõras maailm!

,,Sain aru," tuli viisakas vastus. ,,Kas soovite peatuda, et rahulikult otsustada?"

,,Ei!" nähvas Krista vastu. Tänavavõrk ja majad olid võõrad, kuid ta hoomas Tartu linna piisavalt hästi, et saada aru, kuhupoole tal on tarvis isegi siin maailmas sõita, et linnast välja saada. Ta sõitis üle Emajõe silla - Turu ristmiku asemel oli mitmetasandiline tunnelite ja estakaadide süsteem, mis võimaldas tal peatumata edasi sõita suunas, kus pidanuks olema Riia tänav. Tunnelis kulges mitmerealine kiirtee linna piiri poole ja ta jõudis uuesti maapinnale alles kusagil teisel pool Vaksali tänavat ja sealset raudteesilda.

,,Kas soovite juhiseid lähima teeninduseni, et parandada auto vigastusi?" küsis masina assistent viisakalt.

,,Ei!" ütles Krista. ,,Kuidas ma selle... kuidas ma sind välja lülitan?"

,,Täismanuaalse reiimi kasutamine linnaliikluses ei ole mitte mingil juhul soovitatav..." alustas assistent.

,,Hea küll!" katkestas Krista. ,,Jää lihtsalt vait!"

,,Minu seadistused ei võimalda mitte tähelepanu suunata auto kriitilistele vigastustele," teatas assistent. ,,Kas soovite, et kompenseeriksin need iseseisvalt minu jaoks võimalikus ulatuses?"

,,Jah, kui see ei tähenda peatumist ega kuhugi teenindusse sõitmist," ütles Krista pärast hetkelist mõttepausi.

Riia maantee lõpus oleva ringtee asemel oli järjekordne tohutu mitmetasandiline ristmik. Ta valis suuna, mis osutas Tallinnale ja möödus mingist tohutust tuledes säravast hoonest, mille kõrval talle tuttav Lõuna keskus nägi välja justkui juhuslik külapoekene.

,,Kus pärapõrgus ma olen?" pomises ta.

,,Te möödute parajasti Tartu Ostutsentrumist, asute Tallinn-Tartu kiirmagistraalil, mis on tasuline maantee - Tallinnani on 179 km, lähim mahapööramiskoht on Vorbuse sõlm, seejärel..."

,,Selge!" katkestas Krista uuesti masina assistendi.

Lubatud sõidukiiruse näidik ekraanil tema ees teatas, et liikuda võib maksimaalselt 350 km/h. Ja - tal oli raskusi oma silmade uskumisega - kui on vaja liikuda kuni 500 km/h, siis on lubatud lendamine kahel ülemisel rajal... Tõepoolest - tema pea kohal kümnekonna ja veel kõrgemal paarikümne meetri peal oli näha mööda (üle?) vilksatavaid masinaid. Ta liikus ise ligikaudu 100 km/h, kuid masin oli niivõrd sujuv ja tee nii lai ja sile, et kiirus ei tundunud üldse nii suur. Temast vasemalt möödusid vuhinal suuremad ja väiksemad sõidukid. Üks juhtidest pidas oluliseks talle signaali lasta.

Ei, ta ei vajutanud lennureiimi tööle. Piisas sellestki, et 300 km/h mööda kiirteed kihutada. See tekitas isegi totakalt meeldiva tunde. Ta isegi otsustas, et ta teab, kuhu minna. Ühte kohta, kus ta oli sellesinase sibulamaailma veidrustega varem kokku puutunud.

Ta ütles masina assistendile vana mõisa nime. Kaks hetke hiljem küsis assistent: ,,Kas soovite kiireimat või lühimat marsruuti?"

,,Ee... lühimat?" ütles Krista ja tuuleklaasile tema ette tekkisid juhised. Õige tee värvus pastelselt roheliseks. Kohalejõudmise aeg: üks tund ja neliteist minutit. Vahepeal tuleb sõita pehme kattega teedel. Kütusevaru: 89%, piisav 540 - 850 km läbimiseks sõltuvalt valitud tööreiimist ja teeoludest.

,,Kas sa nüüd jääksid palun vait?" küsis Krista.

,,Saan lülituda minimaalse infoga reiimile," vastas assistent.

,,Hea küll," nõustus Krista.

Poolteist tundi hiljem peatus Krista vana mõisahoone müüris oleva uhke sepistatud metallist värava ees. Tal oli läinud kauem aega, sest ta oli sõitnud ettevaatlikult, enamasti palju aeglasemalt kui tohtinuks. Sadas jätkuvalt vihma. Ta oli mõnevõrra rahunenud, kuid muretses hullusti selle pärast, mis nüüd edasi saama hakkab. Ta kartis, kuid samas oli selge, et tal on vaja mingitki abi. Tal polnud õrna aimugi, kuskohas, millises nendest loendamatutest paralleelmaailmadest ta on ja kuidas siin asjad käivad.

Värav oli suletud, kuid mõisa ette viivat teed ääristasid põlevad tuled ja mõis ise oli valgustatud ja akendes säras valgus. Mida teha? Ronida autost välja ja lõgistada värava kallal, seni kui keegi tuleb? Õues sadas jätkuvalt ja oli tuuline.

,,Majaassistent soovib infot teie külaskäigu põhjustest," teatas korraga auto assistent.

,,Ma... ee... see tähendab, et ma..." Krista jäi vait. Mida ta peaks ütlema? Tal polnud tegelikult õrna aimugi, kes siin elas ja mida teadis. Kas see mõis võis olla igal pool kohaks, kus on mingi ühendus erinevate maailmade vahel? Noh, lõpuks polnud tal eriti valikuid, mingil hetkel tuleb ikkagi tundmatus kohas vette hüpata.

,,Ütle edasi, et ma olen Krista Werner ja tulen professor Grünthali juurest," ütles ta. ,,Ja et Tartus oli... ee... intsident?"

Kaks hetke hiljem avanes värav ja assistent teatas. ,,Teil paluti edasi sõita. Auto võib parkida varjualusesse. Kas soovite, et teen seda ise?"

,,Jah, ole nii lahke!" ütles Krista ja turtsatas naerda. Auto hakkas iseseisvalt liikuma ja suundus ettenähtud parkimiskohale.

Mõisa peahoone poolt tuli tõtates tume kogu, vihmavari pea kohal. Krista väljus autost ja jäi hetkeks oma hirmudega võideldes seisma. Tulija oli keskealine mees, kes naeratas talle napilt ja ütles: ,,Tulge palun kaasa, preili Werner!" Ja nähes, et tal pole ühtegi soojemat riideeset seljas, vangutas kahetsevalt pead: ,,Vabandage minu hooletust, oleksin ma vaid teadnud..." Võttis kiirete liigutustega oma ülekuue seljast ja asetas selle Kristale õlgadele. ,,Lähme ruttu sooja, preili Werner!" Nad kiirustasid mõisa otsaseinas oleva ukse juurde.

Suur köök, kuhu nad sisenesid, oli soe, hämaralt valgustatud, tohutus kaminas lõõmas tuli ja massiivsel laual keset ruumi seisid kausid ja kandikud suurema söömaaja jääkidega. Akende all kappide juures toimetas parasjagu keegi meesterahvas kohvimasinaga. Kuuldes ukse avanemist ja sulgumist pöördus ta ümber ja Krista jäi soolasambana seisma, vaadates otsa naeratavale professor Grünthalile.

,,Teretulemast!" ütles Grünthal.

,,Aga..." tegi Krista ja astus sammukese tagasi ukse suunas põrgates otsa enda taga seisma jäänud mehele, kes oli ta siia juhatanud.

,,Ah?" Grünthal kergitas kulme. ,,Oh - muidugi! Kui mõistmatu minust... Vabandust preili Werner. Ei, ma ei ole see Markus Grünthal, keda teie teate. Mis ei tähenda, et te siin kuidagi vähem teretulnud oleksite... Ma kinnitan teile, et siin on teil turvaline olla! Tulge -" ta osutas laua ääres seisvatele toolidele. ,,Võtke istet. Ma kujutan ette, et natuke süüa-juua ei teeks paha. Jaanus otsib teile midagi sobivat selga oma ülekuue asemel... Ja noh - siis me räägime."

,,Mis koht see on?" küsis Krista ettevaatlikult laua taga istet võttes.

,,Musta või valget?" küsis Grünthal tassi ja kohvikannu võttes.

,,Mis? Ah-soo... Noh, tõele au andes olen ma natuke rohkem nagu tee-inimene..." ütles Krista ja naeratas vabandavalt.

,,Pole hullu!" tähendas Grünthal. ,,Ja see koht siin on koolimaja. Meiesugustele... Sa poleks saanud valida paremat kohta kuhu tulla. Professor Grünthal oleks su nii-ehk-naa lõpuks siia toonud. Ilmselt varem, mitte hiljem."

* * *

Mitmetasandiline maanteeristmik kõigi oma peale-, maha- ja ülesõitudega oli justkui hiiglaslik betooni ja asfaldi monstrum keset põllumajandusmaastikku. Kuni polnud tarvidust Tallinn-Tartu maanteelt maha pöörata, jäi see kõik vaid hetkeliseks tulede säras vilksatuseks. Ja need, kes soovisid korraks kõrvale pöörata, et käia läbi bensiinijaama või vana maantee äärde jäävas söögikohas keha kinnitada, ei pidanud selles sigri-migris orienteerumist paljuks.

Bensiinijaama otsaseinas, sularahaautomaadi kõrval olevast uksest astus välja tumedas riietuses mees. Uks vajus tema selja taga aeglaselt uuesti kinni ja selleks ajaks kui ta üle väikese parkimisala muruplatsini jõudis, oli uks hakanud värelema ja haihtus siis sootumaks, jättes endast maha määrdunud kollase telliskiviseina. Mehe nägu kattis suusamask, automaatrelv rippus rihma otsas rinnal ja suur osa tema jõupingutustest kulus kahe suure torujupi tassimisele. Need olid ühekordse kasutusega soomust läbivad granaadiheitjad. Ta asetas ühe toru ettevaatlikult murule parkimisplatsi servas, seadis teisel sihikud ja käepideme paika, laskus ühele põlvele ja suunas relva mõnekümne meetri kaugusel olevatele kütusemahutitele ning vajutas päästikule.

Toru mõlemast otsast sähvatasid leegid, sellest paiskus välja tulejutt ja muljetavaldava kõmakaga lendas bensiinijaama kütusetagavara tulekerana taeva poole.

Tumedas riietuses mees jättis kasutatud granaadiheitja sinnasamasse vedelema, haaras teise kaenlasse ja tõttas kergel sörgil mõnesaja meetri kaugusel oleva suurt põhimaanteed ületava silla poole. Paar hilist bensiinijaama külastajat seisid ehmunud nägudega oma autode juures ja ei taibanud relvastatud meest nähes isegi varjuda.

Liiklusvoog suurel maanteel oli hilisest ajast hoolimata intensiivne. Suur veoauto, järelhaagisel trobikond tuliuusi, äsja tehasest tulnud sõidukeid kulges laisalt Tartu suunas. Mees seadis teise granaadiheitja valmis ja läkitas lasu otse läheneva veoki kabiini. Külili paiskunud järelhaagiselt lendasid ilusad uued autod kõrvulukustava ragina saatel mööda maanteed laiali. Sekka kõlas pidurite kriginat, keegi lasi signaali, justkui oleks see midagi muutnud, lisandus veel raksatusi kui suurel kiirusel liikuvad sõidukid eesolevasse segadikku sisse sõitsid. Selles sõidusuunas oli nüüd inimestel mõneks ajaks tegevust. Tumedas riides mees kõndis üle maantee silla teisele servale ja võttis kätte automaadi.

Ta ei tulistanud huupi. Sihitud üksiklaskudega purustas ta Tallinna suunas liikuvatel autodel esirehve, tekitades järjekordse ahelavarii, mis ummistas maantee lõplikult. Üks tüüp üritas oma ilmatusuure maasturiga trügida kaht sõidusuunda eraldavale maaribale, et ummikust mööda pääseda. Kiirete laskudega tühjendas terrorist oma esimese salve maasturi mootorisse, peatades selle ja luues niimoodi veel ühe lisatakistuse, mis üksnes suurendas segadust.

Tühi salv kukkus kolinal asfaldile. Mees jooksis silla lõppu ja trepist alla maantee kanalisse. Inimesed olid hakanud autodest välja tulema. Ta tulistas lühikese valangu üle nende peade. Hirmu- ja ehmatuskisaga otsisid nad autode vahelt varju. Tartu suunal lähenes suur ekspressbuss ja jäi kokku põrganud autode taha tekkinud ummiku veerel seisma. Terrorist sihtis bussi ja tappis ühe lasuga selle juhi. Seejärel tühjendas ta oma teise salve üksiklaskudega bussi pihta liigutades relvatoru järjest tagumise otsa poole.

Ta võttis taskust suitsugranaadi ja viskas selle keset kaost ning pöördus siis Tallinna suuna poole. Jõudnud silla alt läbi, hakkas ta tulistama autodest väljunud inimesi ja tagapool ummikusse kinni jäänud masinaid.

* * *

Aleksander Keevent jõudis niipaljukest reageerida enda ees liikuva sõiduautosid vedava veoki plahvatusele ja külili paiskumisele, et tema enda masina kokkupõrge järelhaagise jäänustega lõppes tagasihoidliku ehmatusega ja vastu vahtimist lennanud turvapadjaga. Vahetult tema masina kõrvale rammis end üks suurem maastur - selle juhi käsi ilmselt nii õnnelikult ei käinud. Selja tagant kostus raksatusi, pidurite kriginaid ja signaalitamist.

Keevent sai turvavöö lahti ja lükkas küljeukse pärani. Külmas sügisõhus oli teravat kütuselõhna. Ees vasemal vilkus justkui tulekuma ja laternate valges oli näha taeva poole kerkivat suitsusammas. Üle liiklusõnnetuse lärmi kostus Tartu poole jäävalt maanteesilla suunast pauke, millele lisandus veel omakorda popsatusi, raginaid ja pidurite kriginaid.

Mõne pika sammuga oli ta oma auto pagasiluugi juures, tõmbas selle pärani lahti ja vedas kõrvale veekindlast riidest katte, mille alt tuli nähtavale suurte valgete POLITSEI kirjadega kuulivest ja vahtplastist hoidikusse paigutatud püstolkuulipilduja koos tagavarasalvedega. Ta tõmbas kuulivesti selga, seadis relvarihma paika ja kinnitas relva selle külge. Tagavarasalved läksid taskusse.

Ettevaatlikult liikus ta ümber kummuli läinud veoki, leidis teepervelt selle juhi söestunud ja räsitud surnukeha ning liikus kiirelt edasi järelhaagiselt kõige kaugemale lennanud sõiduauto varju. Eespool oli näha, kuidas üks maastur püüdis Tartupoolses sõiduvööndis tekkinud ummikust mööda pääseda, kasutades kahe sõidusuuna vahelist mururiba. Keegi lasi auto esiosa sõelapõhjaks ja see jäi suitseva mootoriga keset eraldusriba seisma. Järgmiseks kuuldus automaadivalang ja kellegi hüsteeriline kisa.

Keevent ei näinud tulistajat. Ta hoidis relva laskevalmis ja liikus mööda teeserva edasi, valmis iga hetk pikali viskuma ja tulistama. Ta jõudis esimese sillapostini samal ajal kui teiselt poolt ilmus välja tumedas riides relvastatud mees, kes avas tule Keeventi selja taga oleva liiklusummiku suunas.

,,Politsei!" karjus Keevent üle lärmi. ,,Relv maha! Käed üles!"

Plaksatustega tabasid kuulid sillaposti, mille taha Keevent varjus. Ta liikus ümber posti ja tulistas paar lasku enam-vähem mustas riides mehe suunas. Uuesti tabasid lasud raginal betoonposti, lüües laiali kilde ja tolmu. Keevent laskus ühele põlvele ja riskis end posti tagant natuke välja küünitada, et saada paremat sihtimisvõimalust. Silmapilguks olid nad terroristiga samal joonel, kumbki andis kiirelt tuld ja mõlemad tabasid. Terrorist vajus kummuli kui Keeventi lastud kuul tema jala läbistas. Keevent sai ühe tabamuse vesti, mis lõi tal hinge kinni ja ilmselt lõi mõrad roietesse, teine kuul läbistas riivamisi nahka ja lihaseid kaela ja parema õla vahel, kohas, mida vest enam ei katnud.

Ta pillas relva käest. Vasema käega haava kinni vajutades üritas ta ennast uuesti posti varju saada. Mees mustas tuli liibates ümber posti ja jäi tema ette seisma. Ta tõmbas kabuurist püstoli välja ja suunas selle Keeventile. Lasku ei järgnenud. Vasemalt tuli hoopis sähvatus ja terrorist röögatas. Püstol, mis oli äsja sihitud Keeventile näkku, kukkus maha, mehe sõrmed jätkuvalt selle ümber klammerdunud. Keevent kuulis justkui summutatud piitsaplaksatusi, mis kaasnesid järgmiste sähvatustega. Terrorist kukkus selili maha ja aukudest tema rindkeres kerkis suitsu. Keeventile tundus, justkui kuulnuks ta rasva särinat.

Tal käis pea ringi ja nüüd tundis ta kuuma verd valgumas oma riiete all mööda selga ja rinda. Iga hingetõmme saatis valutorkeid üle keha laiali. Talle tundus, et keegi tuli lähemale, kummardus tema kohale ja ta nägi naise nägu. Võiks ju mõelda, et enne surma näed sa oma naise ja laste nägusid. Aga miks peaks sa enne surma viimase asjana nägema segastel asjaoludel kadunuks jäänud ja mitme veidra surmajuhtumiga seoses taga otsitava tudengineiu nägu? Korraga oli Keeventil täitsa lõbus. Nägus neiu noogutas talle ja viimane, mida Keevent mäletas, oli see, kuidas too neiu lohistas mustas riides mehe surnukeha mõned meetrid eemal silla posti sees oleva avatud ukse poole. Jah - mis mõttes on sillapostis uks? Kuhu peaks saama sillaposti kaudu minna? Ilmselt pimedusse...

Kui Aleksander Keevent uuesti teadvusele tuli, nägi ta esimese inimesena tõesti oma naist. Tiina Keevent oli samaaegselt õnnelik ja mures.

