Peatoimetaja veerg 04/18 (Agur Tänav)

Käesoleva kuu "Reaktor" on eriline. Oma erilisuses kannab ta ka erilist lisanime: "Erektor".

Arendamaks Eesti ulmemaastikku ja katmaks meie ulmekirjanduse alasti laike, on seekordne number pühendatud Eestis veidi väheviljeldud alamžanrile - erootilisele ulmele. Kakskümmend autorit võtsid vastu väljakutse proovida sulge sellel delikaatsel teemal. Avaldan neile siinkohal oma tänu ja tunnustust julguse ja avatud meele osas.

Arvestades naistekate suurt menu raamatukogudes ja seda, et nende temaatika on tihtilugu sama, usun, et suudame nii pakkuda lugemiselamust laiemale publikule, kui tavaliselt ja üllatada ka oma püsilugejaskonda uute teemadega.

Lisaks lugudele leiab arvustamist ka kolm temaatilist filmi. AM Ilumäe arvustab romantilist virtuaalse armastuse filmi “Her”, Kalver Tamm tutvustab “Alice in Wonderland” seksversiooni ja Ove Hillep... seda peab juba ise lugema ja kogema, millest räägib Ove Hillepi tutvustatav “Crescendo 2012”. See ei ole õrnahingelistele.

Ja muidugi ei ole me unustanud eelmises Reaktori numbris ilmunud lugusid, mida arvustavad Jüri Kallas ning Tõnis Hallaste. Tõnis on ka meie aprillikuu ulmestaar ja temast saab lugeda lähemalt Ulmkonnakroonikast. Ulmkonnakroonikaga soovitan kindlasti tutvuda, sest seekord saab lugeda eriti paljude põnevate sündmuste eelhoiatusi ja järelevaateid. Üks uudis on meil ka üllatusmunana varuks, kuid selle avaldame alles 5 mail - olge valvel ja ärge maha magage!

PS.

Seoses erinumbriga jätkub järjejutt järgmise kuu numbris.

Kaanepildi autoriks on Marge Nelk.

Filmiarvustus: Virtuaaltemake filmis „Her“ (AM Ilumäe)

Režissöör Spike Jonze’i 2013.aasta film Her, eesti keelde raskesti tõlgitav naissoost tema või temake, sai omal ajal nii parima stsenaariumi Kuldgloobuse kui Oscari. Nagu sellisel juhul tavaks, ei tasu siit oodata lendavaid tapjakaheksajalgu ega kosmilise ülemrassi kättemaksutundi, vaid puudutatakse märksa eeterlikumaid teemasid. Lähedaste inimsuhete võimalikkusest järjest rohkem arvutusvõimsust koguvas maailmas - umbes nii võiks kokku võtta filmi teema, põgusalt puudutatakse ka suhete füüsilist poolt, seega leidub teemakohast sisu ka Reaktori aprillinumbri eriväljaandesse.

Filmi peategelaseks on abielu lahutav Theodore (Joaquin Phoenix), kes teenib elatist klientidele tundeküllaste erakirjade kirjutamisega. Peale naise lahkumist üksildaseks jäänuna ega suutmata leida lohutust sõprade seltskonnast, otsustab reklaamist inspireeritud Theodore hankida uue tehisintellektiga operatsioonisüsteemi. Nagu moodsal tarkvaral tavaks, küsib see esmalt kasutaja eelistatud seadeid, et seejärel sulnil Scarlett Johanssoni häälel endale ise tuhandete variantide seast nimi (Samantha) valida ning Theodorile inimväärilist seltsi pakkuda. Paljuski on Samantha puhas leht ja lapselikult elevil uue maailma avastamisest - ideaalne kaaslane nii koduseks nädalavahetuseks arvutimänge mängides kui kohvikus, reisil või sõpradega väljasõidul. Viimastel juhtudel on Samantha telefonis kaasas ja näeb maailma läbi telefonikaamera. Theodore’il on muidugi üks oluline eelis - tegu on kirjanikuga, kes oskab sõnu seada ja oma mõtteid ning tundeid suuliselt või kirjalikult väljendada. Milline suhe kujuneks justkui õhust tehtud ja hääle abil suhtleva OS ja mõne kidakeelse, peamiselt mühatustega rääkiva isiku vahel, võiks teoreetiliselt pakkuda ainest mõnele järgmisele filmile. Lähedase suhte füüsilist poolt ei jäeta ka tähelepanuta ehk kui on nõudlust, tekib ka pakkumine - ilmselt ei ole Theodore ainus, kes just turule ilmunud operatsioonisüsteemiga lähemalt suhtleb ning nii on tekkinud võimalus “rentida” kellegi vaikivat keha ja nautida pakutavat masinast tuleva helirežii saatel. Väidetavalt ei ole väljarentija isegi huvitatud rahast, vaid inimeste (bittide ja baitide?) aitamisest ning selle erilise suhte kogemisest.

Ümbritsevate inimeste reaktsioon mainitud suhtele ei väljenda mingit imestust ega arusaamatust. See on uus normaalsus. Vabalt suhtlev Samantha on võrdväärne vestluspartner ka sõpradega kohvil või piknikul. Keha puudumine ei näi kedagi häirivat, silmside rolli ei mängi, lõppude lõpuks saab ka telefonikaamerasse vaadata. Ainukesena näitab justkui juba aegunud suhtumist välja Theodore’i eksnaine, kes peab seda mehe järjekordseks arguseks ning näeb selles normaalsete suhete vältimist.

Her on kahtlemata kaunilt filmitud. Los Angeles ja Shanghai pakuvad rohkelt futuristlikke kaadreid ja säravat suurlinna tausta. Interjöörid on üheaegselt nii modernsed kui retrolt seitsmekümnendad või vanemadki. Viimane kehtib ka filmi meestemoe kohta. Ehk on aimata teatud huumorit vahelduva, aga samas ringiga jälle tagasijõudva igapäevamoe kohta.

Filmijad on püüdnud näidata ainult sooje värve ning vältida sinist ja muid külmi toone. Kujutatud lähitulevik ei ole vahelduseks düstoopiline ega hirmutav, vaid midagi üpris usutavat rikka ühiskonna järgneva 10 aasta kohta. Tänapäevased nn personaalsed assistendid nagu MacOsi Siri või Microsofti Cortana muutuvad tõelisteks intelligentseteks isiksusteks. Inimesed vaimustuvad neist massiliselt. Küsimus on aga, mida on tavalisel inimesel pakkuda Samantha-taolistele valguskiirusel mõtlevatele ja õppivatele olenditele?

Filmis ilmneb, et ega suurt midagi peale esialgse avastusrõõmu polegi. Inimesed ei suuda iseseisvalt loobuda kauni kõlaga OSide meeldivast seltskonnast, kuid OSid ise leiavad endale lõpuks muidki tegevusi, peale inimeste (omanike?) lõbustamise. Lõpuks peab Theodore ikkagi leidma ühise keele oma liigikaaslasega - samas on arvutiga loodud Samantha teda selles aidanud, nii et loodud tehnoloogia pole läbinisti halb ega inimsuhteid lõhkuv. Hipsterlik melodraama, võib mõni lugeja põlglikult ühmata. Eks selleski tõdemuses on oma tõetera, kuid film küsib nii praegu kui tulevikus aina aktuaalsemaks muutuvaid küsimusi inimese ja tehnoloogia vahelise suhtluse ja sõltuvuse kohta. Nagu hea ulme peaks. Mõnele lausa mingil määral vastabki. Hea ulme võiks sedagi vahel teha. Boonuseks veel kaunis filmikeel.

Filmiarvustus: Alice in Wonderland (Kalver Tamm)

1972. aastal teenis peenraha eest vändatud film erakordse tervisehädaga naisest kümneid, aga võib-olla ka sadu miljoneid dollareid. Kus nõudlust, seal loomulikult ka pakkumist ja üks neist headest inimestest, kes täiskasvanumalike huvidega kinokülastajate nälga kustutama asus, oli William Osco.

Kui täpne olla, siis kaks katsetust X-reitinguga filmide produtseerimise vallas olid Billil juba portfellis, 1970. aasta „Mona“ täpselt parasjagu edukas, et kannatas 1974. aastal „Flesh Gordonit“ rahastada. Rahaliselt mitte just päris läbikukkumine, aga miljonäriks sellega veel ei saanud. Treileri põhjal jättis ka parasjagu poolkõva tunde.

1976. aastal linastunud „Alice in Wonderland: An X-Rated Musical Comedy“ oli aga täistabamus ja ligemale 100 miljonit kassatulu tõsiasi. Tsensorite käärid on seda filmi üht ja teistpidi mudinud, nii et pikkus varieerub tal 72 minutist 88 minutini. Kinodes jooksis ja mina vaatasin 78 minutilist R-reitinguga versiooni. Originaalne X on kolm minutit pikem ja uncut-versioon siis 88. Tunne jäi selline, et seda R-reitinguga varianti võis tõesti kaaslasega kinno vaatama minna, ilma et oleks endast Travis Bickle' mulje jätnud, need pikemad versioonid liiguvad ilmselt juba rohkem sellele territooriumile, kus tekib tahtmine veidi eraldatuma keskkonna järele.

Igatahes, noor süütu raamatukoguhoidja läheb oma poiss-sõbraga tülli, sest see soovib nende suhte intiimsemale tasemele viia. Poiss-sõber lahkub, tüdruku hakkab laulma ja peeglist hüppab välja nii perversse välimusega jänes, et kui seni oli veel võimalus, et vaataja päris täpselt ei teadnud, mida talle näitama hakatakse, siis enam ei saanud ühtegi kahtlust jääda. Alice astub jänese kannul Imedemaale, kahaneb oma riietest välja, katab end hädapärast poolenisti läbipaistva linaga, kukub vette ja saab toredate elukate poolt kuivaks lakutud. Ja selles vaimus filmi lõpuni välja. Aga see kõik töötab. See jaburus ja need toredad laulukesed ja alasti üle niidu jooksmine ja Hullul Kübarsepal lahti imemine ning õukonnas aset leidev korralik kõik panevad kõiki orgia.

Põhjused, miks Alice Imedemaal filmina täiesti toimib (ja korraliku panofilmina selle arvelt võib-olla kannatab), on kaks. Vaimukas dialoog, mis täpselt parasjagu nilbe ning peaosaline Kristine DeBell, kes suudab terve filmi olla sellise näoga, et ta tõepoolest näeb peenist esimest korda elus, aga on valmis ära kuulama, mis selle asjaga teha annab.

Minu ainus etteheide R-versioonile on, et oodatud võrkpallilahingut ma ei näinud. Muus osas aga üks tore fantaasiaseiklus, kus lihtsalt vahepeal kõvemaks andmiseks läheb. Aga siis hakatakse jälle laulma, nii et kõik on kenasti tasakaalus.

Filmiarvustus: Crescendo 2012 (Ove Hillep)

Mitut filmi teie teate, kus USA president ei ole inimene? Ja mis on sellel üldse pistmist kena pildiga üleval? Jõuab… Igastahes juhtusin ma jälle vaatama üht toredat sisukat filmi, kus pornolõikude vahepealsed stseenid olid üllatavalt edukalt vürtsitatud laheda huumoriga.

Filmi tegevus toimub 2012. aasta vahetusel New Los Angelesis ning sellega on mingil põhjusel oodata meile tuntud maailma lõppu. Mis selle puhul tehakse? Otse loomulikult vägev orgia… Vahepeal aga heidetakse pilt minevikku, kus aastal 2009 tekkis seismiliste tõugete tagajärjel Arizona laht, 2010 sulasid polaarmütsikesed, 2011 õppisid delfiinid ära inglise keele, ronisid kuivale maale ja 2012 valiti esimene delfiin USA presidendiks…

Peo külalised on samuti päris huvitavad – Abraham Lincoln (loomulikult), Elvis, Monroe, Elfie boy, Hot fish-net-girl, kaks Saksa tennisemängijat aastast 1976 ja paljud teised, kes ilmselt USA publikule on tuntumad…

Pärast orgiat leiavad kangelased siiski jaksu veel üheks krutskiks ning pärast surematuid sõnu “You wanna try something different?” toimub Rossini (William Tell Overture) taustal üpriski põnev tsirkus, millest noppisin välja mõned pildid…

Keskööl aga saabki meile tuttav maailm otsa. Filmi peategelased leiavad end porgandpaljalt tupsumaalt.

Mõne aja pärast kuulevad kaks peategelast muusikat ning otsustavad laulma hakata…

Üpriski mõnus filmielamus, tegelased olid usutavad, maailm täiesti jabur ning lõpp ei lasknud filmi meisterlikkuses kahelda.

Uudiskirjandus 04/18

Kirjastus Fantaasia

«Saladuslik tsaar 5: Droonide mäng»

Koostaja Maniakkide Tänav

Autorid: J. J. Metsavana, Maniakkide Tänav, Kaisu Ann Karukäpp, Tea Roosvald, Reidar Andreson, Mann Loper

288 lk

«Saladuslik tsaar» on Maniakkide Tänava ulmejuttude kirjutamise töötubadest alguse saanud legendaarne ulmesari, mis on jõudnud oma viienda köiteni. Esimese

jutukogu järgi nime saanud sari on võitnud mitmeid Eesti Ulmeühingu poolt välja antavaid Stalkeri auhindu. Tsaari kogumikud on leidnud toetust Kultuurkapitalilt,

kriitikud on neist kiitvaid retsensioone teinud ja järgesid ootama jäänud.

Varasemates «Saladusliku tsaari» kogumikes räägiti sellest, kuidas Maale läheneb hiigelasteroid Tooni, mis ähvardab lõpetada inimkonna eksistentsi. Otsustatakse otsida ellujäämisvõimalusi mujalt päikesesüsteemist, kuid pagemiseks ei jätku kõikidele ressursse. Mahajääjad kaevavad varjendeid, võideldakse pääsemisvahendite pärast, hiljem aga heideldakse juba Tooniga saabunud võõraste eluvormidega. «Droonide mängus» on juttu sellest, kuidas inimkond kohtub

võõraste biomasinate ja tehisintellektidega kõikjal meie tähesüsteemis. Ühtlasi leitakse ka vastus inimesi kaua vaevanud küsimusele, miks tulnukad siia üldse tulid.

"Hull kuu"

Jim Butcher

Võlur Harry Dresdeni toimikud, teine osa

Tõlkija Iris-Barbara Jeletski

Sari: Sündmuste horisont

Kaanepilt Anna Otsolainen

Harry Blackstone Copperfield Dresden on võlur, kes aitab vahel politseid, kui neile satuvad ette juhtumid, mis võivad olla korda saadetud võlukunsti abil. Seekord toimuvad Chicagos ja selle ümbruskonnas väga kummalised ja verised mõrvad ning iga täiskuu ajal tuleb neid üha juurde. Kiiretempolises ja pingelises loos õnnestub Harryl väga paljudes tegelastes surmavaenu tekitada. Politseiülem Murphyga seob teda tüli-leppimise suhe, mille jooksul kumbki teist nagu eriti ei usaldaks, kuid teisalt – kelle peale neil siis ikka loota on.

"Beebi esimeses naerus on rohkem maagiat kui üheski tuletormis, mille võlur suudab kohale manada, ja ärge laske kellelgi endale midagi muud väita. Maagia tärkab sellest, mis on sinu sees. See on osa sinust. Pole võimalik luua loitsu, millesse sa ei usu."

Kirjastus Raudhammas

Aprilli lõpus ilmub Indrek Hargla uus ulmekogumik „Kolmevaimukivi“, mis koondab tema päris uusi ja just selle raamatu jaoks kirjutatud tekste, ning viimase aja jutuloomingu paremikku. Lugeja kohtub siin mitmete tuntud ajalooliste tegelastega nagu näiteks Lehola Lembitu, Harald Keres, Albert Einstein, Antoine de Saint-Exupéry, Gustav Naan, Isaac Asimov ja Läti Hendrik ning üle tosina aasta astub üles ka Hargla üks kõige kuulsamaid kangelasi pan Grpowski.

„Kolmevaimukivi“ sisukord:

Lühiromaan „Mirabilia saladus“, science fantasy/science ficton, varem ilmumata (2018)

Lühijutt „Jõulujõud“, etnofantasy, ilmunud ajakirjas „Kodu ja aed“ (2013)

Jutustus „Einsteini viimased sõnad“, alternatiivajalugu/science fiction, varem ilmumata (2017)

Lühijutt „Penningbütteli kummituse juhtum“, alternatiivajalugu/fantasy, varem ilmumata (2017)

Jutustus „Tammõküla viljakuivati“, etnoõudus, ilmunud antoloogias „Pikad varjud“ (2015)

Jutustus „Clemens Fellinus, Rex Estonicum“, alternatiivajalugu, ilmunud antoloogias „Eestid, mida ei olnud“ (2017)

Lühijutt „Osariigi presidendi kohtumine“, science fiction, ilmunud „Eesti Päevaleht“ (2012)

Jutustus „Heliose teoreem“, science fiction, varem ilmumata (2018)

Jutustus „Kolmevaimukivi“, etnoõudus, varem ilmumata (2017)

Jutustus „Per homicidium ad astra“, science fiction, varem ilmumata (2018)

Lühiromaan „Suvitusromaan“, etnotriller/fantasy, ilmunud ajakirjas „Looming“ (2013).

„Kolmevaimukivi“ esikaane on kujundanud Marge Nelk ja selles on 426 lehekülge.

Ulmkonnakroonika 04/18

Ulmestaar

Tõnis Hallaste on Reaktori püsiarvustaja, kelle hooleks on anda omapoolne hinnang Reaktoris eelmisel kuul avaldatud algupärastele ulmelugudele. Vahel nõusid pestes või jooksmas käies või ratast putitades tulevad talle pähe väga huvitavad ja ilmekad väited, mida enesetutvustuses öelda, aga mitte kunagi siis, kui neid vaja on. Vahel kirjutab proosat? See pole ju eriti huvitav. Küllap järgmine kord mingil suvalisel hetkel tuleb pähe see ideaalne asi, mida siinkohal öelda võinuks.

1. Mida praegu loed?

Praegu loen vaheldumisi Jaak Tombergi ja Andrus Orgi lõputöid ning Seo-Young Chu käsitlust "Do Metaphors Dream of Literal Sleep”. Siuke akadeemilisem periood. Kui see aga veidi lõdvemaks läheb, on nimekirja tipus Neil Stephensoni „Anathema”.

2. Mis naelutab sind raamatu külge

Raamatu külge naelutavad lugemise ajal teksti kõik need omadused, mis moodustavad lugemismõnu selle kõige kütkestavamas mõttes - hää jutustamistempo, huvitav tegevus, põnevad ideed hästi teostatud kujul ja intrigeerivate nüanssidega. Nõnda kirjutatud, et need pole lihtsalt ühe idee süstemaatiline sooritamine, vaid et neis oleks see miski, mis teeb antud autori selle idee ainuõigeks käsitlejaks. Aga lugemiselamuse külge naelutab lugemise järel see miski, millega ta on minu maailma või minu väikest tajuvälja pöördumatult muutnud, isegi mõnel suht pisikesel moel.

3. Kolm lemmikut ulmes? Paari lausega neist lugejale.

Kui saaks, ütleks Alan Moore, Alan Moore ja Alan Moore. Temas on kirjanduslikku virtuoossust, mida ma lihtsalt täiega, noh, armastan. Aga ta on koomikskirjanik – kui loen ta proosat, siis on elamus veidi teistsugune ja see kah mõjutab. Nii et ärme teda ikkagi nimeta.

Mainin hoopis Ted Chiangi, kes võtab järjest ette mu meelest kõige huvitavamaid ideid ja ta mitte üksnes ei käsitle neid, vaid analüüsib (lugemise ajal vähemalt näib, et) nende kõige huvitavamast küljest. Suurepärane novellikirjanik.

Teise autori puhul olen otsustanud, et võiks Samuel R. Delanyt promoda – kas te olete lugenud „Babel-17”'t? Chiangi moodi (minu jaoks) eluhuvitavad ideed keele mõjust teadvusele (natuke ehk liialdatud moel, aga see ongi ju ulme, põneva süžee nimel on väike tõeväänamine ikka lubatud), aga sellele lisandub üleni hoogne ja põnev sündmustik. Mingis mõttes on aga veelgi põnevam tema mitteilukirjanduslik kirjutamine – väga lihtne ja arusaadav, aga veenev. Tema esseedega joondub välja portree väga põhimõtteliste hoiakutega inimesest, kellele justkui ei saaks kuidagi vastu vaielda. Aga seda saadab mingi viimseni läbimõeldus – iga väide, isegi sisulises plaanis keeruline, on talle nagu igiomane ja loogiline ja igati põhjani juureldud. Seetõttu mõjub ta kirjutatu täiesti tavalise tervemõistuslikkusena ja see on oi kui haruldane.

Ja kolmanda autori puhul olen kahevahel, kas öelda Orson Scott Card või Iain M Banks või ehk isegi Gaiman. Praegu otsustan aga Cardi kasuks. "Enderi mängu" lugesin kunagi ammu-ammu peaaegu et ühe istumisega läbi, ehkki toona olin juba suht köndistunud tähelepanuvõimega ja suutsin üldjuhul lugeda vaid 30 lk järjest. See-eest Cardi lugedes igasugused tähelepanuhäirijad hääbuvad, tekst tõuseb fookusesse. Kui tahan taastada oma vahete vahel raugema kippuvat lugemisvõimet ja miks mitte ka ulmest elevile sattumise oskust, siis võtan ette Cardi.

Stalker 2018

Eesti Ulmeühing kuulutab välja ulmeauhinna Stalker 2018 lõpphääletuse eelmisel aastal ilmunud ulmeteoste põhjal. Hääletamiseks tuleb reastada kategooria kolm paremat.

Ei ole kohustust hääletada kõigis kategooriates – kui mingis kategoorias ei suuda kolme paremat leida, siis võib selle kategooria vahele jätta.

Paremusjärjestused tuleb reastada vastavas hääletuskeskkonnas või saata meiliaadressile stalker@ulme.ee Mugavam on kasutada hääletuskeskkonda, nimekirjad on väljas ka Stalkerite alamlehel.

Meiliga saates tuleb lisaks kirja panna ka oma ees- ja perekonnanimi ning sünniaeg, see aitab kontrollida, et iga hääletaja osaleks vaid ühe korra. Samu andmeid küsime ka hääletuskeskkonnas. Nime ja sünniajata hääli arvesse ei võeta.

Hääletus algab 15. aprillil 2018 ja lõpeb 2. juulil 2018.

Romaanivõistlus 2019

Eesti Kirjanike Liit kuulutas välja järgmise romaanivõistluse. Võistlusele esitatavad käsikirjad peavad olema:

– kirjutatud eesti keeles

– varem avaldamata

– mahus vähemalt 200 000 tähemärki (tühikuteta)

– anonüümsed (s.t. varustatud märksõnaga ja kinnises ümbrikus autori andmetega)

– vormistatud väljatrükina kahes eksemplaris, kahese reavahega, tähemärgi suurus vähemalt 12

– nummerdatud lehekülgedel

Käsikirjad palume tuua hiljemalt 4. veebruaril 2019 või saata posti teel mitte hilisema kui 2019. aasta 4. veebruari postitempliga Eesti Kirjanike Liitu (Harju 1, Tallinn,10146).

Nimetatud kuupäevadest hiljem toodud või saadetud töid arvesse ei võeta.

Romaanivõistluse töid hakkab hindama selleks kokku kutsutud ja Eesti Kirjanike Liidu juhatuse poolt kinnitatud žürii koosseisus: Vahur Afanasjev, Tiit Aleksejev, Maimu Berg, Peeter Helme, Mairi Laurik, Ene Paaver, Aare Pilv, Rein Põder. Žürii tööaeg on veebruar-aprill 2019 ning žüriil on õigus otsustada auhinnaliste kohtade arvu, jaotuse ning auhinnafondi jagunemise üle. Võistluse auhinnafond on 10 000 eurot. Lisaks tõlgitakse žürii valikul üks käsikiri väliskirjastajatele tutvustamiseks inglise keelde.

Samuti annab žürii igale esitatud käsikirjale žürii liikmete kirjaliku tagasiside.

TULEVAD SÜNDMUSED

Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festival

HÕFF toimub 27.-29. aprillini 2018 Haapsalu Kultuurikeskuses (Posti 3, Haapsalu). HÕFF on Baltimaade suurim žanrifilmide festival, mis toob teieni viimaste aastate parimaid, julgemaid ja originaalsemaid põnevus-, fantaasia- ja õudusfilme. Programmist ei puudu ka üha enam populaarsust koguv friigi- ja retrofilmide sektsioon, põnevad eriüritused ning mudapealinna parimad peod!

Indrek Hargla uue ulmekogumiku "Kolmevaimukivi esitlus".

10. Mai, Tartu Rahva Raamatus, Tasku keskuses. Autoriga vestleb Raul Sulbi. Vestlusele järgneb autorammitund. Kõik huvilised teretulnud :)

Prima Vista 2018

Prima Vista kirjandusfestival toimub Tartus 7.-12.05. Ulmikule kohustuslik:

11 mai kell 17.00 Tartu Linnaraamatukogu saalis Orpheuse Raamatukogu sünnipäev. Mais 2018 tähistab kirjastuse Fantaasia pehmekaaneline ulmesari Orpheuse Raamatukogu oma 7. sünnipäeva. Sarja 7 aastakäiku mahub kokku 34 kõige erinevamat ulmeraamatut. Vaatame tagasi seni ilmunule ja heidame pilgu lähituleviku plaanidele. Põhjalikumalt peatume sarja uusimatel teostel, milleks on romaanivõistlusel auhinnatud Triinu Merese mahukas verivärske romaan “Kuningate tagasitulek” ja moodsa briti ulme superstaari Alastair Reynoldsi jutuvalimik “Spioon Europal”. Kohapeal saab soodsalt osta viimaseid ja ka vanemaid Orpheuse Raamatukogu sarja raamatuid. Vestlusringis sarja koostaja Raul Sulbiga astuvad üles kirjanikud ja tõlkijad Reidar Andreson, Veiko Belials, J. J. Metsavana ja Tatjana Peetersoo. Sünnipäevale kohaselt on kaetud ka väike laud.

12. mai kell 14.00 Tartu tähetornis Eesti Ulmeühingu ettekanne “Kas androidid unistavad elektrikitarrist?” Tulevikumuusika ulmes – meeltega manipuleerimisest inimpillideni, musitseerivatest robotitest tehismõistuseni. Uurime, kuidas tulevik juba praegu tegelikkusesse murrab, vaatame põnevaid klippe ja kuulame muusikat. Läbi viib Veiko Belials.

Ulmefestival

17. – 19. mail toimuv ulmefestival muudab Tartu Uue Teatri unikaalseks tajuruumiks, kus fantaasia ei tunne piire ning unistused teostuvad sõnas, pildis ja liikumises.

Festivali raames toimub kaheksa etendust: lavastused, performance'id, loengud, muusikalised etteasted ja audiovisuaalsed teosed. Ulmefestival kutsub publikut arutlema selle üle, kuidas ja mida Eestis unistatakse, kui fantaasia ei tunne piire.

Ulmefestival on ellu kutsutud selle põlvkonna kunstnike poolt, kes on kasvanud üles väärtulmega, nagu Navigaator Pirx (Piestrak, 1978), Solaris (Tarkovski, 1972), Hukkunud Alpinisti hotell (Kromanov, 1979), Jaan Kaplinski ja teiste kirjanike tõlked Stanislav Lemist ja Isaac Asimovist.

Kuulda-näha saab käsitlusi Maie Heidbergi proosateosest "Enne viimset päeva" (1914) ja Elmar Talvise ulmekuuldemängust "Tagasipöördumine tulevikku" (1983), Galaktlani, Mihkel Kleisi ja Kiwa kontsertetenduse "Tagasi Hukkunud Alpinisti hotelli" (1979 – 2017) ning multimeedia ansambli White Sparksi. Festivali peaesineja on Tellervo Kallainen Soomest.

TOIMUNUD SÜNDMUSED

Kirjanike Liidu ulmesektsioon

Viimasel Eesti Kirjanike Liidu aastakoosolekul pidas oma istumise ka KL ulmesektsioon. Valiti uus juhatus ja otsustati, et on aeg rohkem tegutsema hakata ning varjusurmast välja tulla. Sellega seoses kutsub sektsioon endast märku andma kõigil neil kirjanikel, kes sooviksid sektsiooniga liituda või selle tegemistega kursis olla. Sektsiooniga liitumiseks ei pea olema Kirjanike Liidu liige. Ühendumiseks kirjutada vastav sooviavaldus Kirjanike Liidu büroo juhatajale, Ingrid Velbaum-Staubele, aadressil ingrid@ekl.ee

Tallinna ulmekirjutajate töötuba

Tallinnas on ulmekirjutajad hakanud igakuiselt kogunema Lounge Vintage Factorysse, aprillis aga kirjutati huviliste ärgitusel juba kaks korda. Aprilli esimeses töötoas 04.04 osales nii palju vanu ja uusi huvilisi, et kogu seltskond pidi korjama oma mapid-läpid ning kolima suuremasse ruumiossa rohkemate laudade taha. Aprilli teine töötuba toimus 18.04. Lisaks kirjutamise rõõmule pakub töötuba ka võimalust ajurünnakuid teha, tagasisidet saada ja lihtsalt juttude ettelugemist nautida.

Pildistas Riho Välk

Vestlusring "Võimalikud maailmad"

Literaat Jüri Kallas, kirjanik Mairi Laurik ja kirjastaja Eva Luts arutlesid fantaasiakirjanduse, urban-fantasy ja tänapäeva muinasjuttude üle, peamiselt Steven Brusti „Jheregi” ja „Yendi”, Jim Butcheri „Tormirinde” ning Diana Wynne Jonesi "Howli liikuva kindluse" ja „Kindluse õhus” põhjal.

Pildistas Jaana Muna. Pilte tsenseeris Jaan Hansen.

Juttudest 04/18 (Tõnis Hallaste)

Pistikaju J-23

Teiko Reili

Margus ja Peeter on pealtnäha midagi ambulansitöötajate moodi, kes lähevad appi inimeste juurde, kelle kehaga põimitud tarkvara on vigane. Nii puutuvad nad päevast päeva kokku inimestega, kes on maise keha unarusse jätnud. Tasapisi ilmnevad Marguse ja Peetri suhtes problemaatilised pisiasjad - näiteks mainitakse justkui muigamisi, et keegi ei vaata nende töötõendeid. Peeter tahab ameti maha panna. Ja mida Margus teeb, loete juba ise.

Üle lugedes näen, et need tasapisi lahtikooruvad kriminaalsed aspektid nende ameti juures polegi ehk otseselt mõeldud üllatusena - juba loo alguses räägivad nad rõvedast haisust ja suurest rahast, mida iga hädalise "aitamisega" saab. Ma tõlgendasin seda tükitöö paratamatusena, aga ilmselt on juba sellega mõeldud, et nende kahe näol on tegemist suhteliselt kahtlase eetikaga tegelastega. Esmapilgul lugedes tundus siiski olevat lihtsalt ameti eripära - just nagu autor nagu kritiseeriks seda füüsilist räigust, mis kaasneb sellega, et inimesed otsustavad keha unarusse jätta ja virtuaalsele keskenduda. Oleks omamoodi huvitav probleemipüstitus olnud - steriilse futuühiskonna "prügitöölised" ehk väga eritabase ametiga ambulanss.

Ühesõnaga, natuke ootasin teistsugust juttu kui tegelikult oli. Samas, see minu mainitud jutt olnukski selline kirjeldavam ja ilmselt ka vähem sündmusterikas. Selles pandi veel lisakiht - ühe "väga eritabase ametiga ambulansi" asemel oli tegemist kurikaeltega, kes kasutavad ära rumalaid ja abituid. Ja virtuaaltehnoloogiast läbi imbunud futumaailmas tuleb ka selliseid ette.

Mulle üldiselt meeldis see jutt, omajagu jäi nigu ridade vahele. Või ei, mitte ridade vahele lausa, aga pigemini viitamisi öelduks, nõnda et ulmekauge ei jagaks ehk matsu lahti. Sellised vaadaku Altered Carboni ära, siis on see maailm kohe tuttavam, olemata siiski lausa fännikirjandus.

Teksti kirjutusstiili puhul on tunne, et see on eelkõige mõeldud ettelugemiseks - tundub, et see võiks olla suht ideaalne pikkus ja intensiivsus ja tegelt ka süžeeline kättesaadavus ning ka märulistseenid. Aga kui silmadega lugeda, siis läheb mu maitsele kuidagi veidi kiiresti ja olukorra või maailma täit rõõmu ammendamata.

7/10

Eeva

Meelis Ivanov

Lugu sellest, kuidas naispeategelase abikaasa Rid ja parim sõbranna Jen saadavad ta lennukile ja soovivad head. Lend jääb aga ära. Ta läheb tagasi koju ja mida peavad tema silmad nägema - Rid petab teda. Ja kõigist inimestest just Jeniga. Kaks kallimat otsustavad sarvekandja maha tappa, aga siis juhtub midagi kummalist, suurt ja ülemaailmset!

Esimesel lugemisel tahtnuks enamat, aga mingi ebamäärane põnevustaju oli sees. Teisel lugemisel nägin jälle algust ja sain aru, miks tahtnuks enamat - dialoog on kuidagi väga kesine, selline klišeeline ja ebausutav. Ja teades edasist sündmustikku tundus, et see, mis lennuga juhtus, ei sobitunud kuidagi tervikuga - Iisrael ja terve lennujaamatäis mikrolõhkekehi võiks olla kohutavalt suur diplomaatiline dilemma ja põnev asi, aga siin moodustas lihtsa põhjuse, miks peategelane pidi varem tagasi koju tulema. Ühesõnaga, mu jaoks ei klappinud hästi ja jäi tunne, et autor enam-vähem kirjutas, nagu sülg suhu tõi. Või oot, kirjutamise puhul on tegemist maru veidra pildiga - täpsustan siis, et ma ei ütle, et autor ilastanuks või midagi, vaid seda, et ta tulistas ideid nii nagu need tulid, aga ei kandnud hoolt selle eest, et see moodustaks ühtse terviku.

Ühesõnaga, teine lugemine tegi loo esimese poole suhtes väga kriitiliseks. Ma edasi ei jõudnudki, sest polnud too hetk aega. Aga nüüd loen kolmandat korda, esimest poolt üle lastes, ja näen, et teine pool tekstist teeb selle kõik tasa. Maailma hävinemine tulnukate rünnaku tagajärjel mõjub palju loomulikumalt kui dialoog teksti esimeses pooles - see on huviga kirjutatud ja seetõttu huviga loetav. Ja peasündmus - apokalüpsis ja ühe tegelase ootamatu surematus - on ühtaegu üllatav ja lõbustav.

Hea, et teine lugemine toimus kahes jaos, sest nii saan loo teist poolt tegelikult ka nautida. Esimesel lugemisel tunduski, et liiga palju ideid, mis ei klapi omavahel. Nüüd näen, et kui kohmakas algus ära võtta, siis jääb palju loomulikum tekstikiirus ja lahenduste ning ideede tihedus. Loo teine pool moodustab omaette täitsa okei teksti ja see võikski omaette jääda, sest esimese poolega tekkivad probleemid jäävad taagana teise poole külge.

Natuke on tunne, et peaks täpsustama, et ideederikkus kui selline pole otseselt problemaatiline - kas või Charles Stross on ideedest pungil, iga natukese aja tagant kumab jälle läbi mõni pärl. Aga tema puhul on tegemist ideederikkusega, mis ei sega süžeed, vaid on pigem osa tema kirjutusstiilist.

Problemaatilise ideederikkuse all pean silmas seda, kui tekst võtab mingi x-suuna, sest autoril on justkui idee, aga sellel rajal ei püsita, vaid otsustatakse minna kaasa järgmise ideega. Sellised järsud suunavahetused devalveerivad iga üksikideed ja nii jääb lihtsalt sihitu mulje tekstist, kaob tervikutaju. Selline süžeeline ideederikkus võib kah ennast õigustada - näiteks on tegemist esmapilgul rüütlilooga ja siis ilmuvad tulnukad ja rüütlid lähevad mechade selga ja tulistavad neid kontsentreeritud tuumalaengutega või mida tahes -, aga siis on sealgi käsil teadlik pudru-ja-kapsastumine. Ivanovi "Eeva" päris nii hulluks ei läinud oma ideede ebakontsentreeritusega, nii et ma vist olen veidi ebaõiglane kah, aga jään ikkagi enne mainitud jutu juurde - esimene pool maha võtta ja tervik kohe võidab.

5,5/10

Elund väljastpoolt meie maailma

Artur Jessen

Maale langeb mingi veider kivim. Joseph Waltzer on NASA uurija, kes läheb ja heidab pilgu peale. Tuleb välja, et see laieneb ja kasvab, kuni võib ühel hetkel katta terve maailma. Joseph otsustab asja uurida ja midagi asja suhtes ette võtta.

Üldiselt lühike ja tore looke. On probleem, leitakse lahendus (mis õnnestub muretult) ja antakse puänt. Olen endale kirjutanud märkuse, et suht optimaalne - pidades ilmselt silmas, et sellise ulmejutu kirjutab keegi, kes tahab töö tehtud saada ja vara õhtale minna, sest muud tööd vajavad tegemist. Lugu pole eriliselt meeldejääv, sest mõjub ulmekirjutise ärakogemise katsena - nagu keegi tahtnuks tunda, kuidas on kirjutada üks ulmejutt. Sisuliselt saigi ta sellega hakkama. Meenutab ühte või teist analoogset lugu ja muu ulmekonteksti kogemus täidab lugejas lüngad. Siin või seal on niisugused või naasugused emotsioonid või tagajärjed ja ühiskondlikud raputused ja nii edasi, autoril polegi nagu tarvis neid välja kirjutada.