Juhtivinspektor Janek Arumägi istus mõned minutid pärast Keeventi teadvusele tulekut samal toolil, kus hetk tagasi oli olnud Tiina Keevent. Maanteel toimunud terroriakti uurimiseks moodustatud komisjoni juhtivinspektoril oli eelmise õhtu kangelasele küsimusi.

,,Kuidas sa end tunned?" küsis ta Keeventit silmitsedes.

Keevent kehitas õlgu ja pidi sealsamas kahetsema seda alateadlikku liigutust. Kui valu natuke järgi andis ja ta jälle normaalselt hingata sai, siis pomises ta vaikselt: ,,On olnud paremaid päevi..."

,,Saad sa mulle rääkida, mis eile õhtul õigupoolest juhtus?" küsis Arumägi edasi.

Keevent rääkis lühidalt, mis ja kuidas oli olnud.

,,Sähvatused?" küsis Arumägi kui Keevent jõudis selgitustega sinnamaale, kus terrorist oleks ta peaaegu maha lasknud, kuid siis jäi oma käest ilma.

,,Nii see mulle näis, kuid ma ei ole kindel," ütles Keevent. ,,Ma olin juba üsna ära omadega..."

Arumägi noogutas. ,,Mis edasi sai? Miks ta su ellu jättis?"

,,Ma ju ütlesin - mingi naine ilmus kuskilt välja ja lasi ta maha," ütles Keevent.

,,Missugune naine?" küsis Arumägi.

,,Ma ei tea... Pikka kasvu? Tumedate juustega? Pime oli, kurat võtaks! Ma ei näinud õieti midagi..." Keevent hingas raskelt. Otsaesine kattus higiga ja ta proovis seda vasema käega ära pühkida. Iga liigutus tegi valu. ,,Miks sa mind pinnid, Janek?"

,,Sest me ei leidnud tulistajat!" ütles Arumägi. ,,Sa ütled, et ta sai surma? Surnukeha pole. See kõik ei näe üldse hea välja..."

,,Millele sa vihjad?" pressis Keevent läbi hammaste. Kas tõesti võis olla kellelgi versioon, et tegelikult oli hoopis tema see maantee ja bensiinijaama tulistaja?

Arumägi tõusis. ,,Sa parane, eksole? Me räägime kindlasti uuesti... Võibolla juba homme."

Keeventi pealekäimisel tõi naine talle sel õhtul haiglasse arvuti. Ta pääses kaugtöölaua abil ligi politseiserveritele ja natuke aega andmebaasides tuhnimist andis talle kätte tolle kadunud tudengineiu toimiku. Palatihämaruses vahtis Keevent arvutiekraanilt vastu vaatavat pilti. Oli mis oli - ilmselgelt polnud sillaposti sees mingit ust, ta oli piisavalt peast soe, et näha veidrusi. Kuid ühes oli ta kindel: Krista Werner oli ilmunud välja justkui maa alt, lasknud maha selle terroristi ja seejärel kadunud koos surnukehaga.

9. Ringi ja ringi

,,Ma jäin hiljaks!" raevutses Krista Werner. ,,Ma jäin hiljaks, kurat! Ja nüüd on seal kümned inimesed selle tõttu surnud või vigased..."

Markus Grünthal seisis teisel pool roostevabast terasest lauda, millel lebas laibakotis Harri Joonase surnukeha. Ta mõtles. Mida olnuks tal sellist öelda, mis pannuks Kristat end paremini tundma? Et selliseid asju ikka juhtub? Et keegi pole täiuslik? Et kõiki ei saa ja jõuagi päästa? Asjaolu, et need olid head argumendid, et see oligi tõde, ei teinud sellest pädevat lohutust.

,,Saa sellest üle," ütles ta ja tõstis pilgu Kristale, kelle pruunidest silmadest paistis raev, ängistus ja pisarad. ,,Liigu edasi!"

,,Arrrgh!" Krista virutas rusika vastu terasplaati. ,,Mismoodi!?"

,,Noh, sa oled Ahto Salu jälgi ajanud juba peaaegu aasta," kehitas Grünthal õlgu. ,,Ta on suutnud siiani sinust... meist mõned sammud eespool püsida ja pärast seda kui me saime Harri Joonasele jälile, siis on ta päriselt põranda alla läinud. Midagi on tal plaanis, tema rühmitus on kõrvalmaailmades juba piisavalt palju segadust külvanud. See äsjane juhtum kannab kõige muu kõrval endas sõnumit, et isegi nii vähetuntud ja kõrvaline paigake nagu Eesti pole terrorismi eest kaitstud. Võibolla oleks aeg kontakteeruda seal maailmas olevate Ahto Salu ja Harri Joonasega? Võibolla oleks ühel või teisel neist midagi kasulikku panustada?"

,,Sel juhul Salu," ütles Krista kiiresti.

Grünthal naeratas ja Krista tundis, et ta punastab. ,,See Joonas tundub selline kahtlane vend igas maailmas," ütles ta. ,,Tal on kokkupuuteid kriminaalse seltskonnaga ja oma poliitilistelt ja religioossetelt vaadetelt on ta võrdlemisi äärmuslik tüüp."

,,Olgu siis Ahto Salu," noogutas Grünthal. ,,Enamik tema versioone on olnud rohkem või vähem sekkujad. Näis, kas sul õnnestub ühest teha otsija?"

* * *

Madalas ruumis, mis võis olla kelder või maa-alune punker, õiendas pikakasvuline mees lauale laotatud vesti kallal. Vesti ,,vooder" koosnes kahest kihist: välimises olid hoolikalt laotud terasest kuullaagrikuulid. Sentimeetrise läbimõõduga. Teises, sisemises kihis oli lõhkeaine. Detonaatorid olid oma kohal, mees ühendas parasjagu viimaseid juhtmeid rinnataskutes olevate akude külge. Vastuvõtja oli ühes küljetaskus ja surnud mehe päästik seisis laua serval.

Teise, väiksema laua peal oli kulunud ilmega arvuti, mis oli ühendatud toa nurgas rohmaka masinavärgi külge. Esmapilgul jättis masin endast mulje justkui oleks see väikese ekraaniga plekk-kast. Ekraani all olid nupud ja nende all veel klaviatuur. Ühest küljest ulatus välja paks kimp juhtmeid, mis ühendas kasti seinale kinnitatud metallkontuuri külge.

Kui pommivest sai valmis, tõmbas mees selle selga. Kõige peale pani ta neoonkollase ürbi, mille seljal oli kiri: LENNUJAAMA PERSONAL. Seejärel klõbistas ta kiirelt arvutis, mille peale ärkas nurgas olev masinavärk undamise saatel ellu. Natuke staatilise elektri praginat ja surinal valgus seinale kinnitatud metallkontuuri vahele justkui elavhõbedast, aeglaselt voogava pinnaga kiht. Mees võttis lauanurgalt päästiku, vajutas nupu alla ja kontrollis vestitaskus olevat vastuvõtjat: selle punane tuluke asendus kuulekalt rohelisega. Laetud ja valmis.

Pomisenud kiire palve oma esivanemate hingede poole, kes sõdalaste teispoolsuses ootasid, astus ta punkri ukse juurde ja käivitas valvesüsteemi, mis oli ühendatud seinale kinnitatud massiivse lõhkekehaga. Väike ,,kingitus" neile, kes siia nuhkima tulevad. Mees muigas kahjurõõmsalt. Nad tulevad niikuinii. Alati on tulnud.

Seejärel kõndis ta läbi metallkontuuri elavhõbedakihi-laadse eesriide.

Londoni Gatwicki lennujaam tundus punkri vaikuse kõrval nagu kõrvulukustavalt lärmakas põrgukatel. Keegi koperdas talle selga. Ta keeras end ringi ja jäi jahmunult otsa vaatama - iseendale!

Milline võis küll olla selle kohtumise tõenäosus? imestas ta.

Nad mõõtsid viivu jooksul teineteist pilguga. Teisiku silmad suurenesid hämmingus, kui ta nägi, mis peitus neoonkollase vesti all.

,,Appi-iii....!" karjus teisik.

Saast! mõtles pikk mees ja lasi päästiku lahti.

Jutt: Räppar vastu tahtmist (Kaido Tiigisoon)

1. Kojusõit

Cristopher oli surmani tüdinud. Ta oli väsinud, tal oli kõrini ja ta ootas lifti maapinnani jõudmist, et lõpuks ometi koju minna. Mitte selleks ei olnud ta Mimameidir-le tööle kandideerinud, et seal kaksteist kuud ainult koristamisega tegeleda. Sõbrad kõik kiitsid, et "mis sul viga, viisteist päeva antakse puhkust!" Seda ei uskunud neist keegi, et selle hulka kuulus ka viis päeva liftiga tööle ja sama palju sealt tagasi sõitmist. Aga nii just käiski nende vedamine geostatsionaarsele orbiidile. Cristopher tundis, et teda on röövitud.

Kui ta sinna tööle läks, oli ta oodanud, et saab lõpuks ometi täita oma suure unistuse ning kosmosest maa peale vaadata. Nüüd, aasta hiljem, polnud ta rohkem aknast välja saanud vaadata, kui kaks korda. Needki suhteliselt alguses. Isegi nendes kuradi liftides polnud ühtegi akent temasuguste jaoks. Tähtsad ninad ja kliendid istusid muidugi suurte panoraamakende taga ja vahtisid kogu ilu. Temasugune nigro istugu teiste ehitajatega koos akendeta kambris.

Ta oli vaadanud oma magamiskapslis väikese ekraani pealt arulagedat filmi, kui ta ennast taas süngetelt mõtetelt tabas. Nüüd otsustas ta lifti peale jalutama minna. Alumise tasandi jalutusrada oli lühike - kolmkümmend meetrit mööda koridori, mis tegi ringi ümber lifti keskmes oleva liftikaabli kambrit piiravate magamiskapslite. Enamasti jalutas ta seal üksi. Ehitajad ja teised koristajad magasid tavaliselt väsimust välja, vahtisid mingeid tobedaid filme, või tegelesid asjadega, millega inimesed oma pisikeste magamiskambrite intiimses keskkonnas ikka tegelesid. Isegi dui all ei saanud liftis käia. See oli kõige tüütum. Cristopher teadis, et kuuenda korruse ühes sviidis oli vann. See teadmine oli vastik. Ennast kapslist välja libistades ja koridoris püsti tõustes tajus ta, et on jälle raskem. Mida kaugemale alguspunktist geostatsionaarsel orbiidil lift jõudis, seda rohkem Maa raskusjõud mõjule pääses.

Räägiti, et Mimameidir pidavat olema muljetavaldav vaatepilt, kui sellest eemalduda. Temal polnud võimalik seda näha isegi siis, kui neid transpordisüstikuga selle üüratu asustuslaeva juurest liftijaama lennutati. Aga sees ei olnud selle kolm kilomeetrit pika ja sajameetrise diameetriga silindri mõõtmeid võimalik otseselt tajuda. Koridorid, koridorid, lõputud koridorid. Alguses oli ta seal korduvalt ära eksinud ja ainult tänu sellele oli ta need kaks korda ka akendeni jõudnud. Üks kord oli ta juhtunud sillale, teine kord ärganute rehabiliteerimisruumi. Mõlemal korral oli sellest suur pahandus sündinud.

Cristopher kõmpis ringi ümber lifti keskosa ja püüdis lihtsalt mitte millelegi mõelda. Hetkeks see isegi õnnestus. Siis hakkas ta arvutama, kauaks tal sedagi tööd oli. See tühine sada tuhat inimest, kes Maalt pidid lahkuma, polnud kaugeltki piisav, et tema olukord tööturul oleks kergemaks läinud. Mitte, et ta kehv oleks olnud, kuid tavapärane kraamimine oli juba ammu robotite töö. Ainult keerukamad kohad jäid inimeste teha. Kui haridust ei olnud, siis oli tööd ikka väga raske leida. Aga noh, tal oli vähemalt midagigi. Saadud peamiselt seetõttu, et tema füüsis oli teistest kandidaatidest selgelt üle. Selle eest oleks pidanud tänulik olema. Ja selle eest, et all ootas teda tema Faith, kellega nad pidid peatselt abielluma. See hoidis teda liikvel. See tekitas tunde, et elu võib ilus olla.

Iseenesest võiks ju õnnelik olla. Ikkagi - töötada niivõrd ajaloolise missiooni juures - inimeste esimene asustamisretk väljapoole päikesesüsteemi. Esimene kord kui sada tuhat inimest hakkab asustama teist planeeti, mis oli nüüd elukõlblikumaks muudetud. Muidugi pidid asustajad esialgu veel enamuse ajast siseruumides püsima, kuid seal pidada saama juba atmosfääriõhku hingata. Läbi maski küll, aga ikkagi.

"Kurat selle planeedi nimi oligi?" mõtles Cristopher. Njah, ta polnud sedalaadi tühisust iial nii oluliseks pidanud, et seda meeles pidada. Igatahes oli temale antud austav ülesanne koristada ehitusmeeste järelt, kui need hibernatsioonikapsleid paigaldasid. Alul oli tühi hibernatsioonikamber olnud võimas vaatepilt - paarsada meetrit pikkust ja kolmkümmend meetrit läbimõõtu. Selle võrra oli muidugi ka tööd rohkem, kuna esialgu oli see kõik olnud kaaluta olekus ja prahti tuli mööda kambrit taga ajada. Nüüd oli see kapsleid täis ning tagantpoolt tulid testijad oma töödega. Ning kogu krempel käis ringi, nii et oli olemas "all" ja "üleval". Õieti "väljas" ja "keskel".

Kõige hullemad olid aga jõukamad väljarändajad. Mõni oli ikka ennast nii täis, et läheb või lõhki. Käisid sust mööda nagu tühjast kohast ja lasid giididel endale igasuguseid asju näidata. Loopisid prahti laiali, sülitasid maha ja kusesid tualetis põrandale või prill-lauale. Noh, mitte kõik, aga päris mitmed. Cristopher oli alati imestanud, kuidas võimaldatakse sellistel töllidel minna uut planeeti asustama, kes ei suuda WC-s potile pihta saada. Tema pidi sihukeste järelt siis koristama.

Ja siis kogu see korporatiivne sõnnik. Ettevõte, kes seda laeva ehitas, pidas töötajatele alailma motivatsioonikoosolekuid. Seal räägiti nendega nagu tittedega. Et "hakkame kõik paremini tööle" ja "koristame enda järel ära" ja "teeme seda, mida siiani, ainult, et kiiremini ja paremini". Kõigil oli alati oksemaitse suus, kui sellisele järjekordsele kogunemisele pidi minema. Jahutuskompleksi ehitusdirektor oli lakutud vend, kes kurat-teab, mis annete tõttu oma ametiposti täitis ja pidas kohutavalt tähtsaks meestele iga natukese aja järel sellist upituskõnet pidada. Ise oli see idikas sellisest motivatsioonimudelist hullult vaimustatud. Pärast taolist demotivatsioonikoosolekut oli kõigil selline nägu peas, nagu neile oleks maoloputust vaja, muidu surevad sõnasolgi mürgitusse. Esiteks jooksid kõrvad virtsavett ja teiseks tuli kaotatud aeg tagasi teha.

Seekord olid nad imekombel oma töödega mõned päevad varem hakkama saanud ning saadeti kaks päeva varem koju.

2. Taaskohtumine

Väike, ühekorruseline hallikassinine maja lösutas Poway linnakeses Melodie tee lõpus suurte põõsaste vahel. Oli tuulevaikne õhtu. Taevas oli Hämariku ja atmosfääritolmu koostöös punakaspruuniks värvunud. Christopher lasi ennast Melodie tee otsas maha panna ja lonkis kodu poole. Hetke pärast kriiksus aiavärav ja mees hingas sisse kodutanuma lõhnu.

"Issand, sa pidid ju paari päeva pärast tulema alles!" hüüdis hommikumantlis Faith, enda silmi uskumatult Cristopheri ees seistes, kui too tuppa astus. Magamistoast kostus mingeid imelikke hääli. Cristopher üritas halba aimates naisest mööda trügida. Naine tahtis teda suudeldes takistada. Kui magamistoas aken lahti tehti, tõukas Cristopher naise endast eemale, tormas trepikojast välja ja nägi palja ülakehaga meest põgenemas. Ta haaras maast kivi, viskas põgenejale järele, ei tabanud ja istus trepile. Maailm vajutas oma pöidla talle pähe. Pea vajus kätele ja mees ei tahtnud mitte millestki mõelda ega kuulda. Istus teine nii tükk aega, tõusis siis püsti, rebis ukse lahti ja astus tuppa. Naine vaatas teda hirmunult. Cristopher ei pööranud talle märgatavat tähelepanu, viskas oma koti maha ja läks sõnatult duiruumi, lukustades enda järel ukse. Kiirelt loopis ta oma riided põrandale, läks kabiini, lasi vee endale pähe ja võpatas. Vesi oli kuumem kui ta oli arvanud. Kiiresti reguleeris ta selle paika ja lasi kogu mustuse endalt maha voolata. Nii füüsilise kui kõik muu. Ta küüris ennast tükk aega. Ikka tundis ta end räpasena. Siis haaras ta äkilise mõtte ajel ileti ja raseeris pea paljaks. Äravool ummistus märgadest juustest. Vihaselt korjas ta karvad kokku ja viskas need WC-potti. Lõpuks kükitas ta dui alla maha ja lasi veel lihtsalt pähe pahiseda. Äkki tundis Cristopher selgelt, et mis liig, see liig, pani dui kinni ja läks tilkuvana tuppa.

Faith oli endiselt hommikumantli väel ja üritas kohe mehele "meeldima hakata". See tõrjus ta eemale. Cristopher üritas ennast rahulikuks sundida:

"Pane ennast riidesse. Sul on tunni jagu aega, et oma nodi kokku panna ja lahkuda."

Faith istus seina äärde maha ja hakkas nutma ning halisema:

"Ah nüüd visatakse mind välja. Nüüd olen siis mina süüdi? Ise oled sa nädalate kaupa ära. Mida ma tegema pean? Üksindusest hulluks minema?"

"Pane oma asjad kokku ja mine minema. Ja ära tee nägu, et mina olen süüdi. Tulnud siis rääkima kui sul probleem oli! Käi välja mu kodust!"