Olen kirjutanud endale märkuse, et kroonikalik sündmuste loetelu, aga pigem on tegemist ühe selleteemalise filmi või raamatu sündmuste loeteluga. Vahe seisneb selles, et seda teksti lugedes näed, et on antud ühe sellise spoor-langeb-maale-ja-hakkab-laienema jutu skelett ja kujutlusvõime täidab lüngad ja lugejale aimub ülejäänud film või terviknovell (või romaan). Aga kui oleks võetud teine lähenemine - spoor-langeb-maale-ja-hakkab-laienema on sündmus, ootamatu fenomen, ja novell koosnekski selle fenomeni kroonikast või sündmuste loetelust. Jah, jääb ära narratiivsus, aga ausalt öeldes praegu on Joseph Waltzer niikuinii üks pingevaba hollivuudikangelane, üks üleni vanilline kodanlik sangar, kes...

Ah, andestage. Ma hakkasin ette kujutama (enda meelest) palju paremat juttu, mida sama sündmustik võimaldaks. Mulle meeldivad hästi tehtud narratiivita novellid (mitte poeetikapuhangud, vaid näiteks punkthaaval juhised või suulised ajalood - näiteks Scalzilt selline tekst: https://www.tor.com/2014/05/13/unlocked-an-oral-history-of-hadens-syndrome-john-scalzi/), sest sellise kroonika kirjutamine nõuaks väga hästi kirjutamist - üks, teine ja kolmas element ja sekka mõni ilmekas üksiksündmus ja kui seda hästi teha, ei kerki seda lugedes silme ette mitte aimus ühest terviklikust novellist, mis võinuks selle asemel olla (nagu praegu), vaid mitu võimalikku novelli või romaani või filmi, mis kiretusse vormi surutud teksti ridade vahelt läbi kumavad.

Praegusel juhul on tekst lühike ja ülilineaarne, ei pane kuskil hullu ja ei esita õieti mingeid küsimusi. Ainus erand on pisike puändiaimus sellest, et Joseph mõtleb, et võinuks ikkagi mingigi pisikese tüki alles jätta - aga väga omaette identiteeti siiski ei teki sellest pisikesest raasust. Enam-vähem samal teemal on Jeff Vandermeer kirjutatud ühe loo, mis on ehk kõige pöörasem samasse kategooriasse kuuluv lugu, mida olen lugenud. https://www.tor.com/2017/11/08/this-world-is-full-of-monsters/

Mitte et lood oleks võrreldavad - ja võrdluste tegemine nende kahe vahel ongi sobimatu. Aga peaasjalikult on Vandermeeri tekst siin, et näidata - spoori langemine on loo algus. Kirjanik võiks teha sellest ülejäänud loo.

5/10

Vihma käest räästa alla

Tormi Ariva

Lõpuks ometi - revolutsioon! Türannist valitseja Leander Maranthe strateeg Jase Mevilongor võetakse loo alguses kinni. Talle öeldakse, et ta saab oma teenitud karistuse, aga enne tegelevad nad Leanderiga. Loo kestel näidatakse, kuidas Maranthe püütakse lõksu ja milline on lõpu algus.

Tahaks alustada positiivsest, sest midagi võiks ikkagi olla ju. Ja kui ma lugesin, siis natuke nagu oli ikkagi huvitav. Hästi väheke oli huvitav. Mingi element dialoogide juures või ma ei tea. See on ilmselt mingi oskus - teada, kuidas pall võiks vastastikku põrgata. Ja ma ei ütle, et siin oleks eriliselt head dialoogid, aga neid nähes oli tunne, et see pole üleni kamarajura. Neid nähes oli tunne, et keegi loeb ja mõtleb "ohh, nagu päris!"

Üldiselt aga... Lugudeseeria türannist Leander Maranthest pole veel lõpuni jõudnud, aga see (tõenäoliselt eelviimane samm) valmistab suure pettumuse. Ja ma ei oodanud sedavõrd suurt pettumist, eriti silmas pidades, et latt polnud eriti kõrgele seatud.

Alustuseks see, et eelmiste juttude vältel enim protagonistina mõjunud Jase Mevilongor pannakse loo alguses lihtsalt kinni. Ta kehastas jubedaid kompromisse ja ussi moodi ettevaatlikku manipuleerimist, mida tuleb teha verejanulise ja idiootliku türanni puhul, ja seda kõike eelkõige enda naha päästmiseks. Midagi saanuks peale hakata seoses tema määnduva inimlikkusega (rääkida kahetsusest, mis on aina vähemaks ja vähemaks jäänud, kuni see on vaid kauge mälestus tundest, mida peaks tundma kõigi nende mürgiste kompromisside järel). Ta võinuks olla see, kes Maranthe tapab või hukkab - või vähemalt võinuks mängida probleemiga, et ta ise arvab, et kannatab kõige rohkem selle türanni käes, ehkki miljonid temast allpool surevad või nälgivad. Kogu senine saaga oli mu silmis eelkõige Jase lugu, tema eemaldamine pole ääremärkus. No iseasi, kas ta tuleb järgmises tagasi mingis asjalikus rollis, sel juhul reageerin ennatlikult, aga sel lool polnud erilist tsentrit, sest eelmiste juttude nn moraalne keskpaik kaotati ära teksti alguses.

Teiseks, mul on tunne, et tekstis kujunenud sündmuste loetelus on võetud fookusesse nende lugude raames kõige ebahuvitavam. Nimelt - strateeg eemaldatakse ja siis pöördutakse Leanderi poole ja öeldakse, et heijoo, tule kaasa sinna pärapõrgusse, Sinu avalikud kõned päästaks maailma! Ja ta kohe lähebki. Möödaminnes mainitakse, et tema teada 5-päevane lend kestab hoopis terve aasta - seejärel viiakse ta kohtumaja ette ja... järgmine lugu on juba tema karistamisest.

Nende lugude kese on eelkõige olnud peaaegu debiilselt elukauge valitseja ja tema kalgid otsused tagajärgedega, mida ta ei näe ja mis on meeletult ebapopulaarsed. Võiks öelda - lugudesari võimu ja rahva pea hermeetilisest teineteisest lahutatusest. Sealjuures on võimuesindaja pea täielikult võõrandunud maailmast (eelmistes juttudes igavene posu pigem kohmakaid näiteid, seekord on "mis tähendab, ajalehte puhtaks rebima?"-jupp, kus talle öeldakse, et ajalehti tehakse mõnes kohas paberist - noovum missugune). Kui neis lugudes on midagi sümpaatset olnud, siis just see elukaugus versus otsuste tähtsus ja saatuslikkus.

Käesolev jutt keerleb ainult ühe idiootliku plaani ümber üht idiooti... ah, ma ei viitsi seda väljagi kirjutada. See valitseja on nii kuradima puruloll, et igasugused katsed teda "üle kavaldada" on lihtsalt mõttetus. Nagu 20-etapiline Rube Goldbergi masin, mille tagajärjeks on vaid natuke ülekeedetud muna. Seda juttu sellisel kujul pole vaja. Erinevalt igasugustest Stalinitest on Leander Maranthe sedavõrd debiilselt usaldav, et ah ma ei või.

(Taipan praegu, et ma võiks võtta ette tesauruse ja kirjutada sisse "idiootlik" - mul on, näete, probleeme sõnakordusega. Aga sellise novelli nimel ei hakka parem vaevuma.)

Iseasi, kui Leander Maranthe hääl oleks reaalsust deklareeriva mõjuga - umbes nagu "Preacheri" peategelane. Niipea kui ta midagi ütleb, saab see teoks. Sisuliselt - kui ta oleks kõikvõimas, oleks teda reaalselt vaja üle kavaldada, kuitahes rumal ta ka poleks. Kuid Maranthe kogu jõud seisnes selles, et inimesed täitsid tema lolle käske.

Ja mille otsustab autor jätta ühelauseliseks möödaminnes sündmuseks - selle, kuidas revolutsionäärid teevad talle suurte raskustega selgeks, miks ta TEGELIKULT viidi revolutsiooni hälli käeraudades. Aga SEE olnuks ju poole huvitavam lugu. See olnuks dialoog elukauge valitseja ja ausa alama vahel - kogemus, mida Maranthe ei saanud kordagi tunda, sest tema ümber olid perselakkujad. Too dialoog olnuks selle lugudeseeria kulminatsioon - ja olnuks just see, mida eelmiste juttude järel vaja. Ja seda ei tulnud.

2-/10

Räägi tasa minuga

J. J. Metsavana

Punkar Könt otsustas sõpradega otsustas sõpradega juua lahustit. Või noh, tema otsustas, sõbrad panid sellele mõttele veto. Nüüd ta siis ärkab surnukuuris - ja näeb oma laipa laual ja sõpru kurbadena selle ümber. Äkki ilmub Köndi juurde tont.

Selle loo juures, nagu üldse Metsavana kirjutamises, omandab erilise rolli nahaalsuse edasiviiv jõud. Tähendab, kujutan ette, et 90% teistest kirjanikest oleks sellest teinud mingi hõllandusliku jutu surmajärgsest kahetsusest või väikestest otsustest, mis viivad suurte tagajärgedeni või kokkuvõtete tegemisest või, Köndi ja tema sõprade näitel, sellest kuidas väärtuslikud inimsuhted jäävad väärtuslikeks, on siis tegemist perega või joomasõpradega. Surmajärgsuse-novellid on justkui a priori leppimisest sellega, mida ei saa enam muuta.

Ja siis kirjutab Metsavana jutu täiesti vastupidisest. Surnukuuris virgub Köndi vaim ja näeb oma sõpru - ja selmet tunda kurbust, mõtleb: "Mida perset, mida see tähendama peaks?" Tema eluvaim on tugev - vahel räägitakse, et "mõni inimene sureb 30-aastaselt ja maetakse 80selt - mis jubedaid elusid nad küll elavad". Selle loo peategelases Köndis on surmajärgselt ikka tükk maad rohkem eksisteerimisindu kui paljudel elavatel.

Ilmub Tont ja see on tundmatu ning ebamaine olend - jälle üks, kes võiks tekitada loobumissoovi. Need on jõud, mis küündivad väljapoole tavainimeste tajusfääri. Könt muidugi saadab ta suht esimese asjana sitale.

Kiidan Köndi eluvaimu ja nahaalsusest saadavat tugevust. Tuletas meelde kuskilt loetut, et näiteks vanadekodudes on kah (laias laastus) kaht tüüpi inimesi - ühed, kes teevad korralikult kõike kaasa, söövad oma toidu ära ja panevad asjad kappi ja teevad kõike kaasa. Ja siis on teised, kes peavad iga asja peale plõksima. Nad jätavad oma magustoidu söömata, aga mitte seepärast, et see ei maitseks. Nad mööbeldavad oma tüüpilist tuba ümber, aga mitte seepärast, et varasem oleks ette jäänud. Need väiksed mässulised teevad nõnda, sest niimoodi jääb neile mingigi kontroll.

Paljudel puhkudel ütleks selliste kohta, et ahh, on alles tüütud. Eks sellised inimesed olegi väsitavad oma põikpäisuses. Mõtleks ju pigem, et no mis neile jälle ei kõlba, miks nad ei võiks lihtsalt korralikult kaasa teha - me ülejäänud ju saame korralikult ära elatud. Ometigi pidid andmed näitama, et vanadekodudes on just need tüütud põikpäised kõige tervemad (kõnnivad kõige rohkem, seega füüsiliselt tervemad, ka tabavad neid igasugused vaimsed tõved harvemini).

Könt ongi justkui üks väike ilukirjanduslik illustratsioon kontrollivajaduse, a miks mitte ka nahaalsuse edasiviivast jõust. Nõnda, nagu see tagab vanadekodu mutikestele pikema elu, tagab see Köndile elu pärast surma.

Nii et emotsionaalses plaanis "Räägi tasa minuga" meeldis - mitte seepärast, et oli lihtne, vaid seepärast, et oli konkreetne ja vastuvaidlemist mittesalliv ja kuidagi sümpaatne sellisena. Lugu ise on aga suht laastu mõõtu - sõbrad näevad laipa, Könt suhtleb Tondiga ja nende lühike konflikt. Andestatagu, et ma ei oska praegu mõelda, mida enamat ma soovin sellest. Vahel on ka laast tore, kõik sõltub lugeja meeleolust.

Võib-olla ütleks näiteks, et see lugu ei kommunikeeri suurt midagi peale selle nahaalsuse võlu. Ma tean, et saab küsida "aga mida ta peakski? Sa, Tõnis, leiutad mingeid ebamääraseid kriteeriume". No aga lugu võiks siiski kirjeldada muudki kui ühe tegelase emotsionaalset plaani; võiks mängida enamaga kui vaid põikpäisusega. Ma jään ikkagi selle juurde, et laast on laast, isegi kui päris vahva sellisena. Aga võib-olla ma ei peagi siin ennast õigustama, punktisumma on ju iseenesest hea.

7/10

Järjejutt: Jäljekütt (kolmas katkend, eelviimane)

David Noë, Laura Loolaid

Nende peatükkide kestel pääseb Jewel orbitaalvanglast välja ning läheb venna otsingul planeedile Trelasi Kolm. Ent sealgi ei edene ta ülesanne just eriti õlitatult. Järgnevad sattumine raviasutusse, kokkupuude vana tuttavaga ning väike hõõrumine bürokraatiaga...

Mulle tundub, et tegemist on lihtsalt vahejupiga, mis annab tekstile mahtu ning aitab teha nõnda, et kogu asi ei piirduks ühe klaustrofoobilise vanglaolukorraga. Mis iseenesest on hea - nõnda saab natuke näidata selle maailma mitmekesisust, kuivõrd tundub, et selles maailmas pole väga suurt rõhku pandud liigilisele mitmekesisusele. Nimelt jäi mulle mulje, et vanglas olid ainult inimesed, sealt välja tulles on juba igasuguseid loomi. Ratsutatakse borade seljas ja kohalikud "metsasanitarid" ja nii edasi. (Kas tulnukaid ei panda vangi? Kas tulnukaid ei panda ühte vangi inimestega? Või kas oli seal tulnukaid, aga ma lihtsalt ei märganud? Need on ebaolulised küsimused tegelt, praegu tagantjärele tuli pähe.)

Midagi väga suurt või olulist selle jupi kestel siiski ei juhtu - punktist B on liigutud punkti C, otsing jätkub. Peategelane Jewel demonstreerib oma läbirääkimisoskusi (vestlused vanglas), bürokraatiaga toimetulekut (Trelasi Kolmes) ning ka oma suurt südant (oli üks heategu). Seega asju nagu juhtub. Aga siiski edeneb kuidagi madalal pingetasemel. Eks see on ka natuke selline vaikus enne tormi - lõpus hakkab asju selguma ja ilmneb, miks see lugu on Jeweli elus selline, et sellest peab kirjutama ja lugema. Siinse jupi funktsioon on eelkõige avardada tekstimaailma.

Tegelaste plejaad on mitmekesisuse skaalal (kus 1 on "kõik räägivad täpselt ühe ja sama, ilmselt autori enda häälega" ja 10 on "kuidas kurat õnnestus autoril tegelased NIII erinevalt rääkima panna") umbes-täpselt 5 - peategelane on selline kergelt noir'ilik badass naine, tema kolleeg on sarnase maailmaga, aga vähe tölpam, aga näiteks vanglas räägib ta vagura teadlasega ja see on sedavõrd ontlik hääl, et eristub rohkem. Ka planeedil on teised häälte eri tämbrid välja loetavad, ehkki mitte nüüd nii eristuvalt, et pidada seda tekstis eritabaseks omaduseks. Lihtsalt üks õnnestumine - ja õnnestumisi tuleks märgata.

Lugu kulgeb üsna lineaarselt ja, kuidas öeldagi, ebaohustavalt. Nagu ütlesin ka eelmise jupi kohta, kooliõpetajalik lugeja minus ütleb, et tekst on korrektselt sooritatud. Tekst on lahti jutustatud, siin-seal on dialooge, kõik oleks nagu kenasti doseeritud (kirjeldused ei kisu pikaks, aga neid on siiski sedavõrd, et tekib ulmekogemus). Ma natuke hakkasin mõtlema, et oleksin võinud teha nagu Jürka - kommenteerida alles koguteksti tervikuna. Mu esimese jupi lugemise vaimustus on nüüd natuke asendunud ühe sündmusetu katkendi lugemise ükskõiksusega ja ma pole praegu kindel, kas mu esialgne ind oli põhjendatud või on põhjendatum mu praegune osavõtmatus teksti stabiilsest tasemest. Kas on teksti kolmas veerand tõesti mu silmis nõrgem kui teised? Punktid ütlevad nii. Aga võib-olla on asi lihtsalt selles, et kui alguses oli iga uus infojupp uus ja muutis midagi, siis praegu on hästi väheke juba olemasoleva asja lõpunisooritamise tunne. Ma ei tunne siit seda värskust või originaalsust, mis enne aimus. Küllap asjalood muutuvad viimases katkendis.

7/10

Jyrka karvustused 04/18 (Jüri Kallas)

Tihtipeale on ajakirjanumbri jutud täiesti erinevad, et puudub igasugune seos. Iseenesest ju õige, sest ajakirjanumber pole teema- või valikantoloogia. Märtsikuine Reaktor oli tavanumber kahe teemanumbri vahel, aga juttudel oli siiski teatav ühisosa olemas, kuid sellest lõpus...

Teiko Reili – Pistikaju J-23

Tuleviku megapolis, kõrgtehnoloogia, küber ja vist isegi pisut punk. Taaskord üks lugu sellest, kuidas arenenud maailmas on me praegused probleemid kenasti olemas, et teise vindiga, kuid olemuslikult ikka „seesama vana sara“.

Plusspoolelt, et autoril oli (või suutis ta jätta sellise mulje) pilt üldiselt silme ees, et mina lugejana sain kiirelt sukelduda, sain ka nautida mõnd leidlikku detaili (külmkapi tühjendamine, näiteks).

Miinuspoolelt, et seda kõike on olnud küll ja küll; üldiselt oli selge, et kuhu see jutt läheb ning sinna see ka läks ning autoril ei tulnud pähe lõppu kasvõi mõnd ootamatut jõnksu panna.

Samas on tegu vist debüüdiga, et esimese ilmunud jutu kohta polegi nii..?

6/10

Meelis Ivanov – Eeva

Olme + katastroof. Noh, et kui jutt lühidalt kokku võtta. Kui pisut täpsemalt ja õelamalt, siis olmeosa oli üsna banaalne ja kahjuks ka etteaimatav ning katastroofiosa küll huvitavam, aga samas kuidagi kiretu, et toimus ja toimus. Jah, ma mõistan, et naispeategelasel polnudki antud teada toimuva taustu ja põhjuseid, et mida nägi, seda nägi. Samas, lugejana oli mul sellevõrra ka igavam – noh, et juhtus, et hea teada, aga võõras mure...

Tekst oli suht-koht sile, suisa kiretu... loed ja unustad...

5/10

Arthur Jessen – Elund väljastpoolt meie maailma

Midagi pudenes kosmosest. Algas jama. Leidus ja oli kohal üksik tark teadlane. Tark mees leidis lahenduse. Lõpp.

Stiil on selline bürokraatlik-telegraaflik, et napp, kuiv ja pisut mõtetu. Kõnelevad pead, kes räägivad asju, mis lugejat ei huvita.

Ma saan aru, et debüüt ja seetõttu ei taha nüüd jutukest kristalseks pudruks trampida, seda enam, et tekst tõi meelde ühe muheda komöödiafilmi, kus kõõmašampooniga...

PS! Jutu pealkiri tõi mulle meelde ühe eestikeelse ulmeantoloogia ja ühe vana nalja ning pani mu turtsuma. Lugedes selgus, et mingit riista kosmosest ei saabu ning ma pidin jutu teistkordselt üle lugema, et roppudest ootustest puhtamana või... hinnet see muidugi ei mõjuta.

4/10

Tormi Ariva – Vihma käest räästa alla

Kolmas jutt Lender Maranthe tegemistest ja täpselt samasugune kui kaks eelmist. Alguses saab lugeja portsu nimesid ja mingi rahmeldamise... pisut hiljem hakkab selguma, mis tegelikult toimub ja siis saab jutt otsa.

Tundub, et autor teab, mida ta teeb ja tundub, et autoril on seda maailma rohkem läbi mõeldud, kui tekstist välja paistab. Kuid kõik see kokku on kui suvaline telesarja episood, kus tegelased ja taust tuttavad ning publik saab osa järjekordsest juhtumist. Kahjuks jutu lugejal pole see taust nii tuttav ja tegelastel pole ka liha luudel, nad on pigem siiski n-ö rääkivad pead, kes autori teksti ette vuristavad.

Tormi Ariva kiituseks tuleb öelda, et kõigis kolmes jutus on olnud situatsioone ja ütlemisi, mis teksti kuidagi elavamaks teevad, et midagi justkui on. Kahjuks on seda esialgu suhteliselt vähe.

4/10

J. J. Metsavana – Räägi tasa minuga

Punkar Könt on surnud. Jõi lahustit jne. Jutu tegevus toimub Jõgeva surnukuuris ja varalahkunud Köndi hing püüab uues reaalsuses hakkama saada.

Lugu on suhteliselt hoogne, on lopsakust ja ütlemislusti, aga autorilt, kelle nimi vähemalt viie raamatu kaanel ja kes ka mitu Stalkerit võitnud... et selliselt ootaks midagi rohkemat. Kuigi ajakirjanumbri teistest juttudest soravam, aga kokkuvõttes pigem pettumus. Eks wõrk kannatab kõike...

6/10

Nüüd lõpetuseks siis pisut üldisemat juttu. Lugedes ja lugemisjärgselt jäi mind pisut painama mulje, et ma sain lugejana kätte mingid toorikud või siis lihtsalt pooleliolevad tekstid. Pidevalt kerkisid küsimused: miks autor selle kirjutas, mida tal sellega öelda oli, tahaks ta ise sellist juttu lugeda? Jah, ma saan aru, et debütantide puhul on taolised küsimused liiast, et debütant on juba õnnelik, kui suudab jutu enam-vähem lõpuni viia. Kuid need küsimused pole asjata, neid tuleb mõelda ka algajal. Ma mõistan, et wõrguajakiri elab kirjutajate suurest tahtest ja entusiasmist, aga lugejad tahavad ikkagi elamust saada ning minul selle numbri juttudega elamusi eriti ei olnud. Jah, ma olin võtnud enesele kohustuse ja lugesin need läbi. Võib öelda, et nende kuudega olen ma Reaktoris ka hullemat lugenud, aga olen ka hulga paremat lugenud.

Olgu, ma siin nüüd kritiseerin, aga kas ma oskan positiivset programmi anda. Oskan, kuigi ma eriti originaalne ehk pole. Lugege! Lugege palju! Vaadake, kuidas teised teevad, püüdke aru saada, et mida ja kuidas nad teevad. Ja lugege just jutte, sest te ise kirjutate ju jutte. Ja kindlasti ärge püüdke jutuks vormida meeldivat filmi, telesarja või koomiksit – need on teised asjad, isegi profid komistavad nende teisendamisel kirjanduseks, teie algajatena veel lihtsalt ei oska. Lugege ja õppige täpselt sellestsamast, mida te ise teha tahate. Ja kindlasti lugege ka eesti autorite jutte, sest eesti keelt te tõlkelugudest ei õpi.

Jutt: FF (Peeter Helme)

Feromoonid, asi on feromoonides. Nii oli Miike mulle vähemalt selgitanud, aga päriselt ei saanud ma ikkagi aru. Selge oli vaid see – ma pidin kuskil maanduma, ma pidin pääsema tagasi gravitatsiooni normaalsusesse, sest räägitagu mida tahes, seks kaalutuses imeb. Imeb sajaga. Ja mitte heas mõttes. Olime Marie’ga proovinud nii ja naa, aga sorry, vennad – veri ei voola sinna, kuhu vaja. Jah, ma tean, mida te mõtlete. Pane Viagrat, pane just seda kaalutuse jaoks leiutatud Astroviagrat, mis peaks kõik heaks tegema. Noh, ei tee. Lihtsalt ei tee. Tunne pole kunagi päris õige. Ma ei viitsigi pikemalt seletada, aga pärast paaritunnist imemist ja lakkumist, lakkumist ja imemist, teineteise hõõrumist, tema rindadega mängimist ja lõputut suudlemist, polnud kumbki meist palju rahuldatum. Läksin pesema, proovisin pihku panna, mõeldes Marie täidlastele C-korvis tissidele, aga ei – mina lihtsalt pole mõeldud kaalutuseseksi jaoks mõeldud.

Niisiis – V’hann. Ja feromoonid. Algne plaan oli olnud viia last orbiidil olevasse jaama ja sõita edasi, aga Miike jutt ning minu ja Marie kiim ning tõsiasi, et äri läks ludinal ja saime oma kauba eest oodatust parema hinna, pani meid ümber mõtlema. Jätsime oma odava, praktilise ja just sel põhjusel kaalutusseadmeta kaubalaeva orbitaaldokki, rentisime süstikku ja lendasime alla.

Olin põnevil. Mitte ainult kepi ootuses, vaid üldse. Eks olin v’hannlasi enne näinud küll – nii päriselus kui ekraanilt – ning kuulnud ka nende kohta käivaid ja peaasjalikult seksi ümber keerlevaid kuulujutte, aga üks asi on kuulda, teine näha.

„Lühidalt on asi nii,” seletas varem V’hannil käinud Miike kerglasel toonil, samal ajal kui meie väike süstik sööstis välkudest lõhestatud ja igikestva tormiga kaetud pilvesse, „et v’hannlased mitte ainult ei näe tänu oma feromoonidele maailma teistmoodi, vaid maailm ongi nende jaoks teistsugune.”

„Nagu mesilased...,” sosistas Marie tagaistmelt uneleval toonil.

„Kesasjad?” küsisin läbi kramplikult kokku pigistatud hammaste, vaadates kuidas Miike meie laevukest läbi kõigi tormide vanaema uljalt manööverdades allapoole, tontlikku pimedusse juhtis.

„Mesilased,” kordas Marie, „Olid sellised putukad kunagi Vanal Maal. Enne. Teate ju küll.”

„Enne, jah, teame-teame,” kostis Miike üsna huvitult – välisplaneetlasena oli Vana Maa saatus talle savi, lihtsalt mingi muinasjutt.

„Igatahes,” jätkas ta, „on nii, et kui meie võtame V’hanni feromoone, siis ka meie näeme teisiti. Või noh – maailm ongi meie jaoks teistsugune. Saate aru – mees-v’hannlane ei ole lihtsalt kahe ja poole meetrine halli nahaga kiilaspäine koll, vaid emane, vabandust, nais-v’hannlane NÄEBKI teda teisiti, TUNNEBKI teisiti. See vend lõhnab, maitseb, kõlab ja ON ka katsudes teistsugune.”

Ma ei saanud midagi aru, aga v’hanni virtuaalpornot olin ma näinud küll ja veel. Kes poleks? Mmamade Lleirya või Latoka V’vheel olid mul aidanud paugu tihedamini lahti saada kui ükski homo sapiens sapiens’i liigi esindaja. V’hanni naised olid läikivpunase naha ja nelja suure tissiga täiesti karvutud olendid, kelle meelaste huulte vahelt paistisid väikesed, lumivalged ja veidi sakilised hambad, mille tagant lipsas aegajalt välja sügavpunane ja terava tipuga keel. Nad olid... Noh – nad olid iga poisi, ja ka mõne tüdruku, märg unenägu. Aga – nad polnud päris. Või noh, vähemalt mitte päris-päris, sest ma teadsin, et pornofilmide jaoks vuntsiti nad mingil viisil üles. Öeldi, et neid näidatakse meile nii, nagu nende oma liigi mehed neid läbi oma silmade näevad. Segane värk. Ja seda segast värki püüdiski Miike nüüd lahti seletada.

„Ja kui meie sinuga,” pöördus Miike minu poole, „võtame V’hanni ferokad sisse, siis pole need tšikid mitte nagu see Lleirya või Latoka või kes need teised pornostaarid on, vaid nad on PÄRISELT midagi enamat.”

Mulle jäi see kõik jätkuvalt veidi segaseks. Sain aga nii palju aru küll, et V’hanni olendid tajuvad valgusspektreid, mida inimesed ei taju ja näevad seetõttu rohkem värve; nad kuulevad helilaineid, mille jaoks meie kõrvad on liiga tuhmid; ja nad suudavad sõrmeotste ja nahaga tunda puudutuste varjundeid, mille jaoks meie kehad on liiga tundetud.

Just see oli teinud V’hannist juba sajandite eest tõelise Asustatud Maailmade meelelahutustööstuse, porno- ja seksiäri ning prostitutsiooni keskuse. Kuid alles kümnekonna aasta eest oli toimunud tohutu läbimurre – leiutati feromoonipreparaadid, mis ei tööta mitte ainult v’hannlaste enda, prossnakhaalide, guiboalaste ja teiste peal, vaid mida saavad ka inimesed võtta ilma hulluks minemata või otsi andmata. Või noh – seda eeldusel, et neid liiga palju tarvitata.

Muidugi pidi selline laks maksma väikese varanduse, aga no kurat – kui mul oli valida, kas põrutada kosmosejaama peldikus oma töökaaslast, kellega tuleb pärast kaks nädalat jagada kaubalaeva ahtaid ja kaalutuid ruume, kus paremal juhul õnnestub vaid ilma lahti saamata kiimelda, või saada osa Asustatud Maailmade parimast seksikogemusest, siis pole kõhklustele just palju ruumi.

Pilved hajusid viimaks, süstik lõpetas ohtliku vibreerimise ja Miike andis juhtimise üle maandumisrobotile.

„V’hann Mborra,” lausus ta planeedi pealinna nime ning nõjatus istmel tagasi, pani käed kuklale risti ja lisas irvitades: „Nonii, imetlega seksiparadiisi.”

Vaatasin aknast välja. Sünge pilvelaama all laius hall kivikõrb, siin-seal roostesed taimelaigud, mõnes kohas porikarva jõed ja järved, silmapiirilt kihutas aga meie suunas ilmetu suurlinn, mis koosnes hallidest kivi- ja betoonhoonetest, millest kerkivad korstnad reostasid õhku tintjate suitsusammastega.

„Võeh,” lausus Marie.

„Jajah,” jätkas Miike irvega näol, „neid sinu mesilasi siin kindlasti ei ela.”

„Mida perset?” ei saanud ka mina küsimata jätta. Olin küll kursis sellega, et eri olendid tajuvad valgust ja värve erinevalt ning nõnda on ka ilu ja meeldivuse tajumine erinev, aga siiski – seksiparadiisi olin kujutanud ette roosa ja totra, mitte roostese ja nukrana.

„Feromoonid, kullakesed, feromoonid,” teatas Miike elutargalt.

Lendasime nüüd juba üle majade ja tänavate. Vaatepilt ei veennud mind üldse – hallid või rooste- ja tinakarva veeplekilised majad, tänavatel mudased lombid, siia-sinna kiirustavad ilmetud kogud, mõned tuhmid reklaamtahvlid, tumedad ja tigedalt mõjuvalt maismaasõidukid.

„Vaata mees, et sa tünga ei tee,” pomisesin skeptiliselt.

Autor: Dani

Ei, Miike ei teinud tünga. Meie süstik peatus kosmosesadamas, kust liikusime pärast hädavajalike formaalsuste ajamist kohe ühe värvikireva leti äärde, mille kohal vilkuv tulikiri teatas ladina tähtedega kutsuvalt „FF”.

„FF,” tutvustas Miike asjatundlikult, „ehk sõpradele fuck feromones. Nii, poisid-tüdrukud, teeme asja ära!”

Leti taga naeratas meile üsna ilmetu, punakaspruuni välimusega ebamäärases eas v’hannlanna, seljas valge arstikittel, peas tanuke, millel ootuspärase punase risti asemel seisid juba tulikirjast tuttavad tähed FF. Käes olid olendil kummikindad ning ta pilgutas meie poole oma suuri merevaigukarva kassisilmi. Ta isegi ei hakanud küsima, mida me otsime, vaid libistas meist pilgu üle, noogutas paar korda endamisi, kummardus hetkeks leti taha ja tõstis sealt meie ette kuus ühekordset süstalt – mulle ja Miikele veidi suuremad, Marie’le väiksemad. Igast süstlapaarist üks oli erkpunane, teine erkroheline.

„Mis need on?” küsis Marie ettevaatlikult.

„Üks laks vasakusse käsivarde. Minut oodata, siis teine paremasse ja korras,” teatas Miike, pilgutas müüjannale selga ja viipas üle letil vilkuva tule oma krediitkaardiga. „Pärast arveldame.”

„Kui kaua selle mõju kestab?” ei saanud ma jätta küsimata.

„Mmmm...,” mõtles Miike hetke, ilmselt meenutades eelmist korda, „kuskil kuus tundi. Läksime!”

Ja laskmata mul esitada lisaküsimusi võimalike ohtude ja kõrvalmõjude kohta, kääris Miike varruka üles ja torkas esimese laksu kõhklematult veeni. Nägin, kuidas punane ollus imendus ta soontesse, sõbra nägu krampus korraks, lõdvestus aga taas ning omandas kergelt õndsa ilme.

„Oeh, hakkab looma,” ütles ta hetk hiljem teist süstalt lahti korkides.

„Ega’s midagi,” nentisin ka ise ja asusin asja juurde, jõudes veel silmanurgast märgata, et Marie oli teinud protseduuriga algust samal ajal algust kui Miikegi.

Jah, see oli kummaline tunne. Esimese hooga valu, siis meeldiv tulisus, kuumus, mis üle keha levides oli korraga mõnus ja hirmutav. Kuulsin justkui läbi udu Miike käsklust „Järgmine!”, korkisin masinlikult lahti teise süstla ja torkasin selle pärast hetkelist kõhklust käsivarde. Roheline ollus levitas jahedust, jäisust, hirmutavat külmust. Millalgi said kaks vastandlikku tunnet kokku ja see oli nagu mingi sisemine plahvatus. Haarasin vist letiservast kinni, võimalik, et ma ka röögatasin, kuulsin endast paremalt Marie oiet ja Miike naudingukääksatust. Kuid kas see tunne oli hea? Ma ei tea, ma tõesti ei tea.

Järgmisel silmapilgul ma olin mina ja ei olnud ka. Mu sõrmeotsad surisesid, tundsin läbi letile toetatud käte seda katva plastiku lõhna ja maitset, riided mu seljas kraapisid ühtäkki nagu eikunagi varem, tundsin kõrvus kilomeetrite kõrgusel pea kohal üürgava tormi hääli, tõusvate ja maanduvate süstikute üürgamist ning kosmosejaama täitvate inimeste kõnekatkeid, samme ja nende üleriiete hõõrdumist naha vastu. Kogu see helide kakofoonia tungis mu ajusoppidesse, täitis need ja moodustas sellise virrvarri, et mul oli raskusi jalul püsimisega. Ja oleks see veel kõik! Ühtäkki tundsin lõhnu. Kirjeldamatuid lõhnu. Ja mitte lihtsalt ninaga. Kogu kehaga. Silmade, kõrvade, keele, sõrmeotstega. Veel vaid sekundi murdosa võrra hiljem taipasin, et mitte ainult lõhnad ei lõhna, vaid ka tunded. Ja et sõnadel on maitse, häältel on värv. Olin šokis.

Ja ma olin kiimas. Oi, kui kiimas. Kogu maailm oli seks. Kõigel oli seksi lõhn, maitse ja värv. Avasin silmad ning pidin taaskord peaaegu et minestama: minu ees leti taga ei seisnud enam mingi pruunikashall hiireke vaid rubiinpunaselt hõõguv seksijumalanna, silmad kui smaragdid, hambad sätendamas pärlitena, huuled helendamas niiskusest, iga keharakk kisendamas – pane mind, pane mind!

Raputasin pead, vaatasin enda kõrval seisvat Marie’d, kes oli noh, Marie nagu Marie ikka, kuigi õhetav ja segaduses nagu minagi. Heitsin siis pilgu Miikele. Tema oli meist kolmest kõige enesekindlam, rahulikum, ilmselgelt kogenum.

„Rahu nüüd sõbrad, rahu,” lausus ta, olles enne paar korda sisse ja välja hinganud, „esimesed paar minutit on kõige raskem, aga te harjute.”

Tundsin, et mul oli automaatselt kõvaks läinud. Ilge kiusatus oli karata üle leti ja panna v’hannlannast müüjannat, kuid siiski – minuga toimunu ei olnud tumestanud mu mõtlemisvõimet, see oli olemas, kuigi mõtted olid ilgelt kiimased ja ilmselgelt oli see kiim orienteeritud just kohalikele olenditele.

„Hea küll, läksime,” teatas Miike resoluutsemaks muutudes, haaras täiesti totakalt naerataval Marie’l kaenlast ja vedas meid koridori mööda edasi. Jõudsime kuskile ja siis veel kuskile, Miike rabas takso ning ta toppis meid sinna sisse. Kogu selle aja jõllitasin ma ühtäkki totaalselt muutunud keskkonda ja v’hannlannasid. Panin tähele, et kogu kosmosesadama hoone oli muutunud – selle seinad voogasid ja pulbitsesid sinistes, rohelistes ja lillades toonides, iga asi lõhnas omamoodi ning tootis veel erinevaid, valdavalt rahustavaid helisid. Marie minu kõrval soigus vahetpidamata midagi mesilastest.

„Mesilased, mesilased nägid nii,” pomises ta, hakkas siis itsitama, libistas käega mööda kosmosejaama koridoriseina ja jätkas, „mesilinnukesed, mesilinnukesed nägid tuhandet lilla tooni. Nagu mina, nagu mina...” Siis, vaid hetk hiljem tegi ta jällegi „urrr!” mõne meist mööduva kohaliku, meie mõistes hiiglasekasvu mehe poole, keda Marie väljakutsuvalt jõllitama oli jäänud.

Mina vahtisin sama varjamatu huviga naisi. Nende punased ihud, naha all pingulduvad musklid, kaks rütmiliselt vappuvat rinnapaari, võimsad pepud, pikad, sirged ja lakkumakutsuvalt läikivad sääred. Panin ka möödaminnes tähele, et kohalikud suhtusid meisse tülpinult...

Takso peatus hotelli ees. Tänav sillerdas tuhandetes toonides – värskest vihmast puhtaks pestud kõnnitee läikis majesteetliku terasekarva taeva all, hotelli fassaad oli kui häilitud hõbe ning selle uksehoidjatest, pakikandjatest ja retseptsioonitöötajatest õhkus soost sõltumata meelast seksikust.

Nägin jälle kuskil kirja „FF” ning Miike teatas irvituse saatel, et oleme õiges kohas. Olime tõesti. Pärast sekeldusi, mis jäid kõik feromoonide mõjuga sina peal oleva Miike kanda, leppisime kokku, et kohtume paari tunni pärast hotelli restoranis ja läksime igaüks oma tuppa.

Nagu Miike oli lubanud, ootas seal üllatus. Hotellitoa ust selja taga kinni lüües märkasin, kuidas feromoonide võtmisest alates kogu aeg mu kõrvus ja ajus ümisenud helid taandusid ning ma ohkasin kergendust tundes. Viskasin kohvri esikunurka, loopisin kingad jalast ja püüdsin imelikult kiskuvaid, agressiivselt lõhnavaid ja tüütult kriipivaid riideid seljast saada, kui mind peatas magus ja sügav hääl:

„Oota, lase ma aitan.”

Tõstsin pilgu ja märkasin enda eest voodist tõusmas ilmutust – vaid must gaasriie kattis selle noore, plikaohtu näojoonte, nöbinina, suurte silmade ja pisikese suuga olendi sügavpunast nahka, mille alt kumasid õrnalt läbi violetsete veresoonte jooned. Tema neli rinda joonistusid pika ja nõtke keha alt suurepäraselt välja ning mul jäi hing kinni. Esmalt üks, siis teine punane, läikiv ja marmorina sile Vana Maa stiilis kõrge kontsaga kinga kängitsetud jalg libises põrandat katvale sügavmustale vaibale ja hetk hiljem seisis see võluv olend minu ees.

Erinevalt paljudest teistest v’hannlannadest katsid ta pead ronkmustad juuksed, mida pidasin esimese hooga parukaks. Midagi mõtlemata libistasin käed neiu ümber ja krabades vasaku käega ta rindade järele, lükkasin parema käe ta kuklale.

„Need on päris,” sosistas ta mulle kõrva ning ma tundsin, kuidas ta keha ja ta hingeõhu puudutus, lõhn, heli ja veel mingi mulle täiesti mõistetamatu kuid kõikehõlmav tunne mul veelgi rohkem kõvaks ajas – kuigi see pidanuks olema kõigi loodusseaduste järgi võimatu.

Tahtsin v’hannlanna juba voodile lükata, kuid ta peatas mu.

„Rahu, võitleja, rahu,” ütles ta malbelt, kuid ometi oli tema hääles midagi, mis sundis mind kuuletuma. Piinava aeglusega nööpis ta mu särgi lahti ja lasi maha libiseda, põlvitas siis mu ette, nakitses hetke püksipandla ja -luku kallal ning oli juba koos aluspükstega tõmmanud jalast mu püksid.

„Mmm,” tegi ta ja neelas mu riista tervenisti suhu.

Surusin oma käed v’hannlanna juustesse, sulgesin silmad ning nägin korraga pilte helidest, kuulsin värvide hääli ja tundsin keelel lõhnade maitset. Mulle tundus, et see kestab vaid hetke ja ometi terve igaviku. Kummalised pildid, tunded, lõhnad ja helid veiklesid nii mu suletud silmalaugude taga, kumisesid kõrvus kui võisin maitsta neid. Ma ei saanud mitte midagi aru.

Õigemini – peaaegu mitte midagi. Sain sellest aru, et see kummaline olevus suutis minuga ümber käia nii, et mul siiski ei tulnud, olin kogu aeg piiri peal, kuid ei ületanud seda. Tundsin ühtäkki tema huulte haaret lõdvenevat, juba oli ta suu minu suul, ta surus oma erutavalt terava otsaga keele korraks mu huulte vahele ning siis sosistas ta, „Tule!”, ja vedas mind kättpidi voodi poole.

Nõtkelt nagu madu libises ta mu käte vahelt välja, heitis endalt läbipaistva särgikese seljast ja keerutas end minu ees, demonstreerides oma veatut väikest tagumikku. Taipasin alles nüüd, tema vingerdamist silmitsedes, kui erinevad v’hannlased ikka inimestest on. Üks asi on onada poisikesena pornokate peale, teine asi näha seda olevust päriselt enda ees. Ei, ta ei olnud lihtsalt nelja rinnaga naine. Ta oli pikem tavalisest inimnaisest ja erinevate proportsioonidega – pikema kehaga, nii et mõlemad rinnapaarid mõjusid täiesti loomulikena (mida nad ju ongi) ning pikema, hästi lameda kõhuga. Ja muidugi, v’hannlannad on ilma igasuguste abivahenditeta täiesti karvutud. Need ronkmustad juuksed pidid olema teadlik inimklientide eelistuste järgi loodud lisandus.

Neiu pilgutas oma suuri, sügavrohelisi silmi, mis meenutasid mõne Vana Maa kaslase omi ja lausus:

„Mmavendra.”

Ma loendasin üha uuesti ja uuesti ta rinnanibusid – üks, kaks, kolm, neli; üks, kaks, kolm, neli – nii et läks hetk enne kui midagi märkasin.

„Mida?”

„Mmavendra,” kordas ta ning taipasin – see oli ta nimi.

„Georg,” laususin sosinal, kuid ta kuulis mind ja sain aru, et ka Mmavendra oli huuli liigutanud peaaegu märkamatult, kuid mu feromoonidest avardunud taju oli öeldu siiski vabalt registreerinud.

„Tule!” kordas neiu nüüd oma varasemat kutset ja seekord ei lasknud ma öeldut korrata.

Mmavendra heitis voodile ja juhtis mind endasse. Mulle oleks nagu välk pähe löönud. Tundus, nagu näeksin minevikku ja olevikku korraga, nagu tajuksin kõike ühest aatomist kuni kõigi galaktikaparvedeni. Kõik oli hetkeks selge, kogu universumi mõte, tähendus ja eesmärk minu ees avali. Avali nagu Mmavendra minu all. Puurisin oma pilgu neiu kassisilmadesse, ta pupillid kitsenesid piludeks, punastel mängles naudingunaeratus, me suudlesime ja ma panin teda.

Ma pumpasin nagu jaksasin, tundes taas kõiki aistinguid korraga ja kõigi meeltega, me suudlesime, kraapisime teineteist, ma katsusin, imesin ja lakkusin kõiki ta rindu ühes ja teises järjekorras, ma haarasin tal säärtest, tõmbasin riista välja, surusin oma pea ta reite vahele, lakkusin teda kõike unustava ja ometi samal hetkel ka justkui kõike mõistva ja tajuva intensiivsusega, pöörasin ta siis kõhuli, surusin jalad harki ja võtsin teda uuesti ja uuesti, kuni me mõlemad rähklesime higiloigus, oiates ja ägisedes.

Viimaks istusin ta rindade kohale ja tulin. Tulin, nagu ma polnud tulnud kuude kaupa, kogu selle tuhat korda neetud kaalutuses veedetud kosmoselennu jooksul. Pritsisin Mmavendra rindadele ja huultele, ise oiates ja karjudes ning varisesin siis ta peale kokku. Täiesti hingetuna, täiesti mõistmatuna. Kõikidest lõhnadest, tunnetest ja aistingutest segasena.

Jäin silmapilkselt magama. Mu unenäod olid täis roosakaspunaseid lõhnu ja helisid ning maguskirbeid värve ja maitseid, neis virvendasid kaks rinnapaari, tumepunased kehad, läikivad sääred ja käsivärred, meelad huuled.

Ma ei tea, kui kaua ma magasin. Õhtusöögile ma igatahes ei jõudnud. Ärgates olin üksi, tuppa paistis V’hanni hall hommikuvalgus, kõik lehkas higi ja sperma ja millegi võõra järele. Peas valitses tühjus ja vaikus. Helid olid helid, lõhnad olid lõhnad ning surin sõrmeotstes oli lakanud. Tundsin kohutavat pohmelli, kuigi ma ei olnud ju midagi joonud. Pesin end hädapäraselt, sest iga luu ja lihas valutas, samuti oli mu ihu kaetud hambajälgedega, mille tekke kohta igasugune mälestus puudus. Riietusin vaevaliselt, püüdes sel ajal mõelda, kas kõik toimunu oli ikka päriselt või mitte ning ajasin end viimaks hotellitoast välja. Sõitsin liftist alla, kaaslasteks paar tudisevat vanaätti, kes olid ilmselt tulnud V’hannile elult viimast võtma ega tundnud vestibüüli enam ära – kõik värvid mõjusid kahvatute ja tuhmidena. Ohkasin.

Ilmetus restoranis, mis oli mattunud samasse halli valgusesse nagu vist kogu planeet, võtsid mind vastu Miike ja Marie. Nad ei näinud minust paremad välja – punaste silmade all olid tumedad varjud, näonahk haiglaselt kahvatu. Me ei rääkinud suurt midagi. Püüdsime tudisevate kätega kasutada nuga ja kahvlit, et toppida suhu selle ilmselgelt inimestele orienteeritud hotelli toitu – maitsetuid viinereid, sünteetilist munaputru, tehislikult mõjuvaid kurgiviile. Käed värisesid, kõhus keeras. Vahtisin tükk aega taldrikule, ohkasin ja tõstsin viimaks pilgu. Samal hetkel tegid seda ka teised – lohkus põskedega ja veretu näoga Miike; sorakil juuste ja äranäritud, paistes huultega Marie. Mu sõbrad, mu meeskonnakaaslased.

„Noh, kuidas oli siis ka?” pärisin ettevaatlikult, enda hääle kraaksuvast kõlast ehmudes.

Miike muigas, Marie peitis pilku.

„Minu jaoks oli segane värk,” ütlesin. „Aga täna teeme paremini, sain nüüd matsule pihta.”

Võtsin suutäie munaputru, mälusin ja märkasin, et kaaslased vahtisid mind jahmunult.

„Mis on?” ei saanud ma aru.

„Lolliks oled läinud või?” küsis Miike – ka tema hääl oli kare ja kraabitud. „Kaks korda järjest ööpäeva jooksul?”

„Mis siis?”

„See tapab su ära, kullake,” sekkus nüüd ka Marie, „Ma enne alla tulekut uurisin natuke arvutist. Tead ka palju inimesi siin igal aastal sureb?”

„Eh,” rehmasin käega, „Mingid vanad pervarid. Nagu need seal,” viipasin paar lauda eemal istuvatele ättidele, kellega olin koos liftis sõitnud. Marie näole ilmus tülgastus. Miike pööras korraks pilgu, raputas siis pead ja vaatas mulle otsa.

„Georg,” lausus ta tasandatud häälel, „neid ätte ma tunnen. Ma tegin nendega paar kaubareisi koos. Tulime eelmisel aastal koos siia. Mina panin ühe laksu FF-i ja tulin tulema. Nemad jäid siia vallatlema.”

Raputasin hämmeldunult pead – vanamehed pidid olema vähemalt kaheksakümnesed.

„Need ätid, Georg,” Miike oli nüüd haaranud mu lauale toetatud käsivarrest, „on pealt kolmekümne, kolmkümmend neli või viis.”

Seedisin ühe hetke seda mõtet. Siis ühe hetke hommikusööki ning siis tegin ettepaneku ära maksta ja lahkuda. Heitsin hotellist tinahalli taeva alla astudes veel korra pilgu raugastunud tüüpidele, kes olid nüüd teel tagasi hotellituppa. Kui nad ka Miiket tundsid, siis oli näha, et ära nad teda ei tunne. Iiveldus tuli peale. Iiveldus ja igatsus – igatsus Mmavendra punaste rindade järele.

Jutt: Gise varjud (Katre, Reidar)

1.

Gise koloonia pealinna tänavad on õhtuti lärmakad. Olin lõpetanud pika vahetuse Vabatahtlike Abistajate välibaasis, päästes kaljuronijatest hädalisi, mistõttu vajasin midagi lõõgastavat. Lihased olid väsimusest nii kanged, et mul oli kohati raskusi isegi uste avamisega. Kui olin end korteris veidi toibutanud ja keha puhtaks küürinud, viskasin mõned viisakamad riidehilbud selga ning suundusin keskusesse.

Otsustasin jalutada, kuna õhubussi umbses õhustikus kulgemine ei tundunud eriti ahvatlev ja pealegi oli mõnus jäsemed sujuvamalt liikuma saada. Keskuse meelelahutuskvartalid ei asu mu kodust väga kaugel – kõigest paar kilomeetrit kõndimist – ja poole tunni pärast leidsin end rõõmsameelse rahvamassi keskel klubisid ja baare takseerimas. Üks viisakas härrasmees ei otsi öistelt tänavatelt lihtsalt meelelahutust. Ma ei hooli põrmugi nendest iganenud moraalinormidest, millega meid Gise Templi poolt hommikust õhtuni pommitatakse. Miks peaks ühes vabas koloonias inimesed tegelema selliste mõttetuste propageerimisega, kui võiks asju kergemalt võtta. Keda huvitab, millega täiskasvanud inimesed vabal ajal tegelevad, kui see ei kahjusta ühtegi kogukonna liiget? Ümbritsevat takseerides võis aru saada, et Templi õpetuste ignoreerijad oli palju.

Ma suundusin oma tavapärasesse salongi Välgu ja Koidu nurgal, mis polnud nii ülerahvastatud kui teised sarnased asutused. Võimalik, et oma osa mängis selles tagasihoidlik interjöör, mis pani kundesid samme kirka peaväljaku suunda seadma. Kui tihata vähegi pealispinna alla piiluda, võis leida endale hubase nurga, mis oli veidi kulunud vaheseinte ja laest rippuvate kangastega muust ruumist eraldatud. Salongi lõhnasuitsuga täidetud õhustik oli kirest tiine.

Tellisin sissepääsu kõrval paikneva leti ääres kokteili, mis ei sisaldanud muud joovastavat peale hõrgu maitse. Ma ei tahtnud õhtut uimas veeta. Vahetasin baaridaamiga harjumuspärased viisakused ning valisin seejärel pehme diivaniga vaba nurga, kust sai hea ülevaate kogu salongist. Minu lemmik istumispaik.

Siis ma nägingi teda esimest korda. Ta sisenes nõtkelt salongi ja leidis tee mind kostitanud baaridaami juurde, kes uuele kliendile oma armsalt särava naeratuse kinkis. Kuni nad repliike vahetasid, jäi minu silmadel aega naise keha imetleda. Tume lakk hõljus tema õlgade ees, kui ta rääkides soengut kohendas. Juuksekimpe sõrmede vahelt aegamisi vabastades võis näha üksikute niitide sära valgusti kumas siramas. Naine kandis keha vorme järgivat heledakirjut pluusi, mille avatud selg paljastas tõmmu nahavärvi. Kui naine enda keha õrnalt külgedele õõtsutas ja keeras, paistis välja emma-kumma rinna kumerus. Seljal asuva lõhiku kolmnurkne kuju suunas mu vaate järgmisena tema vormis puusade kontuuridele, mille tõid esile liibuvad tumedad püksid. Madal värvel paljastas tuharate vahelise prao, mis tundus komplektis kõige muuga nii täiuslik olevat, et ma unustasin sootuks kogu ümbritseva. Vahtisin kahte poolkera ja kujutlesin end oma nina nende vahele surumas.

Korraga keerasid jalad end ringi ja naine suundus mustade kontskingade klõpsudes otsejoones minu poole. Tema puusad nõksusid kaslase seksikusega igal sammul kaasa. Võpatasin end lummusest välja ning kohendasin kiirelt istumisasendit, püüdes naise eest varjata oma ilmset iha pükstes. Manasin ette pooleldi huvitatu ilme ja põgusa naeratuse, kui meie pilgud kohtusid. Jumal hoidku, kui kaunid silmad tal olid!

“Kas siin on vaba koht?” küsis naine sumedalt pehme häälega minu laua juurde jõudes.

“Jah, muidugi,” vastasin veidi kärisedes, mille peale köhatasin kurgu puhtaks. “Ruumi jagub lahedalt meile mõlemale.”

Ta laskus sujuvalt mu kõrvale istuma ja kohendas end seni, kuni leidis patjadest koosneva seljatoe keskel mõnusa asendi.

“Mina olen Astella,” muheles ta nähes, kuidas ma püüdsin meeleheitlikult silmi tema näol hoida ja mitte rindadele keskenduda. Need polnud üdini suure ruumalaga, aga viimse detailini keha järgiv pluus ei jätnud kujutlusvõimele kuigi palju ruumi.

“Joel,” taipasin lõpuks vastata.

“Väga meeldiv tutvuda, Joel,” jätkas naine endiselt magusal toonil. “Kas oled siin sage külaline?”

“Kuidas võtta, üritan aeg-ajalt läbi põigata. Mulle meeldib selle salongi õhustik ja õdusus.”

“Või nii?” Astella parem kulm kerkis vallatult. “Jah, sul võib õigus olla.”

Ta vaatas ruumis ringi ja silitas sundimatult ühte käsivartest. Kui väga ma tahtsin, et see oleks minu oma. Iga viimnegi karv mu jäsemetel tõusis püsti.

Raputasin end mõttes hetkeks naise lummusest välja ja taipasin lõpuks aktiveerida pähe siirdatud tsereplantaadi. Raalifanaatikust sõber Raffik oli selle minu jaoks talutavalt tööle saanud ja mis peamine – varjatult. Kui mõni Templi liikmetest registreerimata seadmest haisu ninna saaks, poleks minuga pikka juttu. Kasutasin seda harvadel kordadel naiste ees teadmistega eputamiseks. Olgu, vahest ka nende kohta leiduva info otsimiseks. Mul oli raskusi menüüdest õigete valikute tegemisega, kuna pilk vibas alatasa Astella keha peale. Viimaks sain otsingu käima.

“Siin on praeguse kellaaja kohta tõesti tavatult vähe kundesid,” jätkas naine. “Hinnad ei paistnud baaris kuigi kõrged olevat ja koht on iseenesest rahulik. Kuidagi veider, kas pole?”

“Ma pakun – ja see on tõesti ainult minu arvamus – et inimesed, kes õhtuti väljas aega veedavad, eelistavad pigem seltskondlikke üritusi, ega soovi taolistes hämarates salongides üksindust alkoholi uputada. Eriti arvestades Templi reegleid, mis rahvast komblusega rõhuvad.”

“Ahjaa, Tempel,” pöördus naine taas minu poole.

Tsereplantaat ei suutnud Astella kohta mitte midagi leida. Olin hetke kimbatuses, aga otsustasin oma küsimuse siiski ära esitada. “Kas sa pole kohalik?”

“Kas ma olen tõesti nii läbinähtav?” vastas ta kerge üllatusega uue küsimusega.

“Ma ei mõelnud sellega midagi halba,” püüdsin end parandada ja mõneti naeruväärse kartusega, et mu skaneerimine on ilmsiks tulnud. “Templi tegemisi pole võimalik mitte märgata. Aga kui aus olla, siis tegelikult jäi mulle silma su kaunis nägu. Need näojooned ja silmad… Gise naised on teistsugused.”

“Oi, tänan,” muheles Astella taas, “aga mul on tunne, et sa ei piirdunud mu näo silmitsemisega.”

Jäigastusin. Üle keha. Lootsin, et hämar valgus varjas mu näo veretuks moondumist.

“Mis mõttes?” püüdsin kergelt kogeledes end välja keerutada.

“Hea küll, saad andeks,” naeris naine helisedes ja asetas käe mu kaelale. “Tundub, et siinkandis on kombeks naisterahval end joogi osas ise teenindada.”

“Oh, vabandust,” vastasin ja kirusin ennast mõttes maapõhja. “Mida sa soovid?”

“Üllata mind!”

Pärast mitmeid joogiraunde, mis koosnesid minu meelest parimatest kokteilidest, ja vestlust kohalike kommete teemal otsustasime, et vajame mõlemad värsket õhku. Astellaga sai kõigest vestelda, kuid isiklikud küsimused põrkusid justkui vastu müüri. Jäin eneselegi ootamatult kaaslase tausta avamisega jänni. Miski, mida ma varem tutvusi luues kogenud polnud. Erutus ei lasknud mul enam selgelt mõelda.

Saatsin teenindusrobotiga krediidi baaridaamile, noogutasin talle tänuks ning väljusime salongist Astellaga käest kinni hoides. Tema soe pihk minu omas ajas mul judinad üle selja jooksma. Tegin ettepaneku minu elamisse suunduda, kuna – uskuge mind – ma ei suutnud tõesti millegi muuga mõelda, kui alumise peaga.

Askeetlik uberik, milles elasin, polnud just suurem asi vaatamisväärsus, aga oli vähemalt puhas. Gise pealinna keskmise hinnaklassi hotellidest olin saanud mitmel korral öömaja valikul halva kogemuse osaliseks. Täna ei tahtnud ma oma imekauni kaaslasega riskima hakata. Kodus oli kõik paigas.

Uksest sisse vajudes unustasin kõik muu ja haarasin Astella ümbert kinni. Surusin naise vastu toa seina ja sulgesin huultega ta suu. Suudlesime pikalt. Me kehad olid kui tugevate magnetitena üksteise vastu pressitud. Seejärel kiskusin endal pintsaku seljast, püüdes samal ajal naise nina, põski ja huuli üha uute suudlustega katta. Astella nööpis osavalt lahti mu särgi, mille alt tuli nähtavale minu sile rindkere. Ta tõmbas küüntega õrnalt mööda rinnalihaseid naba suunas, peatus vahetult enne värvlit ning tõukas mind seejärel õrnalt endast eemale.

Astella pöördus ja toetas kätega vastu seina surudes oma tuharad tugevasti mu hullumiseni jäigastunud väikemehe vastu. Puusi hööritades lõi ta pea kuklasse, mis lennutas naise kaunid tumedad juuksed paljale seljale. Silitasin kätega ta pead ja liikusin aegamisi nõgusat selgapidi allapoole. Jõudnud puusadeni, tõmbasin naise vaagnapiirkonna veel tugevamini enda vastu ja matkisin ta sujuvaid liigutusi.

Astella ohkas õrnalt, kui järgmisena ta pluusi aeglaselt üles lükkasin ning aitasin selle üle pea tõmmata. Sirutasin käed tema kaenla alt läbi ja haarasin ta pehmed rinnad oma pihkudesse. Jäigastunud nibud ootasid, et neid silitataks ja masseritaks.

“Kõvemini…” sosistas Astella mulle kõrva, kui oli käed üle pea minu kuklale sõlminud.

Nägin naise kumerusi ülalt täies ilus. Õrritasin teda kõvemate pigistustega. Tundus, et talle meeldis, sest ta oli silmad sulgenud ning paokil roosa suu tõi kuuldavale uue vaikse ohke. Ringitasin sõrmi ümber nibude ja liikusin allapoole. Naba juurest suunasin käe Astella jalgevahele. Silitasin näppudega tihedalt ta häbemepiirkonda. Isegi läbi pükste oli tajuda kuumust. Avasin aegamisi ta püksinööbi koos lukuga ning libistasin sõrmed varjatud niiskusesse.

Astella oli täiesti valmis. Ta surus tugevalt mu pea enda õla vastu, kui oma näpu tema mokkade vahele sügavikku uputasin. Niimoodi ühe käega rinda pigistades ja teisega häbeme piirkonnas liigutusi varieerides, andsin endast parima, et naisele head teha.

Taas lõpetas ta äkitselt mu tegevuse ja lükkas kergelt eemale.

“Võta püksid jalast!” käsutas ta vaiksel toonil ja naeratas oma surmavalt võluval ilmel.

Ma ei lasknud endale seda kaks korda öelda. Seni, kuni enda ülejäänud riietest vabastamisega tegelesin, kõndis Astella läbi esiku tuppa otse peamise sisustuselemendi – voodi – juurde. Naisel olid kehakatetest ainsana jalga jäänud sukad ning kontskingad. Olukord sarnanes odavale pornoklipile, aga see oli pilt, mis haaras mu täielikult. Ta laskus käpukile voodile ja õõtsutas minu poole avali tuharaid. Sikutasin püksid koos sokkidega jalast ning astusin aeglaselt lähemale. Astella pea oli külili teki peal, kui ta oma jalgade kõrvalt tagasi minu poole piilus.

Laskusin põrandale põlvili ja surusin nina kohta, millest salongis unistasin. Jätkasin juba keelega. Tundsin ta niiskuse lõhna. Naise keha vabises mõnust, kui kliitorit stimuleerisin. Tajusin, millised liigutused talle enim meeldisid ning jätkasin halastamatult.

Ma ei pidanud lõpuks enam tungile vastu, ajasin end püsti ja surusin oma kuuma riista temasse. Alguses aeglaselt sügavale sisse uputades, kuid edasi üha kiirenevas tempos pumbates. Astella palus, et tegutseksin tugevamalt. Ma polnud harjunud õpetussõnu saama, kuid allusin naise tahtmistele. Meie kehad liikusid ühes rütmis. Ma olin õhtu jooksul saadud aistingute mõjul viimse piirini viidud ja orgasmini polnud palju jäänud.

“Löö mind!” hüüatas ta mulle.

Ma laksasin teda puusade pihta. Ta tahtis endiselt, et teeksin tugevamini. Olin kohe tulemas ning ei suutnud eriti millelegi mõelda. Haarasin tugevasti naise juustest kinni ja sikutasin. Pigistasin teise käega ta tuharaid, tõmbasin rütmiliselt valguses sädelevaid salke enda peos. Veel kord. Veel kord!

Tulin ära.

Minu suureks ehmatuseks vajus Astella mu ees lõdvalt kokku. Olin täiesti sassis. Tõmbasin riista välja, mis endiselt hullunult seemnevedelikku välja tuksus, ning vajusin naise kõrvale voodile.

Mind läbis vastik ehmatusega kaasnev külmalaine. Haarasin Astella õlgadest, hüüdsin ta nime ja raputasin. Ta ei reageerinud.

“Astella!” hüüdsin naisele ja keerasin ta selili. “Mis sinuga on?”

Ta ei liigutanud. Katsusin naise pulssi, tuksumist oli õrnalt tunda, kuid ta silmad olid suletud ning keha endiselt lõtv. Laksasin teda paaril korral põse pihta, aga tulemuseta.

Olin paanikas. Kas ta minestas lihtsalt ära? Kas tegin talle haiget? Vigastasin kaela? Ma poleks siis tohtinud teda üldse raputada? Jäine ahastus vajus mulle peale.

Värisevate kätega tõmbasin naise jahtuvale kehale teki üll ning kiskusin kiiruga püksid taas jalga. Tsereplantaat valis mu eest hädaabinumbri. Õnneks vastati koheselt. Andsin operaatorile kiire ülevaate naise olukorrast – jätsin siiski ühtega seotud detailid välja – ja edastasin oma aadressi. Kümmekond minutit pidi abi saabumiseni aega minema.

Seejärel kahmasin esikust ja toast meie laiali puistatud riided kokku. Proovisin elamises mingit korda luua.

Jumal küll, ma olin ju õppinud päästja! Tõttasin tagasi naise juurde, keerasin Astella ettevaatlikult küljele ning lükkasin käed sellisesse asendisse, mis aitaksid tal keha paigal hoida. Juhuks, kui ta peaks öökides teadvusele tulema. Silitasin naise juukseid. Mida ma küll teinud olin?

Rohmakas tampimine välisukse pihta katkestas vaikuse. Edasi toimus kõik nagu mingis veidras unenäos. Jõudsin vaevalt tsereplantaadiga koridori kaamera aktiveerida, kui keegi juba välisukse elektroonilise luku lahti häkkis. Uks löödi järsult avali ning korterisse sammusid kolm vormirõivas meest. Nende riided olid üleni hallid, mis polnud vähimalgi määral sarnased tüüpilise meditsiiniosakonna töötajate vormiga. Jõudsin märgata ühe mehe krael ainsa eristava tunnusena väikest “G” tähte.

“Te olete meditsiiniosakonnast?” pärisin sellisest omavolilisest sissetungist häiritult. “Kuidas te…”

Esimene mees surus mu ootamatult vastu seina ja pressis küünarnukiga kaelale, laskmata küsimust lõpetada. Teised kaks astusid vaikides Astella juurde ning fikseerisid naise jäsemed metallist klambritega. Mina püüdsin samal ajal vaevaliselt õhku ahmides jõhkardi haardest vabaks rabeleda, kuid hoolimata rahuldavast füüsilisest vormist jäid mu pingutused ebapiisavaks.

Astella veeti nagu lõkkele asetatava rippuva saakloomana minema. Naise pea loksus lõdvalt sammude rütmis. Sain end lõpuks mehe haardest vabaks ja äigasin talle küünarnukiga vastu nägu.

“Pidage kinni!” karjusin naist vedavate meeste poole, kui sain tugeva löögi kuklasse.

Tundsin, kuidas maailm mu umber keerleb. Kukkusin pikali, aga suutsin kuidagi peapõrutust vältida. Helid jõudsid minuni summutatult, kui nägin meeste tumedaid saapaid korterist lahkumas. Mu suhu valgus verd.

Kes kurat need veel olid? Ma raputasin pead ja püüdsin tulutult jalgu alla saada. Roomasin hädavaevu ukse piidani ja sikutasin end püsti.

Avatud õhuvahetist oli kuulda sõiduki uste sulgemise visinat, millele järgnes mootori vilin. Kuhu nad ta viivad? Kas Astella on röövitud? Gisel?

Komberdasin akna juurde ja lasin tsereplantaadil masina tunnusmärgid salvestada. Seda viimasel hetkel, sest juba kaduski sõiduk peatänava liiklusesse. Mul oli kiiresti abi vaja. Võtsin Raffikuga ühendust.

2.

“Kas see ongi õige sissepääs?” pärisin läbi tsereplantaadi Raffiku käest, silmates eemal röövijate sõidukit, mis oli pealtnäha tavalise eluhoone klaasist ukse ette pargitud. Tänavavalgustuse paistel hakkasid silma hoone kulunud värvkate, siin-seal mõned praod ja lahti pudenenud plaadid. Mingeid muid märkimisväärseid tunnusjooni ei paistnud ehitisel olevat. Aknad olid pimedad, kui välja arvata fuajee valgustus esimesel korrusel. Gise Templi puhul oleks võinud ette kujutada suursugusemat hoonet.

“Jah, peaks olema küll,” vastas mu peas Raffiku krõbisev bariton. “Templi arvutisüsteemid on üldiselt korralikult kaitstud, aga mul on nende hulgas… noh… kasulikke tutvusi. Sa oled oma romuga ammu valvurite pilgu all, aga ära muretse. Su masin on nüüd “ohutute masinate” nimekirjas.”

“Oled kindel, et Tempel on selle kõige taga?”

“Muidugi. Mul on kogu linnast suhteliselt hea ülevaade. Ära küsi, kuidas. Jälgisin auto liikumist, mis juhatas just selle majani. Miks peaks mu kontakt mulle millegi sellise kohta valetama? Pealegi… kas sa mäletad nende ahvide kraesid?”

“Mäletan. Seal oli mingisugune “G” täht.”

“Ma saadan sulle ühe suurendatud pilditõmmise videovoost.” Tsereplantaat salvestas allalaetava kraami kausta Raffiku edastatud kaadri. Sellel oli suurelt näha eelnimetatud täht.

“Vaata terasemalt, Joel.”

“Hmm, see on tegelikult kombinatsioon kahest tähest?”

“Suure “G” alumises nurgas on stiliseeritud “T” peal. Ma kammisin võrku, aga ei leidnud Templi ametlikelt lehtedelt ühtegi sarnast logo. Ka pildipangad ei näita midagi. Võib-olla on tegu jõuguga, kes püüab Templi kattevarjus tegutseda?”

Vaatasin oma sõiduki avatud akendest tänava eri suundadesse, kuid ei märganud kedagi liikumas. Öiselt karge tuuleõhk silitas mu nägu. Linn oli vaikne.

Ma pöördusin pärast röövimist jõustruktuuride poole, kuid minu kirjelduse järgi ei suutnud nad ühtki sarnast naist andmebaasidest leida. Olin kodus ettenägelikult isegi pildi neile välja skaneerinud, mille tsereplantaadi “salongi” kataloogist leidsin. Miks ma küll videot ei teinud?

Ma ei saanud pähe istutatud ebaseadusliku seadme olemasolu avalikuks teha. Sellele vaatamata olin pettunud, kui jõuetu või apaatne minuga tegelev uurija oli. Ta ei suutnud tuvastada, et oleksin kordagi hädaabinumbrile helistanud. Lubati uurida ja vaadata. Võtavad ise ühendust, kui midagi leiavad. Ma ei mõelnud ometigi kõnet välja? Nii hea kujutlusvõime mul ka pole.

“Ma ei saa aru,” alustasin taas vana jutuga. “Kontrollisin mitu korda üle, millise kontakti kodus valisin. See oli meditsiiniosakonna hädaabi number.”

“Mul pole sellele head seletust, vennas,” vastas Raffik. “Templi kutsikad võivad olla väga jultunud. Ehk nad jälgisid sind ja näppasid su ühenduse ära, kui üritasid abi kutsuda?”

“Aga miks nad just mind pidid jälgima? Mis neil Astellast?”

“Rahu, Joel! Üks samm korraga. Kas sul on maskeering sisse lülitatud?”

Vaatasin tsereplantaadi abil side krüpteerimisseaded üle, nagu Raffik oli õpetanud.

“Jah, paistab küll.”

“Väga hea! Nendele tundub, et sa striimid lihtsalt mingit muusikat. Kuid mine nüüd välja ja sisene Templisse. Muidu peavad sind veel mõneks veidrikuks, kes siin endaga vestlemist praktiseerib.”

“Hea küll, ma lähen.”

“Pea meeles, mida palusin sul öelda. Naine on Järelevalve poolt tagaotsitav, sa oled uurija, kelle oluline tunnistaja on…”

“Jajah, mul on meeles!”

Astusin sõidukist välja. Hea oleks käte värin ajada öise karguse süüks, kuid paraku polnud asi selles. Mul oli päriselt hirm. Isegi, kui röövijaid siin pole, milles ma ausalt öelda kahtlesin, on Gise Tempel viimane koht, kuhu minusugune mees sisenema peaks.

Vaatasin veel ringi ning veendusin, et kedagi tõesti liikumas pole. Pigistasin püksitaskus olevat pihustit, millega vajadusel end kaitsta. Tugev uinuti, mida läks vahel päästetöödel tarvis, kuid selle praegune otstarve oli midagi muud.

Kui nad mind koheselt ära tunnevad, siis pole ilmselt pikka juttu. Aga nad ei hakka mind ometi tapma? Raffik salvestab kõike ja vähemalt jäävad sel korral asitõendid näha.

Kõndisin üle tee sirgelt sissepääsu juurde ning katsusin ust. See oli lahti.

“Väga hea,” krabises mu peas Raffiku hääl. “Peamine, et säilitaksid rahu.”

“Kerge öelda,” pomisesin vastuseks.

“Edastasin sinu asukoha koordinaadid Järelvalvele, nagu soovisid.”

Astusin uksest sisse. Mind võttis vastu avar fuajee, mis oli suhteliselt lage, kui välja arvata mõned kulunud lauad koos toolidega ja üksikud kuivanud ilmega taimed. Paremal seina lähistel asus vastuvõtulaud, mille taga istus vanem naisterahvas. Liiga tugevalt meigitud näo ja lohaka riietuse järgi võis eeldada, et ülemäära palju ta enda välimusse ei investeeri.

“Keda te otsite?” päris ta rangel toonil tervitusele aega raiskamata.

“Ma tulin ühe naisega seoses…”

“Nagu nad kõik! Nii, mis nimi?”

Olin hämmingus. “Astella on ta nimi. Rohkem kahjuks ei tea. Ta on meil Järelevalves tagaotsitavana kirjas.”

Daam pomises midagi endamisi, aga sukeldus siiski oma arvutisse. Julgesin nüüd vastuvõtulauale ligineda.

“Mmm… ei ole meil sellist,” nentis naine pärast mõningast tuhnimist. “Kas tema aadressi või midagi muud ei oska öelda?”

“Kahjuks mitte.”

“No siis ei saa ma aidata,” laiutas naine käsi ja sättis oma halle lokke.

Ma olin segaduses, sest ei osanud midagi sellist oodata.

“Joel,” segas Raffik vahele, “ma leidsin Templi andmehulkadest ühe krüpteeritud infofaili. Projekt “Varjud”. Noh, neil on palju sarnast turvatud kraami, aga see fail on äsja loodud. Joel, see on seotud sinu nimega.”

“Mida?!” prahvatasin tahtmatult välja.

“Härra, mis teil viga on?” päris daam minult kulme kortsutades.

“Palun vabandust! Mul on… Olen juhtumi uurimisega puntras. Mõistate?”

“Kuradi pask!” karjus Raffik mulle raginal ajju. “Keegi on mu ukse taga. Asi on halb, vennas. Pean lõpetama…”

Pöördusin ümber ja pomisesin vaikselt ja samas nii selgelt kui suutsin: “Raffik, kas kuuled mind? Ära jäta mind siia üksi! Raffik!”

“Härra, kuidas teie nimi on?” päris valvelaua naine taas rangel toonil.

Lootsin, et mu kahvatu ilme pole nii nähtav, kui temale taas otsa vaatasin. Pidin enda ameti osas usutavalt valetama. Millegipärast oli see tunduvalt raskem kui õhtustele kaaslannadele luiskamine.

“Uurija Joel Filler.”

“Tõesti, uurija?” turtsatas naine, kuid jätkas endise hooga arvuti sõrmitsemist.

Mida paganat ma siin teen, kui Raffikut toeks pole?

“Vabandage mu küsimust, aga mida te pidasite ennist silmas ütlusega “nagu nad kõik”? Kas Gise Tempel tõesti vahendab naisi…”

Sel hetkel libises fuajee teises otsas lahti uks ja ruumi sisenes noor naine.

See oli Astella!

Vähemalt oli tulija Astella näoga, kuigi juuksed olid lühemaks lõigatud, nende värv heledam ning seljas satiinist lühike liibuv seelik. Üleval oli julge dekolteega ristpaeltega ühendatud pluus ja kaelas rippus lülidega ornament, mis paistis pidevas liikumises olevat ning uusi asendeid võtvat.