Faith üritas veel vaielda, üritas panna Cristopheri ennast süüdi tundma, aga oli kõiges selles erakordselt edutu. Lõppeks korjas ta olukorra lootusetust tajudes ja ise samal ajal meest sõimates, oma asjad kokku, võttis auto ja läks. Viis päeva tühjust ootas ees. Cristopher kuivatas end, läks elutuppa, pani kõrvaklapid pähe ja vaatas räpigruppi "Yo, git lost Ya!" videoid, märgates endalegi ootamatult, kui sarnane ta grupi solistile on. See mõte kõditas natuke tema ego. Masenduse vastu sellest siiski abi polnud.

Hommikul voodis pikutades vaatas ta telekat, kuna midagi targemat tal ikka teha ei olnud. Uudistes räägiti nagu ikka Mimameidirist ning nendest, kes on juba endale broneerinud koha reisiks uuele planeedile. Ja siis tuli pommuudis. Kui Cristopher selle peale hiljem mõtles, oli selle põhjus ilmselt asjaolu, et äralend oli küll lähenemas, kuid kõik sada tuhat kohta ei olnud veel täis. Inimesed andsid ennast küll karjade kaupa üles, kuid enamuse füüsiline ettevalmistus oli enam kui puudulik. Paksusid lihtsalt keelduti pardale võtmast, kuna nad poleks kapslitesse ära mahtunud ja keegi ei teadnud, kuidas keharasva ülejääk pika hibernatsiooni ajal käitub. Oli teatud alust arvata, et aastate jooksul muutub selline rasv keha jaoks mürgiseks. Igatahes oli uudis selles, et "Yo, git lost Ya!" laulja oli otsustanud samuti teisele planeedile kolida ning läbinud kõik vajalikud katsed, et broneerida endale koht pardal. Temasugune rikkur oli endale muidugi ostnud sihtkohas ka robotite poolt ehitatava maja. Enamus ülejäänud rahvast pidi ise omale hooned püsti lööma.

Sellest hetkest alates muutus Cristopheri suhtumine teise Cristopheri, muutus armastusest põlguseks. Kui enne oli ta olnud tema jaoks jumaldatud laulja, siis nüüd järjekordne tõusik, kes loodab uusasunduses teiste üle peremehetseda.

3. Tagasi tööl

"Nii. Asjad on muutunud..."

See oli esimene asjalik kõne, mille too libedik meestele pidas. Vähemalt algus oli asjalik.

"Nüüd on teie ülesanne tagada, et kapslitesse paigutatavad reisijad ei jätaks endast maha mitte midagi, mis võib reisi ajal oma elu elama hakata. Ehk siis kõik muud ruumid välja arvatud hiberneerimislabor, on teie koristada ja need peavad saama piinlikult puhtaks. Christopher majandab meil prahiladu. Laevas liigub ringi väga palju inimesi ning palume näidata lahkujate vastu üles mõistvat suhtumist. Lahkuvad nad ju omaste juurest ilma igasuguse võimaluseta kunagi tagasi pöörduda."

Edasi järgnes tavapärane tühi demotivatsioonimöla.

Cristopher mõtles enda lähedaste peale. Need olid praktiliselt kõik surnud. Jah, tal pidada olema Kanadas sugulased, aga tal polnud vähematki aimu, kust neid seal täpsemalt otsida. Ja ausalt-öelda polnud otsimisel ka mõtet, kuna ta ei tundnud neid inimesi niikuinii.

Pärast koosoleku lõppu kobis iga mats oma kapslisse ja algas lõputult igav loksumine geostatsionaarsele orbiidile, kus süstik neid peale pidi võtma. Viie päeva pärast tuli vahetada üks kinnine ruum teise vastu, et siis lõpuks Mimameidiri pardale jõuda. Cristopher pikutas ja mõtles vastutahtsi Faithi ja kõige selle peale, mis nüüd edasi saab. Neil polnud tiimis ühtegi naist. Ta oli kuulnud, et vanasti oli koristamine peaasjalikult naiste töö olnud. Nüüd ei sattunud neid koristamise ligi peaaegu üldse. Ilmselt selle pärast, et koristamine oli muutunud peaasjalikult erinevate masinate juhtimiseks ja see tõmbas mehi ligi. Ka mõtles ta selle peale, et miks just teda pandi prahiladu majandama. Tavaliselt oleks ta selle peale vihastanud, kuna prahiladu haises rõvedalt. Praegu tundus, et see on isegi hea. Et saab üksi olla ja ainult hooti teiste juuresolekut kannatada.

Kogu sõit ülespoole toimus taas väheneva raskustungi käes pisitasa kergemaks muutumise käigus filme vahtides ja oodates. Cristopher oli seekord eriti kannatamatu. Ta tahtis juba käed töö külge panna, et saaks tegutsema hakata, ning et vastikud enesehaletsemise mõtted ei segaks teda. Sestap kõmpis ta tavapärasest rohkem mööda jalutusrada ringi.

Pärast laevale jõudmist seadsid nad ennast ilmselt viimast või eelviimast korda sisse väliskorpuse ligidale loodud ajutises eluruumis ja asusid tööle.

Päevast-päeva toodi pardale inimesi, kes läbisid hiberneerimislaboris ettevalmistuse, keda uinutati, jahutati maha, ning paigutati hibernatsioonikapslisse. Oma järjekorda oodates tolgendasid nad aga alailma mööda laeva ringi. Cristopher nägi neid ainult siis, kui ise laevas ringi liikus. Prügilaos õnnestus tal kohtumisi vältida kuni ühel päeval väisas teda ootamatu külaline.

Cristopher paigutas järjekordset kokkupressitud prahikuubikut räkki. See pidi enne starti laevast välja heidetama ning väikeste rakettmootorite abil otse atmosfääri kukutatama, kus see pidi ära põlema. Natuke kõhe oli seal ruumis toimetada, kuna kaamera oli katki ning trümmi avamine pidi toimuma kas ruumi ukse tagant tema erivõtmega või keskselt sillalt. Cristopher teadis, et tema eluspüsimine sõltus sellest, et kellelgi sillal ei tuleks ootamatut mõtet trümmi tühjendada. Aga ta lootis, et papist suur lipik, mis oli sillal võtme külge pandud, ei jäänud märkamata. Korraga avanes tema selja taga uks ning tuttav hääl kõneles ülbel toonil.

"Hei, hei, piilu värki, mees, mis meil siin on, mees?"

Cristopher keeras ümber nagu ussist nõelatud ja jäi otsa vahtima ei kellelegi muule kui teisele Cristopherile, "Yo, git lost Ya!" räpparile, kes oli mööda koridori hulkudes prahilattu jõudnud ning vahtis nüüd ringi ja krimpsutas nina. Prahiruumi hais segunes tugeva lõhnaõli lõhnaga. Erinevalt varasemast, oli räppar kiilas. Endise fänni austus ja "kuradi väljarändajate" järelt koristaja põlgus läksid korraks konflikti. Siis viimane võitis ning ta naasis tagasi oma töö juurde. Cristopher tõmbas hooba ning järgmine kogus prahti kolises pressi kolusse.

"Mees, sul on päris äge töö, mees," jõudis räppar vahepeal öelda, kui hüdrauliline press prahi raginal kokku pressis. "Mine persse, mees," pomises Cristopher omaette. Räppar seda ei kuulnud.

"Jou, kutt, veedad siin terve päeva või mis värk, ähh?"

Cristopher üritas räppari poole mitte vaadata ja hakkas oma kapriisse telfriga kuubikut räki poole tõstma. Telfer oli väsinud ja tõstet ei saanud sooritada kõige otsemat teed pidi, Sestap nägi kogu tegevus välja üsna kohmakas.

"Jou, las ma näitan sulle, meez, kuidas seda tehakse, pane end valma, meez!" kostis korraga räppar ja tõukas Cristopheri eemale. Tekkis hetkeline rüselus, mille käigus oleks prahikuubik telferist peaaegu Cristopherile peale kukkunud. Ta hüppas viimasel hetkel eest ja kuubik lagunes põrandale kukkudes laiali.

"Raisk!" karjatas Cristopher.

"Sa, eee, oskad rääkida, lödinäpp, sa tead seda, jah?"

Cristopher tundis, et natuke veel ja ta keeb üle, aga vaikis endiselt. Selle asemel võttis ta labida ja hakkas lahti pudenenud prahti tagasi kolusse kühveldama.

"Jou, nigro, sul mingi bitch on, mees?"

See liigutus tuli ei-tea-kust. Igatahes oli see jõuline, järsk ja kiire.

"KÕLL!" käis labidas vastu räppari kiilast peakolu. See kukkus kokku, korises silmad pahupidi, tõmbles natuke ning oligi surnud.

Cristopher vahtis hämmeldunult põrandal lebavat meest. Mida ta teinud oli? See oli kohutav! Tal polnud aimugi, et selline viha võib tema sees peidus olla. Ja mis ta nüüd teeb?

4. Räppar

Nüüd oli ta siis mõrtsukas. Nüüd pannakse ta veel vangi kah ning hea on, sest muidu rebivad fännid ta tükkideks. Või tapab mõni neegrigängsta ta ära. Ja lisaks saab Faith hea kõhutäie tema üle naerda.

Cristopher vaatas maas lebavat nimekaimu ning togis seda jalaga. Mida kuradit ta's nüüd pidi tegema?

Korraga hakkas ta äkilise mõtte ajel kiiresti tegutsema. Ta kiskus laibal rõivad seljast ja puges ka ise tunkedest välja. Hetkeks viibisid prügilaos kaks alasti meest. Siis sättis ta ennast räppari riietesse koos kuldketi ja muude aksessuaaridega. Järgmiseks pani ta räpparile enda riided selga.

Siis pressis ta kokku uue kuubiku prahti, vinnas räppari püsti ja toppis selle käed koos kuubikuga räkki nii, et räppar jäi räki külge seisma. Seejärel andis ta trümmiluukidele korralduse poole minuti pärast automaatselt avaneda ning jooksis prahilaost välja. Seina taga olevas WC-s tegi ta elu hoolikaima käte- ja näopesu ning katsus ümber kehastuda, pomisedes omaette ebooniksit. Viimaks hakkas ta mööda laeva jõlkuma nii, nagu eksinud räppar seda teha võiks, ise kõiki vastutulijaid ignoreerides või nende kallal ülbitsedes.

Kahe tunni pärast jõudis ta inimeste käest juhatust nõudes hiberneerimislaborisse, kus poole tunni pärast pidi tema järjekord kätte jõudma. Enne seda tehti talle veel kontrollskänn ja vereproov. Arstid kirusid maapealseid tohtreid ja üks nooruke anesteetik teatas, et "kui te vaid teaksite kui palju meile siia praakandmeid saadetakse. Küll aetakse asju sassi, küll on muud jamad. Teie A veregrupi asemel oli meile kirjutatud AB. Kuidas võib nii eksida?. Me peame kõik üle kontrollima."

Cristopher oli rahulik ja kasutas ebooniksit hoolikalt läbi kaaludes. Ta oskas seda nigroslängi küll, kuid ei olnud harjunud selles kõnelema. Tohtrid panid tema ebatavalise vaikimise selle kraesse, et ilmselt on mees eelolevast pisut hirmunud. Üks tuli isegi juurde ja rahustas teda:

"Ärge muretsege. Te olete heades kätes."

"Jou, tibi, ma tean seda," oli vastus, mis Cristopheri arvates tundus sobilik olevat.

Peagi tehti talle tuimestused mõnedesse kohtadesse, torgati kuus nõela sisse, ühendati need erinevate voolikute külge ning lasti nii tundide kaupa lebada, et kõik vajalikud kemikaalid saaksid piisavas koguses organismis laiali viidud. Siis teatas anesteetik: "Nüüd paneme teid tuttu! Kui teil veab, ärkate umbes viiekümne aasta pärast, et maanduda juba hoopis mujal."

Cristopher ohkas sügavalt. Ta jõudis veel mõelda, et kas tõesti tema sigadust ei avastatagi, ning siis mähkis magus uni ta endasse. Kapsel tema talveunes kehaga sai endale numbri 79 547, sinna peale kanti nimi: Christopher George Latore Wallace ning lõpuks transportis robotkäsi selle oma kohale suures hibernatsioonikambris.

Mõni minut hiljem sai Mimameidiri kõrval hõljuvat prahikonteinerit vedav väike rakettmootoriga kosmoseaparaat uued korraldused ning jäi ootama ümbertöötlusjaama kogumissatelliidi külaskäiku...

Järjejutt: Celestia. 2. (Arad)

(c) ARAD (arad-at-fimfiction.net)

(c) Tõlge eesti keelde Osvald Soobel

Algus eelmises numbris.

4. Kohanemine

Järgmisteks päevadeks võttis maaponi mära, kes oli Solaria pärast tema saabumist tuppa kutsunud, ta kohtlemise alla, mida lihtrahvas nimetas ,,emalikuks hooleks". Mära nimega Tark Küpsis juhatas ta tuppa, mida ta võis ajutiselt kasutada, enne kui ta sisuliselt pikali kamandati. Iga vastuväide lämmatati mitme kihi sooja tekiga, seejärel puhuti küünal ära ja uks suleti kärmelt.

Öö möödus kiiresti, sest ennast varjav alikorn mõtles pingsalt, üritades kõigest eelmisel päeval kogetust sotti saada. Samal hetkel, kui päike silmapiiri tagant tõusis, lendas uks lahti ja eriliselt heas tujus Tark Küpsis tuli sisse. Enne, kui Solaria midagi küsida või vastu väita jõudis, oli ta mähitud paksu ja rohmakalt õmmeldud keepi ning ta tiriti õue ringkäigule.

Solariale näidati ja tutvustati kümneid ponisid, kuni ta viimaks leidis, et tal on raske kõiki neid meelde jätta. Kohtade ja nende kasutusotstarvete nagu sepikoda või külakoda, kus enamus ponisid viibis, oli tal aga kerge meelde jätta. Isiksused olid aga täiesti teine asi. Enamus neist olid maaponid, vähem oli pegasusi ja ükssarvikuid oli kõige vähem. Ja igaühel oli siin varjatud kommuunis oma roll.

Pärast nädalapikkust sellist kohtlemist jättis Tark Küpsis põhjalikult läbivintsutatud Päikesetaeva Tähepöörise ja Kuukese juurde ning kappas välja Ristikuga rääkima.

,,Noh, laps, kas oled kohanenud?" küsis Tähepööris muiates. ,,Ma vist oleks pidanud sind hoiatama, mis siis juhtub, kui me sinna majja läheme. Ma teadsin, et ta lohistab su juba järgmisel päeval ringkäigule, et näeksid, kuidas kõik siin käib."

,,Ma arvanuks, et selline kohtlemine oleks olnud alandav, kui see ei oleks nii hea olnud," tunnistas Solaria ja vaatas, kuidas kõnealune mära läks Ristiku kõrvale ning hõõrus ennast täku vastu. Mida selline käitumine tähendab? Ma tean, et lihtrahval on selle kohta sõna...

,,Õppetüki esimeseks peatükiks on mõistmine, et sa ei tea kõike," ütles vanem täkk naeratades, võttis kannu vett ning rüüpas. Ta terane pilk jälgis üle kannu Solariat ning ta jätkas: ,,Ma ei tea, milles sinu talent seisneb, aga igast ükssarvikust on kogukonnale palju kasu, kui sa otsustad jääda. Sa oled nüüd läbi küla käinud ja ringi vaadanud... Ega sa ei näinud kuskil kohta, kus sa saaksid appi minna? Ma tean, et ükssarvikud töötavad põldudel ja hoiavad neid soojas, seal oleks kindlasti abi vaja."

,,Õpetaja!" kilkas Kuukene üles hüpates. ,,Päikene ütles, et ta võib mind õpetada! Sa tead maagiast kindlasti kõike, eks? Mida sa mulle esimesena õpetad?"

Ma lubasin talle seda tõesti, mõtles Solaria ja püüdis samaaegselt oma tähelepanu jagada hüpleva varsa ning Ristiku ja Küpsise suhtluse vahel, Tähepöörisega suhtlemine pealekauba. ,,Noh, sellest siis..." See oli üsna keerukas... Meelde tuli, mis surelikud selle kohta ütlevad! ,,Konkubiin!"

Tähepöörise suust purtsatas vesi, ta heitis äreva pilgu Solariale ja siis seda, mida Solaria vaatas. Ta sarv sähvatas ja vaikuseloits langes nende kolme peale. ,,Päikene, kui sa elada tahad, ära kunagi ütle seda sõna Ristiku läheduses," hoiatas ta ja pühkis habemest vett.

,,Mis asi on konkubiin ja miks see Ristiku vihaseks teeb?" torkis Kuukene süütu küsimusega niigi pingelist õhustikku. ,,On see mingit erilist laadi maagia? On see mingi maagia, mida ta ei oska?"

,,Ei, Kuukene. See on täiskasvanute sõna ja sina seda öelda ei tohi," ütles Tähepööris tõsiselt ja tema kiire reaktsioon ning vihane ilme näitasid seda, et nad ei rääkinud sellistest asjadest esimest korda.

Kohe, kui Tähepöörise poolt kostis,,täiskasvanute sõna", muutus Kuukese ilme kavalaks ning ta küsis: ,,Kas samamoodi, nagu ,,liks" või?"

,,Jah, täpselt nii, Kuukene."

,,Aga mis..."

,,Kuukene, kas sa oled kuulnud, et Ristik ja Küpsis ootavad varssa?" küsis Tähepööris, üritades sellega vältida järgmisi sõnu, mis ei tarvitsenud enam nii süütud olla. Kui varsa armiline nägu särama lõi, niipalju, kui seda kapuutsi varjust näha oli, lisas Tähepööris: ,,Miks sa ei lähe ja ei küsi?"

,,Okei!" rõõmustas Kuukene ja ruttas paari poole. Ta peatus ja komistas ning külvas paari üle küsimustega, mis olid üha ebamugavamad, kui küsitavate näoilmeid hinnata. Küpsise näkku tõusis üllatus, siis puna ja järgmiseks juba piinlikkus, kui ta andis endast parima, et varsa jutuvadaga sammu pidada. Ristik vaatas Tähepöörise poole sellise pilguga, nagu tahaks ta teda ära tappa ja pilk muutus veel vihasemaks, kui vanem täkk irvitas ja kabjaga lehvitas.