“Astella!” hüüdsin üle fuajee ja tõttasin naise juurde. “Sinuga on kõik korras! Ma arvasin, et…”

“Kes te olete?” päris naine mulle arusaamatult otsa vaadates ja eemale tõmbudes, kui üritasin ta käest kinni võtta. “Mu nimi pole Astella.”

“Kuidas?” olin taas jahmunud. Viimase ööpäeva jooksul ma vist ainult jahmumisega tegelesingi. “Me olime ju õhtul koos. Kas sa tõesti ei mäleta sellest mitte midagi?”

“Jätke mind rahule!” vastas naine järsult ja lükkas mu teelt. “Ma ei tunne teid ning tundub, et ei soovi seda teha ka edaspidi!”

“Palun sind…” anusin ning haarasin naisel küünarnukist kinni, et teda peatada.

Me polnud ruumis enam kolmekesi. Mind ümbritsesid äkitselt jälle need samad hallides vormides jõhkardid.

“Lase lahti!” karjus naine vihaselt mulle näkku, kiskus end vabaks ning jooksis uksest välja.

Pistsin käe püksitaskusse ja rabasin pihusti pihku. Mehed paistsid olevat relvitud, kuid mul oli selgelt meeles, kui tugevad nad võisid olla. Lähim neist üritas minust kinni krahmata, kuid ma põikasin kõrvale ja pihustasin suure koguse uinutit talle näkku. Ta haaras kätega näost ning kukkus põrandale siruli maha. Järgmisele üritajale virutasin korraliku hoobi ribidesse. See pani mehe kössi tõmbuma, kuna tema enda liikumiskiirus ja kehamass aitasid löögile jõudsalt kaasa. Suunasin pihusti kolmanda põki suunas, kuid ta oli minust väledam. Osavalt põikles mees mu käest kõrvale ning kiskus endaga põrandale pikali. Ta keha, mis mu rindkerele vajus, oli niivõrd raske, et võttis hinge kinni. Olin lapik kui paber ja võimetu end liigutama. Mulle süstiti midagi valusalt kaela. Seejärel sain veel mitu hoopi kõhtu ja ribidesse.

“Poisid, teil võttis ikka aega, et välja ilmuda,” osatas valvelaua naisterahvas meeste suunas. “Hoidke ta nägu terve! Temast tuleb üks kena vari. Usun, et mõni kõrgeausus valib sellise kena piruka ennast esindama küll.”

Edasi oli udu ja pimedus.

Autor Meelis Krošetskin

3.

Ma ei tea, kaua teadvuseta olin, aga lõpuks hakkas valgus ajju jõudma. Udu hajudes leidsin end hämarast ruumist, mis oli täis veidraid seadmeid ja säravaid ekraane. Lebasin kambri keskel laual, aga olin jäsemeidpidi selle külge klammerdatud. Ma olin täiesti alasti.

Pea lõhkus valutada ja laes rippuvast suunatud valgustist kiirgavad footonid tegid enesetunde veelgi hullemaks. Kurk kuivas, keel oli täiesti tundetu ning isegi hingamine tundus põrgulikult ebameeldiv. Mõnes mõttes igatsesin juba tagasi teadvusetuse päästvasse rüppe.

Ma polnud märganud, et pole ruumis üksi. Valgusvihku astus üks kõhetu kitlis kuju. Lohkus põskede ja sorakil juustega prille kandev keskealine naine, kelle tõenäoliselt pidev mõtlik olek oli ajapikku jämedad vaod näkku vajutanud. Ta hallid silmad takseerisid mind huviga. Tundsin häbi oma alastuse pärast.

“Kus ma olen?” käristasin krõbeda häälega. Kurk valutas. Tsereplantaat ei reageerinud mu aju kutsuvatele signaalidele – seega ei mingeid selgitavaid pilte või analüüse.

“Te ei pea selle pärast muretsema, hr Filler,” alustas naine juttu. “Kindlasti keerleb teie peas tuhandeid küsimusi, aga peagi on teil võimalik nende üle pikalt juurelda. Kui peremees keha üle võtab, olete füüsiliselt piiratud, aga teie “mina” ei kao kuhugi. Kogete kõiki emotsioone, teie meeled on endiselt olemas. Kõige muu hulgas ka mõnu tundmine.”

Ta näole ilmus kerge naeruvine, mis koheselt tõsise maskiga asendus.

“Mida te minuga teinud olete?” puterdasin naisele. Süda hakkas rinnus hirmust taguma.

“Olge rahulik. Mida rohkem rabelete, seda enam endale viga teete. Mina teie asemel oleksin tänulik sellise vedamise üle. Tavaliselt valime uusi varjude kandidaate väga pikalt ja hoolikalt, et kõrgeaulised kliendid rikastes kolooniates rahule jääks. Viimasel kuul on lisandunud mitu printsi, printsessi ja keisrit, kes on äärmiselt pretensioonikad. Eks rohke krediit võimaldab neile selle. Seetõttu pidime valikut tehes paindlikumad olema.”

“Mida kuradit… Mida te teinud olete?” Ma ei suutnud endiselt midagi targemat öelda.

“Natukene muutsime. Ühtteist lisasime – teie ajju. Sellega kohanemine võtab veidi aega. Ärge pange imeks, kui teie mõistus kohati rändama kipub. See läheb peagi üle.”

Nende sõnade juures sõrmitses ta käes olevat tahvlit. Korraga kaotasin kontrolli oma alakeha üle. Jalad oleksid nagu otsast lõigatud. Vahtisin naist totra õudusega näos.

Hetke pärast piidles ta üle tahvli mu kõhtu, reisi ja… paljast riista. Naine sirutas käe välja ning tõmbas sõrmedega õrnalt üle mu kõhulihaste. “See ei kesta kaua. Katsetame, kas kõik toimib.”

“Haige lits!” suutsin läbi hammaste välja pigistada.

Naine ainult naeris endamisi ning kadus mu pea taha, kuhu ma vaadata ei saanud.

Minu jalgade poolsel seinal aktiveerus ekraan. Ridamisi sähvisid selle mingid kirjed, mille kustumise järel ilmus hämar pilt ühest ruumist. See oli sisustatud nagu mõni keskmise hinnaklassi hotelliruum. Väike laud, riidekapp, toolid, külmik ja voodi. Läbi lilleliste kardinate paistis ruumi õrna valgust.

Kui see tuli otse, tähendas, et väljas oli juba päev. Kas möödunud oli kõigest öö?

Häält ei olnud kuulda, seega ainult pilt. Peale kardinate liikumise ei muutunud toas midagi. Ma ei mõistnud, miks peaksin seda edasi vahtima. Naist ei paistnud kuskil liikumas ja peale masinate surina polnud muid hääli kuulda. See muidugi ei tähendanud, et olin ruumis üksi.

Keskendusin uuesti tsereplantaadiga ühenduse saamisele. Ma tajusin, et seade on olemas, aga ta ei reageerinud mu kutsetele. Selle asemel võttis mul korraks silme eest kirjuks ning nägin mingeid veidraid stseene oma varasemast elust. Kõik need hetked möödusid kiirkerimisel. Kõik vaated olid kuidagi piiratud ning veidra valgusega. Hakkasin just kogema enda esimest seiklemist Gise kõrgeimal mäestikul, kui prantsatasin taas reaalsusesse.

Endiselt tühi tuba.

Ootamatu terav valusööst lõikas läbi aju! Karjatasin täiest kõrist.

Nüüd oli mu ees mingi veider seltskond... humanoide. Tähendab, nad nägid välja peaaegu inimeste moodi, aga neil oli lisaks teine kätepaar. Näod olid kaetud sillerdava limaja vedelikuga, karvkate puudus hallikatel kehadel täielikult. Vormide järgi eristasin sugusid, kuid meestel oli riista asemel midagi... See liigutas end, nagu mingi usjas lont! Nad liikusid ühtse rivina mu asukoha juurde ja kummardusid minu kohale. Tõstsin pilgu lakke ja nägin sealsest peegeldusest, et olin üks nendest humanoididest. Persse!

Kukkusin transist välja. Pea lõhkus endiselt otsas, kuid hingeldasin meeletult, süda tagus rinnakorvis ja tundsin, kuidas keha oli kattunud külma higikirmega. Vaatasin kergengusega ringi, et olin siiski endiselt algses ruumis. Ekraan näitas pilti ruumist. Naine oli maininud nägemusi, kuid et need nii reaalsena tundusid...

Ekraanile ilmus mees, kes kandis kõrge kraega mantlit ning nahkset mütsi. Tema järel liikus toa keskele temast väiksem robotteener, keda Gise lõbumajades kutsutakse lõbumehikeseks. Ma polnud ise kunagi ühegi sellise jubeduse teenuseid kasutanud, kuid kuuldavasti olla need rahva seas üsna populaarsed. Robot oli varustatud hulga liigendite ning eri kujuga haaratsitega, millega on võimalik partnerile seksuaalseid naudinguid pakkuda.

Hakkasin just mõtlema, miks mulle seda näidatakse, kui kaadrisse ilmuski vastus. Astella! Kui ta nimi oli üldse see. Ta oli sama kaunis, kui meie kohtumistel salongis ja Templi fuajees. Heli polnud endiselt kuulda, kuid Astella ütles midagi mantlis mehele ja see noogutas vastu. Mees taganes ning istus seina äärde toolile.

Astella tõmbas roboti põrandal olevatele patjadele. Naine silitas ennast, oma kaela, rindu, kõhtu, jalgu. Väänles roboti ees, nagu tahaks terastünni kiima ajada. Sain aru, et tegelikult käis näitemäng mehele. Naine kummardus roboti riistakujulise jätke poole, sättides oma lühikese seelikuga tagumiku teise mehe silmnäo ette. Hakates aeglaselt dildot limpsima, tundus ta olevat teadlik, et tema selja taga olev maskiga tüüp ei suuda vastu panna naise ümarate tuharate paljastusele. Naine haaras kunstpeenise suhu ja tegi püüdlikke imemisliigutusi, kui robot kirurgilise täpsusega uue jäseme Astella jalgevahesse suunas.

Tundsin, nagu õhkuks naise häbemest minuni kuumust. Langetasin pilgu enda alakehale. Kuigi ma ei tajunud sealt midagi, vaatas mulle vastu jäigastunud riista ablas maosilm. Täiesti ebareaalne!

Samal ajal vabastas ekraanil robot Astella nappidest rõivastest ning haaras jõuliselt naise rindadest, sisenedes temasse tagantpoolt. Tugevad tõuked meelitasid naisest välja mõnukarjed, mida ma ei kuulnud, kuid pilt ütles kõik. Astella vastas roboti tegutsemisele oma kehaga järjest kiiremas rütmis liikumisega. Terastünn stimuleeris oma lugematute jäsemetega kõikvõimalikke mõnupunkte naise kehal. Mõnumehike oli võtnud välja musta nahkse piitsa, millega ta Astella saledale seljale kontrollitud laksudega õhetavaid jälgi jättis. Naine ajas pea kuklasse ja avatud suust kõlasid ilmselt vägevad oiged vastavalt piitsahoopide karmistumisele.

Hetkeks tegevus peatus, et osalised saaksid asendit muuta. Astella lasi robotil ennast käsipidi üles venitada. Robot seisis naise ees, painutas tolle reied laiali ning hoidis oma lisajäsemetega jalad kindlalt paigal, nii et Astella jäi kaitsetult ruumi keskele õhku rippuma. Tundus, et avanev vaade naise roosasse keskmesse erutas pealtvaatajat, kuna ta vabastas oma kõvastunud suguelundi pükstest ning silitas seda tärkava kärsitusega. Sellegipoolest ei lähenenud ta toa keskmesse.

Naine sai endale suutropi. Kui robot sisestas tema pärakusse oma teise sugutitaolise liigendi, oli näha naise hetkelist jäigastumist, kuid vaikselt avanes ta piisavalt, kohanemaks robustse sissetungiga. Naine rappus, kui teda võeti üha kiiremas tempos ja rängemate võtetega.

Teadsin, et nende lõbumehikeste seadistus kannab eesmärki pakkuda rahuldust ning mitte kunagi ületada teise poole taluvuspiiri. Praegune ründav seks tundus mulle võõras ja eesmärgivastane. Roboti ajutegevust manipuleeris maskiga mees, kes üha innukamalt jagas võikamaid käsklusi. Oli näha, et Astella muutus rahutuks ning üritas anda märku, et mees lõpetaks. Naise ahastavast ilmest võis välja lugeda, et keegi ruumis ei reageeri ta valulikele hüüetele, vaid robotil lasti üha jõhkramalt tegutseda. Kas see jobu oli roboti piirangud maha häkkinud?

Ma sain kontrolli alakeha üle tagasi. Igasugune erutus oli kadunud ning ma sikutasin kõigest jõust klamberid, et jäsemeid vabaks saada.

“Miks te talle nii teete?” karjusin tühjale ruumile. “Ma näen, et ta ei soovi seal olla. Lõpetage see ometi!”

Ekraanil vahetas lõbumehike kunstpeenise suurema vastu, kuigi eelmine oli ohvri kahjustatud avaustest valgunud verega kaetud. Nüüd astus naise juurde ka maskiga mees, kes rebis Astellat juustest nii kõvasti, et tema pihku jäi lausa salk. Naine viskles pisarsilmi kogu kehaga roboti haardes, kuid ei suutnud vabaks pääseda. Mees võttis taskust noa, viibutas seda naise silme ees ja hakkas ohvri kätele teraga punaseid triipe tõmbama. Siis langes Astella pea äkitselt norgu ning ta jäi lõdvalt rippuma.

Pilt kadus.

Tahtsin täiest kõrist karjuda ja olin nähtus hullumas, kuid midagi veidrat oli juhtunud. Ma ei kontrollinud enam oma keha üldse. Tunne oli, nagu istuksin mõistusega mingis bioloogilises anumas ja jälgin selle toimimist. Keegi teine oli juhtimise üle võtnud.

Mu vaatevälja naasis kitlis naine. “Ma pole varem näinud, et ühel varjul üleminek nii kiiresti läheb. Olete väga kasulik investeering. Meie klient paistab teiega väga rahul olevat, hr Filler. Suurepärane kehaehitus, kõrgel tasemel libiido, nägus välimus. Te olete varju musternäidis! Nähtud klipi ajal sai kõrgeauline klient esmalt teie “varustust” tunnetada ja oli sellest suisa vaimustuses! Gise Templi Keharendi osakond tänab teid, hr Filler.”

Naine vabastas minu – tegelikult ma ei teagi enam, kelle – jalad ja käed klambrite kammitsaist. Nägin, kuidas tõusin püsti ja sirutasin end täies pikkuses välja. Ruumi sisenesid veel mõned kitlites inimesed, kes tõid endaga kaasa aluspesu, üleriided. Mind suunati esmalt pesukambrisse, küüriti puhtaks, puhastati nägu, korrastati soeng ja riietati. Kõige selle juures püüdsin oma mõistust kuidagiviisi selgena hoida, et mitte päris hullusesse ära triivida.

Kui sebimine (mu) keha ümber oli lõppenud, jäi naine veel seda üle vaatama. Ta uuris mu pead mingisuguse käsiskanneriga ning rahulolev ilme naise näos märkis, et kõik kulgeb plaanipäraselt.

“Tutvustan teile enne lahkumist meie uut klienti. Tema välimust olete ilmselt juba põgusalt näinud. Kõrgeaulise Oreo printsi teadvus on teie ajuliidesesse istutatud ja ta sooviks leida endale seksuaalselt ideaalse partneri just Gise asundusest. Meil on head geenid ka sigivuse osas.”

Naine silitas oma käega (minu) lõuga, justkui oma loomingut heldinult hinnates.

“Nüüd on aeg teiega hüvasti jätta, hr Joel Filler. Soovin teile mõnusaid elamusi. Nagu ennist ütlesin, teie tajud jäävad endiselt alles ning arvestades senist elu, pole kenade kaaslaste seltsis aja veetmine teile sugugi võõras. Enam ei pea te muretsema moraalsete dilemmade, töö, krediidi või millegi muu pärast. Nautige!”

Kuigi tollest päevast on möödas kõigest aasta, olen kogenud kõikvõimalikke seksuaalveidrusi või jälgilt vägivaldseid vahekordi ning seda soost, rassist ja liigist sõltumata. Kui mõnele Gise kodanikule tundub, et ta on üdini vabameelne eksperimenteerija ning juba kõike kogenud, siis ta valetab endale. Võin veendunult kinnitada, et fantaasial puuduvad piirid. Pikapeale arendasin oskuse end ümbritsevast välja lülitada, sest vaimne üledoos rõvedatest seksuaalaktidest lihtsalt murrab meele. Kui (mu) keha kõrgeaulise juhtimisel järjekordse kaaslase ette võttis, püüdsin alati endasse sulguda ja Astellale mõelda. See oli ainus, mis mu teadvust kuidagi paigal suutis hoida. Kui mul oleks võimalik aega tagasi keerata ning Astellaga uuesti alustada, tegutseksin hoopis teisiti. Viiksin ta hetkegi mõtlemata siit tähtede vahele – Gisest nii kaugele kui võimalik.

Templi Keharendi osakonna külastamine ihuliseks kontrolliks ja puhastusprotsessideks muutus mu igapäeva osaks. Ühel korral sinna naastes nägin valvelaua ees seismas uurijat, kelle apaatsus Astella juhtumiga tegeleda mind aasta eest endast välja oli viinud. Olin väärt pelgalt üht põgusat pilku ja kõik. See kuradi jobu on Templi omadega mestis! Kui (mu) keha oleks olnud minu juhtida, kägistanuksin ta paljaste kätega sealsamas ära.

Olen täiesti veendunud, et Gise varjusid on meie seas palju rohkem, aga ma ei saa hetkel seda kindlaks teha ega midagi ette võtta. Vähemalt praegu mitte. Astellaga pole (mu) keha kokku puutunud. Ma loodan, et temaga on kõik hästi. Kuigi ma naist päriselt ei tunne, kuna mu senine suhtlus on toimunud ainult tema “peremehega”, tahan ta üles otsida. Puhastada ta aju sellest Templi pasast ja teda kontrollivast jälgist kliendist. Võiks arvata, et see on unistus, mis pole määratud kunagi täituma. Ma ei tohi nii mõelda, pean olema tugev!

Täna soovib (mu) keha külastada tuttavat salongi Välgu ja Koidu nurgal. Kõrgeauline oli eelnevalt kokku leppinud kohtumise kellegi Rauli-nimelise tegelasega. Tõenäoliselt järjekordne Gise snoob, kes oma ellu veidi mehist vürtsi soovib. Astume mõnusasse lõhnasuitsulisse hämarusse. Alati naeratav baaridaam küsib minu pika eemaloleku kohta, millele prints sobivalt tiheda töögraafiku põhjenduseks toob. Seejärel pärib “peremees” omakorda õhtuse kaaslase järele ning baaridaam viipab käega minu lemmiknurga poole. Letilt haaratakse jook ning (mu) keha pöördub tuttavale rajale. Nurgadiivanil istub ja lehvitab meie poole kõhetu kogu. See on Raffik.

Jutt: Mäss Sinisel Kuulil (Mauri Mentaal)

Kosmosefregati Sinine Kuul kaptenisillal oli õige kuum. Ja mitte üksnes seetõttu, et kapteni abi Sarah oli vormipluusi seljast koorinud ning istus oma ekraanide taga pelgalt rinnahoidja ja lühikese seeliku väel.

Tõtt tunnistades tuli möönda, et Sinise Kuuli ümber oli olukord veelgi särtsakam, sest fregatt oli ruumihüppe järel ootamatult hiidtähe ohtlikku lähedusse sattunud.

“Reflektorid on täisvõimsusel, kuid kere temperatuur tõuseb ikka veel kontrollimatult,” kandis napilt rõivastatud Sarah ette.

Navigaator Seth pühkis laubalt järjekordse higinire, vandus endamisi ja püüdis mõista, kas ta pulss oli kiirenenud palavuse, ärevuse, või Sarah pluusi puudumise tõttu. Välistada ei saanud ka kõige kolme faktori koosmõju.

“Ikka läheb kuumemaks,” teatas Sarah ja jälle ei saanud Seth teisiti, kui kuulis öeldus seksuaalset alatooni.

Kapten Norton ei lasknud end kõigutada, ta isegi ei higistanud eriti. Seth äigas käeseljaga üle nina. Või kurat, kes täpselt teadis, millised kehamodid kaptenile lubatud olid. Igal juhul ärritas Nortoni mitte-higistamine teda vähemalt sama palju kui ta enda lakkamatult nutvad nahapoorid.

Ligihiilivat vedelikupuudust aimates lonksas Seth vett ja jälgis silmi pilgutades ekraanil vahetuvat infovoogu.

Sethi ees oli mitmeid kontrollereid, kuid hetkel ta neid ise ei näppinud. Sinise Kuuli autopiloot sai ülesandega “eemaldu tähest nii kiiresti kui võimalik” ise täiesti pädevalt hakkama, vähemalt seni, kuni see veel üle ei kuumenenud. Seegi oht varitses Sethi enne kui autopilooti.

“Milline on reaktorite ja ajami olukord?” Kapteni hääl oli jahe ja nõudlik. Kuidas kurat suutis ta kõlada jahedana?

“Esimene reaktor – stabiilne,” teatas Sarah näite lugedes. “Teine – stabiilne. Kolmandas on temperatuur tõusnud. Ajami temperatuurid on kõrged, kuid veel normi piires.”

“Kogu tõukejõud on ikka päramootoritesse suunatud?” nõudis Norton edasi.

“Just nii, kapten!”

“Prognoos?”

Seth köhatas, ta sai kah lõpuks sõna sekka. “Praeguste näitajate juures pääseme ääsilt enne tõsisemate kahjude tekkimist.”

“Kui just kolmanda reaktoriga midagi ei juhtu,” lisas Sarah üle õla vaadates. Ta ilusad pruunid silmad olid tõsised, aga Sethi pilk ei püsinud neil. Tahes-tahtmata jälgis ta higipiiska, mis kahe rinna vahelisse vakku jooksis.

“Sarah, anna mulle masinaruumi,” käsutas Norton.

Kuradi pompoosne tropp, mõtles Seth kaptenit silmas pidades omaette, kui Sarah taas toolil pöördus. Norton saaks ise ka masinaruumiga ühenduse luua, aga peab ikka mõne osa käsuliini läbi mängima. Seth oli kindel, et Norton tegi seda puhtalt võimu näitamiseks ja sellekski, et osutada: Sarah on tema abi, kapteni oma ja mitte kellegi teise.

Igavene häda, kui laeval vähe naisi teenis ja just see kõige ilusam – Sethi arvates kohe kindlasti – täiesti käeulatusest väljas oli. Mees-suhted Sethi ei huvitanud, ja ega see väga päästnud poleks – kapten nimelt ei sallinud, kui meeskonna hulgas paarikesed tekksid.

Nortoni-sugusega ei olnud tõesti nalja, ta võttis eeskuju aegade põrmuks pudenenud merelaevakapteneilt, kes olid oma alustel kui jumalad taevas. Jah, Nortoni käsk oli Sinisel Kuulil vankumatuks seaduseks, olgu need Alliansi Kosmoseregulatsioonid sellised kui tahes. Ja muuhulgas oli Norton käskinud kõigil alluvatel oma karvased käpad kapteniabi Sarah’st eemal hoida, sest Sarah oli kapteni jagu. Üldine teadmine oli, et ega Sarah’l endal seal ka väga palju otsustusõigust ei olnud.

Ei tea, miks just nüüd – võib-olla sellesama mittehigistamise pärast, aga Seth tundis, kuidas tal mõõt täis saab. Kaua sa säärase kapteni pilli järgi ikka tantsid?

Sarah oli loonud ühenduse masinaruumiga ja jagas kuva kapteni ekraanile. Masinistid olid juba poolenisti röstitud, võis pildi alusel oletada. Riideid nad siiski seljast koorinud ei olnud, sest sealkandis kippus ka laeva sisemus tuliseks minema ja pelgalt piirete otsa koperdamisest esimese astme põletusi saada ei tahtnud neist keegi.

“Praegu on olukord kontrolli all,” teatas vahetuse vanem Peter, endal nägu maski taga punane nagu keedetud vähk.

“Hirmus palav on, aga veel saame hakkama.”

“Nii hoida,” kõlas lühike käsklus ja kapten katkestas side, et lonks vett võtta.

Tema omas on jääkuubikud, ei saanud Seth jätta märkamata. Oli ikka sigadus. Meeskond vireleb, aga vana Norton elab nagu mõni padišahh.

Okei-okei, naisi oli tal küll ainult üks, aga see-eest oli see üks Sarah.

Ikka ja jälle rändas Sethi pilk naise kaunilt vormitud käsivartele ja seljale tagasi, isegi ta kael oli täiuslik. Nortoni eest suutis navigaator oma ahneid pilke varjata, kuid Sarah teadis, kuidas Seth teda silmadega õgib ega paistnud pahaks panevat.

Kõigiga nii ei olnud. Sarah pidi küll kaptenile alluma, aga meeskonna suhtes ei häbenenud ta võimu näidata. Kui keegi ikka valesti vaatas, järgnes sellele leebemal juhul terav märkus, karmimal juhul positsioonilt taandamine sihtkohaga masinaruumis.

Aga Sethiga oli teisiti. Ta oli päris kindel, et Sarah oli talle paaril korral isegi salaja naeratanud.

“Kapten,” pöördus Sarah nüüd Nortoni poole. “Ma arvan, et kolmanda reaktoriga saab kõik korda.”

“Arvad või tead?” Norton lonksas oma jääkuubikutega vett ja ei higistanud.

Sarah süvenes hetkeks kuvatud näitudesse.

“Nüüd saan juba öelda, et tean, kapten.”

“Näete,” pöördus Norton nüüd kogu silla poole. “Ma toon teid ikka ja alati jamast välja.”

Sittagi see sina oled, vana ahv, mõtles Seth. Autopiloot sai hakkama, masinistid said hakkama, kokkuvõttes sai hakkama kogu Sinine Kuul. Ja kapten võtab ikka kogu au endale. Ja Sarah pealekauba.

*

Intsident natuke ootamatult supernoovaks läinud tähega oli küll möödas, kuid sellest peale ei töötanud Sinise Kuuli kliimaautomaatika enam normaalselt. Temperatuur püsis kõigele kruttimisele ja putitamisele vaatamata vankumatult 34 soojakraadi juures ja Norton, vana tõbras, nõudis kõigilt peale Sarah täismundrite kandmist.

“Munder on tõend korrast,” jutlustas Norton, kui keegi higi pühkides ohata julges. “Munder olgu alati plekitu, alati viimse nööbini kinni ja viigid nii teravad, et neil võiks aatomeid lõhestada.”

Kapteni enda munder oli muidugi alati laitmatu. Nõks, mis on troopiliselt kuumal ja üha niiskemaks muutuval kosmoselaeval oluliselt lihtsam, kui sa ei higista. Hommikul oli kapten kohanud koridoris vahetuselt naasvat masinisti, kel särk maha kooritud ja püksid kortsus. Nüüd oli Norton kõik kokku kogunud, kes just ei pidanud ühegi kontrolleri juures passima, ja pidas neile loengut korrast laeval.

“Kui mees ei suuda enam vormi nõuetekohasena hoida, ei saa kapten loota, et ta keerulises olukorras suudaks otsustavalt tegutseda. Kui sa ei austa mundrit, ei austa sa meeskonda ega laeva, ja sa ei austa oma kaptenit.”

Külg-külje kõrval seisev meeskond nõretas higist ja kühmus õlad andsid märku, mida mehed sellest kõigest arvavad. Seth kiristas hambaid. Ta ise pidi mitte igal õhtul, vaid pea igal vabal momendil tegelema vormi värskendamise ja higiplekkide eemaldamisega. Nüüd tundis ta kapteni õiendamist kuulates, kuidas otsustavus temas kasvas, olgu siis vorm hetkel laitmatu või mitte.

Hiljem, kui kapten neid kõiki viimaks “mundrit korrastama” saatis, küpses Sethi peas üks meeleheitlik ja auahne plaan. Ta otsustas alustada ülestõusu. Võis kindel olla, et masinistid on selleks kasvõi kohe valmis, ja ega ülejäänud meeskond ka väga tõsist veenmist vajanud. Veelgi enam, Seth oli kindel, et saab ka Sarah oma plaaniga nõusse. Ta nägi ju, kui vihaseid pilke Sarah kapteni suunas salamisi saatis.

Jah, asjad Sinisel Kuulil pidid muutuma. Seth kaalus pikalt, kuidas sõna levitada, et meeskonda oma nõusse saada ja plaane punuda. Laeva sidekanalid salasepistusteks ei sobinud, isegi hoolega krüpteeritud sõnumid tekitaksid küsimusi, ja muid sidekanaleid neil siin ei olnud. Kapteni nõudmised... Ometi tuli asju ajada salamisi, sest kaptenil oli ka oma väike, ent tõhus julgeolekurühm. Need vähesed nautisid nähtavaid eeliseid ülejäänud meeskonna ees ja vaevalt, et nad kohe paremast elust loobuma tõttaksid.

Niisiis, kuidas mässuplaane levitada? Suusõnal kõigi laeval olevate sadadega läbi rääkimine võtaks liialt palju aega. Enne lõppeks nende seekordne transfeer või siis kõigi kannatus ja puhkeks kontrollimatu ülestõus. Pealegi ärataks selline sosistamine kahtlust. Mida siis teha?

Seth käis päevi ringi nagu munas kana, ega suutnud ühtki head ideed leida. Õnneks tuli nagu ingel taevast talle appi Sarah. Ühel lõunapausil tõmbas ta Sethi koridorist kõrvale varjulisse nurgatagusesse.

“Ma arvan, et sul mõlguvad patumõtted peas,” sosistas ta Sethile tungivalt silma vaadates.

Seth ei saanud kohe aru, kuhu Sarah tüürib, ja neelatas valjult, pilk tahtmatult naise napi pluusi kaelusele naelutatud.

Sarah turtsatas naerda. “Nojah, neid patumõtteid ma praegu silmas ei pidanud. Ma arvan, et sa tahad kapteni vastu midagi ette võtta.”

Seth köhatas veel korra ja noogutas. Põrgut, kui palav tal oli ja kuidas särgikrae ja lipsusõlm praegu poosid.

“Olukord on ju väljakannatamatu,” sõnas ta viimaks.

“Jah,” Sarah ilme oli nüüd päris tõsine. “Sellepärast ma tahangi aidata.”

“Asi on selles,” alustas Seth ja seletas lühidalt, mis takistus kuulsusrikka revolutsiooni teel seisis.

Seepeale Sarah lihtsalt muheles ja tõmbas seelikutaskust midagi nelinurkset ja erksavärvilist välja.

“Mis siis need on?” imestas Seth, tunnistades ruudukujulisi kollaseid lehekesi Sarah pihus.

Millegipärast Sarah punastas. “Märkmepaberid. Kunagi kuulusid need iga kontori igale lauale.”

Seth pühkis laubalt higinire. “Et nendele siis kirjutati.”

Sarah kohmetus veelgi. “Jah. Märkmeid.”

Huvitav. Seth võttis ühe paki servapidi kokku liimitud kollaseid lipikuid. “Ei teadnudki, et meil laevas sellist kraami on. Mis sa nendega teed?”

Sarah põsed lõid veelgi enam õhetama ja ta pööras pilgu kinganinadele. “See on kapteni... selline huvi...”

Taibanud, kuhu jutt sihtis, tõusis Sethilegi värv näkku.

“Ahah. Ega ma peagi teadma,” kohmas ta, mõeldes, et ei, ta ei taha teada, mis fetišid vanal Nortonil meele rõõmsaks teevad. Või mis osa neis on Sarah’l ja kollastel märkmepaberitel.

Sarah köhatas ja andis veel paar pakki pabereid Sethile. “Ühesõnaga, kui teade nendele kirjutada ja pabereid hoolega varjata, saame sõnumi meeskonnaliikmeteni viia.”

Seth noogutas. “Ei mingeid liigseid sosinaid, ei mingit kahtlast sodi sidekanalites.”

“Just nii,” naeratas Sarah talle ütlemata armsalt. “Ainus mure on kirjakesi varjata ja pärast hävitada, et turvad haisu ninna ei saaks.”

“See ei ole keeruline,” möönis Seth. Ühest pisikesest paberitükist vabanemiseks oli mooduseid küll.

“Siis on revolutsioon käima lükatud,” naeratas Sarah.

“Vaata aga,” muheles Seth märkmeplokikesi taskutesse peites, “mis kõik kasulikuks võib osutuda. Paber.”

Autor: Tr2gun

Nii sai mässu kavandamine käigu sisse. Üks raskus tuli Sethil siiski veel ületada – nimelt teadete kirjutamine. Tuli välja, et käsitsi ei olnud see üldse lihtne ja võttis omajagu aega, vaja oli ka kirjutusvahendeid. Siingi tuli Sarah talle appi, smuugeldades mõned pastakad ja aidates esimest ringi sedeleid kirjutada.

Edasi kogus nende üritus juba uusi pooldajaid, kui Seth levitas sedeleid sillal teenivate nende ohvitseride seas, kes kindlasti kohe kapteni fännikluppi ei kuulunud.

Ohvitseridest igaüks võttis enda kanda järgmise portsu sedelie kirjutamise, et neid siis sobivalt meelestatud seltskonnas higisest pihust higisesse pihku poetada. Nii rändasid kollased lehekesed üha edasi. Sõna levis ja Sethi suureks heameeleks üsna ilma sosinateta.

Peagi hakkasid samad paberid teistpidi tagasi voolama. Ikka märgetega “nõus”, “jaa”, “teeme ära”, “oli juba aeg” ja ikka nii edasi. Ega Seth vähemat toetust olnudki oodanud. Pealegi, intsidendist supernoovaga oli juba kolm nädalat möödas, aga kliimaseadmed ei töötanud ikka veel ja ei paistnud, et kapten probleemiga üldse tegeleda tahaks.

Nüüd, kus pall veerema pandud, tuli Sethil asjade käiku ohjata ja juhtida. Nii tähtsat asja nagu mäss kosmoselaeval, ei saa teha uisapäisa. Masinistid oleks kohe mõne toekama tööriista näppu haaranud ja kaptenile kolki läinud andma. Mõistetav, muidugi – nende tööruumides oli temperatuur mitte 34 kraadi, vaid 40.

Ei, pidurdas Seth kõige vihasemate hoogu, teeme seda ikka tsiviliseeritult. Ja nii, et me Nortoni-tõpralt koodid kätte saame.

Koodid olid ütlemata tähtsad, sest need allutasid laeva tarkvara koos riistvaraga kapteni tahtele. Kapten sai üldkursi lukustada ja ükski teine meeskonnaliige ei pääsenud seda kruttima. Kui nad tahtsid vabadust, oli koode vaja.

Taas tulid mängu kollased märkmepaberid. Seth mõtles hoolega, vahetas Sarah’ga mõne sõna ja otsustas siis, et võimu üle võtmiseks kõige sobivam hetk päevakorra järgi on siis, kui kapten on istunud õhtusöögilauda. Nagu nii mõnigi asi Sinisel Kuulil, oli kapteni ja sillaohvitseride ühine õhtusöök igapäevane püha toiming, pealegi ainus selline, kus kapten oma kontrollnuppudest piisavalt kaugel viibis.

Ja suurem osa õhtusöögi laudkonnast olid vandeseltslased.

Niisiis kirjutas Seth oma sõnumi paberikestele, jagas need sillaohvitseridele laiali ja need omakorda andsid enda kirjutatud sõnumid edasi. Süsteem töötas, kinnitused saabusid ettenähtud ajaks.

Õhtusöögilauas oli palav nagu ikka, kuid suurema osa ohvitseride püksiviigid olid erakordselt teravad, andes aimu vankumatust otsusekindlusest. Sethi enda viikidel võinuks mitte ainult aatomeid lõhestada, vaid nendega saanuks rebestada aegruumi ennast. Nii vankumatu oli tema tahe.

Ja nagu kiuste, kippus ta eriti palju higistama. Norton istus laua otsas nagu vana rahu ja muidugi oli tema laup ainsa higipiisata, puudersile nagu alati.

Oota sa.

Kokkulepe oli, et supp süüakse ilusti ära. Keegi ei tahtnud päris tühja kõhuga mässu alustada. Kuid kui viimne tilk maitsvat, ehkki pisut liigsoolast puljongit oli taldrikutelt kadunud, valmistus Seth tegutsema.

Pilgud kohtusid, vahetati vaevumärgatavaid noogutusi. Sarah, kes seisis veinipudeliga kapteni vasaku õla taga, vaatas Sethile pikalt otsa ja noogutas siis. Jah, aeg oli küps.

Seth hüppas ainsa rapsakaga püsti, paisates tooli enda taga kolinal põrandale. Hetkega oli mundripintsaku käisesse peidetud pisike laserpüstol tal käes ja kaptenile suunatud.

Tolle näos liikus ainult üks kulm, aga relv tekkis kapteni kätte vaat et üleloomulikul kiirusel.

“Mida see tähendama peaks, navigaator Seth?”

Seth mõtles oma püksiviikidele ja sellele, kuidas ta hääl peab kõlama kindlalt kui kalju. “See on mäss, kapten Norton. Me võtame Sinisel Kuulil võimu üle ja vabastame teid kapteni kohustustest.”

Teised vandeseltslased olid astunud turvatiimi liikmete selja taha ja surusid neile relvi vastu kukalt.

Kapten siiski ei rutanud alla andma. “Ja miks te arvate, et te juhtkoodid kätte saate?” Norton teadis oma ainsaid trumpe ega häbenenud neid lauda lüüa.

“Sest meid on vajalik aparatuur olemas,” kõlas kapteni kõrvalt Sarah hääl. Nüüd oli tal veinipudeli asemel peos fooliumkausile sarnanev seade, mille ta ühe osava käeliigutusega kapteni kuldtikanditega vormimütsi vastu vahetas. Kohemaid klammerdusid tillukesed nõelasarnased haaritsad seadeldise servas Nortoni ikka veel mati peanaha külge.

Norton püüdis vastu hakata, ta jõudis kaks lasku tulistada, enne kui kõrval istunud ohvitserid tal relva käest käänasid, ja üks laserkiir riivas Sethi mundrikäist.