,,Päikene, ma tean, et asjad käivad siin teistmoodi, ma soovitan sul olla ettevaatlik," rääkis Tähepööris tasa. ,,Kõik ponid on siin võrdsed ja enamik näeb siin üksteises sõpru. See on habras asi, kuid midagi erilist on juhtumas, kui kõik ponid töötavad siin koos. See läheb iga päevaga tugevamaks, kuid ikka veel on kolme rassi vahel pinget. Kui arvad, et mõne poni roll siin solvab kedagi, siis küsi enne minu käest."

Solaria pilgutas segaduses silmi. ,,Ma ei saa aru, mis sa mõtled. Nende suhteks on teener ja peremees. Kui ta tegeleb koristamisega, siis on ta toaneitsi. Kui aitab isiklikes asjades, siis on assistent. Kui mu silmad mind ei peta, siis ta rahuldab rohkem nagu... Lihalikke vajadusi. Selliseid nimetatakse ko..."

,,Ära ütle seda sõna," nähvas Tähepööris vihasemalt, kui ennast varjav alikorn oodata oskas. ,,Sa kuuled minu sõnu, aga ei mõista nende tähendust, laps. Siin paigas on kõik võrdsed. Ta on tema naine ja tema on abikaasa. Nad armastavad teineteist nii palju, kui üks poni teist armastada saab ja nende rassil ei ole siinkohal tähendust. Ükskõik, milline nende varss ka olema ei saa, armastavad nad teda nii, nagu vanemad oma last ikka armastavad." Solaria üritas vastata, kuid Tähepööris segas vahele: ,,Siin pole oluline, kas sul on sarv või tiivad. Siin pole oluline see, mis sa oled, vaid see, kes sa oled."

See jutt käis vastu kõigele, mida Solaria enda valitsetavast rahvast teadis ja ükskõik, kuidas ta sellele ka ei lähenenud, see lihtsalt ei klappinud. Ilmselt, nagu iga reegli puhul esineb erandeid, võib ka Ristik sobilike partnerite puuduses laskuda järglaste saamiseks enese positsiooni kohta nii madalale, mõtles ta lõpuks. Ta jättis selle ning võttis järgmise teema, millest Tähepööris rääkinud oli... Selle, mis võis selle kommuuni ebarealistlikkusele selgust anda. ,,Sa rääkisid, et siin toimib mingi jõud, mis ponisid liidab?"

Tähepööris kallutas pead ning Solaria nägi kübara ääre alt imestusest kaardus kulmu. ,,Kõik ponid, kes on otsustanud siia jääda, et hoida see koht elus ja toimimas, peavad käituma teatud selgelt piiritletud viisil. Kui need ponid töötavad ühiselt, suudavad nad saavutada palju rohkem, kui üksinda. Nad saavutavad palju rohkem, kui sama arv ponisid sama asja tehes Solaria jäigas kastisüsteemis."

Ennast varjav alikorn suutis sellist mõtetust kuuldes vaevu hoiduda pruutsatamast, aga ilmselt reetis näoilme ta emotsiooni, sest Tähepöörise näol oli näha väsinud ja kannatlikku naeratust.

,,Ausus. Ustavus. Lahkus. Headus. Naer. Neid viit asja näed sa siin külas tihti ja kogu oma aastate jooksul pole ma kunagi midagi sellist näinud," rääkis vana ükssarvik. ,,Mõnita, kui tahad, kuid midagi siin toimub ja see on reaalne. Peaaegu et materiaalne. See on midagi rohkemat, kui lihtsalt staatusest või sünnipärast sõltumatu sõprus. Olla osa sellest, on midagi vägeandvat. Ma pole end aastaid nii noorena tundnud, aastaid pole ma tundnud sellist lootust."

Vägeandvat, mõtiskles Solaria võimalustest, mida see sõna endas kätkeda võib ja üritas aru saada, millest Tähepööris ülepea rääkis. Siin maal oli vägi ammu enne seda, kui tulin mina ja kujundasin liigid ennast teenima. Ehk avaneb võimalus rakendada seda väge... Et püüda seda füüsilisel kujul ja kasutada selleks, et vabaneda Rändaja haardest.

,,Me oleme sel teemal juba küllalt udutanud. Loodan, et võtsid mu põhilised soovitused südamesse, või muidu ei ole sind selles maailmas kauaks," ütles Tähepööris ning vaikuseloits nende ümbert hajus. ,,Tule, me peaksime minema põldude juurde. Miski ütleb mulle, et sa võid kuidagi eriliselt sobida selle töö peale."

--

Solaria lootis näha laialdasi ja lainetavaid põlde, mis olid enne mässu nii tavalised. Tema üllatuseks oli küla põld vaid nende armetu vari. Lainetava vilja või kõrguva maisi asemel olid vaid haledate võrsete read, mis vaevu sõrgatsini ulatusid.

Üllatavaim oli aga see, kui palju vaeva selle armetu saagi kasvatamine nõudis. Kümme maaponi patrullisid vagude vahel, iga kabjapuudutus hajutas maasse maagiat, et pinnasele ja taimedele elu anda. Viis ükssarvikut jalutasid ümber põllu, igaühe valvata oli oma osa põllust, mille kohal nad hoidsid hubisevate tulekerade parvi. Taevas lendlesid mõned pegasused ja hoidsid muidu lauspilves taevast selgena, et põld saaks nende väheste tundide jooksul päikest, mil taevakeha ülalpool silmapiiri oli.

,,See hoiabki meie kommuuni elus, Päikene. Ilma kolme rassi koostööta oleksime näljas," rääkis Tähepööris, ta vaatas Solaria mõistmatut nägu ning jätkas: ,,Ilmselt pole sa põllupidamist just palju näinud, kuna oled enamiku elust pealinnas veetnud, mis? Ideaalsetes tingimustes suudavad maaponid saaki kasvatada ja selle eest hoolitseda ilma mingi kõrvalise abita. Praegustes tingimustes hoiavad ükssarvikud taimi ja mulda külmumast ja pegasused taeva selge, kui päike väljas on. Windigo talv on julm, aga me elame selle üle."

,,Windigo?" küsis Solaria. Tema huvi äratas rohkem ükssarviku terav toon, kui öeldud termin.

Tähepööris vaatas teda ühega oma pilkudest, mis tundus olevat liiga heasüdamlik, et olla kahtlustav. ,,Windigod olid olendid, kes toitusid emotsioonidest nagu kurjus ja vihkamine ja nad olid tuntud talvise ilma pärast, mille nad endaga kaasa tõid. Sadu aastaid pole enam ühtegi nähtud ja mina arvan, et nad jäid ühe Solaria puhastusaktsiooni ohvriteks. Greifid ja draakonid pääsesid väljasuremisest, kui alistusid talle, aga windigod ilmselt ei alistunud. Naljakas on see, et ponid on arvanud, et Solaria ise on üks windigo ja ta ei hävitanud liigikaaslasi mitte selleks, et ponisid kaitsta, vaid seepärast, et ta on ahne ega tahtnud võimu teistega jagada."

Tähepöörise jutustus tuletas meelde uduseid mälestusi jääst ja lumest emotsioonivampiiridest, kuid midagi täpsemat Solariale meelde ei tulnud. Ta kapjade ees oli liiga palju väljasurnud liike, ta ei suutnud neid kõiki meeles pidada. Aga viimane lause äratas ennast varjava alicorni huvi. ,,See väide on absurdne. Miks peaks mõni poni uskuma, et kuninganna Solaria võiks olla keegi selline olend?"

,,Ilmselt tema jäise ja lumise välimuse pärast?" küsis täkk juhmil ilmel. ,,Iseenesest võiks selline kastisüsteem tekitada päris hästifunktsioneeriva ühiskonna, kui iga poni toimiks nagu mutrike masinavärgis. Aga paraku ei toimi. Pettumus, julmus ja viha on levinud igasse kasti ja Solaria ei tee selle leevendamiseks midagi. Nii see windigo teooria sündiski."

,,Ega sa ometi usu seda?"

,,Ei, ei usu. Ma ei arva, et Solaria on üks windigotest. Minu arvates ta lihtsalt ei hooli." Selles lauses oli nii palju kibedust, et see pani ennast varjava kuninganna üllatuma. Pealegi oli täkul täiesti õigus. Ta ei jõudnud selle üle kauem mõelda, sest Tähepööris ohkas ja jätkas: ,,Ei ole praegu see aeg, kus vana ja väsinu peaks levitama muret ja vimma noorele ja lootusrikkale. Tegelikult loodan ma näha, mida sa oma maagiaga teha suudad, et me sulle sobivaima koha leiaks. Kas sa oskad sellist tulekera manada, nagu neil ükssarvikutel seal põllu ääres on?"

,,Muidugi oskan," vastas Solaria veendunult. Nad kasutasid loitsu, mida Solaria kunagi proovinud ei olnud, seega vajas ta kiiret pilguheitu, et mõista kasutatava loitsu valemit. Tema üllatuseks oli tegu põhjalikult modifitseeritud loitsuga, mida kasutasid tavaliselt lahingumaagid, aga sellel oli hulk pisikesi muudatusi, mis ei paistnud olulised. Ta hingas kergelt, sulges silmad ja manas loitsu nii, nagu ta tavaliselt loitse manades teinud oli.

Ta ette tõusis tulekera, sellise kergusega nagu teinuks selle meistermaag. Erinevalt soojadest keradest põllu kohal, oli see nagu tükike päikest.

,,Tartarose nimel, laps, kas sa ei oska piiri pidada?" katkestas Solaria keskendumise Tähepöörise kisa ja ta avas silmad, et näha, millest selline ärevus.

Täkk oli ümbritsetud sädelevast kaitseväljast, ta rüü ja kübara ääred olid mustaks kõrbenud ja silmis oli paanika. Lumi väljaspool ta kaitsevälja oli hetkega sulanud ja maapind tulekera all oli kohati kõrbenud. Põlluäärne taragi oli mustaks tõmbunud ja mõnest teibast immitses suitsu. Solaria keep oli peaaegu tuhaks kõrbenud, aga lakk, mis selle varjus oli olnud, oli puutumata. Tähepöörise kaitseväli hajus ja ta astus lähemale, ettevaatlik ilme näos. ,,See oli... Noh... Ootamatu, Päikene. Ega sa viga ei saanud? Pean tunnistama, et olen üllatunud, laps. Loits oli hästi formeeritud, kuid selle vägi oli liiga suur." Täku ettevaatlikkus asendus mõtiskleva hindamisega. ,,Sa taipad loitsumanamise olemust hästi, kuid sind pole piisavalt õpetatud. Kas su õpetaja ei õpetanud sulle, kuidas oma väge timmida?"

,,Ei noh," vastas Solaria pärast pausi. Põhimõtteliselt on see ju õige. Ma pole kunagi pidanud enda väge timmima.

,,Muidugi ei ole ta sulle seda õpetanud," pomises Tähepööris ning köhis kõri puhtaks. ,,Aga kui läheksime põldudest kaugemale ja harjutaksime seda väe timmimist, et saaksime paraja hulga soojust, mis?"

--

Päike oli juba loojumas ja Solaria muudkui üritas ja üritas tekitada paraja kuumusega tulekerasid, kuid ei saanud hakkama. Välu, mille nad harjutamiseks olid valinud, oli põletusjälgedest ja sulanud porist juba kirju. Vaatamata Tähepöörise rahulikule ja kannatlikule õpetamisele pettus alikorn üha enam ja enam. Ülesanne pidi olema ju äärmiselt lihtne. Ei aidanud ka ükssarvikutäku nõuanded.

Väike kari ponisid oli kogunenud ohutust kaugusest Solaria püromaanimängu vaatama, see muutis iga järgmise ebaõnnestumise veelgi talumatumaks. See on väljakannatamatu! Kindlasti on siin peale põldude soojendamise teha ka midagi sellist, mida ma oskan, mõtles ennast varjav alikorn. Ta pidi juba Tähepöörise poole pöörduma, et mõnd muud tööd proovida, kuid ta uhkus peatas ta. See ei ole midagi, vaid lihtne loits, lihtne lähivälja manipuleerimine. Ma olen Solaria, ma ei saa sellisele lihtsale asjale alla vanduda!

Aga probleem ei kavatsenud temale alandlikult alistuda, ta proovis veel kolm korda - ei mingit õnnestumist. Probleem ei olnud loitsus, vaid väes, mida soovitud tulemuse jaoks vaja oli. Solaria lihtsalt ei suutnud piirata oma väge piisavalt, et saavutada vajalik tõrvikutulega võrreldav tulemus. Isegi neid põrgukuumasid kerasid manades ei tunnetanud ta oma väes kergeimatki langust, ta ei suutnud kuidagi mõõta selle kulu ja nii ei saanud ta ka mingit taustsüsteemi, mille põhjal soovitud tulemuseks vajalikku hulka välja mõõta. Kui ta üritanuks olemasoleva oskusega põldudele appi minna, siis ilmselt kõrvetanuks ta taimed ära.

Ent siis turgatas Solarial, et ta teab nüüd täpselt, kuidas lahendada vähemalt üks probleem, mis ta ees on. Ta pöördus kiirelt näoga pealtvaatajate poole ja hüüdis: ,,Mul on vaja..." Ta pidi peaaegu ütlema ,,katsejänest," kuid sai selle kurku pidama. Kuidas surelikud nimetavadki neid, kes pakuvad oma teeneid? Ah... ,,Vabatahtlikku!"

Kuulnud seda hüüatust, tõmbus kari veidi tagasi ja ponid vahetasid närvilisi pilke. Möödus hetk vaikust ning keegi hüüdis ,,Mina tulen!" Kari tõmbus kahte lehte ja nooruke pegasusetäkk kappas lagedale. Ta enesekindlus hajus, kui ta sattus külmunud sulalumele ja hakkas libastuma ja koperdama. Viimaks leidsid ta kabjad kõvema toetuspinna ja ta sai sirgelt seista ning Solariale naeratada.

,,Päike, mida sa..." hakkas Tähepööris küsima ja ta muutus ärevaks. ,,Päikene, oota!"

Kostis õrn särtsatus ning vabatahtliku kõrval hõljus väike tulekera. Kõik pealtvaatajad hoidsid hinge kinni, Tähepööris nende hulgas, ning vabatahtlikus hakkas tõusma paanika, kui ta aru sai, milleks teda vaja läks. Kui selgus, et pegasus ei põlenudki ära, kostis ponikarjast kergendusohete koor.

,,Õnnestumine!" rõõmustas Solaria väikest tulekera vaadates ja temas tõusis... tunne, et ta on saavutanud midagi. Kuna mu maagia ei saa ponidele viga teha, siis saab kasutada vabatahtlikku, kelle abiga saab paraja hulga väge loitsu sisse panna! Ta naeratus venis laiemaks, kui ta kordas katset, mille tulemusel hõljus põllu teise otsa kohal juba teine tulekera. ,,Ahhaa! Topeltõnnestumine!" Ta kordas loitsu kümmekond korda, kuni lagendik oli valge ja soe nagu olnuks suvi. Ta loits pidi ääre pealt katkema, kui kari tuli teda õnnitlema ja tunnustama. Rõõmsad näod ja lahked sõnad tekitasid ennast varjavas alikornis emotsiooni, millega ta üldse tuttav ei olnud, aga see oli... Meeldiv.

Solaria oli kogemusest sellises õndsustundes, et ta ei märganud, kuidas Tähepööris oli kõndinud Ristiku kõrvale, samuti ei märganud ta seda innukat pilku, millega vanem täkk noorema poole vaatas.

--

5. Naer

Ei möödunud päevagi, kui jutud Solaria tegemistest levisid ülejäänud varjatud kommuuni elanike kõrvu ja pärast pikki arutelusid Tähepöörise juures voorustest, täpsusest ja mõõdutundest, võis ta osaleda põldude soojendamisel. Ja kuna see töö temas mitte mingit väsimust ei tekitanud, nõustus Tähepööris järgmisel päeval tema soojendatavat piirkonda laiendama.

Mõne päeva pärast laiendati seda veel, siis mõne päeva pärast veel rohkem, kuni jõuti üllatava lahenduseni: Solaria võis ühel päeval nädalas soojendada kõiki põlde, andes sellega ülejäänud meeskonnale nii igatsetud vaba päeva, mil nad said puhata ja taastuda. Plaanis oli anda ka Solariale vaba aega, et ta saaks oma väge taastada ja aidata linnas mõnede teiste tööde juures.

Mida ta aga ei Tähepöörisele ega ühelegi teisele ükssarvikule ei öelnud, oli oletus, et ta võinuks neid põlde soojendada aastaid, enne kui oleks neid tulekerasid manades mingitki pingutust tundma hakanud. Isegi tulekerade mitmesajakordne paljundamine ei tundunud talle raskem kui see maagia, millega ta oma välist kuju hoidis ja alikorniolemust varjas. Ainus probleem, mida Solaria oma töökorralduse juures kohtas, oli poni, kes oli saadetud ,,tema järele vaatama," et oleks kindel, et ta saaks vajadusel abi. Aga ,,järelvaataja" osutus kasulikuks hoopis muul moel.

,,Oled ikka kindel, et sa puhata ei taha? Mulle tundub küll, et sellise hulga loitsude üheaegne valitsemine võib päris väsitav olla," ütles pegasus, kes käis Solaria kõrval naabervaos ja oli enda nimeks öelnud ,,Kepsutaja." Nooruke täkk ei lasknud kunagi mööda võimalust rääkida Solariaga (õigemini rääkida Solariale) ega paistnud külmast vastuvõtust üldse häiritud olevat. Selline käitumine kestis nende vahel ligi kaks nädalat, kuni Tähepööris viimaks märkas, et Solarial käib abiks seesama täkk, kes aitas tal esimest korda õige kuumusega tulekera manada. Solaria võinuks täku vastu kenam olla.

Solaria leidis viimaks nipi, kuidas täkku kasutada. Ta oli märganud, et täku südametöö kiirenes alati, kui ta tema juurde tuli ja ta tegi hulga katseid uurimaks, kas ta maagia mõjutab kuidagi täku keha. Nii lootis ta leida nipi, kuidas Rändaja needus murda ning naasta oma õiglasele kohale siin maailmas. Solaria kavatsus kukkus aga läbi, kuna ta maagia ei tekitanud katsejäneses mingeid negatiivseid efekte ning täku kummaline südametöö jätkus sõltumata sellest, millist maagiat ta täku peale manada üritas.

,,Vastus su küsimusele on sama, mis eelmisel korral: see töö pole mulle väljakutse," vastas Solaria, üritades Kepsutaja sisikonda tema enda ribidega välja kiskuda. Tuttavlik energiaväli haardus ümber täku kere, aga loits keeldus toimimast. Ta ei lasknud pettumusel enda näost välja paista ning lasi kogutud energial tulekeradesse hajuda.

,,See on vapustav! Ma tean, kui tänulikud on teised põllumeeskonna liikmed, et saavad kabjad sirgu ajada ja veidi puhata," ütles täkk ja Solaria tundis jälle seda imelikku deja vu tunnet, kui jutt tavapärastelt teemadelt kõrvale kaldus. ,,Enne sinu tulekut ei olnud neil eriti võimalust veeta aega oma pere, oma sõprade ja... Väga eriliste ponidega."

,,Siis on hea, et minul sellist aega vaja ei ole," vastas Solaria ning üritas nagu muuseas Kepsutajat avakosmosesse lämbuma ja külmuma teleportida. Kui Kepsutaja süda jälle kiiremini lööma hakkas, kergitas Solaria kulmu, kui nägi, kuidas tema mõrvakatse täkule mõjunud oli.

Kepsutaja nägu oli punaseks tõmmanud ning ta vaatas kiiresti kõrvale, kui Solaria pilk tema peale langes. Ta kõverdas suud ja kogeles: ,,E-ega see sellest pole, et me nii palju aega koos oleme veetnud?"

Peaaegu seosetu kõne, suurenenud vererõhk ja kiirenenud südametöö... Kas mul on edulootust? ,,Mul ei ole selliseid suhteid ja mul ei ole sellist aega vaja," ütles Solaria, üritades Kepsutajat uuesti teleportida, jälgides samal ajal hoolega oma katsejänest. Erinevalt eelmisest katsest, hakkas Kepsutaja pulss ja puna kahanema. Ta proovis mõned korrad rääkida, kuid ta ei suutnud. Kuidas ma vihkan ebaõnnestumisi, halas Solaria sisimas ning jätkas oma patrulli.

,,Ah jah, see on hea ju? Palju vaba aega lihtsalt," õnnestus Kepsutajal viimaks öelda, kui ta oli end kogunud ja taas Solaria kõrvale traavinud. ,,Enamikel päevadel pean ma taevast selgena hoidma, et põllud saaks võimalikult palju valgust, kuniks päike paistab. Ülejäänud aja veedan siin... Koos sinuga."

Ta süda hakkas jälle kiiremini lööma ja Solaria tundis sisimas ärritust - ta polnud veel mitte mingi loitsuga alustanud! Mis nüüd ometi toimub, mis vastuolud need olgu?! Äkki pole asi minu katsetes, vaid materjalis, millega ma töötan? Selle kinnitamiseks tuleks teistsorti katseid teha...

,,Väike Kuukene paistab sinusse kiindunud olevat. Sa pead päris hea õpetaja olema! Tähepööris on teda õpetanud nii kaua, kui ma siin olen olnud, kuid tal on vist keskendumisega probleeme." Lühikest peatust kasutas Solaria selleks, et üritada Kepsutaja kaela telekineesi abil kahekorra väänata, aga midagi ei tulnud välja. Täkk jätkas kõndimist, nagu poleks ta elu kallale kiputudki. ,,Sa oled liiga noor, et sa võinuks olla õpetaja enne kõike seda, mis juhtus. Kas sa olid pealinnas üliõpilane?"

Järjekordne vihasööst segas Solaria keskendumist, kui jälle üks surelik ta välimuse järgi vanust pakkus. ,,Ma olen sinust vanem," ütles ta, ja ta häälest pidi kostma ärritust, kuna täkk võpatas neid sõnu kuuldes.

,,M-muidugi oled! Ma ei tahtnud öelda, et sa kogenematu oled või miskit!" ütles Kepsutaja kiiruga, vabandas jälle ja kogeles edasi. Solaria hakkas tema lipitsemisest tüdinema.

Alles siis, kui Kuukese keebis kuju küla poolt allamäge lähemale põrkles, muutus Solaria erksamaks. Väike sälg tegi üle aiateivaste üsna ettevaatamatu hüppe ning peatus ennast varjava alikorni ees. ,,Päikene! Päikene! Su vahetus on läbi ja ma tahan sulle midagi näidata!"

,,Aga..." alustas Kepsutaja, kuid varss pööras oma pimedad silmad tema poole ja näitas keelt.

,,Sul oli küllalt aega üritada Päiksega flirtida, Kannike! Nüüd on minu kord temaga aega veeta!" teatas Kuuke ja justkui käsu peale ilmus nähtavale järgmine ükssarvikute vahetus, kes traavisid küla poolt mäest alla. Nende tulekerad olid juba valmis manatud ja nad võtsid viivitamata oma kohad sisse, kui Solaria oma loitsud katkestas.

,,Flirt?" kokutas Kepsutaja ning ta pulss kogus taas tuure.

,,Kannike?" küsis Solaria, vaadates vaheldumisi elevust täis varssa ja täkku, kes oli infarktile lähemal kui kõigil neil nädalail, mil Solaria teda selleni viia oli üritanud.

,,See on ta nimi, totakas!" ütles Kuuke, kallutas pead ja näitas kabjaga täku suunas. ,,Kas ta ütles sulle mingi muu nime? Nagu näiteks Kepsutaja? Ristik rääkis, et ta tutvustab end nõnda kõigi märade ees, aga ikkagi hüüavad kõik teda Kannikeseks." Varss kehitas õlgu ega teinud Kannikese kokutamisest ja puterdamisest välja. ,,Mida iganes, aga meil on aeg minna või me magame selle maha!"

Kuuke tuiskas minema ning Solaria traavis järele. Mida nüüd, mõtles ta, kui nad põiklesid küla ääres väiksemate majade vahel ja hiilisid varjust varju, kui keskväljakule lähemale jõudsid. ,,Kuukene, mida me siin teeme?" küsis ennast varjav alikorn.

,,Tss! Ole tasa või sa rikud kõik ära!" sosistas Kuuke, lömitas maha ja roomas ümber järgmise nurga.

Mida ta teeb? Tal ei tohiks vaja olla otsenähtavust, et ,,näha," kui ta kasutab oma puude kompenseerimiseks loitsu, mõtiskles Solaria varsa toimetamisi jälgides. Keep, mis tal alati seljas oli, oli siin maja kõrval koli vahel ideaalne kamuflaa, aga ta värises, kui paigale jäi. Ta ilme oli hoolikalt ükskõikne ja Solaria ei saanud aru, mida see kõik tähendas, kuni ta heitis pilgu üle hoovi teisele poole.

Hoovi teises ääres oli väike maja, kus elasid Ristik ja Tark Küpsis ning kõik paistis esmapilgul täiesti tavaline. Järgmisel hetkel tajus ta ukse kandis mingit loitsu, mis pidi aktiveeruma, kui mõni poni sinna kabja pani. Loitsu sisemised keerud olid nii segased ja puntras, et alikorn ei tabanud selle algusi ega lõppe ega eesmärki, siis vaatas ta jälle enda kõrval kössitavat varssa.

See on vist lõks Ristiku jaoks, järeldas Solaria ning vaatas taas ukse poole. Tuleb nentida, et olen üllatunud, et keegi nii noor on suuteline selliseks riukaks või kavatsuseks. Kui ta on piisavalt vana, et luua selline lõks vaenuliku ükssarviku elimineerimiseks, siis äkki sellise mõttega lõks ajab selle ohvri piisavalt kauaks segadusse, et mõjuda surmavalt? Miks ta seda teeb üldse?

Olukorra lahtimõtestamine jäi aga pooleli, sest see, kelle jaoks lõks mõeldud oli, ilmus hoovi. Ristiku seljas oli mingi lihtsam keep, mis oli täis tolmu ja ümbruskonnas kasvavate mändide okkaid. Ta pidi oma tööst tõesti väsinud olema, sest ta ei kõhelnud sekunditki, kui pani kabja läbi ukseava ja loits hakkas tööle.

Solaria tõmbus pingule ning tontlik muie tõusis ta näkku. Väiksest Kuukesest võiks saada mu õpilane, kui keegi nii noor on nii kaval, et suudab kõrvaldada lahingumaagi ilma otsese rünnakuta. Äkki ei pea mina siis oma raevu kasutama, kui agendid ja palgamõrtsukad on samamoodi head...

,,Kallis? Ma olen kodus ja puuriidad on taas piisavalt kõrged," ütles Ristik ja avas ukse, märkamata, et ta karv ja lakk olid nüüd helelillad.

Mis asja?

,,Kas see toimib? Kas see töötab? Ristik oli üks igavene liks, kui ma kohtumise ajal Tähepöörisele vingerpussi tegin, nüüd tahtsin ma talle tagasi teha!" rääkis Kuuke kiiresti.

Solaria segaduses pilk langes taas varsa peale... Ja nägi, et isehakanud ründaja oli samuti helelilla. Lõksu mõte oli muuta Ristiku värve, kuid valesti manatud loits mõjus Kuukesele kah? See on... See...

Esimene märk sellest, et midagi on valesti, oli Solaria kõhulihaste pinguldumine. Ennast varjav alikorn oli sedavõrd häiritud Kuukese rünnaku ebaloogilisusest, et ta ei tunnetanud seda enne, kui see pinge haaras ka ta rinna. Kägisev heli vallandus ta suust, ta üritas hoida meeli selgena ja enese seisundit analüüsida. Ja siis tõusis ta pähe õõvastav mõte. Mis siis, kui lõksu eesmärgiks ei olnudki Ristik, vaid hoopis mina? Hirm tõusis Solaria meeltesse, kui lihastõmblused õhu ta kopsudest välja pressisid ja talle tundus, et ta ei saa enam sisse hingata.

Kuuke küsis midagi, kuid ta ei kuulanud, sest ta kammis maagiaga oma keha. Mingeid loitse ta ei leidnud ja krambid kahekordistusid vaatamata ta otsingutele. Ta üritas loitsu hajutada, kuid seda segasid kopsud, mis õhupuudusest valutama hakkasid. Solaria püüdis varsale otsa vaadata pilguga, mis lubas aeglast ja valulikku surma, kuid vaadet hakkasid segama pisarad, kui lihastõmblused ta näoni levisid.

,,Mis siin toimub? On Päiksega kõik korras?" küsis kuskilt Ristiku hääl.

Minuga pole üldsegi kõik korras, tohlakas, see vars üritab mind tappa, karjus Solaria oma mõtteis ja ta jalad hakkasid tõmblema, nagu kogu ülejäänud keha.

,,Ma... Arvan, et ta naerab, aga ta vist ei tea, kuidas ta seda teha?" vastas Kuuke küsimusega.

,,Korras siis? Aga ütle mulle, kui ta abi vajab. Ja miks sa lilla oled?"

,,Ise oled lilla!"

Hetk vaikust.

,,Kuupaiste! Pööra see kohe tagasi!"

Kas see on NAER? Kuidas saavad ponid seda vabatahtlikult üle elada? Maksan sulle kätte, Kuuke! Sinu ,,naer" saab olema tuhat korda hullem, vandus Solaria, kui tal õnnestus kopsud taas õhku täis tõmmata. Aga kohe kaotas ta kontrolli oma hingamise üle ja järgmine lagin haaras ta keha.

Vaatamata asjatutele pingutustele oma hingamist stabiliseerida ja takistada üle keha levivaid lihastõmblusi ja et sellest taastumiseks kulus minuteid, ei saanud Solaria eitada, et terve ülejäänud päeva tundis ta ennast palju paremini.

--

6. Märgid.

,,Naerujuhtumist" oli möödas peaaegu terve kuu. Solaria õppis salakülas elavatest ponidest midagi täiesti ootamatut, üritust, mida lihtrahvas nimetas ,,peoks."

Solaria pidi ringijooksvatest varsakarjadest peaaegu üle hüppama, kui ta otsis teed Kuukese tuttavliku keepi mässitud kogu suunas. ,,Mis sellise asja põhjuseks on? Ma ei tea küll ühtki nii tähtsat sündmust, et sellega sellist kogunemist võiks kaasneda," küsis ta, üritades segasest liikumisest mingitki sotti saada. Hulk täiskasvanud ponisid olid tavapärase töö kõrvalt aega leidnud, nad aitasid kaunistusi üles panna ja lobisesid omavahel.

,,Pilvi ja Kippar said puusamärgid!" ütles Kuuke sellise õhinaga, nagu see selgitanukski kõik. ,,Ja Kannikese märk muutus täiesti teiseks! Me peame üks kord aastas pidu nende ponide auks, kes on saanud puusamärgid või kellel need muutunud on. Aga ma arvan, et see on sinu pärast, et tänavune pidu nii vara korraldati!" Kapuutsi varjust armilisest näost paistis lai naeratus.

Solaria mõtles edasi pärida, kuid miski, mida Kuuke mainis, pani ta peatuma. ,,Minu pärast? Miks sa seda arvad?" Kuni mina troonil olin, ei peetud mingeid pidusid...

,,Sinu märgi pärast!" teatas Kuuke rõõmsalt. ,,Sina tulid ja sa tegid nii palju tööd, et põllusoojendajad said puhata! Kõik ponid räägivad, kuidas kõik on hakanud sulama, mis tähendab, et päike tuleb tagasi, mis tähendab, et põllusoojendajad saavad veel rohkem vaba aega, et teisi ponisid aidata, vaat seepärast saame pidutseda!"

Sula... See ei ole võimalik! Solaria pingutas oma meeli ja tunnetas laotust, ka hõõguvat taevakeha, mille liikumist ta valitses ja pidi ehmatusest peaaegu kukkuma. See on planeedile ligemale tulnud! Ma suudan veel orbiiti kontrollida, aga kaugus ei allu mu korraldustele. Rändaja, su surm saab olema aeglane ja piinarikas, kui ma sinu needusest taastun. Vaatamata selle sajatuse julmadele sõnadele, ei olnud selles kaugeltki mitte nii palju viha, kui varasemates oli olnud. Ehkki väiksemgi kontrollikaotus mu maagia üle on masendav... Siis selline muutus on talutav. See muudab külaelanike eluolu kergemaks.

Seda mõeldes heitis Solaria pilgu taas külaväljakule kogunenud ponidele. Pakse riideid eriti enam ei paistnud, mõnel ponil oli seljas vaid vest. Peaaegu kõik väljakul mängivad varsad olid aga üldse ilma riieteta.

,,Kuuke, miks sina teiste varssadega ei mängi?" küsis Solaria. Tema häälest kostis aus uudishimu. ,,Ma olen märganud, et ponid siin kogunevad seltskondadesse, vastavalt nende tööle, huvidele ja eale. See tundub kummaline, et sina oled alati kas minu või Tähepöörise juures."

Varsa naeratus vähenes pisut ja ta seletas: ,,Noh.... Teised varsad arvavad, et ma olen... Tontlik. Ma olin peaaegu koguaeg toas, aga siis õpetas Tähepööris mulle tajumisloitsu, millega ma hakkasin tunnetama asju enda ümber. Ma mõtlen oma silmadele ja ma ei pea nägema ponisid, et teada kus nad on ja see hirmutab neid. Mõned arvavad, et ma olen vist mingi kummitus." Ta kõhkles hetke ja jätkas kiiruga: ,,Sellest pole midagi. Ükski poni ei kiusanud mind pärast seda, kui õppisin tegema isetabavaid lumekuule, kasutades telekineesi ja meelitusloitsu!"

Kujutlus Kuukesest, kelle ümber hõljub kümneid lumepalle, ja kes karistab oma vaenlasi nagu Solaria enese miniatuurne vorm, pani ennast varjava alikorni muigama. ,,Nad ei oska arvata, kui võimsaks sa võid saada, Kuuke. Küll nad oma viga tulevikus tundma õpivad." Naeratus kadus aeglaselt ta näolt, kui järgmine küsimus ta mõtteisse tõusis. ,,Kuuke, miks sa seda rasket keepi maha ei võta? Sul peaks selle all juba üsna palav olema."

Varsa rõõmus naeratus kadus täielikult ja nägu tõmbus kapuutsi varju. ,,Ma ei saa," ütles ta tasa.

,,Miks sa ei saa?" küsis Solaria uudishimulikult, aga kapuutsi alt ei kostnud mingit vastust. Ta ei hakanud end peale suruma, kuna Kuuke paistis keebi all lausa kössi tõmbuvat. Selle asemel meenutas Solaria teisi vestlusi, mis ta varsaga pidanud oli, ning tahtis kabja otsaette panna, kui talle meenus huvitav asi, mida siin justkui üle tähtsustati. ,,Sa rääkisid, et see pidu on nende auks, kes said puusamärgi, aga sa ütlesid ka... Et mõnel on märk muutunud?"

,,Jaa! Mõnedel ponidel, kel märk on juba puusal, on see muutuma hakanud!" rääkis Kuuke õhinal ja tema harjumuspärane rõõmsameelsus oli taastunud. ,,Seda juhtub harvemini ja Tähepööris arvab, et see on sellest, et see maagia, mis neid märke tekitab, on viimaks elama hakanud. Igal ponil, kel märk juba puusal, võib see muutuma hakata ning neil, kel veel ei ole, võivad ilmuda täiesti imepärased märgid!"

Mitu korda võib üks varsakönn raputada minu loodud maailmakorra alustalasid? See peab olema tahtlikult korraldatud! Solaria ohkas löödult. Ta hakkas väljakule kogunenud ponisid tähelepanelikumalt vaatama ning pidi taas kabjaga otsaette lööma, sest ta polnud seda enne tähele pannud.

Väljakul liikus üle kümne poni ja alles nüüd, kui Solaria tähelepanelikumalt vaatas, märkas ta, kui laialt need märgid varieerusid. Kui mõned puusamärgid olid oodatavad, nagu näiteks maaponide märgid, mis seostusid põllupidamise või muu raske tööga, siis enamiku märgid olid... Erilised. Ristiku ja Küpsise juures lobises seotud lakaga pegasus, kellel oli puusal liivakell, Küpsise ja Ristiku märgid aga seostusid nende nimedega. Kahel kõige energilisemal varsal olid seal pilv ja teisel hüplev kivi. Kannikesel oli puhta arusaamatu märk - mingi kogum mulle.