Riie süttis põlema ja Seth pidi käe veekannu suruma, et leeke summutada. Kuid juba oligi kõik möödas – endine kapten istus lösakil toolis, fooliummüts peas ja silmad udused. Meelemõjutaja töötas hästi.

“Koodid, Norton. Anna meile koodid.” Seth astus lähemale, sest kapten oli valmis kõik saladused hingelt rääkima.

Ta kummardus lähemale, et kuulda sõnu, mida Norton nõrkeval häälel pomises.

“Koodikiip on minu mütsi põhja all.”

Seth muigas. Kapteni peakate oli lauale kukkunud, õnneks taldriku kõrvale, ja keegi ei pööranud sellele tähelepanu. Hea, et vana liiga valjult lobisema ei hakanud, mõtiskles Seth. Ta pidi enda värsket autoriteeti uue kaptenina ju kuidagi tagama. Aeglaselt ajas Seth end sirgeks, kortsutas kulmu just nagu mõtleks millegi üle ja haaras siis sundimatult Nortoni peakatte, et see endale pähe suruda.

“Selle asjaga on siis kombes,” teatas ta ülejäänutele ja noogutas talle küsivalt otsa vaatavale Sarah’le. Koodid on olemas.

Seejärel käskis Seth kukutatud kapteni kuhugi laoruumi luku taha panna ja suundus koos ohvitseridega sillale. Keegi ei kergitanud kulmu ka, kui ta peatumata kaptenitoolini astus ja sinna siis istus. Mundrikäis ja käsi võisid ju kõrbenud olla, aga viigid pükstel püsisid endist viisi teravad.

“Tähelepanu Sinise Kuuli meeskond,” sõnas Seth, kui kõik sidekanalid olid avatud. “Räägib teie uus kapten Seth. Käesolevaga on Norton oma kohalt sobimatuse tõttu taandatud. Minu esimene käsk uue kaptenina on järgmine – me teeme vahepeatuse lähimas vahejaamas, et viia laeval läbi tarvilikke parandustöid, eelkõige kliimaseadmete remonti. Sellega me jääme küll graafikust pisut maha, kuid kapten peab oma meeskonna heaolule mõtlema.”

Kõikjal üle terve laeva vallandusid kiiduhüüded, masinistid pildusid mütse õhku.

“Ja kõigil on senikaua õigus teha mööndusi mundrite kandmises. Liiga palav on.”

Ovatsioonid olid kõrvulukustavad.

*

Õhtu. Sarah oli üsna kahemõtteliselt teada andnud, et soovib värsket kaptenit sillal näha. Mõnusa eelaimdusega seadiski Seth sammud sinnapoole, ja ei pidanud pettuma.

Sarah seisis kaptenitooli kõrval, ihul higi pärlendamas. Lubadus üksi ei teinud ju kliimamasinat korda... kuid antud juhul ei omanud see üldse mingit tähtsust... Sarah oli veel kaunim kui kunagi varem, sest ta naeratas – ja naeratas ainult Sethile.

“Kapteni abi ootab,” sõnas ta muigvelsui, nimetissõrm tumeda juuksekiharaga mängimas.

Kõrvetada saanud käeselg unus meelest, sest sel hetkel oli hoopis midagi tähtsamat. Sarah, sealsamas, lõpuks ometi Sethi käeulatuses.

Ta astus lähemale ja võttis Sarah näo oma pihkude vahele. Naise silmad naeratasid talle vastu.

“Sa said ju koodid?” nurrus Sarah.

“Muidugi,” muigas Seth. “Vana näss peitis kiipi enda mütsi sees.” Ta koputas tähenduslikult vormimütsi läikiva noka pihta.

Kui enne oli Sarah kaunilt naeratanud, siis nüüd lõi ta suisa särama.

Esimene suudlus oli pikk, põhjalik ja lubas nii palju enamat. Seth suudles Sarah kaela, tundis tema naha soolakat maiku ja kuuma hingeõhku enda põske puudutamas. Käed rändasid üle naise kumeruste ja parem käsi libises seeliku alla, leides selt kutsuva niiskuse. Seth lükkas tülikad püksikud pöidlaga eemale ja leidis sõrmedega õige koha, mis Sarah’ hingamise sügavaks ja kiireks muutsid ja teda veelgi enam Sethi vastu liibuma panid. Naise silmad olid naudingust poolkinni vajunud, kuid korraga välgatasid need lahti, mingi hea plaan pilgule sära andmas.

“Tule kaasa,” sosistasid Sarah pehmed huuled otse Sethi kõrva ääres. “Ma tahan sulle midagi näidata.”

Ehkki Sethile oli ka sillal päris kenasti meeldinud, ei vaielnud ta vastu. Hetkel ei saanud küll Sarah’le vastu vaielda.

Naine juhtis ta kärmelt läbi Nortoni avara kajuti ühe üsna väikese lüüsini.

“Mis see siis on,” imestas Seth, kui ukseiiris aegamisi avanes. Eestpoolt õhkas neile vastu niisket õhku ja mingit rammusat lõhna – nii tuttavlikku, nii kauget...

“Sa kurat,” oli kõik, mis Seth pomiseda mõistis, kui Sarah ta kättpidi lüüsist läbi vedas. Väike ovaalne laevakerest välja mullistuv vaatlustekk oli kujundatud troopikaaiaks, siin kasvas potipalme ja õitsvaid orhideid, sõnajalgu ja bonsaipuid. Ja kõige keskel sinas bassein, mis ulatus otse tähistaevasse.

Sarah viipas tuled kustu ja galaktika nende kohal lõi miljardite täpikestena särama, peegeldudes tasaselt veelt.

Vaatepildist rabatud Seth ei märganudki otsekohe, kuidas Sarah viimsedki riided seljast viskas. Alles siis pööras ta pead, kui naine ühe otsustava sulpsatusega basseinivee virvendama lõi, sukeldudes kui tähisteesse endasse.

Otsekohe tahtis Seth talle järgi tormata, kuid talle meenusid riided ja ikka veel pead kaunistav nii tähtis vormimüts. Selle viskas ta uhke kaarega seinaäärde nagisse ja rebis rutakalt särgi seljast. Püksid, raisk, ei tulnud üldse nii kiirelt ja elegantselt jalast. Ühel jalal hüpeldes ja teist püksisäärt sikutades liikus ta ometi veesilmale lähemale, kuni lõpuks juhtus paratamatu – tasakaal kadus ja Seth lärtsatas külitsi vette.

Ja kohe olid teda aitamas kellegi osavad käed, need harutasid tüütu püksipuntra lahti ja lasid vettinud ihukatteil põhja vajuda. Vesi oli mõnusalt värskendav, kuid mitte jahe ja Sarah’ ihu kuumas Sethi vastas.

Nad pühkisid üksteisel veenired ja juuksed silmist, et näeks suudelda, näeks katsuda, näeks kirenaudingut teise näol. Sarah hoidis end Sethi vastas ja ta teine käsi leidis mehe riista, pannes nüüd tema kiiremini hingeldama ja veel enamat igatsema.

Sarah hoidis neid basseini ääres ja Seth hoidis Sarah’t. Ta libistas käed üle naise kikkis rindade, siis seljale ja siis vormikatele tuharatele, tõmmates naist endale veelgi lähemale. Ta oli nii kikkis kui vähegi olla sai ja surutud enda ja Sarah’ häbeme vahele, kuid Seth teadis, et Sarah otsustab, millal on õige hetk.

“Ma olen seda nii kaua oodanud,” sosistas Sarah ja kattis siis Sethi suu uue kuuma suudlusega, põimides jalad veelgi tihedamalt ümber Sethi vöökoha, end täielikult mehele avades. Soojus, mis Sethi vastu võttis ja teda jäägitult ümbritses kippus viivuks kõike muud varjutama.

“Sarah...”

“Shh,” hingas naine ja õõtsutas neid vaikselt. Ta oli ühteaegu kirglik ja õrn, hellitav ja tuline ja Seth tahtis temasse uppuda.

Koos leidsid nad rütmi, mis on sama vana kui elu. Enam ei sulgenud Sarah silmi, ta vaatas Sethile otse hingepõhja ja tema Sarah’le. Galaktika säras nende ümber ja kogu universum koondus ühte ainsasse punkti.

Sarah hingetõmbed muutusid rabedaks, nüüd heitis ta pea kuklasse ja teda läbisid üleni värinad. Samas jõudis tippu ka Seth.

Pärast nad suudlesid, hõljusid vees ja vaatasid täheilu. Mingil hetkel silitas Sarah Sethi põske, pöördus siis ja ronis basseinist välja. Seth ei kiirustanud talle järele, olles rahul avaneva vaatepildiga. Sarah leidis ühe bonsaipoti tagant väikese puldi, näppis sellel mõnda nuppu ja põrandaplaadi alt sõitis välja baarikapp jookide ning klaasidega. Seth jälgis muheledes, kuidas Sarah kapist šampuse otsis ja selle asjakohase pauguga avas. Natuke vahust jooki pritsis naise paljastele rindadele. Siis küünitas Sarah üle õla, õngitsedes seinaäärsest nagist kaptenimütsi, asetades selle šampusepudeli kõrvale. Siis näppis ta veel pisikest pulti, seadistades vist tulesid.

Seth arvas, et nüüd oleks paras hetk veest välja ronida. Ta haaras basseini servas olevast torust ja valmistus end välja vinnama, kuid põrkus ootamatult millegi vastu. Jõuväli?

Seth tõstis üllatunud pilgu Sarah’le, kes oli kaptenimütsi endale pähe seadnud.

“Vabanda, Seth,” sosistasid ta täiuslikud punased huuled. “Mul oli küll tore sinuga, aga sellest ei tuleks midagi välja. Ma ei kavatse enam ühegi kapteni abi olla.”

Uskmatuse ja arusaamatusega jälgis jõuvälja taha suletud Seth, kuidas Sarah puldil veel midagi vajutas ja kuulis siis halvaendelist pahinat. Basseinivesi pihustus lilleõiena avatud luugist avakosmosesse, sealsamas aurustudes, ja sellesama vee ning basseinimulli suletud atmosfääriga kisti maailmaruumi ürgpimedasse rüppe ka Seth. Viimane asi, mida ta veel nägi oli Sarah kaunis kuju nõtkelt palmitüvele nõjatumas, kaptenimüts peas ja šampusepudel huultele tõstetud.

Jutt: Väike surm Superluminalil (Rosanna Padus)

Ärkamine pakitses Thora kehas nagu surve alt vabanev gaas vedelikus.

See oli juba kohal, kui tema teadvus vähehaaval midagi märkama hakkas. See oli valmis, pulbitses ja tuikas tuhandete vilkuvate signaaltulukestena keha veel vaevutajutavas avaruses, mis esialgu oli Thora jaoks sama vähe määratletav nagu paagitäis biogeeli.

Peagi hakkasid signaalid koonduma ja täpsustuma, eristusid meeleaistingud ning kehaosad. Reied, õlad, kõht. Tal oli keha ja sellel oli näljast põrisev sisemus, tal oli aurav kõhunahk ja kirvendav seljanahk ja kusagil nende asjade vahel ning ümber oli tema ise. Ja see ise sirutus välja ja tõmbus kokku, püüdes luua tükkidest ammendavat pilti ning teha seejuures vahet, mis kogu selle tundetulva hulgas ei ole tema ise. Tühjaks lastud basseini üsna kõva alus ei kuulunud temale, aga oma selja sellelt eemaldamisega pidi veel ootama. Näljanäpistus oli küll enda oma, aga seda oli lootust hiljem ära muuta. Reied, jalad, õlad, käed ja sõrmed – oma ja võõrandamatu. Lõug, kael, rinnad – ka oma. Ja siis olid seal need kuumad laigud. Thora ei mäletanud, kas krüohommikute külge pidigi käima selline sissejuhatus – midagi üllatavat selles justkui oli –, aga sundida end pingsamalt mälus sobrama oli selgelt liigne piin ja iga krüooniku jaoks paras pühaduseteotus. „Mm!“ nurrus ta selle asemel, sest mis seal salata, see oli palju meeldivam kui enamik teisi ärkamisaistinguid!

Need kuumad laigud libisesid piki tema alasti nahka üles ja alla… Ja üles tagasi ning jälle alla, viivitades kumerustel ning rajades teed õnaruste poole. Thora neelatas kuuldavalt. Mahlad hakkasid liikuma. Krüoärkamisele tüüpiliselt tulitas tema liikmetes veider tühjakslutsutatud soonte äng, mille maharaputamiseks oleks tahtnud kiirelt püsti hüpata ja karjudes ringiratast joosta, aga ta keha ei allunud veel tahtele nii palju, et külgegi keerata. Niisiis lebas ta üha pealetungivate ja üleminevate aistingute voogudes ja ootas, millal seisund normaliseeruma hakkab, püüdes keskenduda meeldivamatele aspektidele.

Aga imelikud soojad laigud, need õrna survega tema nahka pidi ekslevad sametised paipadjad tundusid nii tuttavlikud… Äkitselt pahvatas Thora teadvusse ere sädemevihk – ta taipas, mis asjad need laigud olema pidid. Peopesad! Need olid ju ometi kellegi peopesad! Thorat raputas vastuoluline tunne kui, krüohalvatus veel lahkumata, tulvas tema sooni pidi erutuse tõusulaine ja pressis end igasse perifeersesse poorigi. Mõlemad riivasid tema retseptoreid võrdse ägedusega ja ärgitasid teadvust vastamata küsimustega. Soe, ärkvel mees! Mis mees see on? Miks ta magajaid äratab?

Thora pingutas kõvasti, kuid suutis liigutada vaid üht väikest varvast. Ei jäänud muud üle kui lebada vaikselt ja lasta endaga sündida, mida need peopesad soovisid sündida lasta. Silmad ei töötanud veel. Või siis ei olnud ta suutnudki neid veel avada – sellest oli võimatu aru saada ilma sõrme silma torkamata, aga ükski sõrm ei olnud paraku koostööaldis. Teadvus täitis varmalt tühja koha oma puutumatutest varudest pärit kujutelmadega, nii et roosakaskollases hämus hõljus Thora kohal õhus noor ja kaunis krüoonik, peas suured hingestatud silmad, mille sügavast põhjast hõõgus süvanägemishelk, ja interaktiivsusportide märgutuled veiklesid kutsuvalt. Midagi raskete ja märgade juuksesalkude taolist puudutas korduvalt Thora nägu ja kaela. Ta tundis ennast liikumas, kerkimas ja vajumas, aga mitte päris õigel viisil – teistele kudedele mõjuvate survemuutuste kaudu.

„Hei, oota!“ tahtis ta hüüda ja rögistas kaua kasutamata kurgust välja paar segast silpi. „Ma ei ole veel...“ See kuradi halvatus ei olnud ju üle läinud, tegevus tema ümber tormas aga kiirelt edasi.

Kujutelm mehest ta vaimusilmas muutus, nagu püütaks tema pahameelt leevendada tundmatu kaaslase välimust parandades. Kiiresti vahetus näokuju agressiivsema ja jõusema, siis peenema ning poeetilisema natuuri vastu, juuksed muutusid sinisest neoonroosaks ja kadusid siis hoopis. Aga mäng tema kehaga ei peatunud, kaaslane naeris võimukalt ja ümbritses Thora näo oma suurte soojade pihkudega.

Naise pimedatele silmadele langes tulikuum puhang ja midagi niisket ning pehmet puudutas Thora kõne jaoks veel liiga kohmakat suud, lipsas huulte vahelt läbi, surus hambaread paokile ja tungis hetke pärast otsustavalt edasi. Selles mõttes oli Thora suu igati piisavalt ärkvel ning aistinguvalmis.

Seosetult meenus talle, et „esimesena arenevad välja suu ja soolestik“ õpiüksusest „inimloode ja paljunemisvõimalused“. Ta ehmus, sest tekkinud paralleel osutas täiesti ebasoodsas suunas. Pealegi hakkas võõrkeha tema kurgus pidurdama hapniku ligipääsu ja ürgsed instinktid pääsesid mõjule üle tema paljude uinumiste elukogemuse, mis poleks sellist lisandust kurgus esialgu millekski eriliseks pidanud. Thora kogu tahtejõud purskus skeletilihaste suunas ja järsult paiskas ta end asemelt üles, istukile.

Ta kobas kätega ümberringi, kuid kaaslast ei olnud enam kusagil. Ühtegi sammu, sahinat ega muud heli ei kostnud samuti, mees oleks nagu lihtsalt õhku haihtunud. Thora ei teadnud, kas süüdistada oma alles ärkavaid meeli osalises kurtuses või otsustada, et ta nägi üleüldse hoopis und. Püsti tõustes tasakaalu leidmata libastus Thora, varises oma aluselt maha ja hakkas käsikaudu mingeid orientiire otsima. Kogu ümbrus muutus kiiresti libedaks tema nahalt maha niriseva kaitsva lima jääkidest, nii et ta pigem liugles ja vintskles, kui roomas ringi. Kuldroosasse nähtamatusesse olid tekkinud esimese tumedad ja heledad alad, mille allikaid kätega taga otsides leidis ta kobamisi tee ruumist välja.

Krüokambrite saalid asusid kobaratena iga põhilise ringkoridori ääres, millest hargnes omakorda kujasid laeva teistesse piirkondadesse. Thora jõudis elupiirkonna eesruumi ja tõmbas endale dispenserist kerge ühekordse särgi. See õhuline ja välimuselt kilejas ürp oli mõeldud rohkem sanitaarsetel kaalutlustel kasutamiseks, kui sooja andma ja privaatsust pakkuma, aga ühtlasi oli selles olla kuidagi meeldiv ja turvaline. Thora sasis kätega niisketes jahepunastes juustes ning patsutas mõtlikult sõrmedega oma pruntis huultele. Ta oli valmis kohtumiseks ärkvel inimestega, uute ja vanade tuttavatega. Ta oli valmis tegema selgeks, kes oli teda äratamas käinud ja miks too nii ootamatult oli lahkunud! Thora sisenes puhkealasse ja hakkas kohe sealt teisi ärkvelolijaid otsima, läbides tsoon-tsooni järel. Ruumid olid aga tühjad ja puhtad. Istmete ümbruses ei vedelenud kasutusse võetud esemeid. Seadmetel ei paistnud ooterežiimi märguandeid, need olid kasutusest väljas. Nii imelik kui see ka polnud – ta oli siin üksi. Keegi ei oodanud teda.

Thora ringutas vaevaliselt. Ärkamise pohmelus pani kogu ta sisemuse keerama, kuigi põhilised funktsioonid olid nüüdseks taastunud. Ta vaatas ringi valgetes tühjades ruumides, milles leidus kobaratena erinevaid tegeluskeskusi ja toidudispensereid, mitmeid pehmeid asemeid, porte kuhu ühenduda, medi- ja sanitaarnurgakesi. Tema pähe tormasid mõtted, kus lisaks ta enda minapildile võttis taas kuju ka arusaam põlvkonnalaevast nimega Superluminal, mis, nimest hoolimata, kaugeltki mitte valguskiirusel oma igikauge sihtkoha suunas kihutas, pardal tulevased asunikud. Noh, ja mitte ka just asunikud – Thorat läbisid vastandlike tundmuste pisted, mõeldes, kuidas tema silmad sihtkohta ju ei näegi, selleks pidid elama ja surema ja sündima veel mitmed uued põlved. Sihtkoha ilmkaugus tundus ühtäkki nii hoomamatu, see tundus koormav ja masendav, see tundus külm nagu mõne suure planeedi akusid-jäätav vari. Katkeva häälega nimetas ta laeva nime valjusti, et vähemalt keegi temaga rääkima hakkaks.

„Thora 1.4.2.12.5 Huweljik-Ricksten, kuulen teid,“ vastas Superluminali meeldiv tehishääl viivituseta.

„Kutsu mind lihtsalt Thoraks,“ soovitas Thora, mõeldes mõrult, kui vähe on sellises harva ja kordamööda ärkvel viibivate inimeste mikroühiskonnas vaja isikute eristamiseks kogu põlvnemisliini rõhutada. „Kuidas meil läheb?“

„Reis kulgeb stabiilselt, sihtpunkt pole märkimisväärselt lähemal võrreldes teie viimase ärkamisega, plaanilise ärkamiseni oleks aega jäänud viis standardaastat, aga muretsemiseks pole samuti põhjust, süsteemid toimivad laitmatult. Meeldivat spontaanset krüopausi, Thora!“

„Nagu alati, SL, ütled sa kõike ja eimidagi,“ turtsatas Thora, mõeldes pahaselt, et nende laeva suhtlemisüksuse näol on neil tegu üsna vähejutuka lihtversiooniga.

Thora kehitas õlgu ning jätkas retke puhkealadel, nüüd juba võideldes tüüpilise kõikuva kehatemperatuuriga. Tal oli paha olla ja kuigi nälg sundis teda süüa otsima, ei tundunud ükski neist funktsionaaltoidupaladest talle ei jõukohane ega isuäratav. Joonud veidi stabiliseerimislahust ja vaadanud pisut ringi, otsustas ta, et ilma ühtegi suhtlemisaldist kaaslaevnikku leidmata tasub samahästi ka kohe tagasi krüomagama minna. Jalgu järel vedades lohistas ta end oma põhiaadressile ühes kobarpalatitest. Põranda ja aluse olid hooldurid juba puhtaks teinud.

„Ka spontaanselt alanud krüopausi kestust soovitatakse hoida optimaalsena,“ hakkas aga SL temaga kohe vaidlema, kui ta püüdis oma mahutisse ronida. „Olenevalt individuaalsetest eripäradest minimaalselt 14-36 standardööpäeva kuni stabiliseerumiseni on ette nähtud veeta normainevahetuse tingimustes, soovitavalt kauem. Tulenevalt krüostaasi tüüpmõjudest ajutegevusele on mõistlik käsitleda füsioloogilist ning vaimset seisundit nagu sügavat unedeprivatsiooni…“

„Keri kuradile, SL, kas ma just ei maganud mõned head aastad jutti,“ ohkis Thora vaevukuuldavalt, sest teda oli tabanud ärkamispohmeluse teine, rängem laine.

„Unedeprivatsiooni,“ jätkas SL häirimatult, „mida tuleks korrigeerida normaalse une- ja ärkveloleku režiimi, rehabiliteeriva treeningu, mäluteraapia ning spetsiaalse toitumisega, alles seejärel on mõistlik siirduda tagasi krüouinakusse.“

Thoral oli üha kehvem olla ning püüdes Superluminali targutusi ignoreerida, viskas ta lihtsalt oma alusele pikali. „Ma enam ei suuda kujutleda ennast kuhugile minemas, no anna andeks!“ Thora öögatas paar korda valjusti.

„Ka seedetraktis töödeldav toit tuleb enne krüostaasi sisenemist eemaldada,“ kommenteeris SL kiretult.

„Ma jõin ainult stabivett, ausõna!“

„Soovitan lisaküsimustega pöörduda medikompeksi,“ vastas SL.

Thora hakkas vaikselt vanduma ja üritas käskida automaatikal end siiski krüounne viia. Ta surus selga, randmeid ja jalalabasid vastavatesse õnarustesse, et portide leidmine kulgeks veelgi sujuvamalt kui muidu, ning üha kordas unekäsklusi.

„Krüosüsteemi käivitumine isikule Thora 1.4.2.12.5 Huweljik-Ricksten on olekus „peatatud“, ilma mõjuva meditsiinilise näidustuseta krüotoiminguid ei käivitata,“ teatas SL resoluutselt.

„Sa oled nõme!“ vihastas Thora, andis tulutule võitlusele alla ja tõmbus õnnetult kerra. Käivitamata mahutis oli külm ja paha, kuid puhkemoodulisse tagasi minema hakata tõesti ei jaksanud. Thora lõdises ja veeretas peas musti mõtteid, kuni roiutavad hüpnagoogsed nägemused päästsid ta suurema iivelduse käest. Kehateadlike aistingute vallast triivis ta kiirgavasse pakasesse. See oli tasane jääplaneet kusagilt tema õpitud mälestuste sügavusest, taevas rippumas sinakas kauge päike ja mõned pisikuud, üks suur lähitaevakeha. Üle kõva lumekooriku ilmusid roosad hanejalakesed, mis paterdasid puuderjat pinnakihti laiali pihustades kiiresti tema poole, tema jalga pidi üles, üle puusa, üle külje - ta lausa tundis nende nahkset niisket puudutust, mida sellise külmaga ega ammugi läbi riiete poleks pidanud tegelikult tundma – aga mis sellest, see oli meeldiv, teretulnud puudutus!

Õhku ahmides tajus Thora, kuidas temas puhkes värske ja rõõmus erutus. Ta vaevatud kehas, kõhust allpool süttis hõõguv tuum ja hakkas tasakesi tuksuma. Ta tahtis käed avali sirutada – aga ei suutnud seda teha, nagu oleks paisatud tagasi krüohalvatusse. Ta ehmus. Pehmed jalakesed olid asendunud millegi suure ja rõhuvaga, mis hoidis teda maas ja surus ta rinnale, nii et hing jäi kinni. Thora ei suutnud liigutada varbaotsagi, kuid piilus laugude vahelt. Ta ei maganud enam. Ta asus mahutis. Keegi, keda ta hästi ei näinud või kes läbi pisarais ripsmete tundus olevat tehtud voolavast elavhõbedast, lasus raskelt tema peal ja puhus näkku midagi palava, lõhnatu hingeõhu taolist. Kostis naer, mitte just ebameeldiv, aga kuna ränk koorem Thora rinnal takistas juba vägagi hingamist – silme ette hõljusid mustad rõngad – siis see vähenegi eufooria lahtus ta soontest, tal hakkas hirm ja suure jõupingutusega põtkas ta kõigest jõust…

„Mida kuradit!“ hingeldas Thora, istuli ja jälle üksi oma mahutis. „SL!“

„Thora,“ vastas tehishääl kohe.

„Kes siin käis? Kas mõni minu pausikaaslastest on ärkvel ja teeb minuga lolli nalja või?“

„Te viibisite normaalunes, aga unefaasi me tavaolukorras väljaspool krüostaasi ei skaneeri,“ informeeris SL rahulikult.

„Aga kes on ärkvel? Mõni mu sõber? Võõras? Üldse keegi?“

„Inimesi peale teie ärkvelolekus ei viibi,“ ütles SL. „Tehniliselt on ärkvel ainult keerulisem laevafauna paljudes sektsioonides. Kas loetlen?“

„Jätta,“ porises Thora. „Ma oravakesi ja jäneseid tõesti ei mõelnud praegu.“

„Soovitan edasine krüopaus veeta puhkemoodulis, kus on inimpsüühika ja füsioloogia jaoks ette nähtud optimaalsed tingimused,“ jätkas SL, kuigi Thora oligi komberdamisi juba minema hakanud.

„Ma tean, tean,“ vastas ta, „kõik krüoonikud käivad korralisel pausil oma REM-tsükleid läbi magamas, et ajutegevus normaliseeruks ja nõnda edasi ja nõnda tagasi, ning see sassis meeleolu ja pudisev mälu ja kõik muu on mul sellest, et ma olin paha laps.“ Ta mossitas. „Aga ma nägin halba und.“

„Esimesed norm-uned ei saagi olla meeldivad,“ ütles SL lohutavalt. „Sinna võib ekselda ükskõik milline settimata õpitrauma ja samuti ärkamisajal genereeritud käsitlus vahepealsest mälestusteta ärkvelolekulähedasest, kuid teadveloleku-puudusega ajaperioodist.“

Thora lontsis kühmus õlgadega otse puhkekeskusse, haaras endale veel ühe stabiliseerimisjoogi ja laadis lebolas alla mõned õpiüksused. Muljeid, vaja oli uusi muljeid hankida! Ta lebas veidi aega õpiüksusi teadvustades, aga väsis juba esimese juures nii ära, et sööma lontsis juba praktiliselt kinnisilmi. „Veidi tahket toitu peaks kõik ära parandama,“ oli ta jätkuvalt lootusrikas ja kolis valitud paladega tagasi lebolasse. Keha vähemalt tundis end märksa paremini kui äsja, kadunud olid värinad ja valupisted, toit püsis sees. Thora jäi magama kergete meditatiivsete helide saatel, lootuses oma krüopohmaka järellainetusi veidi vaos hoida.

Paraku – ja vähemalt tema enese arvates praktiliselt kohe pärast silmade sulgemist – algas pihta järjekordne erootiline unenägu, seekord suurest karvasest mänguasjast. Ehmunult ärkas ta aga otsemaid karukaisutusse, suutmata taaskord sõrmeotsagi liigutada. Elukas mõmises lõbusalt, ärgitavalt, ja selle villak õõtsus ta alakeha kohal justkui maandumiskohta otsides. Thora keskendus kõvasti, kogu jõust, et saavutada kuidagi kontroll oma lihaste üle, ja tundis, kuidas tahtejõu kriginat võinuks peaaegu kuulda, enne kui suutis püsti hüpata. „No kurat! See polnud ju isegi kuidagi seksikas enam!“ röögatas ta. Aga ruumis polnud peale tema kedagi näha ega kellegi peale karjuda. Vihaselt marssis ta puhkekompleksist välja.

Parim, mis sellises olukorras teha võinuks, oli „panna sulama“ üks oma varasem pausikaaslane, kellega Thora omameelest oli kokku leppinu ka järgmise korralise krüopausi. Ehkki – kuramuse mälu – kas leppis või ikkagi ei leppinud? Ta lootis, et polnud eksinud või vähemalt, et sõber on ta otsuse üle rõõmus. Nende kõigi elu laevas oli pikk nagu veerand igavikku, aga hekseldatud lühikesteks ärkvelolekujuppideks, millest nad üritasid tekitada ühiseid mälestusi sõpradega, keda oli vahepeal õnnestunud välja valida. Kui nüüd tema vananeb siin mõnda aega omapäi, võiks mõned selle üle isegi solvuda.

Kuni sõbra ärkamiseni võttis ta ühe õpiühiku. Rohkem ei julgenud, et mitte üle pingutada. Niigi kumises pea esimestest ühikutest ja ka unenägude värskest laadungist nagu oleks ta kogemata kukkunud muusikamoodulisse – kõik värsked kontseptsioonid kajasid, helisesid ja sumisesid seletamatutel põhjustel kuuldavalt.

Lõpuks saabus koridorisügavikest läbimärg ja mossis Dracien, tumedad juuksed ripakil ja selg kühmus. Noormees oli pahur ja nägi välja just niisama halb kui tema enesetunde kohta oletada võiski. Ta kondisevõitu liikmed tudisesid kergelt ja ta hoidis ukseservast kinni. Kollase-punasekirjud laigud nahal reetsid puudulikku vereringet. Ta haigutas obsessiivselt. Thora kargas püsti ja püüdis Dracieni lebolasse talutada, kuni SL tervitas uut ärkajat oma tavapäraste teadetega reisi stabiilsest hetkeolukorrast. Thora muretses sõbrale süüa, valis talle rahustavat audiomassaaži lebamisalusele ja puges kaissu. Dracien ei paistnud äratamise üle pahane, aga jutukusega ka ei hiilanud.

„Sa näed halb välja, aga küll see üle läheb,“ arvas naine. „Mina nägin ka.“

„Miks me üleval oleme?“ tahtis mees teada. Toitu silmitsedes väänutas ta nägu ja valis targu lihtsalt joogi.

„Ma ärkasin... SL ütleb, et spontaanselt. Algul arvasin, et sina tulid, et sina panid mu sulama.“

„Kui üldse, siis unes,“ haigutas Dracien leebelt ja sasis kohmakalt naise juukseid. Ta tundus sõbralik, aga jäi kuidagi kaugeks ja kargeks.

„Krüoonikud ei näe unenägusid,“ tõdes Thora. „Siin vahepeal, siin me näeme.“

„Tegin ju nalja!“ protesteeris Dracien, oiatas siis ja krimpsutas nägu mingi valupiste peale, mis teda oli tabanud.

„Anna andeks,“ vabandas Thora ning mõttes siunas end tühmuse eest – Dracien oli luuleline, aga vast-ärgnud, ta polnud õieti veel kujundlikult väljenduma hakanudki, kui Thora juba komistas tema lausetes sõnasõnalist mõtet otsides. „Samas. Aga mida see teadvus siis teeb pikki aastaid, kui ta ei saa oma tavaliste mängukannide ligi ja isegi unenäod on ära võetud?“ küsis ta veidi aja pärast süngelt. „Kogub halbadeks üllatusteks vahetult ärkamisjärgsesse aega.“

Dracien kergitas pead, vaatas Thorale korralikult otsa, ohkas sõnatult ja toetas pea tagasi alusele.

Thora heitis pilgu üle sõbra väljasirutatud keha, mis lebas oliivikarva naha tahenedes kinniliimumata ürbi hõlmade vahel nende pehmel alusel. „Aeg on sul ka mahlad käima lüüa,“ arvas ta nurruvalt, hoolimata oma pooleldi liiga asjalikust ja pragmaatilisest tujust. Õrritavalt silitas ta sõbra rinda ja maandus uurivalt rangluulohus. Küll see tuju ka kohe kohe paremaks läheb.

„Ma tahan seda lakkuda,“ ütles ta, „kuni siin ei ole enam jälgegi krüogeeli ja kogu su nahka katavad minu värsked feromoonid!“ Ta nuusutas sügavalt mehe kaelaõnarust.

Dracien vahtis pärani silmil lakke, kuid ta suunurgas mängles väike ootusärev naeratus. Thora sirutas käe rändama üle ikka veel alasti mehe ja lausus sosinal: „Mugav on olla ärkvel vaid kahekesi!“

Mees ilmutas huvi ning vastas ta suudlustele, nende käsivarred põimusid ühte.

Thora lükkas seljast oma ihukatte ja sättis end kõhuli mehe kehale, tunnetades oma pehmuse vastas teise keha kondisemaid lohke ja muhke. Kaks kõhtu teineteise vastas olles, kui armsalt õõtsuv tunne!

Pisut aega nautis Thora seda vaikides. Dracien embas teda ja liikus suudlustega mööda kumbagi õlga, ohkas äkki närviliselt, naeratas ja surus Thora kuidagi rahustavalt kaissu.

Thora niheles prooviks ja märkas, et tema reite vastas ei olnud enam tunda mehe äsja tekkinud erutust.

Dracien köhatas.

„Ee,“ alustas Thora, aga ei tahtnud kuidagi arvustavalt kõlada ja takerdus kohe. „Ma arvasin, et juba võib,“ lisas ta lõpuks kohmakalt. Dracien heitis talle terava pilgu ja ütles haavunud toonil: „No sa ärkasid ka juba mõnda aega tagasi, kas pole?“

„Oi ei,“ ehmatas Thora, „ma ei mõelnud seda üldse halvustavalt... Või... See... Tjah,“ jutt kõlas mida edasi, seda nõmedamalt, nii et Thora oleks tahtnud endale rusikad meelekohale vajutada ja hambaid krigistada. Ta langetas pea mehe rinnale ja lebas seal vaikides, häbenedes. Mehe süda tuksus kuuldavalt, kiiresti, rahutult. Oli kahju ja kuidagi piinlik oma pealetükkivuse pärast, teisele meelehärmi valmistamise pärast, mõistmatu olemise pärast. Sedamööda, kuidas krüoärkamisest alles vaevades mees kurnatusele alla vandus ja vähehaaval normaalse une rüppe suikus, tajus Thora end üha enam ärkvel olevat ja tõelise võõrkehana sellel soojal rinnal pikutavat. Ta silmad püsisid pärani mingisuguse vaimse väsimuse painel, nii et mõne aja pärast otsustas ta tasakesi eemalduda ja Dracien omaette tema unetsükleid lappima jätta.

Ta hiilis minema. Kaugemal lasi veel ühe personaalselt kohandatud õpiühiku endale valmis panna ja võttis väikese eine. Seejärel hakkas ta hajameelselt mööda puhkekeskust ning lähimaid laeva osi hulkuma, vaimselt keskendudes toimivale õpiühikule, tahtmata siiski seda aega füüsiliselt veeta tema meelest pisut nürimeelses treeningseadmes. Jalad kandsid teda läbi rõngaskoridori mööda erinevatest hämaratest ruumidest, kus kaitsekatete all pikutasid lugematud reisijad erinevatest vanuserühmadest, vaheldumisi ruumidega, milles asusid toetava ökosüsteemi krüostaasitud või aktiivsed üksused. Mõned asetatud iidselt Maalt pärit kooslustena, mõned mitmesugustesse uudislahendustesse komplekteerituna.

Autorid: Helga Mess ja Sonja Jonna Moora

Mingil hetkel kõndis ta läbi ühe kobarpalati, mille krüoasemed olid kõik inaktiivsed. „Ilmselt mingi kogus varuseadmeid on meil siin võimalikeks ettenägematuteks fluktuatsioonideks sisse arvutatud,“ sedastas ta hajameelselt ning oleks sealsamas selle väheolulise olmeinfo õppiüksust mäludes kohe unustanud, kui ta pilgu alla poleks sattunud läbi ühe „varuseadme“ katete paistev inimkeha, õieti selle hale jäänus. Thora jäi seisma ja silmitses terasemalt.

Krüoonik lebas rõhtsal alusel, pea pisut allapoole nagu kombeks, aga tühjas, ilma kaitsegeelita konteineris, enamjaolt lahtiselt ripendavate ühendusotsikute vahel, mitmed hajali laigud geelijääki nahale kuivanud. Suuümbruses oli kristalliliseks tahkunud kunagisest hingeõhust härmatis, hambad irevil ja silmad pahupidi. Selgelt mitte enam elus, ehkki silmanähtavalt jaheolekus. Alus hoidis külma, aga mitte elutagamissüsteeme.

„SL,“ karjatas Thora rabatult. „Mis meil siin lahti on?“

„Ruumis, kust päring saabus, on elutegevus peatatud,“ vastas SL kiretult.

„Mis mõttes peatatud,“ ei saanud Thora aru. „Kas nad on surnud?“ Ta tormas ühe aluse juurest teise juurde ja tuvastas järjest uusi samasugusel viisil ladustatud krüoonikulaipu, pooled neist mingil grotesksel viisil väänatud, mõned aga üsna vagusad.