Mida see tähendama peaks? Solaria mõistus karjus. See oli vapustav. Märgisüsteem oli loodud selleks, et igal ponil oleks oma eesmärk! Kuidas sai see küla toimida, kui neil siin ei olnud täpselt määratletud rolle?

Tema katsed nähtust aru saada katkesid ootamatult, kui tuttav teravatipuline müts talle läbi külakoja akna silma hakkas. ,,Kuuke, ma lähen räägin veidi Tähepöörisega, eks?"

,,Ma ei tea, palju sa temaga rääkida saad, kui ta töötab. Ta ei taha kunagi rääkida ega midagi teha, kui ta oma raamatutes tuhnib," vastas Kuuke pahuralt.

,,Ma tulen kohe tagasi, kui jutud aetud, siis äkki näitaksid mulle seda imelist toitu, mida ,,koogiks" nimetatakse ja mida sa nii hirmsasti armastad?" pakkus Solaria ja varss naeratas ootusärevalt. Teinud varsal tuju heaks, tungis ennast varjav alikorn läbi ponikarja külakoja poole.

Tähepööris oli hõivanud ühe nurgalaua, mis oli täis igasugust kirjalikku materjali. Kirjarullid ja raamatud olid laotud pinkidele ja laud oli viimase tollini täis lahti rullitud pärgamenti, suuremas osas vähemalt kolmes kihis. Ükssarvik paistis olevat sügavalt mõttesse vajunud, ta lihtsalt vaatas tööd enda ees. Ta oli sedavõrd keskendunud, et ei pannud üldse tähele, kui Solaria tema juurde jõudis ning üle ta õla vaatas.

Laual lebasid loitsud ja maatriksid ja need olid äärmiselt keerulised ja midagi kaugelt rohkemat, kui lihtne lähiümbruse mõjutamine, milles enamik loitsudest seisnes. Üks lõpetamata loits äratas eriti Solaria tähelepanu ja üllatas teda, sest selles paistis tema sisseseatud jäiga märkidekontrolli likvideerimise alus. ,,Ah...," ütles ta, kui aru sai.

Rohkem ta uurida ei jõudnud, sest Tähepööris peaaegu hüppas toolilt maha ja viskus ringi ning oli seljataha ilmunud märaga silmitsi. ,,Päikese nimel, laps! Kas sulle pole kunagi õpetatud, et niimoodi ei tohi ponide taha hiilida? Sõjast on juba mitu aastat möödas, aga mõnel meist on veel refleksid, mis mõeldud lahingus kasutamiseks. Sa võid haiget saada!"

Ennast varjav alikorn kohmerdas tagasi, tundes end kui paha pealt tabatuna. Ta proovis mõned korrad seletada, aga Tähepööris ohkas ja naeratas. ,,Vabandust, et häält tõstsin. Ma mõtlesin, et äkki oleksid väljas ja naudiksid koos Kuukesega sooja ilma?" küsis täkk, vaadates korra pabereid, siis jälle Solariat. ,,Aga seoses sellega... Ega sa kuidagi tea, miks ilm niimoodi käitub?"

,,Ei, ei tea," ütles Solaria. Ta ütles seda vist liiga rahutult, kuna Tähepöörise kulm tõusis üsna kõrgele. Solaria jätkas kohe: ,,Kuigi su küsimus on hea, on mul veel üks küsimus. Kuuke rääkis just selle kogunemise põhjusest ja et mõned märgid, mis ponidel on, ei ole... Need ei ole sellised tüüpilised märgid, mida ma olen harjunud ponide puusadel nägema."

Tähepööris hoidis Solariat oma kõiketeadva pilgu all. Hetke pärast täkk noogutas. ,,Ma arvan, et seda oli oodata. Külmal ajal olid kõik ponid liiga hõivatud, et märgata mõningaid muutusi. Sa oled ju igale rassile tüüpiliste märkidega tuttav, eks? Ja ma pakuks, et Kuukese seletus tekitas sinus vaid rohkem küsimusi?" Kui ennast varjav alikorn mõlema küsimuse peale noogutas, siis täkk jäljendas tema noogutusi ning kogus mõtteid.

,,Võin vist öelda, et Ristik oli esimene. Ära nüüd ütle, et kolm ristikulehte oli Solaria ajal lahingumaagi kohta normaalne märk?" alustas Tähepööris ja muigas kergelt, kui nägi Solaria silmis teravat pilku. ,,See selleks, aga ta oli pärast üht lahingut peaaegu suremas ja kaotas teadvuse. Kui ta ärkas, oli ta meie kalli Küpsise hoole all. Omavahel öeldes, kui ta avas silmad ja nägi seda mära esimest korda, tundis ta, et tema ebaõnn on viimaks pöördunud. Ja kui ta lõpuks voodist tõusis, oli ka ta märk muutunud. Sealtmaalt loobus ta ka oma vanast identiteedist selle kasuks, mis tal on nüüd."

Aga... Aga see on ju arulage! Kui sul on väge, et muuta endaga seotud märk, miks sa siis näed vaeva sellise mõttetusega, nagu sihuke õnnesümbol? Solaria ei saanud aru. ,,Ma pole kindel, et mõistsin seda. Sa suutsid ta märki muuta, aga...."

Tähepööris tõstis kabja. ,,Pean möönma, et olen üsna üllatunud, et suutsid minu puudulikest märkmetest sellised järeldused teha. Aga sul on õigus vaid osaliselt," ütles ükssarvik, vaadates märkmeid enda ees, ja tuhnis siis veidi selle virna jalamis. ,,Ma uurisin võimalusi see märgisüsteem murda, et me saaksime Solaria kastisüsteemist vabaks, aga siis sain teada huvitavast arengust Ristiku juures. Üsna pea pärast seda hakkasid märgisaamise eas varsad omandama puusamärke, mis olid kaugel sellistest, mida me ootasime." Ta vaatas Solariat ja naeris. ,,Nagu oleks märgisüsteem iseenesest murdunud. Kui märgid muutuvad iseenesest, on ju üsna rumal arendada loitsu, mis märke muutuma sunniks."

Lõpetanud oma seletamise, heitis Tähepööris Solariale ühe oma kahtlustavatest pilkudest. ,,Ma kardan, et sa oled minus uudishimu äratanud, Päikene. Sul on õigus keelduda vastamast, aga ma olen sunnitud küsima: On see märk su puusal seesama, mis sul alati on olnud?"

,,J-jah, muidugi jah!" kinnitas Solaria, üritades näida nii enesekindel, kui suutis, ehkki ta kippus Tähepöörise pilgu all kössi tõmbuma. Kas ta küsis seda seepärast, et ta ei tea vastust või seepärast, et ta just teab? Väike paanika hakkas Solaria meeltesse tõusma.

,,Jah, ma arvasin kah sama," vastas täkk, noogutas ja vabastas Solaria oma pilgu haardest. Ta istus laua taha tagasi ning hakkas märkmeid uurima. ,,Me oleme näinud seda fenomeni vaid paar aastat ja sedagi vaid käputäie varssade ja noorte ponide peal. Siin pole midagi konkreetset, kuid siin paistab korrelatsioon seoses ilmuvate märkidega ja tunnustega, mida märgikandjad omavad. Kõik nad seostuvad viie omadusega, aga viis on vist vähe või mis? Midagi on siit puudu."

Kuna täkk teda enam ei jõllitanud, julges Solaria jälle edasi astuda ning vaadata üle Tähepöörise õla. ,,Viis? Kas see on seoses nende omadustega, millest rääkisid mõni aeg tagasi? Ausus, ustavus..." Ta sõnad surid huultele, kui ta üritas jälle mõista kümneid loitsusid, mis olid kas pooleli või alles teoreetilises arengujärgus. Ajarännak, tegeliku potentsiaali vallandamine, tõlke- ja interpreteerimisloitsud, pealegi veel hunnik uuringuid millegi ümber, mida nimetati ,,harmooniaelementideks," kattis pea igat paberilehte ta ees. Vana ükssarviku paberitööde uurimised jäid paraku katki, sest uks lendas valju kolakaga lahti.

,,Päike! Päikene! Sa pead seda proovima!" hüüdis Kuuke, kes galopeeris Solaria poole. Ta selja taga telekineesiväljas hõljus kandik selle müütilise ,,koogiga." Koogitükk viskus vähimagi hoiatuseta otse ennast varjava alikorni näo suunas, kuid peatus paar tolli enne nina ning jäi rahulikult hõljuma.

Varss lausa väriseb ootusest, et kuna ma seda ,,kooki" proovin. Äkki on naljakas vaadata, mis teda niimoodi erutab, mõtles Solaria, kui näksas pakutud maiust. Siis näksas veel. Siis juba hammustas. Siis hammustas juba laialt. ,,Kuuke, ütle mulle... Kas seal on veel seda kooki?" küsis ta, kui oli varsa pakutu kõik viimseni ära söönud.

,,Jah, on küll! Aga peame kähku minema, muidu saab otsa!" vastas Kuuke ringi viskudes ja uksest välja sööstes. ,,Kuna saak tuli nii hea, saime ka kõiki suurepäraseid maitseid ja aroome ja kaunistusi, nagu maasikad ja..."

Solaria traavis varsa sabas, näol naeratus. Tähepöörise igasugused sepitsused lükkusid tahaplaanile, kuna teda piinas tõsine mure, et kas ta veel seda oivalist maiust saab, mida surelikud tema eest kogu tema valitsemisaja jooksul varjanud olid.

--

7. Kahetsus

Solaria puhkas sohval oma toa akna kõrval ning rüüpas sooja jooki, mida Tark Küpsis nimetas ,,kakaoks." See jook, aga ka kook ja muud tavalised toidud olid ennast varjava alikorni jaoks viimastel nädalatel justkui salapatuks muutunud. Ma teen seda, et paista surelike hulgas tavaline, mõtles ta ja rüüpas pika sõõmu. Kui aeg saabub, lõpetan sellised asjad ära. Aga see aeg pole käes. Libaükssarvik rüüpas järgmise sõõmu ja nautis sooja tunnet, mida kakao temas tekitas, vaatas siis üle kruusiääre teist poni oma toas.

Kuuke istus ta kõrval, keha täielikult keebi varjus. Arme täis nägu oli küll kapuutsi all, kuid Solaria võis niisamagi ette kujutada põnevust ta näos. Põnevus asendus arusaamisega, siis rõõmuga ja ta ütles: ,,See on..."

POP!

Solaria näkku tõusis tontlik naeratus, kui Kuuke toast haihtus. Ta rüüpas jälle kakaod ning vaatas raamatut, mille ta lugemiseks oli võtnud. Tähepöörise tööd on... Üllatavad. Ta tulemused on täiesti absurdsed, kuid nendes on loogika, mis omakorda on ahvatlev. Ja mõjuv.

Koridoris lähenes kabjaklobin, uks lendas lahti ja Kuuke tormas tuppa. ,,See on teleport..."

POP!

Solaria ei tõstnud varsa poole pilkugi, kui viimane taas haihtus. Mõtted ta peas läksid lausa keema, kui ta edasi luges. Tähepööris teoretiseeris, et selle maailma rassid on suutelised maailma oma maagiaga mõjutama, olles samas omakorda mõjutatud maailma poolt. Ta usub, et need ,,elemendid" esindavad ponide tõelist ja ehedat olemust ja selle küla edu on tõestuseks, et nad võivad saavutada ,,harmooniat" ja seeläbi palju edukamad olla.

Enne seda, kui Solaria siia varjatud kommuuni saabus, lükanuks ta selle idee kohe kõrvale. Ilmselt põletanuks ta sellise ketserliku teksti kohe ära ja selle lollaka autori kivikujuna oma aeda paigutanud. Nüüd aga...

Jälle lähenesid uksele kiired sammud ning Kuuke tormas ukseavast läbi. ,,See..."

POP!

Tähepööris uskus, et maailm on selle elanike peegeldus ja vastupidi, et kui üks paraneb, siis teine vastab, mõistis ta ja tung raamat ära põletada asendus küsimusega. Aga kui tal on õigus? Idee millegi nii suure ja monumentaalse tähelepanemata jätmisest ärgitas filosoofilisi mõtisklusi kahe poole vastasmõju ümber. Peast käis läbi igipõline küsimus munast ja kanast, kuid ta ei jõudnud pikalt mõelda, kuna uksepiidalt kõlas koputus.

,,Tere õhtust, Päikene," ütles Tähepööris sisse astudes. ,,Vaatan, et sa loed mu vanu märkmeid nagu nohik. Loodan, et see ei sega sul Kuukest õpetamast."

,,Ära ole rumal, Tähepööris. Ma just õpetan teda."

Lähenev kabjaklobin andis lähenevast varsast märku. Ta hingeldas kergelt ja küsis: ,,Miks see on..."

POP!

,,Õpetad?" küsis vana ükssarvik kahtlevalt.

,,Muidugi," ütles Solaria kakaod rüübates. ,,Ta imeb kõik teadmised endasse kui käsn, siis ma mõtlesin, et õpetaks talle, kuidas tuvastada loitsu mõjusid ilma oma maagiat kasutamata. Lihtne vaatlus on kõik, mida vaja läheks, ei mingit keerulist valemit."

Kuuke tormas üle läve, hüüdis ,,Ma..."

POP!

,,Lihtne vaatlus?" kordas Tähepööris kahtleval toonil. Ta tõstis kabja lõua vastu ning heitis kiire pilgu üle toa. ,,Peab märkima, et su nõidus on siin kavalalt manatud, kuid oled sa ikka kindel, et ta suudab välja mõelda, mis tingimustel see aktiveerub?"

Solaria keeras laenatud raamatu järgmise lehe. ,,Olen päris veendunud, et ta haukab need parameetrid lahti. Tegelikult istus ta siin oma veerand tundi enne, kui selle nõiduse esimest korda vallandas." Ta katkestas lugemise ning heitis ükssarvikule solvunud pilgu. ,,Kas kahtlustad, et mul on selle katsega mingi tagamõte?"

Taas kostis koridorist kabjaklobin, aga seekord see aeglustus lõpuks rahulikule sammule. Kuuke ilmus uksepiida tagant nähtavale ja küsis: ,,Kuidas see..."

POP!

,,Ma ei süüdistaks sind kunagi milleski sellises, Päikene," ütles Tähepööris kõrvale vaadates. ,,Keskmine poni võiks arvata, et teed seda kättemaksuks selle eest, et Kuuke ütles sulle, et tuline sinep on üks eriline koogikreem. Või selle eest, et puistas enne hommikust vanniskäiku su kasukasse veidi jahu. Sa oled meie vigurivändal üsna sihikul, seega keskmine poni võiks arvata, et teed seda kättemaksuks."

,,Noh, seega peaksin olema vist tänulik, et sa oled üle keskmise poni, eks?" vastas Solaria ja suunas täkule pilgu, mis pannuks keskmised ponid kössitama.

Traaviv kabjaklobin hakkas juba hingeldamise varju kuhtuma ja kaks vanemat poni peatasid jutuajamise, kui Kuuke uksepiida tagant taas tuppa jõudis. ,,Ma hakkan..."

POP!

Tähepööris itsitas abitult ja kallutas pead nii, et kübaraäär varjas pilgu. ,,Siinkohal tuleb sind muidugi tunnustada, sa suudad teda ennast kokku võtma panna. Ta pole sinu õppetükkide üle kunagi kurtnud, see on midagi, mida mina üle kahe päeva järjest ei suutnud." Ta ohkas ja taganes koridori. ,,Ma lähen tagasi alla paberite juurde. Kui midagi vaja on, anna aga teada."

Solaria noogutas täkule ja jätkas lugemisega. See, mida ma tunnen, on rahulolu õnnestunud õppetunni andmise üle, mõtles ta, hoidudes loendamast, mitu korda Kuuke samasse lõksu langenud oli. Kuuke tunneb suurt naudingut, kui õpetab mulle tavaliste ponide elu. On see siis vale, kui minagi tunnen tema õpetamisest rõõmu?

Õhtutunnid läksid mööda ning Kuukese kiired galopid kahanesid traaviks, siis sammuks, lõpuks aeglaseks sammuks. Kesköö oli möödas, kui ta leidis viimaks võiduka vastuse: ,,Tähed... Esimene sõna... Sõna loeb... Teleport." Varss hingeldas pikalt ning vaatas siis Solaria poole, võidukas naeratus näos.

,,Tubli!" kiitis ennast varjav alikorn. ,,Mida sa sellega nüüd õppisid?"

Möödus minut, kuni varsa hingamine rahunes. ,,Seda, et kui ma mõnd poni lollitama lähen, pean olema kindel, et minust jälgi ei jääks?" küsis ta aeglaselt, ilmutamata vähimatki kahetsusmärki.

,,Osaliselt õige," ütles Solaria raamatut sulgedes. ,,Sa pead ka õppima, kuidas oma sihtmärke paremini valida. Tähepööris ilmselt ei reageeri, Ristik ilmselt sõimab sind, Tark Küpsis võib su nädalaks maiustusteta jätta." Kättemaksuhimuline irve tõusis ta näkku ja ta püüdis seda ka häälde üle kanda. ,,Isegi mind võid valida. Kas nüüd saime aru?"

,,Täielikult! Ma luban jääda vahele vaid ponidele, kes on liiga täiskasvanud, et ise pulli teha!" kuulutas Kuuke itsitades ja ta õpetaja lõi kabja otsaette. Itsitus lakkas viimaks ja varss istus maha. ,,Päikene, kas ma võin täna siin magada? Ma ei viitsi oma tuppa minna."

Solaria kergitas kulmu ning ohkas alistunult. ,,Sa võid jääda. Tähepöörise raamatud on nii põnevad, et ilmselt ma ei maga. Võid mu voodis magada, kui... Mis asja sa teed?"

Selle asemel, et minna toanurka lihtsasse sängi, traavis Kuuke sohva juurde ja hüppas üles. Varss puges Solaria vastu ja kui ta end sisse oli seadnud, vaatas oma kapuutsi alt suurte silmadega libaükssarviku poole. ,,Tähepööris luges igal ööl raamatuid ja ma ei jäänud kunagi ise magama. Ega sa pahanda, kui magan sinu kõrval? Ma luban, et ma ei sega sind."