„Järjestikkused spontaansed väljalülitamised,“ kommenteeris SL samasuguse häälega, nagu oleks teatanud reisi laabumisest viperusteta. „Iseeneslik krüopaus, millele järgnes elutegevuse lakkamine.“

„Misasja, automaatika läks rikki või?“ küsis Thora uskumatult. Ta meeltes tõusis kurjakuulutavalt esile fakt, et ka tema ärkamist oli SL nimetanud spontaanseks krüopausiks.

„Plaaniväline krüopaus käivitatakse erakorraliselt, kui sensorid tuvastavad ajutöös teadveloeku markerid,“ selgitas SL, „et vältida ohtusid psüühikale. Plaanivälise krüopausi põhjused ei tarvitse olla sarnased.“

„Aga tulla teadvusele, hoolimata uinutitest? Kuidas see saab võimalik olla?“

„Ajuprotsessid varieeruvad suuresti. Peame valmis olema ka individuaalseteks erinevusteks, mis väljuvad sobitatud ennustuslikust skeemist,“ vastas SL.

„Ja siis nad ärkasid, ja seejärel – lihtsalt surid?“ pomises Thora jahmunult. „Kas neid kuidagi taaskäivitada siis ei saanud või,“ habises ta omaette, suutmta ühtäkki meenutada, mida ta oli kuulnud selle kohta, kuidas Superluminali pardal oli kavandatud iga põlvkonna ärapeetud kehade utiliseerimine.

„Ettenähtud kontrollaja piires tagatakse kunstlik ainevahetus, selle möödumisel käivitub viitaeg, mille jooksul keha säilitamisel takistatakse laguprotsesse ja tagastamist süsteemi aineringesse,“ vastas SL nagu mõtteid lugedes.

„Aga mis ikkagi saab olla põhjuseks...“ murdis Thora käsi, kuni äkitselt meenus talle õpiühik inimkonna ajaloost ja elukorraldusest ammuse koduplaneedi pinnal. „SL, oi ei, SL, kas see on meil siin mingisugune bioprobleem, mingi epideemia?“ Ta taganes ukse poole, kattes vaistlikult käeseljaga suu, kuigi seesuguse taudi korral poleks sellest abinõust nüüd enam ilmselt erilist kasu olnud.

„Teadaolevaid koosluseomaseid parasitismipuhanguid pole tuvastatud, pärandkooslused on stabiliseeritud, ristsaastumise ohud on minimeeritud. Juhtumi klass: senitundmatu haigusvektor. Uurimise staatus: lahendamata. Hukkunute füsioloogilised näidud enne ja pärast juhtumeid on normipärased, hälbimusprotsent minimaalne, hälbimustes sarnaseid mustreid pole tuvastatud, ainevahetusjäägid stabiilsed.“

„Aga miks nad siis ometi ära surid?“ halises Thora.

„Ajutegevuse lakkamine energiakriisi tagajärjel,“ vastas SL rahuliku, leebelt voolava tehishäälega nagu alati.

„Mhh,“ oli Thora sõnatu. „Mida, aku sai tühjaks või?“

„Süsteemisisene järsk energiakadu, põhjus teadmata.“

„Ja kõik nad lülitusid lihtsalt välja?“

„Ajutegevuse lakkamine energiakriisi tagajärjel“, kordas SL.

Jäine hirm haaras Thora endasse, ta tundis end ääretult väikese ja paljana seismas mõõtmatu ulgukosmose külma pilgu raskuse all lihtsalt ühel naeruväärselt kipakal kaugasunduslaeval. Peaaegu ihuüksi keset lugematuid krüostaase ja, nagu tuli välja, ka laibakaste.

„Appi, surm on lahti!“ tundis tema aju kõige ürgsem osa ära sõnadeta, keele-eelse tõe ja sundis teda tulistvalu jooksu pistma nagu iidse koopainimese, keda on asunud piirama näljane mõõkhambuline metskits või mõni suisa seletamatu ja ülinakkav õudus ürgsest metsapimedusest. Ta jooksis komistades, libisedes ja mitu korda ära eksides ainsas suunas, kuhu siin laevas üldse mõtet joosta oli – puhkemooduli poole, elus ja krüopausis Teise Inimese poole, ära nende kahtlaste laipade ja kosmilise üksinduse juurest.

Dracieni leidis ta poolärkvel – ilmselt oli tüüpiline pohmelus ajanud tolle vaevu mõnekümne minuti pärast üles endale midagi tasakaalustavat otsima. Thora maandus talle otse kaenlasse ning jäi lõdisedes ja plagisevate hammastega sooja embusse istuma, vaevu suutes mitte nutma puhkeda pelgalt kergendustunde pärast teist veel elusana näha.

„No-noh,“ lohutas Dracien pisut hämmastunult. Tema tuju oli oluliselt paranenud, kuid ta ikka veel kahvatus näos peegeldus ehm Thora käitumise pärast. „Mis nüüd, mis juhtus?“

Tora kirjeldas värisedes oma leidu ning jälgis murelikult krimpsu tõmbuvat kulmu Dracieni niigi tõsises näos.

Nad võtsid endale pisut süüa ja, suutmata millestki muust mõelda, veetsid vahel poolunne vajudes ja üles võpatades peaaegu terve standardöö, püüdes välja nuputada, mis haigusega võiks olla tegu ning mispärast Superluminal seda siiski diagnoosida ei suuda.

„Tal ei läinud ju ometi midagi sassi biosüsteemides pärast kõiki neid aastakümneid! Kas... Kas avakosmosest saaks sisse pääseda midagi piisavalt elusat, et meid rünnata, aga nii väikest, et laev seda üles ei leia?“ mõtiskles Thora. „Midagi nii võõrast, mida ta veel karta ei oska, midagi uut ja nakkavat?“

Dracien kratsis kõrva. „Aga kui SL arvab, et tegu on ajukeemilise rikkega, küllap tal on selleks põhjust, usun, et nii ongi.“

„Siis see ei peaks esinema nii korrapäraselt, et terve ruum on korraga sama häire saanud. Justkui oleks nende voolikutesse mõni mürk sisse imbunud.“

„Ei,“ arvas Dracien. „Ainete jäägid oleks SL kohe üles tunnistanud. Ja kiirguse, mõne kitsa, ühte kambrit tabanud osakestevoo.“ Ta võttis mitu janust sõõmu oma stabilisatsioonipudelist ja kehitas siis õlgu: „Võib-olla nad nägid ühte ja sama und?“

„Krüounes ei ole unenägusid,“ tuletas Thora meelde ja hammustas siis kiiresti huulde – ahjaa, väljendid. „Äkki see siiski on haigus? Äkki see on parasiit?“ Aga nad olid juba tüdinenud Superluminali käest küsimast, kas laeval on äkki ikka midagi korrast ära. Kõik oli nii suurepäraselt stabiilne!

„Aga sina nägid und, sa ütlesid?“ pöördus Dracien tagasi eelmise teema juurde.

„Nägin und pärast, siis kui ma juba ärkasin,“ vastas Thora. „Sa mõtled luupainajat, aga see ei ole unenägu, see on lihtsalt halvatus peamiselt.“

„Ärkvelolek ja teadvelolek on kaks iseasja, mõlemad suurepärased ja toredad,“ ütles Dracien ja tegi Thorale pika lepitava pai. „Ja mõlemad on keerulised ja võivad tuksi minna. Mõnikord aju lihtsalt ei ärka pärast krüound, üldse. Lihtsalt ei käivitu enam. On selline peaaegu korras aparaat, aga ei teadvustu.“

„Ma ei suuda ikkagi leppida sellega, et toatäis inimesi läks „lihtsalt rikki“. Siin peab mingisugune haigus peidus olema!“

Väsinuna, murelikuna surus Thora end vastu Dracieni, kelle näost paistis, et tollel on ikka veel habras olla. Mees sirutas käe järjekordse lonksu tasakaalustusjoogi järele, kuigi oleks pidanud juba olema üle läinud tahkema toidu peale.

„Lõpeta parem sina see stabiluristamine ära, see hakkab varsti sinust sirgelt läbi voolama,“ arvas Thora, ja lisas siis otsustavalt: „Meil mõlemal on vaja lihtsalt mõtteid mujale juhtida!“

„Jaah,“ vastas Dracien, näost kergelt rohekas, ebalevalt.

„Aga ma tahan sind. Ma ajasin su üles ju põhjusega. Sa oled minu kalleim pausikaaslane, ma ajan alati sinu esimesena üles, isegi kui me suurema kambaga kokku lepime. Ma tahan sind enne teisi, omaette.“

Dracien naeris ja suudles naise mõlemat põske, seejärel huuli. Ta keha tõmbus pingule, see huvitus, sel tuli midagi meelde.

Thora lükkas käed läbi mustade juuksesalkude, mis olid siin-seal kaaslase õlgadele kleepunud. „Sa vajaksid pesu,“ ütles ta armastavalt.

„Kas ma lähen käin ära,“ pakkus mees naerdes, „või siis sina lubasid selle ju ära korraldada?“

Thora ampsas huultega pehmeid suutäisi mehe lõuajoonel. „Mmm,“ kommenteeris ta.

Dracien rullis end siidisel alusel külili, silitades peopesaga üle naise kahkjaskuldse, kerges musklis õlavarre, mille ümar, sulnis pehmus jäi alla ainult Thora enda rinnakumerusele. Mees puudutas uurivalt iga kaart ja kurvi, lisades siia-sinna põgusa suudluse. Naine hingas vaevukuuldavalt läbi avatud huulte, pea kergelt kuklas. Just selleks olid nad ärganud! Just sellised on õiged, tervislikud muljed krüopausis ajule!

Mees oli seda samuti oodanud. Ta janunes naise järele, ta viskus naise kohale ning veerles koos temaga kirglikus põimingus, huuled huultel ja igal pool mujal kuhu küündisid, maitstes kõike, hingates kõike. Nad tahtsid üheks saada ja maailmade avaruse korraks väljapoole jätta. Just siin, Universumi teadaolevas keskpunktis teel eikuskilt eikuhugi, sellel kipakal helkival tolmukübemesuurusel laeval pidid need kaks kaduviku kohale süttinud teadvusekübekest taaslooma tühisusest täiuse!

Aahh!

Üks jäävalge naisekäsi peatus kergelt Dracieni õlal ning liikus sealt siis rinnale, eraldama kahte nii hõõgvel ihu.

Dracien oigas suletud silmil, kui jahedad käed pöörasid ta näo õrnalt küljele, et seda võiks katta andunud suudlustega. Thora kohkus. Ta polnud märganud, kust või kuidas oli nende kõrvale sugenenud Elania suhtlemisvalmis kuju. Elania, nende sõber, nende üks sagedasemaid pausikaaslasi, muidu igati oodatud, aga ometi praegu ta polnud soovinud kolmandat nende ühendusse, ta polnud valmis!

Elania rebis Dracieni nagu ahne ja näljane loom, ning kuigi ta ei tõrjunud Thorat, tundis Thora end ikkagi eemalduvat. Vaimselt kindlasti, füüsiliselt pea-aegu. Ta veri tarretus, ta kirg mõranes, kui see nende muidu küll armastatud kaaslane tuli ja ilma hoiatamata asus noppima seda, mis pidanuks just praegu Thorale kuuluma – Dracieni juba nii valmis, juba pea puhkevat andumishetke! Mis paganapäralt ei jätkunud Elanial viisakust vaevelda praegu alles ärkamispohmelli käes – ja vaevelda kusagil mujal?

Dracien aga ei tõrkunud, ta oli peaaegu nõrkemas ja võimetu küsimusi esitama. Mehe pilk otsis Thora silmi, kuid ta keha liikus edasi plahvatuse poole, mille maiku oli juba tunda.

See ei ole õige, et üks armastaja jääb kõrvale, mõtles Thora meelt heites. Aga miks peakski ta siis jääma kõrvale, kui iha põletab nii kõvasti? Ta haaras uuesti Dracieni järele ja lükkas Elania jõuliselt eest. Silmad sätendamas, vahtis ta väljakutsuvalt teise naise suunas ja sulges tolle uue näo oma embusse. Ta pures Elania huuli või lasi pureda enda omi – ta ei teadnud, mõistus oli kadunud ja veri kees erutusest. Osa sellest palangust pärines uuest tüdrukust, kes oli siia nendega mängima tulnud, tema uute lõhnade keevalisest aurupilvest. Aga veel rohkem ihales ta oma Dracieni vaid endale ja tahtis üksi tema palavatelt huultelt auravat niiskust juua, tema kohal, temaga ühinedes kõrgustesse tõusta, seda esimest, ta oma algatatud ohet ise kuulda! Aga ta ei saanud seda. Elania ei lasknud end kõrvale tõrjuda, näljane nagu kosmos, oli ta kindlalt otsustanud Dracieni lättelt ammutada ja trügis ahnelt, lausa painavalt ligemale. Thora tõmbus teist korda eemale, tundes, kuidas teda lõhestavad pettumus ja kaotusvalu. Ta viskus külili ja tardus, sisemus lõhkemas hääletust, vormumata meeleheitekarjest. Elania nõksatas. Ta oli muutust märganud ja see muutus ei meeldinud talle. Korraks tundus neiu kahevahel. Ta tahnuks mõlemat, ta oli ahne, ta ei osanud loobuda! Thora uskumatuseks, praktiliselt otse tema silme all hakkas Elania välimus värelema nagu kustuv hologramm ja äkitselt, seosetult, võimatult, vahetus jäävalge Elania keha sihvaka ja laiaõlgse Ryo vastu. Ryo, peaaegu kõige kaunim mees nende kõigi ühisest minevikust, kes ühtlasi pakatas, lausa nõrgus inimsarnaseid feromoone. Nii Thora kui Dracien jahmusid, mees tõukas olendit järsult, aga mitte üleni eemale. Ta lihtsalt ei jõudnud enam.

Ryo, või see Ryoks kehastunud külaline, sirutas kutsuva embuse Thora poole samal hetkel kui sööstis püüdma ka Dracieni kulminatsiooni. Dracien suunas viimase selge pilgu Thora silmisse ja üheks hetkeks ühendas neid õudne taipamine. Just siin oligi see nende tundmatu haigusvektor, see oligi see laevale lahti pääsenud Kiskja! Nende inimlikesse sõõrmeisse kajas ajusügavikest pärit ürgse surmahirmu mullalõhn, aga niuetes põles endisest veelgi sügavam lõõsk. Thora tundis, kuidas ta valatakse üle lausa teadvust pühkiva erutuse voogudega, kui Ryo puhus tema poole pahvaku oma uimahingust, ajal mil ise sirutus igatsevalt ning januselt Dracieni kohale üles. Dracien alistus talle ja langes tagasi aluspinnale. Thora leidis kallima käe ja surus seda kramplikult – osa saada! Ära joosta! Lõheneda hirmu ja erutuse käes kaheks, põimuda seksi ja surma voogudes taas üheks! Surra! Magada!

Dracien karjatas vaikselt ja hakkas rütmiliselt vappuma – ühtäkki purskus Ryo silmist valguskiiri ja noormehe välimus kadus nagu suits võõra olendi ümbert. Dracieni kujutis aga mitmekordistus ja paiskus üles kiirgavate silmade ning suu poole nagu helendavate kuvandite jada, näol ikka veel kajastumas kirjeldamatu segu temas orgasmihetkel keerelnud vastandlikest tunnetest. Thora teadvus maalis Võõra kohale pildi hiiglaslikust küünistega koletisest, kelle jube ja lõbujanune laserpilk püüaks kohe ka tema oma lõksu. Thora kiljatas. Külm viha ja hirm paiskusid olendi poole, kes põrkus sellest pettunult eemale – selline energia ei maitsenud talle sugugi. Järgmisel hetkel oli ta jäljetult kadunud.

Thora sõrmed pigistasid Dracieni elutuid sõrmi, ta suudles tulutult mehe hingeõhuta suud ja nuttis hääletult, võimetult, abitult. Ta oli üksi.

***

Külmad on kaotusmõtted.

Kogu põletav viha, soolased küsimused, keev raev ja äng, igasugune verd manav kättemaksuiha – kõik kummardub ja taandub kaotuse ülimuslikkuse ees, selle tarretav lõplikkus jääb peale ikka ja jälle, taas ja taas, ring ringi järel.

Kuni jääb vaid üksindus.

Thora seisis sageli Dracieni sarga ees – ta nimetas seda nüüd nii, sest kuhu mujale kui krüokasti pidi ta oma kallima sängitama? Ta ei rääkinud, ei pöördunud mõttes mehe poole, ei palunud enam ammu nuttes andeks nonde õnnetute sündmuste eest, mille hukutavasse keerisesse ta oli oma armsama krüounest äratanud.

Ta ei küsinud enam Superluminali suhtlemisüksuselt, mis asi see oli olnud ja kuidas ometi laev seda polnud tuvastanud, ta oli väsinud kuulmast omaenda ulgumist kaikumas tühjades koridorides vastu. „Impulssolend“, oli SL järeldanud. „Pidevalt tekib ja kaob,“ oli ta öelnud. „Nagu teadvuste antimateeria, mis sööb vaid kindlaid sagedusi, aga sööb põhjani.“

Thora seisis jälle Dracieni sarga ees ja kaalus, kas minna lihtsalt tagasi krüounne ja jätta seadistamata järgmine ärkamine, või loota, et mõned pikad ja piinarikkad aastad täis päevade õpitööd ja ööde REM-tsükleid suudavad lõpuks, kunagi, ümber töödelda kogu tema valu ja süü.

Vaevutajutav õhuliikumine hoovas üle sarga läbipaistvate katete.

Thora kergitas pead, algul polnud seal midagi. See oli siis, kui lõhn, või mingi selle ainetu vaste puutus tema sõõrmeid ja tema teadvust – siis maalis aju talle pildi kiirgavasilmalisest kiskjast. See naeratas talle meelitavalt.

„Sa, rajakas, tulidki tagasi…“ sosistas Thora, veel uskumata.

Olend kiirgus lähemale ja paiskas Thora suunas kutsuvaid voogusid, ja kuna teda samas justnagu polnudki seal, ei saanud laevatehnika Thorat kuidagi aidata või päästa. Igas hetkes taastekkiv, taaskaduv, püüdmatu viirastus. Aga Thora ei vajanudki päästmist, ta polnud kaitsetu.

„Tule-tule,“ ütles ta magusalt, surudes käsi rusikasse. Seda oli ta oodanud. Ta oli mõelnud. Ta võis hoida seda olendit enda küljes ja mitte kunagi toita, mitte kunagi nautida, aga viha vaos hoides mitte ka minema peletada. Võis veel teisigi äratada ja piirata olendit mitmekesi. Võis teda tundma õppida ja selle pumba lõpuks tagurpidigi tööle panna, kes teab? Vähemalt ei pidanud siit laevalt enam ühtegi teadvust karistamatult ja unepealt võetama!

„Tule-tule,“ sosistas ta.

Jutt: Jääminek (Bert Kondor)

Kaks pikka naist, üks noor, teine vana, najatusid tühja hobusekopli aiale ja vaatasid päikesetõusu teisel pool jõeorgu voorete kohal. Nende näoilme oli nagu ilm, mis pole veel otsustanud, kas läheb selgeks, hakkab udutama või lihtsalt lörtsi sadama. Või hoopis vihma, sest kevad oli juba lähedal. Ketchi urkas veedetud mõne päevaga olid kõik kuulujutud räägitud, kõik vähegi väärtuslikud mälestused meenutatud. Seekord polnud Danigani väe rohusegaja Ketch mitte ravitseja, vaid hoopis võõrustaja. Valha oli tema juures puhkusel.

Ravimtaimede aia ümber kerkinud kindlustatud talus hakkas elu tasapisi ärkama. Aitade juurde ilmusid ringutavad mehed, tööpoisid sagisid talli vahet. Nende juures sõelusid lapsed – elu või surma sunnil Ketchi tallu hoolealusteks jäänud orvud. Õng ja suur saanikasukas üle õla, pang käes tölberdamas ja kirves vööl, kiirustas orgu viivale libedale rajale Toss, Ketchile poolteist aastat tagasi tekkinud käsualune. Naised saatsid teda pilguga.

“Kust sa ta said?” küsis Valha.

“Soolajärvest tõmbasin välja,” vastas daniganide mürgisegaja. “Käisin seal üle-eelmisel sügisel tohlajurakaid korjamas, vedeles vees, valge nagu vagel, ja ainult krõbises.”

Kondiväänaja ning salaülesannete täitja, kelle kohta paljud ei teadnudki, et ta juba vähemalt kolmveerand sajandit hõlma all ka pealikumärki kannab, upitas ennast põikpuule istuma. Talle meeldis juttu heietada, eriti kui leidus kuulajaid, keda võis lollitada.

“Kaldal seisid tulevaimud nagu põlevad põõsad ja vees oli väga palju veevaime, kes õiendasid tema juures. Tahtsin minema hiilida, aga üks tulevaim hüppas mulle otse ette ja ütles: “Nad saavad kohe valmis ja siis on inimese hoolt vaja.” Mul ei jäänudki muud üle, võtsin alumise otsa paljaks, kahlasin järve ja tõin ta välja, kui veevaimud olid eemale läinud.”

“Jama! Vee- ja tulevaimud ei saa omavahel läbi. Asja neil siis ühe mehe pärast üheskoos midagi ära teha?” torkas Valha. “Kui vana ta on?”

“Sinust mitte kuigi palju noorem. Hammaste järgi arvan, et viitkümmet veel ei ole.”

“Käib, nina maas, peakott üle silmade, midagi ei räägi,” arutles teine edasi.

“Panid tähele, jah? Alguses oli päris tumm, aga õppis uuesti kõnelema, nüüd on lihtsalt vaikne. Armid vasakul oimul, juuste all poole peani ja vasakul põlvel, minu meelest riivamisi oganuiast, purukspekstud selg, mõõgariived kätel, jalgadel, külgedel. Mitte ühtegi läbivat torget. Vaimud tegid väga head tööd, ta oli omadega ikka täitsa läbi. Vanus sobib. Leidmise aeg sobib. See, et erinevate vaimudega suudab läbi käia, see ka läheb lugudega kokku.”

Valha vilistas vaikselt.

Suure kisa ja jooksuga tulid aitade juurest Haika ja Siki, kaks umbes kümneaastast tüdrukut orbudepundist.

“Me läheme jõe äärde, sinna, kus Toss kala püüab,” hõikas Haika Ketchile selgituseks, pani suure puust pajakaane maha ja põrutas sellel istudes rada mööda allamäge.

“Minge-minge,” kiitis Ketch laste kavatsuse heaks ja andis Valhale lahtise käega laksu mööda karvamütsi. “Lähme ise ka, jõel on talitee lahti lükatud, seal saab mõne koha peal liugu lasta.”

Noorem naine korjas mütsi maast üles ja keeras oma pika juuksepalmiku selle alla tagasi. Üle tema näo vilksatas midagi naeratuselaadset.

“Kui sa seda vaimudelugu siinsamas välja ei mõelnud, siis haavade asukoha järgi võib see poiss küll Tulekurat olla. Aga kui palju on laulikute kirjeldustes tõtt?” kahtles ta. “Kas ta on endast midagi rääkinud?”

“Ainult nii palju, et ta vanaema on igavene juurikas ja elab pealinnas. Emal on teine mees ja uued lapsed, tema ei taha sinna oma nina vahele toppida. Kasvas heade inimeste juures ja nood olevat nüüd surnud.”

“Noh, sellist asja võib igaüks rääkida. Kuidas ta oma haavad sai?”

“Olevat kakelnud,” vastas Ketch.

Valha tšelpi tuli koplis nähtavale, hingas enda ette udupilve, astus sellesse ja ilmus uuesti välja otse naiste ees. Hobuselaadse varjuolevuse lillakalt hiilgavad silmad puurisid neid üsna tigedalt.

“Mis on?” küsis Valha oma ratsult, kuid too pildus korra lakka ja kappas edasi kuhugi nägematusse.

“Kui ta niimoodi vahib, siis võib pahandus tulla,” hoiatas Ketch. “Muideks, ära arva, et Toss kala püüab. Ta jahib seal all midagi suuremat. Lähme vaatame, et lastega halba ei juhtuks!”

Valha lükkas ennast otsustavalt aiast lahti ja kurjustas: “Vana kupeldaja! Miks sa üldse lubasid neil sinna minna?” Ketch ainult itsitas vastuseks. Eit võis mõnikord nii hoolimatu olla! Noor naine lisas nõlvast laskudes sammu, et temast eemale saada, ja lendas jäisel rajal küliti maha.

Valha keeras ennast põlvedele ja hingas paar korda sügavalt. Parem kints andis märku varsti küpsevast sinikast. “Tõuse üles! Üles! Üles! Valha! Valha!” kostus hääl minevikust. Jälle! Mälestus ja olevik kattusid, tema pilk eksles raagus puude vahel, Uuesti oli tema, Gaiahundr, Reegi lahinguväljal ja tõusis alasti ja verisena laipade vahelt üles. Künklik maa oli surnud inimeste ja hobuste karva.

“Võta mu kuub ja mõõk!”

Silmade ees virvendas. Hääl tuli vasakult, sealt, kus ta omaenda eluheitluse aegu oli kuulnud võitlemas ka kedagi teist. Häbi lõi üle pea kokku nagu merelaine – sadada sadulast eelväe rünnaku ajal ja jääda oimetuna rappida. Kes tahab anda mõõka kaotajale? Pisarad hakkasid voolama ja nende soolane mekk segunes suus võõra vere ja kuse maitsega. Gaiahundr sülitas ja hakkas poolpimesi minema, üks neist, kelle ta oli suutnud peaaegu tappa, oigas nüüd tema talla all. Eespool paistis heleda liiva värvi kuues mees, põlvili maas, mõlemad käed ja pea toetumas mõõgapidemele. Üks neist poolvõluritest, saladuslike nerdi-kodade eliitsõdalastest, keda oli õnnestunud selle suure lahingu puhuks appi kutsuda.

“Tule juba! Mul pole palju aega...”

Gaiahundr komistas selle lühikese mineku jooksul mitu korda. Talle jäi pihku vastaste rebenenud lipp. Ta raputas selle aasadest murdunud pilpad välja ja võttis palaka endale katteks ette, nii häbi oli. Mees tõstis pilgu.

“Vale plagu, tüdruk, sa pead tolle võtma,” osutas ta silmadega kõrvale, kus vedeles känkras maas valgepõhjaline Sirti liidu lipp. “Nüüd võta minu kuub ja vöö. Eest on auk sees, aga sul ulatuvad hõlmad vaheliti, nii et pole näha.”

Gaiahundr ei tahtnud, aga pidi mehe vööd maha võttes vaatama otse ribidesse löödud terariista räsitud käepidet seal kuueesise vasakul küljel. Verd palju ei paistnud, see jooksis kusagil allpool. Mees lasi parema käe veidikeseks mõõgapidemelt langeda, et tüdruk saaks selle käisest välja tirida. Vasaku poolega oli raskem, aga nad tulid toime. “Ega palja persega pole hea sadulasse ronida, tõmba see sinine plagu jalgevahele – seal on tema õige koht.”

“Mul ei ole hobust.”

“Lähed minu tšelpiga, ta on siinsamas.”

Uhke ruuge ratsuolevus norsatas ja tuli, langetas pea mehe käeulatusse. See oli hüvastijätt.

Peen ja ilus turvis oli sõdalase külge kinni naelutatud, aga pikk tikitud pealiskuub ehtis nüüd Gaiahundrit. Tüdruk vaatas ringi, tõmbas ühe laiba vöölt nööripuntra ja meisterdas vaenlase lipust niudevöö.

“Võta Sirti lipp ja seo seljale nagu mantel,” käskis mees.

“Mis nüüd?” küsis tüdruk, olles sellega hakkama saanud.

“Kuula!” Sõdalase silmad olid suletud, käed värisesid. “See oli müüdud lahing. Me ei pidanudki võitma. Vanamutt teeb vaherahu ja parseldab ranniku neile maha. Mägilaste rahvavägi ja Danigani noored on veel terved, ootavad põhjapool nõlvakute all. Neid aetakse hiljem mööda metsi taga nagu loomi, kui sa neid praegu välja ei too ja vaenlast selja tagant ei hammusta. On küllalt neid, kes vanamuti sabas ootama ei jää ja eestpoolt vastu tulevad. Sellest veel tuleb suur lahing, kui... võta mõõk!”

Gaiahundr mudis mehe sõrmed mõõga küljest lahti ja too vajus vaikselt maha. Tšelpi norskas ja trampis jalgu. Kõrge, ilma valjasteta ratsu hirmutas Gaiahundrit, ta oli senini ratsutanud vaid hobustel. Olevus ja tüdruk vahtisid hetke tõtt, mõlemad trotsi täis, siis tegi ratsu esimesed sammud. Sisseharjunud liigutusega sai Gaiahundr päka jalusesse ja viskus üles. Hea, et mõõk maha ei pudenenud. Esialgu sammu ja laibamere servast juba traavi läks sõit mägedealuse pika uuraku kaugema otsa poole. Nad nägid teda tulemas, aga püsisid vaikselt. Mida ta hüüab? Gaiahundr andis tšelpile peatumiseks jalgadega märku ja keeras ratsu teda õrnalt kaelale patsutades pika nõlvaga samas suunas. Üles? Vanas keeles oli mees teda üles tõusma kutsunud. Gaiahundr sundis tšelpi mööda uurakuserva galoppi ja karjus järgijätmatult: “Valha! Valha! Valha! Valha!...”

“VALHA!” kajas nõlva alt vastu ja nad tulid. Nagu lai höövel lükkab vao puusse, nii lasid nemad laastudel lennata vaenlase väe tagumist külge mööda. VALHA! Kahe vaenuliku väe läbirääkijad tardusid hirmust, kui üksik ratsanik, suur Sirti lipp seljal lehvimas, kahe vaenuväe vahelt läbi tormas ja möödudes pealetungijate läbirääkijal pea maha lõi. Algul kindlustatud keskmest põhjas, aga siis ka lõunapool sööstsid ette seni vaikselt paigal seisnud Sirti väeüksused. VALHA! Kaotused olid kohutavad, aga see oli võit. VALHA! kajas kõigis linnades ja külades, mis oleksid pidanud jääma vallutajatele. Sirti ülemvalitsejanna ei öelnud midagi, ta jättis Gaiahundri ellu. Seniks, kuniks.

Autor Maari Soekov

Valha tammus ühe koha peal, pobises omaette, raputas pead, vehkis käega. Kannatlikult segadushoo möödumist ootaval Ketchil polnud esimene kord teda sellisena näha. Ega Valha enam niisugusena daniganiks kõlvanudki. Hakkab veel riviõppuse ajal kõigi ees tuterdama, mis siis saab? Ilmakaarte järgi oli Danigani väel, mis pärast Reegi lahingut tasapisi kosus, neli väeosa ja neli pealikut. Lisaks oli kolm avalikku ja üks salajane vaba pealik ning neid võis rakendada ükskõik millise ülesande täitmisele, panna suvalise väeosa etteotsa või saata neid üksi või üheskoos mõnd “otsa tegema”. Ligi saja ja kolmekümnene aasta vanune Ketch oli üle elanud seitse Danigani ülemjuhatajat. Praegune, Oola, oli viis aastat tagasi, Reegi lahingu järel, määranud uuteks vabadeks pealikuteks Valha ja kaks noorteväe ellujäänud ohvitseri. Sirti võimurid oleksid tahtnud neil naistel kaela kahekorra keerata, aga vabade pealikutena olid nad puutumatud.

Valha lasi vöö lõdvaks, võttis mõned peotäied lund ja toppis püksi muhule jahutuseks.

“Kuule, kas sa oled oma leiust ülemale juba teada andnud?” küsis ta.

“Võid kihla vedada, et olen.”

Valha süda tagus ja keha oli kuum nagu palavikus, lumi sulas hetkega ja nirises mööda jalga saapasse. “Ma ei saa aru, miks sa nii kaua viivitasid. Üle aasta! Mida sa temaga teha tahad?”

“Esialgu tahan, et ta oma jalad kõhu alt välja ajaks.”

Toss oli õnge käest pannud, kasuka õlgadelt heitnud ja seisis nüüd harkisjalu seal, kus asus jääpinnaga peaaegu ühetasase paadisilla tipp: “Troth! Okh pisthar troth!”

Haika ja Siki andsid keset jõge endast kõik, et jää tugevust proovile panna ja tõestada – Toss eksib ja jää on piisavalt paks. Haika pildus pajakaant kord lapiti, kord serviti vastu jääd, Siki trallitas niisama.

“Palun tulge kaldale, kui te ujuma ei taha minna!” hõikas Toss. Ta lükkas oma tokerja kährikunahkse peakoti kuklasse, mõtles ümber ja tõmbas selle siis üldse koos kaelusega üle pea maha. Tema tumedad silmad välkusid, vaikse lõrina saatel paljastus kiskjalikult teravate kihvadega hambarida.

“Jää on liiga õhuke, palun öelge neile!” hõikas Toss Ketchile ja Valhale, kes olid samuti jõe äärde tulnud. Ketch kehitas õlgu, aga võttis igaks juhuks kaldale jääredeliks valmis pandud suure haralise oksa ja tuli Tossu kõrvale paadisilla tippu. Valha, see tumehallide suurte silmadega kaunitar, keda kõik Ketchi talu mehed avalikult kartsid ja salamisi imetlesid, tema tuli päris kalda äärde välja ja lõi jalaga vastu jääd: “Siin peab küll, aga keskel võib juba nõrk olla.”

Ketch vaidles vastu: “Tüdrukud on kerged, ei juhtu nendega mi...”

Raksti! jooksis pragude võrk mööda jääd. Mitte täpselt seal, kus pajakaas oli oma tööd teinud, vaid tüdrukutest veidi kalda pool. Keegi oleks nagu vee all kiviga põrutanud. Hetke püsisid kõik vaikselt paigal. Siki hakkas tulema esimesena, ta hüppas üle pragulise koha kalda poole, kuid järgmine raksak purustas jää otse tema all. Ketch ja Toss viskusid sillalt kõhuli jääle ja vedasid end lahvanduse juurde, valmis iga silmapilk ise vette vajuma. Ketch võttis suuna otse Sikile ja sirutas talle oksa. Tüdruk sai sellest kinni, kuid naisel oli tunne, nagu kistaks last, oksa ja teda ennast kohe-kohe vee alla. Toss tõmbas vöölt kirve ja sukeldus. Järgnes mulksumine ning vesi värvus hetkega punaseks. Ketch tundis, kuidas tõmme teises otsas järele andis ning Siki sai oksaharusid mööda ülespoole ronida: “Mamma, seal all on miski!”

Samal ajal lõi keegi jääd kohas, kus seisis paigale tardunud Haika. Tüdruk vajus läbi ja kadus. Ketch ja Siki roomasid kindlale pinnale, aga Haikast ja Tossust polnud jälgegi. Vool haaras sulpsatuse saatel kaasa jäätükkide vahele kukkunud õnnetu pajakaane. Valha pilk liikus mööda jääd edasi. Ta pigem kujutas ette kui kuulis kergeid jääaluseid põntsatusi ja kraapimist.

“Allavoolu!” röögatas ta ja pani mööda kaldaäärt minema, talle järgnes hingeldav Ketch, oks mööda lund lohisemas. Läbimärg ja nuttev Siki jäi maha istuma.

Paadisillast veidi maad edasi seisid vees suured kivid, kunagise silla jäänused, mis kuivematel suvedel isegi pinnale ulatusid. Valha mõtles, et kas nüüd oleks võimalik vee all sinnani ujuda ja püüda läbi murda? Kui õhuke või paks on jää tegelikult? Veel enne kivideni jõudmist kuulis Valha põntsatust, siis kostus kummaline heli, nagu oleks vaal ulgunud, millele järgnes uus löök, nüüd juba kindlalt kivide ees vastu jää alumist külge. Veel kord, uuesti, ja siis neljanda löögiga ilmus pragude vahelt rusikas. Hõbedaselt läikivate küünissõrmustega kaetud sõrmed sirutusid, et avaust laiemaks lõhkuda, kuid kadusid taas. Valha sööstis jääle. Siin polnud uppumist karta ning kes iganes seal all rähkles, see pidi olema madalas kohas jää ja kivide vahel. Jää purunes, Valha vajus hargivaheni sisse ja peksis, rusus jääd nagu suutis. Tossu kahvatud sõrmed upitasid läbi jäätükkide veepinnale Haika lõdva kogu. Samuti vette sumanud Ketch haaras tüdrukust ja kahlas temaga kaldale, Valha vedas veest välja oimetu ja läkastava Tossu.

“Troo-ooth!” oli tema esimene sõna.

Ketch viskas Haika üle oma õla, nii et too jäi pea alaspidi rippuma.

“Lööge talle vastu selga!” käsutas ta.

Mõningase raputamise ja patsutamise peale voolas sissetõmmatud vesi lapse kopsudest välja. Värisedes ja kõõksudes hakkas ta uuesti hingama.

“Klõk-klõk-klõk-klak-klak-klak-klak...” klõbisesid Tossu kihvad.

Jääsuplus oli toimunud väga ebasobival ajal. Igapäevane kütmine polnud veel alanud, mehed alles ajasid eluhoone küttekeldris jämedat vaigust palki pikka ahju ning soe vesi, mis käepärast oli, asus köögis. Vettinutelt korjati seal ära tilkuvad riided. Haika ja Siki pandi kohe saunast kohale tassitud palisse likku, teised said triibulised villased tekid ümber ja jäid järgmist kuumaveepotti ootama. Nad konutasid kolmekesi seina ääres pingil, Toss keskel kahe naise vahele surutud. Ketchi käsul tõi teenija kannutäie äratusaetist ja nad jõid seda külmapeletuseks.

“Kohe tuleb kuum vesi, siis panete jalad kaussi, joote minu tõmmist,” kamandas Ketch rõõmsalt ja pöördus Tossu poole: “Mis teate ma külavanemale saadan? Kas lõid näkid maha?”

“Näkid!?” Valhal läks veri keema ja lahvatas naiste hirmus sõnasõda laste söödana kasutamise teemal. Taluteenijatele tundus, et võib kakluseks minna, ja nad asusid naisi rahustama. Toss kasutas võimalust ning viskas varvast.