Mis sorti loits see veel on... See sund, mõtiskles Solaria, kui tundis ennast nüüd nende pimedate piimvalgete silmade vangina. Ei mingit maagiat ega midagi pole mu peale suunatud, aga ma ei suuda keelduda! ,,Noh hea küll... Aga ma nõuan, et sa keebi maha võtaks. Tänane õppetükk ajas su kohutavalt higistama ja ausalt öeldes pole ma kindel, kas seda keepi pestud on. Kunagi."

Kuukese olekust paistis kõhklus ning ta vaatas maha. ,,J... Jah," nõustus ta vaevukuuldava sosinaga. Maagia harutas kaela eest sõlme lahti ja narmendav keep voltis end maagiaväljas hõljudes ise kokku ning maandus sohva jala kõrvale. Rõivas ei seganud enam ning varss puuris end Solaria külje alla nii sügavale, kui suutis ning ta silmad sulgusid aeglaselt.

Ma näen teda esimest korda ilma keebita, avastas Solaria ning ta rinnus tõusis õõnes valu, kui ta varssa vaatas. Need pimedad silmad ja armid ta näos püüdsid alati pilku, kuid see polnud kaugeltki kõik. Põletusjäljed jätkusid, ta sarvest mööda kuni kõrvadeni välja, Ka kaela ja esijalgade esiküljed olid armilised ja põlenud. Põletused ei saanud olla juhuslikku päritolu, kuna neil ei paistnud konkreetset suunda. Põhjus oli tõenäoliselt mingi maagiline purse... Kuuke värises läbi une ja Solaria ei suutnud vastu panna tungile sirutada esijalg ümber varsa. Lõpeta see sund, Kuuke! Ühel päeval avaldad sa mulle selle saladuse!

Vaatamata parimale tahtmisele jätkata Tähepöörise raamatute uurimist, libises ta pilk ikka ja jälle varsale ta kõrval. Põletustest puutumata nahk oli pehme sinine ja kuusirbid kaunistasid ta puusi. Lakk ja saba olid helehallid ja pidevast keebikandmisest täiesti pulstis. Selleks, et Kuukest mitte kõvemini kaisutada, oli vaja monumentaalset tahtepingutust, seega pühendas ta tähelepanu jälle armidele.

Kui see maag veel elab, kes selle toime on pannud, siis saab tema leidmine minu esimeseks prioriteediks, kui võimule naasen. Tahan talle isiklikult öelda, mis ma sellest arvan, vandus Solaria. Ennast varjav alikorn sulges raamatu ja ka enda silmad. Ta ei olnud juba nädalaid mõtisklenud loovaimatest karistusviisidest, tal oli plaanis välja uurida viimne kui detail... Kuid ta mõtted libisesid taas varsale ta kõrval.

Solaria ohkas, avas silmad ja vaatas jälle Kuukest. Mu senised õpetused olid selleks, et valmistada Kuukest tulevikus minu raevu agendiks, aga ta ei tea mu kavatsusi. Ta peaks mu kavatsustest rohkem teadma, järeldas ta. Plaanid, kuidas seda saavutada, hakkasid ta peas juba kuju võtma, kuid viimne kui mõte pudenes taas laiali, kui ta nägi jälle varsa põlenud nägu oma külje vastas. Äkki... Äkki ootame sellega veidi, otsustas Solaria ja ta andus viimaks tungile tõmmata varss endale lähemale.

Nad lebasid kaua külg külje kõrval, kuni Solaria tundis silmapiiri tagant tõusva päikese esimesi kiiri. Soe valgus hakkas aeglaselt tuppa imbuma ja ennast varjav alikorn lihtsalt lebas ja peesitas hommikuvalguses, kuni Kuuke end liigutas, et mugavamat asendit võtta. Ta liigutas veel ja ärkas ning sirutas ennast. Sel hetkel läksid ta silmad suureks ja pöörasid aeglaselt akna ja tõusva päikese poole.

Ja siis pistis ta kisama.

Kuuke püherdas sohvalt maha ja tormas aknast eemale, nägupidi vastu seina. Kokkupõrge pani ta vaaruma, aga ta sai tasakaalu kiiresti tagasi ning hakkas kapjadega seina peksma. Ta kisa kestis veel mitu sekundit, kuni Tähepööris tuppa jõudis.

Vanema ükssarviku teleportatsiooni lööklaine oli suurusjärgu võrra tugevam, kui Solaria lõks oli olnud ja ta liigne maagia lõhkus aknaklaasid ja lõi kogu mööbli vähemalt poole tolli jagu paigast. ,,Kuuke! Minu juurde!" hüüdis Tähepööris ja ta esijalad sirutusid välja, kui varss ta hääle suunas sööstis. Varsa nutt sumbus Tähepöörise kübara all veidi ning vaikis viimaks, kui Tähepööris talle tasast hällilaulu ümises.

Täku ilme ei olnud tuvastatav, kui ta vaatas korra avatud akent ja siis kokku pakitud keepi sohva jala juures. Ta maagia tõmbas kardinad akna ette ja kokku volditud keebi lähemale. ,,Kuuke, oht on möödas. Su keep on valmis," sosistas Tähepööris.

,,M-mis keep see on?" halises varss kusagilt sügavalt Tähepöörise kübaraserva alt.

,,See on võlukeep," ütles vana ükssarvik aeglaselt taganedes ja sidus räbaldunud keebi Kuukesele selga. ,,See on loitsitud, et kaitsta sind. Ma luban, et mitte miski ei ohusta sind, kuni sa seda kannad." Tähepööris kallistas varssa kõvasti ja pani ta siis maha.

,,K-kas sa lubad?"

,,Kabi südamel."

Ukselt kostis koputus ja Küpsise murelik hääl: ,,On siin kõik korras?" Murelik mära tõmbas ukse praokile ja mingi sõnadeta teade käis tema ja Tähepöörise silmade vahel. ,,Kuukene kullake, tule alla kööki. Ma just võtsin kaneelileiva ahjust välja ja ma leian ka võid," pakkus Küpsis ning naeratas varsale soojalt, kui see uksest välja kõndis.

Tähepööris ootas, kuni uks kinni langes ja ta rääkis, selg endiselt Solaria poole: ,,Vabanda mind, Päikene. Ma lootsin, et seda vestlust me vahel ei toimu kunagi, aga nüüd on see vist vältimatu."

Ennast varjav alikorn polnud kogu selle aja tolligi liigutanud ja lasi nüüd välja hingetõmbe, mida ta nii kaua rinnus oli hoidnud. ,,Miks... Ta niimoodi endast välja läks? Ma ei suuda mitte midagi sellist meelde tuletada, mis niisugust hirmu võinuks põhjustada."

Tähepööris hingas sügavalt ja ohkas. ,,See kõik algas Koidumurdja juhtumist..." Täkk peatus ning muheles. ,,Pead mulle andestama. Pea kõik täiskasvanud siin teavad, mis toimus, kuid sina võid olla liiga noor ega tarvitse sellest kuulnud olla."

,,Ei saa öelda jah, et ,,Koidumurdja" minu jaoks midagi tähendaks," tunnistas Solaria. Huvi teema vastu summutas ta nördimuse järjekordse vanusehindamise üle.

Tähepööris noogutas, vaikis pikalt ja rääkis lõpuks: ,,Koidumurdja oli maag, kelle anne oli tema ea kohta erakordselt kõrge. Tema oskused olid üle tema väe ning teda peeti parimaks kandidaadiks, kes võis oma isalt peamaagi tiitli pärida. Kahjuks oli Koidumurdja maagide hulgas ka... Üsna radikaalne, kui hakkas mõtlema, kuidas asjad käima peaks.

Ta kohtus sageli Komandör Taifuuni ja teiste sõduritega ja kuulduste järgi kohtunud ta salaja koguni tööliste kasti mõjukamate liikmetega. Minu teada plaanis Koidumurdja põhjalikke reforme, et töölisi leebemalt kohelda ja et maagidel ja sõduritel oleks suurem ülevaade ja vastutus," rääkis Tähepööris. Täku häälde ilmus selline emotsioon, mida Solaria polnud iial kuulnud ja see muutus üha tugevamaks, kuni ta rääkis: ,,Nende plaanidega teeninuks ta tsensuuri või vallandamise, kui need välja tulnuks... Kuid siis sündis ta tütar."

,,Kuuke?" küsis Solaria ja Tähepööris noogutas.

,,Sa tead juba, milline imelaps ta on. Kerge telekinees kolmeselt, elementaarne haare juba neljaselt. Neljaselt! Mina oskasin kuueselt vaevu vaid valgusloitsu! Enamik maagide varssadest hakkavad maagiat harjutama viieselt, aga tema tegeles juba loitsudega, mida harjutasid temast poole vanemad praktikandid." Täkk naeris väsinul häälel. ,,Mäletan, et mõned kahtlustasid, et selle arenemiskiiruse juures võib ta peamaagi tiitli isa eest ära napsata enne, kui ta isa selleni jõuab. Aga teatud väga võimukad ponid tahtsid olla kindlad, et seda ei juhtuks."

,,Ja Koidumurdjal tekkis probleeme nende liiga ambitsioonikate..." üritas ennast varjav alikorn küsida, kuid Tähepöörise raevu täis pilk pani ta tagasi tõmbuma.

,,Kuuke oli tema tütar, ta armastas teda viimse kui karvaga!" sisistas ta Solariale ja surus hambad kokku ning hingas raskelt. Ta pööras näo taas ukse poole ja jätkas: ,,Koidumurdja ei teinud muud, kui kiitis oma tütart kõigile, kes kuulsid ja kiitis teda ka teda nendele, kes ei tohtinuks kuulda. Erinevalt teistest maagidest, kel vereliinid puhtad, oli Kuukese sünnitanud tavaline maaponist kokk, kes töötas Koidumurdja majas. Ehk et ta on ühe Koidumurdja ,,noorusevallatuse" tagajärg."

,,Mis võib ka seletada leiget suhtumist teiste maagide poolt nii andekasse..." püüdis Solaria ettevaatlikult rääkida, silmad otsimas Tähepöörise olekust märke vihast, mida ta eelmise küsimuse peale oli hetkeks näidanud.

Veidi kuumust oli Tähepöörise häälde tagasi tulnud, kui ta jätkas: ,,See polnud tähtis. Alguses nad arvasid, et segavereline kukub teiste pärijate kasuks läbi. Kui ta aga läbi ei kukkunud, kahtlustasid nad, et Koidumurdja on mingi pettuse toime pannud, et oma radikaalsetele mõtetele tõestust näidata. Kui ka see osutus alusetuks... Süüdistasid nad Koidumurdjat, et ta sepitseb koos töölistega mässu ja nad viisid asja printsess Plaatinani. Printsess uskus nende juttu ja ta küttis asja veelgi rohkem üles."

Reetmise palgaks on surm. Kui Koidumurdja oli sõduritega mestis, siis võisid nad saata Peamaagi teda karistama, järeldas Solaria. Ta avas suu, et seda öelda, kuid aeglaselt kasvav valu ta rinnas pani ta peatuma.

,,Printsess Plaatina viis sõna Päikeseõukonda ja palus kuninganna Solarialt audientsi seoses Koidumurdja reetmisega... Ja ta..." Tähepöörise õlad vappusid ja ta pööras näo Solaria poole. Pisarad jooksid ta habemesse, kui ta nuttis. ,,Ma ei tea, mis loitsu ta manas, kuid kõik ponid, kes nägid Koidumurdja maja, rääkisid, et see oli oma ereduses ja kuumuses nagu kild päikesest enesest. Koidumurdja... Mu poeg... Suri tules enne, kui sinna jõudsin. Kuukene, mu kallis pojatütar, pidi tuhaks põlema. Kõik, mis suutsin, oli vaid see, et päästsin ta elu! Ta ei tulnud enam päeva ajal välja, kuna kartis, et päike paneb ta põlema ja ma ei osanud teha muud, kui valetada, et see kalts ta seljas on müstiline võluese, mis kaitseb teda!"

Tähepöörise sõim ja hala jätkusid, kuid edasine jutt oli juba kurtidele kõrvadele.

Mina... Tegin seda? Kuukese armid on kõik minu pärast? Valu Solaria rinnus kasvas hüppeliselt. Nad ei allunud mu reeglite süsteemile! Ise tõmbasid selle endale kaela, protestis Solaria, kuid see mõte kõmas õõnsalt. See küla ei allu minu seadusele. Kas Ristik ja Küpsis väärivad surma? Kas nende sündimata varss väärib surma? Kas Tähepööris väärib sama saatust kõige selle eestvedamise eest? Ja ka Kuuke selles osalemise eest? Ei, nad on head, nad ei vääri seda...

Tuttavate külaponide näod ta mälestustes asendusid tuhandete vaevu meenuvate karistamistega, armupaluvate olendite õudusest karjuvate nägudega. Kas ka teised väärisid seda? Või olid nemadki nagu Ristik ja Küpsis? Või nagu Tähepööris ja Kuuke?

Need mõtted tabasid teda kui füüsilised hoobid. Kui palju? Kui paljud isad matsid minu tapetud poegi? Kui paljud varsad said minu pärast viga ja jäid orbudeks? Mõtted tuhandetest või miljonitest sellistest tema reiimi ajal sündinud juhtumitest peaaegu murdsid ennast varjava alikorni. Kas see süsteem, mida üritasin luua, oli nende eludest väärtuslikum? Oli see seda väärt, et Kuukene kogu eluks vigaseks jääks? Ta üritas oma mälestustest nendele tegudele mingitki õigustust leida, kuid meelde tuli vaid genotsiid, mida ta oli jälle ja jälle korranud.

,,Päikene?" Küsimusega kaasnes õrn patsutus ja Tähepööris tõstis kabjad üles ja tegi rahustava esti, kui mära temast eemale tõmbus. ,,Mul on kahju. Ma tean, et oled elanud rahulikku elu ja oli pisut liig see kõik nüüd korraga sinu peale välja valada." Kui vastust ei järgnenud, sulges täkk silmad. ,,Mul on kahju. Ma ei ole vist parim jutukaaslane. Mine parem alla ja tee koos Kuukese ja Küpsisega väike hommikueine." Ta sirutas ühe jala ümber okis mära õlgade ning juhatas ta aeglaselt trepist alla kööki.

,,Päikene! Proovi seda!" hüüdis Kuukene õhinaga. Hirm päikese ees oli lahtunud, kui maitsev söök ees oli. Varsa koon oli leivapurune ja muutus veel purusemaks, kui ta järgmise viilu sisse ahmis. ,,See on oivaline, kuni see soe on! Proovi aga!" ja Kuuke leviteeris järgmise viilu mära suunas. Ta rõõmus tuju hakkas lahtuma, kui pakutut kohe vastu ei võetud. ,,Kas sa ei tahagi? Ma luban, et ma ei mananud sellele midagi.."

Kõik muu, mida varss öelda tahtnuks, jäi aga ära, kui Solaria tegi ainsa asja, mis võinuks leevendada seda valu, mida ta tundis. ,,Mul on nii kahju, Kuuke," nuttis ta ja haaras varsa kõvasti kaissu. ,,Mul on nii kahju. Ma ei teadnud... Ma ei teadnud sellest midagi."

Kuukese rabelemised ja protestid sellise kohtlemise üle jäid kuulmata. Vaid üks mõte vasardas ta peas. Kuidas ta ka ei püüdnud, ei õnnestunud tal meenutada seda loitsu, mis hävitas Kuukese pere ja muutis ta elu lõpuni vigaseks. Selliseid mälestusi oli liiga palju, et nendest see üks üles leida.

8. Vabandused

Lohutav linnulaul ja mängivate varssade rõõmukarjed jõudsid Päikese kõrvu, kui ta külakojast välja, tolmusele rajale traavis. Päike oli kõrgel taevas ning soojendas mõnusalt ta kasukat, kui ta mööda rada ruttas. Temast kiirustas mööda kari varssasid, kes peatusid korraks, et Päiksele lehvitada, kihutasid siis pööraselt edasi, külaväljakut ääristavate majade vahele.

Külaponid ja linnud polnud ainsad, kes sooja nautisid. Esmakordselt pärast seda, kui Päikene salakommuuni vastu võeti, paistsid puud ja nurmed rohkem rohelised kui pruunid. Temperatuur oli tõusnud nii kõrgele, et tuleloitsimine põldude kohal lõpetati ning sellega tegelenud ükssarvikud võisid uued tööd ja hobid valida.

Ristik oli üks esimesi, kes alustas täkule kohaste tisleritööde ja ehitusega. Mõne nädalaga oli ta koos teiste ükssarvikutega ehitanud linna äärde mitu maja. Ühte olid nad koguni Päiksele pakkunud, kuid esialgu oli ta pakutust viisakalt keeldunud.

Samas Tähepöörise asjatoimetused olid jäänud samaks, niipalju, kui Päikene teadis. Enamiku ajast tegeles ta teadusega, sellele järgnes ajaveetmine Kuukesega ja tema ,,seiklustega," mida ta pigem ära püüdis hoida. Vahetevahel nägi Päikene vana täkku Ristikuga rääkimas. Nende toon oli tasane ja pilk tõsine ning jutt jäi kiirelt katki, kui Päikene lähemale tuli. Seega ta oletas, et seda pole sobilik nuhkida.

,,Hei, tere hommikust, Päikene," tervitas teda maamära, kel nimeks Nõelatera, kui Päikene tema õmblustöökotta sisse astus. Ta oli vanem, pleekinudsinine poni, kel puusamärgil õmblusnõel. ,,Kuidas ma abiks saan olla?" küsis ta soojalt naeratades.

,,Ma ei tahaks teid jälle tüüdata," vastas Päikene, vaadates riiuleil lebavaid materjale ja tööriistu. ,,Mul oleks vaja natuke kangast ja teie riistu kasutada, kui laenaksite neid mulle."

,,Heh, oled ikka kindel, et tahad jälle proovida? Ma tean, et sa tahaksid kangesti midagi päris ise teha ja ma pole ainus, kes rõõmustab, kui sinusugused noored proovi teevad, aga..." Nõelatera tõstis kabja suu ette nagu varss, kes püüab itsitamist varjata. ,,Oled ikka kindel, et ei vaja minu abi? Muidugi saaksid sa palju oma maagiat sellesse panna, aga tulemus oleks... Vähem piinlik."