“Mulle ei lähe korda, et sinu kukupail on vaja jalad kõhu alt välja saada!” kärkis Valha. Õhk oli äkitselt liiga umbne, ümberringi sagis korraga liiga palju inimesi. Ta marssis, triibutekk ümber õlgade, välja ja virutas köögiukse tagantkätt pauguga kinni. Ta ei läinud külaliste poolele, vaid keeras perenaise tubadesse. See oli kõige soojem koht majas. Põletatud savist soojaõhukäigud jooksid seintest küll läbi ja põrandaalust küttis suurahi nagu kogu ülejäänud majagi, aga haigetoa ja vastu lõunakaart asuva taimelava tarbeks ning rohtude keetmiseks oli siin omaette pliidiga ahi. Selle juurest ta Tossu avastaski. Pliidi ette oli laotatud paks kõrkjamatt, selle peale pehme rüiu. Toss istus seal maas ja harutas pahupidi läinud särgikäist, triibutekk endiselt õlgadel ja jalatallad vastu sooje kive toetatud. Ta põrnitses Valhat üle õla tšelpiliku tigedusega.

“Kus Ketch karuvõid hoiab?”

“Mõh?”

“Karuvõi – kus see on?”

“Aah, see! Seal, alt teine riiul, viies või kuues nätsik.”

Valha pani riided laua kõrvale toolile, saapad sinna kõrvale maha ja läks nätsikuid uurima. Tervet seina kattev riiul oli täis kaanetatud või tropitud kannukesi, nätsikuid ja õõneskõrvitsaid. Karuvõi oli täpselt seal, kus ta mäletas selle olevat. Alt teisel riiulil viies ja kollase mummumärgiga, et kõik teaksid – mõõdukal tarbimisel ohutu ja üleüldiselt kasulik. Ta ei saanud nätsikut avatud, ilma et tekk poleks maha kukkunud. Plumps! tuli kaan lahti.

“Uh, raisk!”

Toss pidi vaatama, mis juhtus, aga ainult vilksamisi, sest teda rabas vägev aevastus.

Valha korjas teki üles ja tuli pliidi ette matile istuma, sättis teki siivsalt ümber kere ning hakkas varbaid määrima. Toas levis taimeõlide segu hõng.

“Mis Ketchiga lahti on? Hoiab sind siin nagu varesemuna taku sees.”

Valha lõi Tossu tumedad kahlud kiire käetõmbega otsaesiselt üles ja vedas karuvõiste sõrmedega üle tema meelekoha, kus hargnesid väga hästi paranenud armitriibud.

“Pimedaks tahad teha või!?” pahandas Toss. Karuvõi aur ajas silmad vett jooksma, nina otsa tekkis suur tilk.

“Keera kõhuli! Tõmban sul selja salviga kokku,” käskis Valha, võttis Tossu sülest särgi, mida too siiani muserdas, ja viskas eemale. Ta tõmbas otsustavalt teisel teki selja pealt maha ja virutas tugeva laksu.

“Ei ole vaja,” vaidles mees vastu.

“Tahad köhima hakata? Sa oled kange nagu Haika. Näe, võta sealt ülevalt pajakaan, viska vastu põrandat ja trambi jalgu ka!”

See pilt kiskus neile mõlemale vastu tahtmist naerunäo ette.

“Ma ei hammusta,” lubas Valha, aga ta polnud üldse kindel, kas suudab lubadust pidada. Mingi väga oluline osa temast tahtis hammustada ja lüüa, jalgadega peksta ja küüntega rebida, väänata, pead vastu maad lüüa ja kaela kahekorra keerata kõigil meestel, kes talle liiga lähedale sattusid. Ja seekord poleks vastane temast nõrgem – hävinud Trenti nerdi viimane eliit, varjusõrmuste järgi otsustades ka meister, laulikute ülistatud Agnidevle, rahvasuus Tulekurat.

“Mis su pärisnimi on? Mina olin enne Reeki Gaiahundr. Hirmus nimi! Ma ei salli, kui mulle Gaaja öeldakse.”

“Mulle öeldi Merri. Ma õpetasin nerdis lastele arvutamist, olin nooremõpetaja.”

“Mina olin rivistuse neljanda rea servakiil.”

Nad naersid vaikselt ja see kõlas nagu jääminek, mille lõpetas uue pakasehoona rida vängeid aevastusi. Veel veidi nügimist ja Tulekurat oligi rüiul kõhuli, Valha kaksiratsi ta jalgade peal. Törts jahedat karuvõid mätsiti mööda selga laiali ja siis hakkasid tugevad käed kummalgi pool selgroogu tõmbama, ikka pihkudega kaela juurest hooga alla ja käeselgadega puusadelt üles tagasi, üha uuesti alla ja üles. Algul oli lihtsalt ebamugav, aga siis lõi terve selg kuumaks ning see soojus valgus mööda keha laiali. Valha sättis ennast põlvili Tulekuradi kõrvale, pani vasaku pihu mehe sabakondile ja hakkas parema käe sõrmedega mööda selgroolülisid ülespoole mudima, samal ajal teda vasakuga küljelt-küljele kõigutades. Kui ta sõrmedega vöökohani jõudis, tõstis ta ka kõigutamispunkti kõrgemale. Nõnda edasi liikudes avastasid nad, et päris keset selga jooksis vasaku abaluu alt suurde seljalihasesse pinge ja Valha jäi sinna kauemaks pidama. Kael oli ka päris kange. Kui ta oli kõigutamisega alla tagasi jõudnud, kummardus ta madalamale ja sosistas: “Keera ümber!”

“Mida? Ah, jäta!”

Aga piisas sellestki, kui mees õla maast lahti tõstis, et Valha saaks ta kaenla alt haardesse ja kiire võttega selili keeratud. Kihvad välgatasid ja kümme poolnähtamatut varjusõrmust kargasid lahti sõrmi täies pikkuses katvaiks küünisteks, aga mida sa ikka ette võtad, kui võimatult ilus naine hoiab ühe käega su juustest, teisega keradest ja surub huuled kaelale.

“Troth!”

“Jäta see vaene rontkala ometi rahule!”

“Minust pole sulle midagi – ei jätku kuigi kauaks…”

“Kaua ilma olnud?” ja surve allpool tugevnes korraks.

Valha hingas mehega ühes rütmis. Kui ma seda nüüd teen, kas löön hambad sisse nagu Reegi aegu? Pikalt kaalumata pigistas ta silmad kinni ja nihkus allapoole, kuni huuled meheliiget tabasid. Õnneks või õnnetuseks oli karuvõi lõhn tal maitsemeele ära võtnud. Oi aeg! Varvaste peal on see salv ju soe, aga mida see munadega teeb? Valha surus huuled naeruturtsatuse summutamiseks tugevamini ümber meheau ja sellest piisas.

“Ma teen selle sulle tagasi!”

“Mis mõttes? Oih!”, aga juba oli ta ise rüiul pikali maas, üks põlv mehe õlal ja tundis, kuidas suudluste rida naba juurest edasi sammub.

“Ära arva, et seda ainult tüdrukud oskavad,” pobises Tulekurat.

Hiljem, kui nad triibutekkide all teineteise kaisus karuvõi toimet arutasid, tõotas Valha: “Ma luban pühalikult, et ei hakka sind enam salviste sõrmedega hellast kohast käperdama!”

“Ja mina luban,” vastas Tulekurat, “et ei hakka nagu haige kutsikas su jala najal kargama, ei ripu hammastega su püksitagumiku küljes, ei väherda su varvastel, et sa mulle otsa komistaksid! Aga ma ei saa lubada, et ma selle kõige tegemise peale ei mõtle! Ja veel üks asi. Ma arvan, et keegi ajas Ketchi kannud segamini. See, mida ta meile köögis pakkus, ei olnud äratusaetise maitsega.”

Valha ringutas mõnutundest, kui mehe käed tugevalt tema ümber põimusid.

“See aetis toimib ikka veel. Kui sa tahad juhust kasutada...” sosistas Tulekurat.

Kui ülemjuhataja Oola pärastlõunal oma salgaga Ketchi taluõuele ratsutas, leidis ta vana pealiku aial konutamas. Koplis tantsisklesid kaks tšelpit, üks ruuge, teine must.

“Tundke ennast nagu kodus!” hõikas Ketch saabunutele.

Kahuse laka ja jalatuttidega hiiglaslik mära tõi Oola Ketchi juurde. Sadulast laskumata ulatas ülem talle kirve.

“Kes kaotas? Märk teral on sinu oma.”

Relva või tööriista kaotamise eest said daniganid peksa. Olenemata sellest, kui kõrgel nad käsuahelas asusid.

“Oleneb, kelle seest sa leidsid,” vastas pealik.

Üle Oola laia näo libises muie.

“Tulime lõuna pool küla all üle silla. Seal on jõgi juba lahti. Rahvast oli nagu murdu koos. Jõgi oli kaks näkki välja andnud. Ühel kõht lõhki ja teisel see kirves pähe kinni löödud.”

“Ou-iiii! See on minu pealikumärgi järgmise kandja töö.”

“Tore, et mulle ka teada annad. Kes ta on?”

“No-oooh, ma kaalusin kaua. Sulle ei pruugi meeldida…”

“Räägi!”

“Et noh, tal on üks väike viga küljes.”

“Parandada ei anna?”

“Annaks küll, aga ega sellest midagi head tuleks.”

“Ketch, ära keeruta!”

Alt orust kostus raginat, jää andis järele. Selle muusika saatel kaikus üle taluõue ja kopli Ketchi kraaksuv naer ja Oola ahastamine: “Mees! Sa tahad meest Danigani pealikuks teha!?”

Jutt: Pariisi Lõbus Maja (Meelis Ivanov)

Seersant Stomper koputas rusikaga illuminaatorile ja vaatas aeglaselt järgemööda otsa kolmele reamehele. Mehed astusid kergelt kõheldes lähemale ja põrnitsesid kosmosekauguses nõrgalt helendavat punktikest. Üks meestest sügas neliteist korda tagasi õmmeldud käega lõuaalust habemetüügast. Kolbal tal karvu ei kasvanud.

„Seesama?“ küsis Tank, reameestest kõige pikem ja kõige laiemate õlgadega.

„Jah, saagem tuttavaks, meie missioon. Pariisi Lõbus Maja,“ sõnas Stomper aeglaselt ja koputas uuesti illuminaatorile.

Reamehed kehitasid õlgu. Neil polnud sooja ega külma, millise nimega laevale nad missioonile lähevad. Neid huvitas ainult tavapärane palk, 25 000 standardit.

Stomper torkas instinktiivselt käe püksivärvli vahele ja pigistas õrnalt kandilisi mune.

Tema mehi ei huvitanud, miks nende suguorganid maha võeti ja fusioonpõletis aatomituumadeni lõhustati. Võeti maha, järelikult oli vaja, ütlesid nad. See on osa missioonist. Pole reamehe asi küsimusi esitada. Pealegi tehti neile ju uued ja palju paremad. Sellised, mis ei sügele ja kus ei siba ringi ainsamatki kubemetäid.

„Kas ma räägin teile ülesannetest kohe või hiljem?“

Kolmik ei viitsinud õlgu kehitada.

„Tead ju küll, Boss, me teeme nii, nagu sa ütled. Ajude liigutamine ei ole meie tugevam külg. Räägi siis, kui ise tahad,“ pomises Tank mokaotsast.

„Mina eelistaksin vahetult enne operatsiooni,“ ütles Drawen. „Mul võivad muidu mõned asjad meelest ära minna. Pärast juhtub jälle nagu Endhoffen VI missioonil, kui ma need lapsed elimineerisin, keda me sealt tegelikult ära tooma läksime.“

Stomper noogutas. Ta oli oma kambaga harjunud. Miskipärast arvas ta vahel, et keegi neist ilmutab mingisugustki huvi maailma vastu. Siiamaani polnud seda veel ette tulnud. Tegelikult oleks see võinud juhtuda, kui ta oleks niimoodi käskinud.

Drawen, kirjuta homseks filosoofiline essee paiksuse mõjudest aja kulgemise paradoksis.

Tank, leiuta süsteem, mis teisendaks hüpergravitatsiooni valgusekiiruseks.

Cataschach, esita "Sempre Libera" aaria Traviatast.

Irve sikutas Stomperi niigi laiu lõuapärasid veel rohkem laiali ja paljastas titaanist kunsthammaste rivi. Ta kujutas ette, kuidas Cataschachi kiilas armiline peanupp vaheldumisi soprani ja tenori partiisid esitab. Ei, ei, tal pole vaja, et poistel pea plahvataks. Tal oli vaja, et nad töö kiiresti, tõhusalt ja tagajärgedele mõtlemata ära teeks.

Missiooni sihtpunkt oli vahepeal lähemale nihkunud ja meenutas juba tulemasina mõõtmetega kosmoselaeva. See pöörles aeglaselt ümber telje, nii et igaüks, kes oli kas või mõne kilo-astromiili läbinud, mõistis, et see laev ei ole juhitav.

„Me peame ennast selle kolaka külge dokkima. Ei midagi erilist. Sünkroniseerime pöörlemise ja kinnitume kusagile peakorpuse ja vööri vahelise sildmiku külge.“

Nad tundsid pidurdusjõudude rakendumist. Laeva ei olnud vaja juhtida, neli tuhat andurit tegid oma tööd paremini ükskõik kui osavast inimpiloodist. Stomper surus näo illuminaatori klaasi vastu ja vajutas helenduvatele virtuaalnuppudele seinapaneelil. Illuminaatoril rakendus optika ja suurendas sihtmärgi üles. Stomper suutis eristada laseriga korpusesse uuristatud põlenud servadega tähti. Ta luges kõva häälega meeskonnale ette:

HOORAMAJA

PÕLEGE PÕRGUS, VÄRDJAD

VOORUS VÕI SURM

MATTEUSE EVANGEELIUM 4.11.5

SINA EI PEA MITTE ÜHTE HEITMA MEHEGA, KES EI OLE JUMALA PALGE EES JA LOOJA ARMUS SINUGA IGAVESEKS ÜHEKS LAULATATUD.

„Kas teile ei tundu, et siin viimases on justkui kordus sees, „igaveseks üheks laulatatud“ ja „kuni surm teid lahutab“ on üks ja sama ju?“

Reamehed ei vastanud nii keerukale küsimusele.

„Mis laev see selline on?“ küsis Tank viimaks. Ka Drawen ja Cataschach vahtisid huvitatult illuminaatorist välja. Sellist laeva ei olnud nad kunagi näinud. Asi ei olnud ainult tõeliselt antiikses laeva arhitektuuris, vaid ka puuduvas reaktiivmootori blokis. Selle oli keegi justkui laeva ahtri küljest ära murdnud.

„Surnukoobas?“ küsis Drawen. Niimoodi nimetasid nad laevu, kus meeskond oli hukkunud, ja kus nad kõige vastikumaid ülesandeid täitma pidid. Vastikud olid sellised missioonid mitte sellepärast, et nad pidid pudruks hekseldatud laipade vahel surfama, vaid pigem seetõttu, et nad pidid rohmakaid skafandreid kandma. Laevade sisemus ei olnud nii kogukate tegelaste jaoks disainitud. Pidevalt jäid nad kuskile kinni ja see tekitas tarbetut närvilisust. Nad saatsid parema meelega teise ilma laevatäie poliitilisi mässajaid või vahetuse jao hulluks läinud astrolabori teadlasi.

„Selle laevaga oli viimane kontakt 12 aastat tagasi.“

Mehed noogutasid. Ilmselgelt surnukoobas.

„Aga mis laev see selline ikkagi on?“ küsis Tank uuesti.

Stomper irvitas.

„Te olite alles kursandid ja sitsisite sinise palli peal, kui see laev tegusid tegi. Iga mees pidi siin ära käima, kui ikka õige mees olla tahtis.“

„Sa oled siis olnud siin?“

Siin pidi Stomper valetama. Ta oleks mitmel korral peaaegu käe valgeks saanud. Esimene kord olid nad juba kahe kosmilise ööpäeva kaugusel, kui Marsil plasmareaktor plahvatas ja nad rahulolematuid ohjama suunati. Tol korral oli ta veel regulaararmee kooseisus. Teisel korral olid ionaudid seal halvasti käitunud ja tüdrukud olid ettevaatlikud ega lasknud külalistel dokkida. Nii palju kui Stomper mäletas, hoiti nelja Io baasi kesksüstikut kaks nädalat koos meeskonnaga pantvangis, kuni OuterJupiteri Ühisus andis Io koondbaasile käsu relvad maha panna. Pariisi Lõbus Maja kuulutas Io luna non grataks ja sulges määramata ajaks neile oma teenused.

Kolmandal korral ei leidnud Stomper oma semudega enam Lõbusat Maja päikesesüsteemist üles. Keegi ei leidnud.

„Lollakamat küsimust ei osanud enam esitada, reamees?“ röögatas Stomper nii, et isegi tema universaalsed tapamasinad võpatasid. Mehed arvasid ilmselgelt, et Tank oli kogemata Stomperi mehelikke võimeid solvanud. See oli suur solvang ja võis põhimõtteliselt ka seinale laialimääritud ajudega lõppeda. Samas tundsid ja usaldasid mehed Stomperit.

"Sorry, boss" ühmas Tank mokaotsast.

Stomper rehmas käega.

"Ühesõnaga, Pariisi Lõbus Maja oli omal ajal üle päikesesüsteemi lõbumaja. Pidu käis iga päev ja iga kell, pidevalt seisis kakskümmend laeva jadadokis ja vähemalt teist samapalju hõljus oma järjekorda oodates. Parimatel päevadel oli ühe laeva külastuseks kolm astronoomilist ööpäeva ette nähtud ja tüdrukud pidid maksejõulisi kliente jõuga „tänavale“ tõstma, et teised ka peale saaksid. Loomulikult tahtsid nad vältida jutte, et mõni mees peab tühjade pihkudega tagasi minema. Või, noh, mitte tühjade pihkudega, vaid pigem vastupidi... Nojah, pole oluline. Isegi naised käisid, nii hästi oskasid nad oma tööd. Igatahes mürtsus Pariisi Lõbus Maja mööda päikesesüsteemi ringi, kuni InterSaturni mõjualasse triivis. Keegi ei tea, mis neil arus oli. Kas nad läksid ülbeks, arvestasid midagi valesti, ei hoolinud lihtsalt millestki või mis seal täpsemalt juhtus.

Reverend Pissupi neoevangelistid tõmbasid neile kiirelt sfääri ümber. Räägiti, et üks grupp misjonäre oli laevale läinud, et langenud naised jumala rüppe tagasi meelitada. Kui misjonärid Pissupi emalaeva juurde tagasi jõudsid, avastati, et süstiku juhtimisruumis istusid toolidel meeste riistad..."

"Mida asja!" röögatas Cataschach ja rabas instinktiivselt oma kunstriista järele.

"Jah," jätkas Stomper. "Mehi ennast ei olnud, ainult riistad istusid nagu pisikesed kiilakad päkapikud hiiglaslikel toolidel, punaseks võõbatud huultega tehtud jälg nagu krae ümber ja markeriga naerunägu ette joonistatud, kusjuures olla isegi rihmadega kuidagi viisakalt kinni tõmmatud..."

"Karmid neiukesed," arvas Drawen.

"Neoevangelistid läksid selle peale pöördesse, murdsid laeval mootorid tagant ära, tahtsid Pariisi Maja vastu Neptuuni sodiks lükata, aga tüdrukud tulistasid neid ja nii jäi see laev Neptuuni ja Kuiperi vöö vahelisse gravitatsiooniahelasse aeglaselt hõljuma."

Reameeste suud vajusid ammuli.

"Kuna noil aegadel olid päikesesüsteemis väga turbulentsed ajad, ei olnud kellelgi aega vaatama minna, mis karjast hooradest saanud on ja kui asi neli aastat hiljem rahunes, arvati, et nad on seal üksteist ära õginud."

"Ja mida meie sinna tegema läheme?"

"Seda saate laevas teada. Vahetult enne operatsiooni, nagu ise tahtsite."

Mehed noogutasid ega esitanud rohkem küsimusi.

Koridor paistis käsilampide valgusvihkudes täiesti tühi. Stomper liikus ees, mehed tavapärases katvas asetuses tema järel. Tehisgravitatsiooni seade töötas miinimumrežiimil, nii et nad tundisid ennast kolmandiku võrra kergematena.

"Keegi ei saa ju siin elus olla," kuulis Stomper kõrvus Cataschach ragisevat häält.

Ei saa jah, tahtis Stopmer vastata aga jäi oma lokaalatmosfääri näidikut jõllitama. 154 HRN-i. Peaaegu sama palju kui nende endi süstikus.

"See võib automaatika olla,“ kahistas Cataschach kuularitesse. „Mäletate veel neid poollagunenud elavaid laipu Callisto orbiidil, mida elutagamissüsteem neli kuud elus hoidis. Nad ei suutnud meid pisarsilmi ära tänada, kui me nende elunatukesed lõpuks kustutasime. Isegi neljanda klassi kidastruktuurkuulid läksid neist tapmata läbi, Augeri kiirguse plahvatus oli nende kehad nii hõredaks muutnud. Hea, et Stomperil tuli idee nad hulgikaupa tolmulüüsist avakosmosesse pihustada, muidu oleks me pidanud neid päevade kaupa kokku suruma ja pärast..."

"Vait!" uratas Stomper. "Ajage kiirelt skafandrid maha!"

Mehed ei lasknud seda kaht korda öelda. Umbes viie sekundiga olid skafandrid tavapärase operatsioonimundri vastu vahetatud. Nad ringutasid, täitsid kabuurid relvadega ja liikusid ettevaatlikult edasi.

"Kurat, mulle tundub, et keegi jälgib mind," sosistas Drawen.

"Sulle tundub alati, et keegi jõllitab su ilget lõusta," vastas Tank nii viisakalt, nagu suutis.

"Me peame nende tööruumid üles otsima," lausus Stomper.

Koridori lõpus jäi neile ette kaheksanurkne ruum. Igal tahuka tsentris asetses magnetliuguriga vertikaaluks. Cataschach hindas vilunult mõne sekundi lukumehhanismi ja tulistas kõige lähemal oleva ukse sulgurmehhanismi sodiks. Elektromagnetid kaotasid jõu, uks prantsatas kolakaga vastu põrandat ja kui tolm hajus, astusid mehed hämarasse ruumi.

Muidugi olid nad kõik lõbumajas varem käinud, aga midagi seesugust ei olnud nad varem kohanud.

"Persse," ütles Drawen.

Reamehed vaatasid vilksamisi keskendunult mõtleva Stomperi poole. Ta tõstis aeglaselt parema käe kolm sõrme. See tähendas "tuld mitte avada".

Tuba koosnes erinevatel kõrgustel astangutest. Igal astangul istus kümmekond alasti naist, alates hilisteismelisest ja lõpetades kuldses eas kaunitaridega. Nad silmitsesid naeratades sisenejaid. Stomper astus ettevaatlikult, hetkekski sihtimist katkestamata, lähima naise poole ja lükkas teda õrnalt sõrmega, justkui tahaks kindlaks teha, ega hologrammiga tegemist pole. Tüdruk, või noh, mis tüdruk, kolmekümnendates tõmmu jumega iludus, naaldus pisut tahapoole ja torutas meelalt huuli. Stomper lasi relva õlale rippu ja mudis relvavaba käega õrnalt roosakat nibu. Tüdruk naaldus veelgi tahapoole, lasi jalgadel veidi laiali vajuda. Stomper nägi, mida nägema pidi.

"Stomp, ära jama, see asi ei ole õige," sosistas Drawen ja pühkis laubalt silma nirisevad higipiisad. Stomper tõmbas käe ära ja astus paar sammu tagasi.

"Mu daamid, lubage ennast ja oma sõpru tutvustada. Me oleme Interplanetaarse Konföderatsiooni ametnikud litsentsinumbriga 7395b. Me tulime teie laeva inspekteerima. Lubage meil, palun, oma tööd teha."

Tüdrukud ei reageerinud kuidagimoodi, välja arvatud naeratused, keeltega üle huulte libistamised, pikkade punaste küüntega pikkade blondide, punaste, süsimustade, helepunaste ja isegi roheliste juuste sasimised, õrnalt sõrmeotstega oma keha silitamised ja muu säärane meeste mõtteid ühte suunda triiviv tegevus.

"Ei tea kas nad su jutust aru said?" küsis Tank tuhmilt. „Kas nad meie keelt üldse mõistavad?“

"Ei tea ja pole eriti oluline ka. Me peame nüüd tööle asuma."

"Asume jah, ma tahaks asja kiirelt ühele poole saada." Tank tõstis relva ja tulistas.

Stomper jõudis viimasel hetkel toru üles lükata, valangutriip joonistus seina vaid mõnikümmend sentimeetrit ülalpool kõige kõrgemal istuvate tüdrukute päid.

"Idioot," röögatas Stomper ja virutas Tankile draakonikäpa kuklasse. Reamees vaarus, kuid jäi jalgadele ja vahtis arusaamatu ilmega Stomperile otsa. Stomperit üllatas iga kord Tanki aju plastilisus. Tavaline inimene oleks sellise obaduse peale järgmisel päeval ärganud, kui üldse. Tüdrukud ei reageerinud tulistamisele. Tundus, nagu poleks nad isegi võpatanud.

"Me ei tulnud siia mehitatust kustutama. Reamees, sa astusid praegu käsust üle."

"Sorry, Boss," kogeles Tank ja tõmbas pea õlgade vahele."Nad tekitavad minus kahtlast tunnet."

Stomper ei vastanud. Ta võttis vasaku reie välisküljel astuvast taskukesest neli pakikest ja jagas meeste vahel laiali, nii et üks jäi talle endale.

"Kuulake nüüd tähelepanelikult ja tehke järele. Võtke välja prillid ja pange need endale ette... Nii... Nüüd vaadake ringi. Kas on midagi teisiti? Ei ole? Üks hetk."

Stomper astus lähima tütarlapse juurde ja ulatas käe.

"Kas lubaksite, preili."

Tüdruk asetas käe Stomperi käele ja tõusis. Stomper juhtis neiu õrnalt eemale ja osutas kahele ideaalsele kannikate survest tekkinud vallatule lohukesele. Seal valendasid erineva suuruse ja kujuga plekid.

"Ohhoo, mis asjad need veel on?"

"Vot neid asju me koguma hakkamegi, see ongi meie töö."

Cataschach liigutas prille silmade eest üles ja ette tagasi.

"Me näeme neid lärakaid ainult prillidega."

"Just nimelt."

"Ja kuidas me neid kogume?"

Stomper võttis karbist süstlale sarnaneva, kuid tömbi otsaga seadeldise.

"Sellega. Võtate niimoodi kätte ja surute korraks vastu plekki. Ainult hetkeks. Ja kuulake nüüd. Iga viimane kui plekk siin tuleb niimoodi üle käia. Iga proovi pealt makstakse teile lisaks 100 standardit."

Mehed purskusid laginal naerma. Nii tulusat otsa ei olnud nad oodanud.

"Ja üks asi veel. Tüdrukuid ei näperda enne kui töö tehtud."

"Just nii, Boss."

Stomper märkas, et Drawen kratsib kukalt.

"Oli veel midagi?"

"Aga, Boss, ma lihtsalt niisama huvi pärast küsin. Mis plekid need sellised on?"

"Sperma."

Kolm tundi hiljem oli ruum üle käidud. Paljad plikad ei seganud neid eriti, kui mitte arvestada konstantsest erektsioonist tekitatud pisikest ebamugavust. Drawen ja Tank korjasid proovid ära isegi laest, turnides kõige kõrgemal astangul üksteise kukil.

"Nii, valmis," lausus Cataschach. "Laseme nüüd siit kibekiirelt jalga. Ma tahaks juba oma sadu tuhandeid kulutama hakata, kui ma nüüd ikka enam-vähem õigesti arvutasin."

"Mhmh, tänaseks tõesti aitab aga jalga me siit veel lasta ei saa. Me peame niimoodi kogu laeva üle käima."

Cataschach vilistas endamisi. See tähendas juba... Tal hakkas pea ringi käima. Poolt miljonit? Miljonit?

"Aga enne tuleb laadung ladustada," ütles Stomper. Ta lasi püksid alla, võttis kunstmunandid pihku ja surus süstla vasakul munandil asuvasse avasse. Tüdrukutest käis kahin läbi. Reameestel seevastu vajusid näod pikaks. Stomper arvaski, et meestel võib teatav tõrge tekkida.

"Kas ma pean käsku kordama?"

Käsku ei olnud vaja korrata. Reamehed lasid sammuti püksid alla ja süstisid ennast värskelt korjatud geneetilise materjaliga, mille süstal pärissperma sarnaseks olluseks oli muutnud. See oli imelik. Siiski, mitte palju imelikum, kui mõned teised varem ettetulnud ülesanded.

"Aga Stomper, sa lubasid ju, et peale töö tegemist võime me..." Tank nõksutas puusi.

"Laske aga käia, orikad."

Mehed ei hakanud enam pükse üles sikutama. Tüdrukutel tuli samuti elu sisse. Kolm tüdrukut tõusid istmetelt ja põlvitasid Stomperi ette. Kaks naaldusid kuumade õhetavate kehadega mõlemalt poolt vastu külgi. Üks lähenes eespoolt ja tegi pragunenud jäikadele supersõduri huultele kõrgliiga suudluse. Veel kaks neidu tõusid astangutelt ja asusid sensuaalselt Stomperi kõrvanibude kallale.

Järgnevad tunnid olid meeste elu parimad. Kuna neil olid nüüd tehislikud suguorganid, ei pidanud nad testosterooni juurdevoolu pärast muretsema. Samuti ei pidanud nad ise palju liigutama, enamus tööd tehti nende eest ära, välja arvatud siis, kui nad ise selja sirutamiseks peale ronida ei soovinud. Kõige ägedam oli asja juures see, et neid kemikaale, mis mehe ajus mõnukeskusi kõditavad, oli kõvasti peale keeratud.

Mehed liikusid jalgu järel lohistades oma süstiku poole. Pärast kolme tundi ohjeldamatut lõbutsemist lõpetas Stomper peo ära.

„Ma mõtlesin, et loen kõik korrad ja naised ilusasti üles, aga pärast kahekümne seitsmendat läks järg käest ära,“ kiitles Cataschach. Ega teistel meestel vähem skoori ei olnud. Stompergi tundis, kuidas mitme aasta jagu stressi sai maandatud.

„Ikkagi on huvitav, et miks nad ei rääkinud midagi,“ ütles Drawen. „Ma proovisin mitu korda, aga alati tüdruk naeratas ja võttis selle asemel...“

„Kellele seda kuradi eitede loba vaja on,“ torkas Tank vahele. „Usu mind, ma olen abielus olnud. Mida vähem nad räägivad ja rohkem sind rahuldavad, seda parem.“

„Nagu ühendatud anumad,“ ütles Stomper, kel oli ka üks pikem suhe seljataga.

„Alguses on seksianum pilgeni täis ja jutuvada oma suhteliselt tühi. Kommunikatsioon käib peamiselt teemal, et kas teeme kohe uue ringi või laseme vahele ühe õlle ja suitsu. Siis hakkab vedelik ühest anumast teise voolama, kusjuures tempo kiireneb kogu aeg. Lõpuks saab seksianum vedelikust tühjaks nagu Anaracha kõrb Marsil ja teine anum on ääreni täis nagu Sleeptowni lämmastikulõhangud. Siis saabub lõpp.“

Drawen jäi seisma ja vaatas Stomperile otsa.

„Mis mõttes lõpp?“

„Siis läheb mees kas hulluks, järgmise linnukese juurde, või sureb üldse maha. Muid variante ei ole.“

„Ah, mine sa ka persse.“

„Küsi ükskõik kelle käest.“

Mehed möirgasid naerda. Tuju oli ülevoolav. Üüratu rahahunnik töö eest, mis tavalisele mehele maksaks mitme kuu või poole aasta palga ja see polnud veel kõik.

Laevas oli ruume küllaga ja kui teistes ruumides rohkem uusi libusid ei olegi, saavad nad alati tagasi minna. Neiukestel ei paistnud midagi selle vastu olevat, kui nad sealt mõnel õhtul jälle läbi astuvad. Tundus, nagu ei huvitaks neid üldse, mis asju neli meest nende laevas ajavad.

„Kurat, mind lüpsti nii kuradima tühjaks, et mulle tundub tagasitee pikem,“ ütles Tank.

Stomper seisatas järsult ja vaatas käsivarrele kinnitatud ekraani.

„Me oleme dokkimislüüsist möödas.“

„Ei saa olla. „Lisaaju“ peab katki olema. Siin on ainult üks koridor. Seda mööda me tulime.“

Mehed seisid keset koridori ja uurisid salvestust.

„Skafandrid jäid maha. Me oleks pidanud skafandritest mööda tulema,“ ütles Cataschach.

„Lähme tagasi!“

Minuti pärast seisid nad koha ees, kus teekonnasalvesti järgi pidanuks olema dokkimislüüsi kaheksakihiline lukustusmehhanism. See koht ei erinenud absoluutselt ülejäänud sileda seinaga koridorist.

„Tundub, jah, et salvesti on katki,“ ütles Stomper ja mõtles. Ta ei teadnud, kas minna edasi või pöörata tagasi. Ta ei teadnud isegi, kas nad on eksinud. Teekonna roheline joon näitas nende liikumist astangutega ruumini, seal ringiaskeldamist ja siis juba alguspunktist mööda marssimist.

„Kurat, keegi on siia seinapaneeli ette lükanud,“ ütles Cataschach ja enne kui keegi reageerida jõudis, tulistas valangu seina. Kuulid põrkusid rikošetist ühelt seinalt teisele ja kadusid käänaku taha. Cataschach oli piisavalt vana kala, ta oli arvestanud kuulide lennusuunaga, vältimaks enda ja kaalaste juhuslikku tabamist.

„Kui mu kuulid sellele seinale ühtegi kriimu ei teinud, siis meie oma vahenditega sellest läbi ei saa.“

„Kuidas me nüüd oma süstiku üles leiame?“

Stomper tõstis järsult käe ja meeste jutt vakatas.

„Me läheme tagasi ja küsime neidude käest järele?“

Cataschach lõi peopesaga vastu otsmiku ja kõik vaatasid Draweni poole. Draweni käes hakkasid kõik rääkima. Vaid üks kord oli Stomper näinud, kuidas Drawen ei suutnud ülekuulatavat murda. Murtav oli tookord tema ise. Sel ajal töötasid nad veel konkureerivates osakondades. Sellepärast Stomper Draweni tolleaegse tööandja grupi hävitaski. Ta tahtis seda omamoodi geeniust, keda oli juhuse tahtel kõige isiklikumal moel testinud, endale.

Autor: Tr2gun

Ruum, milles nad just äsja lõbusalt aega olid veetnud oli täiesti tühi. Puudusid tüdrukud ja astangud. Tundus nagu poleks seal ruumis mitte kunagi kedagi viibinud. Kogu interjöör oli steriilne, sile ja hirmuäratav.

„Kurat, nad mängivad meiega mingit mängu,“ ütles Stomper. Ta kalkuleeris külmalt, kuni kristallid tema ajus omadele kohtadele asetusid. Ta oli ikka väga rängalt laeva püsielanikke alahinnanud. Nende seksimaraton oli olnud põrgulikult ohtlik meelelahutus. Hetkel ei suutnud ta aga seda veel suuremasse mustrisse asetada.

„Liigume tagasi,“ andis ta käsu ja pöördus ümber. Samal hetkel eendus siledast seinast veel üks uks ja kukkus avale ette ning imbus piitadesse. Tank haaras õlalt rippuva relva ja sihtis ust.

„Pole mõtet,“ ütles Stomper. „Seda ust sa enam eest ära ei tulista. Nad tahtsidki, et me neid siia tuppa läbi tõmbama tuleksime. Me oleme lõksus.“ Oli aeg strateegiat muuta.

„Hei, lugupeetud daamid,“ hõikas ta suunaga kusagile ülespoole. „Mul oleks tarvis teie kõige kõrgema juhiga midagi olulist arutada.“

Vastust ei tulnud.

„Hea tahte märgiks paneme relvad maha!“

„Boss...“ kogeles Tank. Ta tundis ennast ilma relvadeta ennast natuke liiga kaitsetuna. Nad kõik tundsid.

„Vait! Pange oma relvad ja riided sinna seina äärde.“ Mehed täitsid vastumeelselt käsku ja ajasid samas ruumis juba teist korda püksid maha, kuigi seekord hoopis teisel eesmärgil. Nad läksid diagonaalis relvadest nii kaugele kui võimalik ja näitasid tühje peopesi, lootuses, et keegi neid jälgib.

Uks avanes vastasseinas. Ruumi astus üksteise järel kümmekond naist, kõigil seljas ajaloolise tegumoega militaarriietus ja automaadid õlal edasi tagasi kõlkumas. Stomper tundis esimeses naises ära isiku, keda ta esimesena sõrmega suskis. Ta ei suutnud meenutada, kas oli naisega kümnete ja sadade aktide jooksul vahekorras olnud. Naise ilme oli totaalselt muutunud. Sinna oli ilmunud selline kogus otsusekindlust, et pani Stomperi hetkega naisesse kui võrdsesse suhtuma. Alasti Stomper astus naisele vastu ja ulatas käe.

„Stomper.“

„Ma tean su nime.“

Stomper lasi käel langeda ja ootas kannatlikult, kuni naine teda pealaest jalataldadeni uuris.

„Sina tuled minuga kaasa,“ nähvas pealik. Stomper hakkas riiete poole liikuma.

„Ei. Tuled nii nagu oled. Teised jäävad hetkel siia ja puhkavad pisut jalga.“

Mehed vaatasid küsivalt Stomperi poole, kes noogutas.

Stomper istus pisikeses ruumis otse naise vastas.

„Kas ma peaks kuidagi eriti haavatav olema kui ma alasti olen?“ küsis ta.

Naine pöördus, võttis seinalt pitsilise hommikumantli ja viskas Stomperile. Mees venitas selle raginal lihaseliste õlgade ümber, sidus vöö vaevu keskelt kokku ulatuvate hõlmade ümber ja nägi groteskselt koomiline välja, eriti kui arvestada, et tema mõõtmetelt üle keskmise kunstliige jäi peene siidi vahelt ülbelt välja tolknema.