Päikese viha ainsad märgid olid tõmblev kulm ja kokkusurutud lõuad. Need ei kahandanud aga õmblejanna lõbusat tuju, kui ta tõi vajalikud asjad ja need üle leti ükssarviku ette lükkas. ,,Siin need on, kullake. Ära seekord oma loovust kontrolli alt välja lase, eks?"

,,Tänan soovitamast, Nõelatera. Seekord pean ma seda meeles," ütles Päikene kangelt. Ta pööras ringi ja lahkus õmblustöökojast ja hoidus tagasi vaatamast, et mitte näha, kuidas Nõelatera uue hooga itsitama puhkeb.

Kui Päikene oli esimest korda rõivaste loomise vastu huvi tundnud, oli ta õmblejannat jälginud, kui ta üht rõivast õmbles. Jälginud seda tööd vaid tunnikese, oli Päikene kindel, et võib maaponi oskusi korrata ja õmmelda kõike, mida vaja. Niidi ja nõela liikumise salvestas ta loitsuks, mis tundus vajavat vähe tähelepanu, seega sai ta rohkem keskenduda oma projekti teistele etappidele.

Kuna ta oli liialt keskendunud ülesandele enese ees, olid niit ja nõel, mis õmblesid riiet kokku, rännanud kuidagi ta esijalgade juurde ning need kokku põiminud. Kui Päikene viimaks nägi, mis toimub, olid õmblusvahendid juba ta sõrgatsiteni jõudnud. Selleks hetkeks, kui ta loitsu peatas, jõudsid niit ja nõel veel mõned tollid ta esijalgupidi üles õmmelda. Et mitte raisata väärtuslikku niiti, kutsus Päikene Tähepöörise ennast lahti harutama. Vana täkk vabastas mära ta tahtmatust köidikust... Pärast mitut minutit naeru. Tähepööris vandus, et hoiab juhtumit saladuses ja nad läksid kumbki oma teed.

Ülejäänud küla kuulis sellest äpardusest muidugi vähema kui nädala pärast.

Ma ei lase ennast häbistada ilma, et sa tunda ei saa, Tähepööris! Ühel päeval... porises Päikene omaette, kuid vaikis äkki. Ma põletasin ta pere surnuks ja tegin ta viimase pärija elu lõpuni vigaseks. Mis karistus sellest veel hullem võiks olla?

Päikese jalutuskäik lõppes ühe puu varjus, mis oli talve üle elanud ja millel võrsusid helerohelised lehed. Ta istus maha, pigistas silmad kinni ning raputas pead. Solaria võis mõelda, kuidas Tähepöörist karistada, kuid MINA ei saa samu vigu korrata. Ma veetsin ajastuid, üritades luua täiuslikku valitsemiskorda... Aga milleks? Ma isegi ei mäleta, milleks ma seda süsteemi üritasin luua ja mida sellega saavutada lootsin. Ma isegi ei mäleta, kes mind neid asju tegema õpetas...

Mära avas aeglaselt silmad ja laotas õmblustarbed enese ümber. Lihtne tegevus andis Päikesele nõrga, kuid märgatava rõõmu ja tunde olla vajalik. Need olid kaks asja, mis olid Solaria elust täielikult puudunud. Solaria irvitanuks selliste asjade üle. Ta poleks näinud vajadust õppida, kuidas seda.... Ta ilmselt poleks tunnetanud vajadust selle protsessi tulemuse järele. ,,See pole süsteemile vajalik," võinuks ta mõelda. Päikese ennasttauniv mõttekäik viis põneva järelduseni. Ma olin alati karistanud ponisid, kes süsteemi eesmärgi vastu eksisid, et sundida neid olema head mutrikesed selles masinavärgis. Aga kas mina kunagi võtsin aega mõelda, et äkki olen mina kah vaid mutrike mingi järgmise poni masinavärgis?

Ta ohkas ja jättis need mõtted. Solaria ja ta süsteem on läbi kukkunud. Kõik, mida ta teha oskas, oli hävitada seda, mis talle ei meeldinud. Päikesetaevana proovin ma teha asju paremaks. Iga kahtlus, mis mära mõtteisse tõusis, sai kõrvale lükatud ja ta mõtestas oma eesmärgi. Ma teen Kuukesele parima keebi, mis võimalik, maksku see mis maksab!

Kangas, jah, võis olla rohmakas, kuid see ei teinud Päikesele muret. Arvestades valu, mida Kuukese praegune keep saab, on tähtsaim vastupidavus, mõtles ta ja proovis riiet maagia abil kokku. Kui rõiva põhimik on valmis, lisan sellele mõningased väed. Kui ta hakkab seda kogu aeg kandma, on vaja termoregulatsiooni. Ka vihma- ja muidu ilmastikukindlaks ei ole seda raske muuta. Äkki ma... KESKENDU! Päikene andis enesele vaimselt vastu pead, et ta mõtted niimoodi uitama läksid, sest hiljutise piinliku olukorra kordusetendus oli taas väga lähedal. Tal on vaja...

,,Tal on vaja koondada kogu tähelepanu ülesandele tema ees. Ehkki selle kohta tõendeid ei ole, kahtlustab Päikene siiski salaja, et lihtsad niit ja nõel tunnevad tema hirmu lõhna..."

,,Tere päevast, Kuuke," tervitas Päikene, ignoreerides hoolega varsa öeldud lauset. ,,Oletan, et lõpetasid oma patukahetsuse ja said vabaks, või põgenesid jälle oma vangistajast mööda?"

Armiline ükssarvikuvarss köhatas tähtsalt: ,,Ei saa aru, milles asi oli. Ma vaid kasutasin üht Tähepöörise igavat raamatut palli löömiseks! Seal ei oleks nii kõvasid lööke olnud, mis selle katki oleks teinud." Kui Kuuke vaikseks jäi, kiikas Päikene korraks tema poole ning nägi, et pahuruse asemel paistis räbaldunud kapuutsi alt iseteadlik ilme. ,,Päikene, kas lugeda on lõbus?"

,,Lõbus? Ma ei tea, kas see on lõbus..." vastas Päikene ja meenutas viimastel nädalatel laenatud Tähepöörise raamatuid. See oli ühe poni teadmiste süstemaatiline kirjapandud kogum. Ma ei usu, et see...

,,Päriselt?" hüüatas Kuuke ja suur kõvade kaantega raamat mütsatas Päikese õmblustööde keskele. Varss hüples elevusest ja oleks peaaegu tasakaalu kaotanud. ,,Toimetaja lõpetas selle just möödunud nädalal ja luges teistele varssadele ette. Paistis, et neil kõigil oli lõbus!"

Varss lõpetas hüplemise ja tõmbus oma keebi varju. "Teistel ei olnud siis lõbus, kuni mina seal olin. Ma siis arvasin... Et äkki on siis lõbus, kui sina seda mulle ette loed!"

Ma ei mõista, miks peaks minu osalus seda ,,lõbu" suurendama, kuid see varss on mulle mu saabumisest saati nii palju asju õpetanud, mõtles Päikene ja ohkas alistunult. Äkki hakkan ma aimama selle ,,lõbu" põhivalemit, mis mõnel päeval teda nii lihtsa asjaga haarab. ,,Hästi siis, Kuuke. Miks ka..."

,,Oled nõus? Jah!" rõõmustas varss ja hakkas uues elevushoos taas kabjalt kabjale hüplema. Ta istus kohe maha, kui vanem mära köhatas, aga värises endiselt, sest vaikselt istumine nõudis temalt praegu suurt tahtejõudu.

See oli veidraim raamat, mida Päikene kunagi näinud oli. See jutustas noorest maaponist, kes elas tavalist elu maailmas, mis oli väga pärismaailma moodi, kui siin polnuks ridamisi õnnetuid juhtumeid, mis tundusid vaevu usutavad. Pärast katastroofi naases sõprade ja pere näol uus lootus ning lugu jätkus läbi terve maailma, et peatada uskumatu kurjus. Möödusid tunnid ja Päikene sattus samasugusesse vaimustusse, nagu varss, kellele ta luges, kuid siis saabus paratamatu lõpp.

,,Kus ülejäänud lugu on?" küsis Päikene ja uuris raamatu viimast valget lehte. Ta keeras lehte ja vaatas ka tühja tagakaant ning keeras lehe jälle tagasi. ,,Kuuke, ma nõuan, et sa viiks mu kohe selle poni juurde, kes selle kirjutas! Ma ei talu seda teadmatust, et mis juhtus Sünge Merega või kuidas sai wendigo ta venna karistamatult tappa ja põgeneda!"

Kuuke kallutas pead ja sügas kõrva. ,,See ongi raamatu lõpp, Päikene. Toimetajal on plaanis edasi kirjutada, kuid selleks läheb aega..."

,,Jama!" kuulutas Päikene. ,,Lähme, Kuuke. Me lähme selle Toimetaja juurde ja ta ütleb meile, mida me tahame, või ta saab tunda!" Ta tõusis ja tahtis külaväljaku poole traavima hakata, kuid peatus, kui kuulis Kuukese itsitamist. See oli heli, mida ta oli kartma õppinud. ,,Mis on, Kuuke?" küsis ta näoga varsa poole pöördudes.

Armiline varss naeris laialt ja pani kabja raamatule. ,,Loll Päikene! Pool lõbust on mõtisklemine, et mis juhtub edasi. Teine pool lõbust on sellest sõpradega rääkimine!" kuulutas Kuuke ja hingas kiiresti. ,,Mis sa arvad? Mis sa arvad, äkki wendigo viis ta ära või äkki ta vend pääses? Või äkki ta vend oligi wendigo! Pane tähele - laipa ju ei leitudki!"

Päikene üritas varsalt kuuldud küsimustetulva üle juurelda, kuid ta leidis enese mõtisklemas selle üle, mida varss talle esimesena rääkinud oli. Ta ütles, et selle raamatu lugemine koos teiste varssadega ei olnud lõbus, aga see on lõbus koos minuga. Ta ütles, et pool lõbust on sõbraga selle raamatu üle arutlemine. Ta ütles ka mõned kuud tagasi, et teised varsad ei salli teda, kuna ta on armides ja pime. Ta ei olekski minu juurde tulnud, kui mina poleks talle seda teinud.

Ta oli seda järeldanud kaudsete tõendite ja varsa juhuslike juttude põhjal, kuid alati viis see selle tuima südamevaluni, mis ei tahtnud kuhugi kaduda. Tähepööris nimetas seda ,,kaastundeks," kuid see sõna justkui ei hõlmanud seda tunnet, mis piinas teda erineval viisil kogu selle aja, mis ta varsaga veetis. Vaid üks asi leevendas seda valu ja ta ei kõhelnud enam hetkegi ning haaras varsa tihedasse kallistusse... Õigemini proovis vähemalt.

POP!

Teleportatsiooni pauk ehmatas Päikese mõtteist üles ja ta pilk langes hapu näoga Kuukesele, kes istus nüüd mõni meeter kaugemal. ,,Ei-ei-ei, seda enam mitte. Kui veel üritad, teleporteerun oma peidukohta," hoiatas varss, nägu protestiks kõrvale pööratud. Põlglik poos ei püsinud kaua, sest Kuuke muutus murelikuks. ,,Miks sa viimasel ajal nii pealetükkiv oled, Päikene? Sa oled hullem, kui Tähepööris ja Küpsis, kui ma väiksem olin."

,,Ma... Ma tegin mõnele ponile palju halba, Kuuke," ütles Päikene. Temas tõusis seletamatu tung kõik ära rääkida. ,,Ma ei tea, kui halb see nüüd on ja ma ei tea, kuidas seda heastada. Ma ei tea, kas ma saan seda heastada."

,,Kas sa proovisid vabandust paluda? Tähepööris käseb mul alati vabandust paluda, kui midagi halba olen teinud," rääkis Kuuke ja tõstis kabja lõua vastu. ,,Ma tean, et sul oli probleeme ponidega, keda sa kohtudes soojendasid, äkki mõnel ponil on sinust vale ettekujutus? Sa oled hea poni, Päikene. Sa leiad alati aega minuga mängida! Ma olen kindel, et kui sa vabandad ja ütled talle, et sa tahad seda heastada, ta andestab sulle kindlasti."

Varsa soovituse lihtne tarkus võitles ta südames selle valuga, mille Kuukese usaldus oli temas tekitanud. Ainult vabanda ja luba olla parem? On see tõesti nii lihtne? On lihtne vabandus piisav, heastamaks seda, mis ma olen talle teinud... Tema perele ja Tähepöörisele? Ma tahan teha paremini... Ma teen selle paremaks. Otsus teha seda, mida varss soovitas, oli kindel, aga hääl jäi kurku kinni. ,,Kuuke, Mul... Mul..."

,,Seda ma arvasin, et olete kahekesi koos," kostis Päikese tagant ja mära hüppas ehmatusest õhku. Pilk üle õla kinnitas, et hääl kuulus Tähepöörisele, kes vaatas oma kübara ääre alt lõbusa pilguga. ,,Ära vaata mind nii, laps. Ma hiilisin su taha täpselt nii vaikselt, nagu märatsev draakon."

,,Tähepööris! Tähepööris! Ma oskan teleporti!" kuulutas Kuuke võidukalt ja näitas oma oskust. Ta väike sarv sähvatas energiast ja ta paiknes Tähepöörise ette. ,,Ma näitan sulle pärast täpsemini, aga ma just kasutasin seda Päikese käest põgenemiseks! Ta üritas mind ahistada!"

,,Ma ei üritanud..." alustas Päikene protestiga, ta hääl oli süüdistusest nördinud. Tähepööris tõstis kabja ja ta vaikis.

,,Kuuke, ma ei ole kindel, et see sõna tähendab seda, mida sina arvad seda tähendavat," ütles vana täkk ja tõstis kabja näo ette.

,,Ma tean täpselt, mida see tähendab!" kuulutas Kuuke. ,,Seda sõna kohtab Toimetaja raamatus! Kui ma küsisin temalt, mis see on, ütles ta, et see oli kallistus, millest ma pean vanematele kohe rääkima, kui see juhtub!" Ta nina tõmbus segaduse pärast krimpsu. ,,Mõtle vaid, Ristik ja Küpsis ahistavad teineteist kogu aeg! On nad sellest sulle juba rääkinud?"

Tähepööris hakkas seda kuuldes ärritunult pead raputama. Õli tulle valamise asemel otsustas ta teemat vahetada. ,,Kuuke, ma just tulen Toimetaja kodust. Ega sa temalt luba küsimata üht raamatukäsikirja ole laenanud?"

,,Olen küll! Kuid ma viin selle kohe praegu tagasi, sest me saime selle läbi! Räägime hiljem, Päikene!" ütles Kuuke ja nii varss kui raamat haihtusid maagiasähvatuses.

Tähepööris ohkas ja pöördus Päikese poole. ,,Tore, et sa temaga nii palju tegeled. Talle on see kindlasti kasulik, kui tal on poni, kes tema järele vaatab... Ja temaga rääkida saab." Ta muheles veidi oma kesise sõnavaliku pärast, aga vaatas siis Päikest tõsiselt. ,,Kuid meil vist on üks tõsine jutt, Päikene. Isegi loitsude abiga... Kardan, et see koht on liiga avalik. Kui sa järgneks mulle, palun..."

Päikene noogutas ja järgnes täkule. Neid tervitasid nende teel pea kõik äriomanikud või nende abilised, kuid Tähepööris ei peatunud ühegi juures kauemaks, kui momendiks. Päikene vahetas täku eeskujul kõigi ponidega neid sõbralikke este ja iga tervitusega kaasnes väike annus soojust. Viimaks mõistis ta, see soojus ei tulnud päikeselt.

Solariaga ei juhtunud seda kunagi. Ponid hirmusid, kui mina ilmusin. Nüüd on nad õnnelikud, kui näevad Päikest. Kui nad näevad Mind, avastas Päikene. Pidin ma alles kuri olema, et tahtsin enda alluvates sellist hirmu tekitada. See aga... See siin on palju parem. Ta hoidis seda õrna sooja tunnet endas, mille see avastus esile oli kutsunud, kuid Kuukese lahked sõnad olid sellele kibedusevarjundi andnud.

Ukseriivi kolksatus äratas Päikese ta mõtteist üles ja ta astus Tähepöörise järel külakotta. Ristik oli juba kohal ja istus ühe kaugema laua ääres ning Tark Küpsis sulges ja riivistas ukse kohe, kui nad sisse olid astunud. Varem oli saal Päikesele lohutavalt mõjunud, kui see oli täis lustlikke ja lobisevaid ponisid. Kuid kui ponisid oli vaid neli, tundus saal kurjakuulutav. See tunne süvenes veelgi, kui kardinad ette tõmmati ja Tähepööris manas loitsud, takistamaks vähimagi heli väljajõudmist ja mis blokeerisid ka igasugused luuramisvõimalused.

,,Päikene, ilmselt on sul seoses selle kohtumisega küsimusi ja aega on meil selleks küllalt. Praegu pean ma vist vabandama," ütles Tähepööris Ristiku kõrvale istudes. Ta hingas sügavalt ning tõstis pead just nii palju, et Päikene sai vanale täkule otsa vaadata.

,,Ma tean, kes ja mis sa peaksid olema, Päikene."

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 4/17 (J. J. Metsavana)

Intervjuu: Jüri Kallasega (Agur Tänav)

HÕFFil, kaheksandat korda (Jüri Kallas)

Repliik - kaheksa lühijuttu aastas (Mairi Laurik)

HÕFF 2017 - lõputa filmid, seltskondlikud üritused ja lekkiv WC (Ene Kallas)

Palju õnne, Lon Chaney (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Eneseväärikusel pole sellega mingit pistmist (Reidar Andreson)

Eesti õudus uues kuues (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Astronaudi soovitused eluks Maal (Leila Tael-Mikein)

Filmiarvustus: Vene uus ulmefilm: Külgetõmbejõud (Agur Tänav)

Reaktori märtsi juttudest (Tõnis Hallaste)

Raamatuarvustus: Täheaeg 16 Hirmu planeet (Leila Tael-Mikein)

Raamatuarvustus: Domineeriv värv: tumepunane. (Mairi Laurik)

Uudiskirjandus 4/17

Ulmkonnakroonika 4/17

Jutt: Te olete teine (Artur Räpp)

Jutt: Mitmekihilisem (Heinrich Weinberg)

Jutt: Räppar vastu tahtmist (Kaido Tiigisoon)

Järjejutt: Celestia. 2. (Arad)