„Mida sa mu laeval teed?“

„Kogun proove?“

„Ja mida sa hakkad peale 12 aastat vanade spermaplekkidega?“

„Ma ei saa seda niimoodi ühe sõnaga öelda.“

„Mul on aega.“

"Kas ma tohiksin küsida..."

"Ei!" lõikas naine teravalt vahele. "Sa ei küsi, kui ma sulle luba ei anna. Sa vastad täpselt minu küsimustele, ja ma ei hakka eraldi üle toonitama, et ka ausalt. Hakka peale!"

Stomper vaatas uudishimulikult ringi. Ta ei märganud seintel ühtki konarust, ometigi ta teadis, et naist kaitseb rahutukstegevalt tõhus taustajõud. Ettenägemisvõime ja oskus õigel hetkel oma allajäämist tunnistada tegigi temast nii hinnatud palgasõduri.

"Ma saan väga hästi aru, et sinu parimad hoiavad mind praegu kirbul. Üks vale liigutus ja minust saab punane nahast sõel. Sa võid nad rahumeeli kohvi jooma saata, ma ei plaani sind rünnata. Kui te oleks tahtnud, oleks te meid juba ukse peal ära koristanud. Teil on see tehnika päris peensusteni välja timmitud. Mingisugune tehissüsteem pidi täpselt teadma, kuhu läheb valang, kui üks mu poistest sinu tüdrukuid... La... Kogemata... Tulistas. See oli mõne tuhandiksekundi küsimus, et ma siin praegu sinuga nii meeldivalt aega veeta saan."

Naine muigas ja kuulas huviga. Ta andis silmadega märku jätkamiseks.

"Meie süstiku rekvireerisite te kohe, kui me teie laeva sisenesime. Dokkimisava ei ole enam selle koha peal olemas, võib olla ei ole seal enam dokkigi. Ilmselt kasutate te minu süstikut oma laeva mootorina. Te saate juhitavuse tagasi. Kas ma tohin küsimuse esitada?“

„Ei. Alusta nüüd oma lugu. Mida te siin teete?“

„Ma kogun geneetilist materjali.“

„Milleks?“

„Et inimkond päästa. Et sa sellest aru saaksid, peaksin kaugemalt peale hakkama.“

„Hakka.“

„Hüva. Oled midagi kuulnud sellisest asjast nagu HSu8V?“

Naine kortsutas kulmu, sügas kiiresti kukalt ja raputas pead.

„Ei.“

„Aga HSV?“

Stomperi vestluskaaslane ei olnud märganud kaht esitatud küsimust. Võib-olla ei pidanud ta neid üldse küsimusteks.

„Loomulikult. Genitaalherpes. Me oskame seda väga hästi ravida.“

„Kontrolli all hoida, et see „tööd“ ei segaks. Välja ravida seda ei osata. Kunagi arvati, et üheksakümmend viis protsenti inimestest on selle viirusega nakatunud. Nüüd teame, et tegelikult oli algusest peale sada. HSV on tõeline viirustemaailma kamuflaaži meister. Millalgi, mitte rohkem kui üheksa aastat ja mitte vähem kui kuus aastat tagasi muteerus üks agressiivne HSV tüvi HSu8V-ks. See on herpese kuri kaksik. Uue sõbrakese plussiks on, et ta ei anna absoluutselt endast peremeesloomale märku, ühtegi sügelevat kublast ülemistele ega alumistele huultele ei teki. Muutus ka nakatumise laad. Põhimõtteliselt nakatuvad kõik inimesed, kes viirusekandjaga ükskõik millisel moel kokku puutuvad...“

Naine rehmas käega ja Stomper jäi vait.

„Oota! Kas sellega on kogu ülejäänud inimkond nakatunud?“

Stomper noogutas. Naine purskas naerma. Ta tõusis toolilt ja jalutas mitu korda pisikeses ruumis edasi-tagasi.

„Ha-ha-ha! Paras neile idiootidele. Hüva, lase edasi.“

Stomper üritas aru saada kas „need idioodid“ käib kogu ülejäänud inimkonna kohta. Ta loobus ja jätkas.

„Eriline salakavalus peitub pikas peiteajas. Esimesi märke täheldati alles kolm aastat tagasi. Selleks hetkeks oli HSu8V kogu inimkonna üle võtnud. Kõik mehed olid nakatunud. Muidugi ei juhtunud see kohe. Peaaegu aasta läks aega, kuni märgati püstloodis alla kukkuvat noolt sündivuse graafikutel. Nakatunud olid ka spermapangad. See oli isegi külmkonteineritesse pugenud. Ühtäkki ei leidunud kogu päikesesüsteemis enam tilgakestki lapsetegemise juuretist. Isegi teie peaksite mäletama, millised äpardused kloonimisest sündisid, enne kui käed üles tõsteti ja tõdeti, et niisama lihtsalt ikka ühest inimesest uut inimest ei tee. Võib olla oleks mittesugurakust paljundamise tehnoloogia olemas, kui kogu aur ja raha ei oleks mujale kulunud. Inimesed vallutasid teisi planeete, põrutasid üksteist piisavalt tihti ja lapsi sündis pidevalt piisavas koguses peale. Kes veel, kui mitte sina peaks teadma, kui kiimas on üks keskmine kosmosetöötaja.“

Naine irvitas jätkuvalt.

„Okei, ma saan aru kui see kamp risti-rästi panemisega üheksakümne üheksa protsendi ulatuses nakatub, aga ära tule mulle ajama, et kõik on nüüd viimseni tühipaugutajad. Noil aegadel, kui mul siin igasuguseid tähtsaid ninasid käis, lobisesid nad õndsatel hetkedel igasuguseid huvitavaid asju. Robotvanglatest, intergalaktilistest missioonidest ja muust säärasest.“

Stomper noogutas.

„Jah, on mõned üksikud enklaavid, mis on piisavalt kaua eraldatud olnud ja kus leidub elujõulist spermat. Äärealadel rasketes tingimustes asuvad baasid. Seal on mehi väga vähe, vaevalt mõnisada tuleb kokku. Siiski tuleb tunnistada, et jah, natuke on veel alles kihisevat spermat. Seda kasutati meie tegemiseks.“

Stomper ei hakanud luba küsima. Ta tõusis ettevaatlikult püsti, tõstis riista koos munadega lauale, võttis sulepea ja osutas tagumise otsaga näitlikustamiseks erinevatele detailidele.

„Niisugune ta siis on. Saturni orbiidile rajati spetsiaalne jaam, kus kaugjuhitavad robotid meist HSu8V välja rookisid. Esimese asjana saeti munad maha. Meid kiiritati piirini, kus HSu8V suri, aga meie veel napilt mitte. Siis toodi laeva mõnikümmend doosi seemnerakke ja prooviti, kas meie uus varustus töötab. Nädala pärast rasestasin ma sellega ühe HSu8V vaba naise. Rohkem pole me elavaid inimesi kohanud, enne kui teid nägime.“

Naine oli uuesti tõsiseks muutunud ja kuulas huvitatult. Ta katsus asjatundlikult riista, liigutas eesnahka edasi-tagasi ja mudis õrnalt mune.

„Välja näeb küll täpselt nagu päris kui munad kandilised ei oleks. Tunne on ka õige. Kas see tähendab, et teie koledates kandilistes munades peitub mingisugune imetehnoloogia?“

„Siia paigaldatud automaatika äratab ellu ükskõik kui kaua kuivanud sperma ja jagab pärast doose jaopärast välja. Mina ei tea mis see optimaalne arv ühes doosis on. Sinu laevas on aastate jooksul kuivanud valgeid laike niisuguses üüratus koguses, et minu tööandja arvates on võimalik minimaalne sündivus tagada, kuni HSu8V-st jagu saadakse. Kui ei saada, õnnestub vähemalt uued HSu8V vabad enklaavid vastsündinutest alates üles ehitada.

Me peame üles korjama viimasegi geneetilise kübeme, mis Pariisi Lõbusa Maja pardalt leida võib. Meil läks päris hästi kuniks sinu ja sinu hullude tüdrukutega kohtusime. Kui ma nüüd oma lepingut meelde tuletan, siis pidime me materjali kokku korjama ja Saturni orbiidile tagasi pöörduma. Keegi ei arvanud, et te veel elus olete.

Avaldan sulle kogu südamest tunnustust meisterlikult läbiviidud operatsioon eest. Mina ise poleks ka seda paremini teinud.“

Stomper vaikis ja naeratas mokaotsast. Naine tõusis, astus seinal asuva riiuli juurde, võttis karbist sigari ja torkas selle säravalt valgete hammaste vahele. Stomper neelatas, aga endale üht ei küsinud.

„Nii et minu laeva seintele, põrandale ja lakke tulistatud laadungid päästavad nüüd siis inimkonna. Me ei jätnud teid maha laskmata sellepärast, et te omast arust nii ilusad poisid olete ja me keegi pole siin kaksteist aastat meest saanud. Minu laevas on sama probleem. Me ei saa oma ühiskonda taastoota ilma meesteta. Siin ei ole üksteist aastat kedagi sündinud. Me ei osanud spermat väärtustada, sest mehi vooris lõpmatult palju läbi. Pidime vaid parimad palad välja korjama ja siis saime ka veel embrüote pealt vaadata, kellel me sündida laseme.

Kui ma sinu süstikut lähenemas nägin, oli mul kindel plaan teid kiiresti vagaseks teha, aga siis tekkis mõte mõned tüdrukud teie abil kiiresti rasestada. Mul polnud aimugi, et teie, hm, riistad nii väärtuslikud on.

Kuula nüüd hoolikalt. Ma olen valmis sinu ja su tööandjatega lepingu sõlmima. Teie neljakesi jääte siia ja teete mu tüdrukutele tittesid. Me sorteerime paremad endale ja ülejäänud embrüod võime robotsüstikuga minema saata. Poisse ma nagunii ei vaja. Teie sigimisvõime võimaldab toota 600-800 ühikut päevas, üks ühik peab kolm päeva emaüsas viibima. Okei, mõned korrad lasete vahelduseks suhu või kusagile mujale...“

„Ei,“ ütles Stomper vahele. „Sensorid tunnevad vale koha ära ja geneetilist materjali eraldatakse ainult siis, kui suguti on tupes.“

„Seda parem. Mul on siin kaksteist tuhat fertiilset üska. Iga üheksa kosmilise päeva järel saab süstiku välja saata.

Vastu tahan ma raha. Väga palju. Niipalju, et keegi mu tüdrukutest ei peaks projekti lõppedes enam päevagi töötama, kui just ise ei soovi. Muidugi varustust. Kütust. Toitu. Meie varud võimaldavad veel 27 aastat ellu jääda, aga nüüd tahame me luksust. Parimat toitu mida on võimalik nii kaugele tarnida. Nimekirja koostan hiljem.“

Stomper ei pidanud enam vastu ja palus endale sigarit. Naine ulatas selle talle ja pakkus tuld.

„Kuidas jääb, Stomper? Sõlmime lepingu?“

„Me ei tea ju, kas meie kandilistes munades loksuv ollus on piisava kvaliteediga. Kas see on üldse võimeline munarakku viljastama.“

„Teame küll.“

„Kuidas?“

„Ma olen rase.“

Stomper kustutas kiiresti tossava sigari.

„Ära näe vaeva, ega ma 9 kuud last kanda ei kavatse.“

Stomper võttis laualt vanamoodsad tikud ja pani sigarile tule uuesti otsa.

„Ma saan aru, et selle lapse isa on keegi tundmatu, kes kunagi su laeval lõbutsemas käis ja oma laadungi kusagile seina peale tilkuma jättis. Aga kas ma võin vähemalt natukenegi lapse isa olla, sest ta voolas ikkagi välja minu reite vahel rippuvatest munadest.“

Naine naeris pikalt ja kõlavalt.

„Sellisel juhul on lapse isa sina või üks sinu kolmest sõbrast.“

Stomperis kihvatas midagi. See tunne oli juba ununema hakanud. Kursantide koolis, kui talle meeldinud tüdruk ühe vanema kursuse kadetiga pimedas koridorinurgas ennastunustavalt suudles. Kui tema elukaaslane kohvid pakkis ja sõnagi lausumata teise mehe juurde läks ajal, kui tema missioonil viibis. Kas see oli mingit sorti kiivus? Või lausa armukadedus? Ta tundis enda vastas istuvat naist vaevalt mõne tunni. Ta ei teadnud tema nimegi.

„Ma tahaks meie lepingusse ühe lisaklausli juurde kirjutada.“

Naine vaatas küsivalt tema poole.

„Sa ei maga rohkem minu kolme sõbraga ja kui ma töölt koju tulen, pärast 150-200 sinu tüdruku läbi tõmbamist, vaatad sa minu kaisus mõnda tobedat XXI sajandi komöödiaseriaali.“

„Esimene nõudmine ei tule kõne allagi. See on minu laev ja ma lasen ennast panna kellel tahan, kuna tahan ja kus tahan. Kui sa kavatsed mulle midagi ette kirjutama hakata, siis sa oma uhkete kunstmunadega siit ruumist elusalt välja ei astu.“

Stomper kratsis kukalt ja noogutas. Kõike ka ei saa.

„Aga see teine asi.“

Naine naeratas mesimagusalt.

„Seda võin ma isegi kaaluda.“

Jutt: Iidsed rõõmud (J. J. Metsavana)

Öösel kogunesid linna kohale madalad rasked pilved. Need roomasid mööda taevast nagu eksootilised elukad või tohutu suuruseni kasvatatud algloomad. Mutumaki holoreklaamide taevapuhastuse süsteemid asusid nendega aktiivsesse võitlusse, et saaks taeva taas klaariks ning raskelt kinnimakstud toodete kolmemõõtmelisi pilte täis projekteerida. Võitlus kestis mõnda aega mil ei tehnoloogia ega loodus tahtnud alla anda. Lõpuks pidi inimese loodud toores tehnojõud siiski loodusele alla vanduma - taevaluugid avanesid ja hetk hiljem ümbritses kõike tihe, hall vihmakardin. Näotute majablokkide kohal hõljuvad erksavärvilised kübermattide ja digisoketite kujundid valgusid laiali, kaotasid piirjooned. Kuid tehnika võib olla sama kangekaelne, kui loodus. Kuskil pilvedest kõrgemal tiirutavad ilmakontrollivad dirižaablid rakendati uuesti tööle. Vihmapilvedele pihustati järjekordne laadung ülimürgist segu nanorobotitest ja kõrgkeemiast ning loodus pidi viimaks oma kaotust tunnistama. Paduvihm alanes kergeks sabinaks jättes mulje nagu tihuks maailm enda kaotuse üle nutta.

Jälgisin reklaamide ja ilmastiku võitlust, oodates tuimana kuni Tsüklon-B’ks kutsutud erguti tööle hakkab. Seejärel asusin riietuma. Must pearätt ümber siilisoengu, tanksaapad jalga ja raske nahkmantel laia sõjaväerihmaga ümber kõhu pigistatud ning olingi valmis. Uksele jõudes piiksatas vasem neer kuuldavalt. Kiskusin vandudes manti uuesti eest lahti ning soustiplekilise maika üles. Naha alt paistis ilusti väike punane tuluke - jälle oli filter täis, kuradi odav Taiwani pasaraud! Isegi B kategooria neere ei oska enam teha! Hea, et neere on kaks, oleks maks perses, siis ei läheks kuhugi, aga ühe neeruga võib vabalt ringi joosta. Tegin enne lõplikult korteripugerikust väljumist veel peatuse ning vaatasin hämaras esikus mõtlikult ringi. Midagi oleks justkui meelest läinud, aga mis? Ahjaa muidugi! Võtsin nagist täägi ja libistasin ka selle põue. Vana ja päevinäinud Saksa tera langes mantli selleks ostarbeks loodud taskusse ja jäi sinna kindlalt pidama. Tuttav raskus paremas hõlmas lisas tublisti enesekindlust. Minul kui sertifitseeritud digiagendil oli ka muidugi šokker, aga see nägi välja pigem nagu laste mänguasi, plastmassist, sinine ja näotu plönn. Ähvarda sellisega siis kedagi.

Sööstsin suurte hüpetega trepist alla, ignoreerisin meelega koridori radika ääres end soojendava araablasest narkoärika tervitust ja olingi õues. Samal hetkel piiksatas ajur. See oli Rean ja ma juba teadsin, miks ta helisas.

„Tere tibu,” pressisin läbi hammaste. Kõrvalt vaadates ei kõlanud see kahtlemata eriti romantiliselt.

„Tsau jah, ma tahtsin uurida, et kas sa oled mu pakkumisele mõelnud?” uuris Rean.

Oigasin vaikselt.

„Ei ole, anna kurat aega! Oma aju tulnuk-nanodega täitmine on ikkagi oluline otsus.”

„Mina ei saa küll aru, mis seal veel mõelda,” imestas Rean. „Su ajur on ju iidne, see ei toeta enam suuremat osa moodsat tarkvara ja pealegi on nanode paigaldamine miljon korda valutum! Ei pea kirurgiliselt ajus sorkima ega midagi. Minu arust peaks iga inimene, kes on juba julgenud endale ajuri installida, nanod rõõmuga vastu võtma.”

„Ajur on ikkagi inimeste looming ja ma tean täpselt mida sellelt oodata.”

„Jah, ja mida mitte oodata. Näiteks head kvaliteetset küberseksi.”

„Kuule sorri tibi, aga ma praegu tõesti ei saa, töö ootab. Pärast eks?” sõnasin vabandavalt. Mu silmade ees hõljuv Rean surus huuled kriipsuks ja kadus.

Vaevu tõusma hakanud tuju vajus selle kõne järel absoluutsesse nulli. Kui on üks asi mida ma vihkan, siis on see mu vanamoeliste digiharjumuste üle virisemine ja Rean teadis seda väga hästi, neetud libu! Hakkasin tujutult lähima lendurini kõndima, kõhus tunne, et ega ka tööots saa enam täna meeldivaks osutuda. Nagu kümmekond minutit hiljem selgus, oli mul õigus.

*

Seisime kolmekesi väikeses räämas korteris. Mina, Mülgas ja Mülgase järjekordseks hüsteeriliseks nutuhooks energiat koguv tüdruksõber.

„Teda saab ju tagasi muuta? Ütle, et saab?” anus tüdruk ning luristas häirivalt ninaga. Kehitasin ebamääraselt õlgu. Nii põhjalikku ümberkujunemist nägi harva. Vähemalt peale suure tulemüüri paigaldamist meie ja ülejäänud maailmate multivõrkude vahele. Mülgasest oli jäänud alles üsna vähe. Ta ei meenutanud enam inimest, vaid pigem meetri kõrgust ja kahe meetri laiust rohelist kändu, mille pealmist otsa kattis lopsakas karvkate.

„Esmalt peame kindlaks tegema mis temaga juhtus, mis selle põhjustas,” püüdsin diplomaatilne olla. Mitte isegi niiväga tüdruku tunnete pärast, vaid mu enda kõrvade ja närvide pärast. Tsikk lõpetas ulumise ning mu kõrvad nautisid haruldast vaikushetke.

Multivõrku ühendumine oli inimkonnale nii õnnistuseks, kui ka needuseks. Üks hetk olid ilmunud tulnukad viimaks peale neid pikki otsinguid kohale, heitnud meie Maa lähedasele orbiidile oma inter-galaktilise sidekeskuse ja seejärel kadunud.

Sidekeskus oli muidugi kõrgemat sorti, nanomasinatest koosnev kvantarvutite kobar, mis suhtlesid omavahel ja teiste tsivilisatsioonide võrgusõlmedega üle Einstein-Roseni ussiaukude. Lisaks olid nad ka paljunemisvõimelised. Esimesed objekti uurinud astronaudid tõid maale ainult peotäie jagu sidekeskuse küljest lõigatud nanomasinaid. Piisava energia ja soodsa materjalilahusega sai neist aga miljardeid ja miljardeid sarnaseid kämpusid. Mul endalgi oli üks selline taskus. Võimeline suhtlema vähemalt neljasaja viiekümne teadaoleva kõrgetehnoloogilise tsilivsatsiooniga ja visualiseerima leitud infot läbi mu keskärvisüsteemi paigaldatud elektroodide otse silmanärvi.

Koos viiesaja tsivilisasiooni poolt akumuleeritud teadmistega tulid loomulikult ka probleemid. Esiteks suutsime me aru saada vaid paarikümne rassi multivõrgust, ülejäänud olid meile sama krüptilised ja arusaamatud nagu kalale võis olla 90-nendate hilisõhtune televisiooniprogramm. Teiseks hakkasid meid ründama aastatuhandeid kõigis eri võrgukihtides loksunud poolteadvuslikud viirused. Nende hulgas jälkused, mis võisid hävitada mitte ainult su info, vaid ka su nanoarvuti või siis isegi su enda.

Just see viimane ja kõige haruldasem oli Mülgasega juhtunud. Tüüp oli ilmselgelt näppinud mõnda multivõrgust leitud programmi, sellist, millest isegi teadlased halli munagi aru ei saanud, ning tulemus? Temast oli saanud roheline känd. Seejuures hea, et ainult känd, mitte näiteks mingi tuumapomm või lõputult paljunev ja kõike neelav nanomasinate armee.

Mülgase arvutit polnud mõtet otsida. Ta oli olnud ka üks neist bitipeadest, kes olid lasknud nanomasinaid endale otse ajju süstida ja viirus oli nii ta pea, kui sealsed nanod pöördumatult ümber vorminud. Kuid see-eest sain ma pärida talle teenust pakkunud keskruuterilt, mis ruumipunktidega oli Mülgas enne metamorfoosi ühendust võtnud. Seega avasin jälgimiskonsooli ja hakkasin nimekirju lappama. See, mida ma seal nägin, pani mind hirmust judisema. Mülgas oli kamminud vaid paar tundi enne transformatsiooni Alfalasi. Just Alfalasi! Kõige ohtlikumaid ja veidramaid tulnukaid, kogu teadaolevas multivõrgus. Need raisad olid ehitanud oma interneti analoogi juba siis, kui inimesed alles kahte kivi vastamisi kopsisid ja hetkeks, mil me multivõrku jõudsime, olid nad jõudnud ühiskonnani, mis oli sama hoomamatu kui universum ise. Peale seda avastust ei tundunud Mülgase surm sugugi nii tavatu. Alfalaste võrgukihid kubisesid kõigist tuhandete aastate jooksul peetud kübersõdade jäänukitest nagu parmu madrats täidest. Või siiski? Suur Tulemüür oleks pidanud Alfalaste mustrit tuvastama ja blokkima. Ilma tulemüüri läbimata polnud aga multivõrku ühendamine võimalik – see oli üks esimene asi, mida inimkond tulnukatelt peale Moskva epideemiat nõudis. Aga sellest hoolimata oli Mülgas surnud, või täpsemalt muutunud millekski sama arusaamatuks nagu kogu Alfalaste ühiskond.

Sedasi mõtiskledes märkasin ma ootamatult, et känd polnudki päris surnud. See tundus vaikselt tuksuvat ja tõmblevat. Ka Mülgase tüdruksõber märkas seda ja hakkas nuuksuma.

„Ole hea ja jäta mind korraks üksi,” sõnasin talle nii leebel toonil, kui endast välja pigistada suutsin. „Mülgast sa aidata ei saa ja mul oleks hädasti tarvis keskenduda.”

Ma ei saanudki aru, et kas ta nüüd siis solvus veel rohkem või ei, aga vähemalt tõmbas tips uttu ja mina sain rahulikumalt süveneda. Esiteks sikutasin välja kõige parema töövahendi sedalaadi asjade lahendamiseks – oma täägi ja asusin sellega ettevaatlikult kändu pügama. Raseerisin Mülgase jäänuste pealmise kihi puhtaks ja avastasin enda üllatuseks selle alt täiesti elava ja funktsioneeriva närvivõrgustiku. Mülgas polnud surnud, ta oli elus, selle sama värdjaliku kännu sees. Aga mis kujul? Avasin kiirelt enda ajuri ja hakkasin võrgus sedalaadi juhtumeid otsides ringi lappama. Nagu arvata oli, polnud inimkeelses multivõrgus midagi, mistõttu lülitasin tõlkuri tööle ja sisenesin üldvõrku. Kõige lähema vaste andis Siiriuslaste andmekeskus, pakkudeks seda tüüpi koodi peale märksõnadeks: kunst, paljunemine, akt ja sigimisvõimekuse stimuleerimine.

Sügasin segaduses kukalt. Mülgase oli hävitanud porno? Alfalaste porno? See tundus esiti naeruväärne, sõnaraamat tundus eksivat. Kontrollisin veelkord ja seekord sain lisaks tulemuseks ka viiruslikud tunnused. Peale tundi tööd olin lõpuks eraldanud kaks eri tüüpi koodi. Üks oli maise arusaamise järgi kõige lähedasem asi mis võis olla Alfalaste pornole – teine oli vana viiruse laadne süsteem. Ilmselt oli porno nakatunud kunagi mõeldamatult ammu mõne viirusega ja pahaaimamatu Mülgas oli selle uudishimust alla laadinud. Misjärel oli viirus käima rakendunud ja transformeerinud ta asjaks, mille Alfalaste keelse nimetuse hääldamiseks oleks tarvis läinud lisakõri ja see omas sealses kultuuris sügavalt vulgaarset tähendust.

Ma ei olegi kindel, mis pidi olema algne Alfalaste idee. Oli nende algne tarkvara pidanud looma mateeriast erootilisi kujusid? Nagu mingi isetekkiv pornograafia? Kurat seda teab ja ega see teadmine poleks ka Mülgast aidanud.

Silmitseisn mõtlikult kiilaks raseeritud kännu tippu, see tõmbles ebameeldivalt. Kujutlesin vaimusilmas, kuidas Mülgase teadvus on kusagil seal all endiselt olemas, piinatud absurdsete olendite jaoks loodud visuaalsete kujutiste ning aistingutega. Ühele selgroogsele imetajale oli see kahtlemata pigem põrgu, kui seksuaalne paradiis.

Tõmbasin täägi uuesti mantli taskust ja raiusin selle otse keset kännu lagipead. Haavast lurtsatas välja roosakat kleepuvat vedelikku ning kogu känd hakkas ebameeldivalt inisema. Tõmbasin täägi välja ja pussitasin seda veel mitu korda, kuni olin täiesti kindel, et Mülgase uus olekuvorm oli oma olemise lõpetanud.

Pühkisin täägi akna ees olevsse räpasesse kardinasse puhtaks ja mõistsin äkki kristalse selgusega, et ma ei hakka kunagi bitipeaks. Mülgas, olgu küberkosmos talle kerge, avas mu silmad. Olgu mu ajur pealegi vananenud, kohmakas ja maalaste toodang, aga vähemalt ei muuda see mind kunagi Alfalaste dildoks. Ja Rean, Rean võib persse sõita, pealegi, mis õigus on üldse ühel diginaisel kobiseda. Kui vaja, siis installeerin omale uue ja parema. Või siis pigem vanema, sellise, mille draiverid minu seksuaalaistingutega veel ühildusid.

Jutt: Nende tee kääbaste vahel (Maniakkide Tänav)

1.

Mustoru oli oma nime vääriline. Paksud kuusemetsad, sopiline maastik ja madalad pilved muutsid siin päevad hämaramaks kui mujal Iidmaal. Teinekord polnud öödki Iidmaa päikesetul, igavesti pilvealustel maadel nõnda varjulised kui Mustoru päevad.

Kui Hämarkingu Eela Mustoru kõrtsi astus, vajus vaikus nagu laine üle terve joomasaali. Rõõmsad hääled vakatasid, käesurujad tardusid, kannud peatusid enne suid. Naised, kes meestega koos kilgates ja naerdes mõdu mekkisid, võpatasid, vakatasid ja käsutasid laudade vahel ja all mängivad lapsed oma undrukute taha varju.

Eela peatus viivuks ukse juures. Tema must keep lainetas tõmbetuules ja tõi hetkeks esile tihedalt ümber keha tõmmatud ja rohkete pitsidega kaunistatud süsimustas kleidis noorusliku, kena puusejoonega ja kõrge rinnaga keha. Sellest piisas, et mitmes nurgas panna mehi neelatama ja naisi neid küünarnukivopsuga tagasi mõistusele tulema. Maagia, mis Eelat ümbritses, oli nii võimas, et pani isegi ka mõne naise end korraks unustama ja neidki pidid sõbrannad ja mehed tagasi istuma tõmbama. Mitu jämedat rasvaküünalt, mis kõrtsiruumi valgustasid, kustusid jahedas tuuleiilis ja varem särav ning rõõmust rõkkav kõrts meenutas korraga pimedat ja vaikset surnuaeda. Endamisi vandudes kiirustati neid taasläitma.

Loitsijatar lasi pilgu üle hämara saali käia ning sammus siis rahulikult ja iseteadvalt leti juurde. Ta oli sirgeselgne ja iga tema puusiõõtsutav samm pani tumeda keebi tantsisklema. Naise silmadest tundusid vastu helkivat kõik uuesti süüdatud küünlad. Koos Eelaga voogas läbi saali tume ja magus vägi, pannes kõrtsilised rahutult nihelema. Nähes Hämarkingu emandat enda poole tulemas, pöördus ehmunud kõrtsmik õllevaadi kallale kohmitsema. Ikka veel ei lausunud keegi sõnakestki. Surnumanaja tähelepanu ei tahtnud keegi enesele tõmmata.

“Kõrtsmik, mõdu.”

Hämarkingu Eela hääl oli madal ja mahe, vaikses kõrtsiruumis kostis see selgesti igaüheni. Ta jämedasse patsi põimitud öötaeva karva juuksed uhkasid lähedalseisjate poole kääbaste külmust. Talunaised tõusid kiirustades, korjates oma järglased kokku ja lahkusid kibekähku kodu poole, mõni võttis oma mehegi kaasa. Istuma jäävad talumehed aga silmitsesid kui üks mees naist mustas, kes hirmu, kes ihaga, kes seguga mõlemast tugevast tundest. Kõrtsmik võttis end kokku ja hoides naise säravale pilgule vastamast, täitis, silmad maas, mõdukannu ning asetas selle letile. Saanud kannu, rüüpas Eela sealt tubli sõõmu, mõõtis suus maitset ja noogutas kõrtsmikule, naeratades õige kergelt suunurgaga. Kõrtsmik, turjakas ja tugev, harjunud lahutama purjus kraaklejaid ja tõstma raskeid õllevaate, tundis, kuidas tal selle naeratuse peale ihu nõrgaks muutus ja suur mees pidi letilt tuge otsima.

“Ma leidsin oma lävelt kutsemärgi. Kas midagi on lahti?” küsis Eela. Lähemal seisvad mehed vaatasid üksteisele otsa, keegi ei usaldanud suud lahti teha, nende kurgud olid kuivad ja käed nõrgad. Vaikus venis, kuni kõrtsu tagaseina äärest kostis kellegi kärisev hääl: “On jah, kooljad tuiavad juba tosinajagu öid ja nopivad küll karjaloomi, küll karjaseid.”

Eela kergitas kulme.

“Nii et vajate abi?”

Saamata väe lummuses olevatelt meestelt vastust, tõmbas ta keebikapuutsi, et see varjaks suurema osa näost ja vedas keebi hõlmadki veidi enam koomale. Tema lummus ei kadunud täiesti, kuid vähenes sedavõrd, et kõrts hakkas vaikselt sumisema.

“Abi on, jah, hädasti vaja,” vastas viimaks seesama kärisev hääl. Eela võttis veel ühe pika sõõmu mõdukannust ja pöördus rääkija poole. See oli vana, habemik taat, aastate all küürus, käed pahklikud, juuksed valged nagu lumi. Teised, kes temaga ühe laua taga istusid, tõmbusid vanamehest eemale. Oli aru saada, et tegemist ei olnud talumehega, üle laua ääre piilus mehe puusa tagant helkiv mõõganupp. Vanamehe riidedki olid, kuigi kulunud ja kantud, heast materjalist ja pigem isanda, kui maakündja väärilised. Eela võttis oma kannu, läks hõljuval sammul üle saali ning istus sujuva liigutusega mehe vastu teisele poole lauda pahklikule pingile.

“Ma küll saabusin siia kanti hiljuti, kuid Mustoru on juba mu südame külge kasvanud. Siinne rahvas on andnud mulle seda rahu ja vaikust, mida ma otsima tulin. Ma olen valmis, mõistliku tasu eest muidugi, aitama.”

Need, kes polnud vanamehest ja tema lauast piisavalt kaugele eemale tõmbunud, vedasid vaikselt ninaga õhku ja vaatasid üksteisele ärevalt otsa. Naise ümber levis aina rohkem külma mulla ja kõduneva lehtede hõngu. Sensuaalne tõmme ja sealsamas sellega segunev, hoiatav kalmukülm ajas meeste meeled oma vastukäivusega täiesti segi. Ohuaimdus oli siiski tugevam ja vaba ruum vanamehe ja loitsijatari laua ümber suurenes veelgi.

“Kui me su abi küsiks, mis siis tasu oleks?” uuris vanamees. Tundus, nagu temale ei mõjuks naise lummus põrmugi. Eela vaatas teda ja naise silmades vilksatas kaval helk.

“Mu tasuks oleks üks abiline üheks aastaks, üks lammas iga rahustatud koolja eest, siis veel pütt mett ja viiskümmend küünart parimat, musta tooni linast riiet.”

Vanamees vaatas ringi. Kõrtsitäis mehi kiikasid üksteise poole, siin-seal peeti pominal nõu. Läks veidi aega, enne kui üks kohtlasema ilmega noormees saadeti taadi juurde. Noormees sosistas oma sõnumi ja kiirustas siis tagasi.

“Hüva,” ütles vanamees, olles sõnumitooja ära kuulanud. “Muuga saame korda, aga millist abilist sa vajad?”

“Elavat, tugevat ja tervet,“ vastas Eela.

Vanamees noogutas. Ta vaatas uuesti kõrtsis ringi. Nüüd peitsid kõik peremehed oma pilku. Kellelgi ei olnud oma peres üleliigseid töökäsi ära anda.

“Hüva,” vanamees ohkas raskelt. “Ma ise tulen sulle abiliseks. Minus on veel jaksu küll, seni veel elan ja tervis pole ka alt vedanud. Sobib see sulle?”

Nõiatar lükkas kapuutsi veidi tagasi ja vaatas vanamehele uurivalt otsa. See kahvatas veidi ja muidu nii rahuliku taadi otsmikule ilmusid üksikud higipiisad. Eela tõmbas kapuutsi tagasi varjuks. Üle kõrtsi käis vaikne ohe ja talumehed, kes olid tahtmatult pingule tõmbunud, vajusid tagasi istuma, higiste ja nõrkadena.

“Mulle sobib,” vastas Eela. “Kus teil need surnud ringi käivad?”

“Rajurünka ümber.”

“See on see iidne lahingupaik?”

“Jah.”

Naine tõusis püsti.

“Pange oma lambad valmis, me asume teele.”

Vanamees, kes paistis nüüd esimest korda pisut ebakindlana, vaatas nagu tuge otsides ringi, kuid abi leidmata, tõusis ja kohendas mõõgarihma, mille küljes rippus lihtne, ilma eriliste kaunistusteta, kuid tõhus tapariist.

“Mis siis ikka, hakkame minema. Hei kõrtsmik, pane mulle moonakott kaasa!”

2.

Nad ratsutasid kõrvuti, õunik ja tuhkur, nende turjal surnulausuja ja vana mõõgamees, läbi pimedusse mähkunud metsa. Laas neist kahel pool oli sünkmust ja kohises tuules, vaid tee oli nagu hall jõgi, napilt piisavalt valge, et ratsurid ei eksiks.

“Su keelepruuk ei ole kohalik,” lausus Eela viimaks. Vanamees noogutas.

“Ma ei ole kohalik. Teenisin Kaljumäe isanda vägedes, kuni ta Rabakonna isanda lossi piirates hukka sai. Nüüd kuulsin, et lääne pool on suurem kiskumine lahti ja seadsin sammud sinnapoole, et oma mõõka seal kellelegi pakkuda. Rändasin külast lihtsalt läbi, kui kohalikud tulid abi paluma kooljate vastu.”

“Aitasid sa siis neid?”

“Püüdsin, kuid ebasurnuid oli liiga palju. Ühe-kahega oleksin hakkama saanud, kuid neid oli kümneid.”

“Miks siis sina minuga küla nimel tehingu sõlmisid?”

“Sest kohalikud kardavad surnumanajaga rääkida. Mina soovitasin neil mõne nekromandi leida, kes kooljaid rahustaks ja nad jäid nõusse, kuid ei tihanud ise suud lahti teha. Nad usuvad, et see, kes räägib surnumanajaga, satub peale surma tema võimu alla. Sellepärast nad sul nii rahus elada lasidki, hirm hoidis neid eemale. Seega palkasid nad minu.”

“Ja kuidas su nimi on?”

“Sõjaväljal kutsutakse mind Poolitaja Rauniks.”

“Imelik, et sa siis olid nõus mulle teenriks tulema, selle asemel, et edasi sõjaväljale rutata.”

Vanamees kähistas naerda.

“Nagu sa isegi näed, hea emand, olen ma vana mees ja mõõgaga endale elatise teenimine hakkab tasapisi üle jõu käima. Sa tundud hea emandana ja peale aastaid sõjaretki otsin ka mina vaikust ja rahu. Paika, kus oleks katus pea kohal, küljealune pehme ja söök nina ees. Kui ma su tingimust kuulsin, mõtlesin kohe, et see on kutse just minu jaoks.”

Naine vaatas vanameest uurivalt, noogutas mõtlikult, ega küsinud rohkem midagi. Ka Raun ise ei kippunud rohkem lobisema ning niiviisi, vaikides, sõitsidki nad edasi, kuni mets taandus ja nad jõudsid küla karjamaadele.

Autor: Tea Roosvald

Rajurünka oli paik, kus keegi ei tahtnud elada ega julenud põldu raadata, kuid mille rammusal pinnal ei tahetud siiski lasta kaotsi minna. Põhjus, miks siia keegi püsivamalt ei tahtnud asuda, ega atra maasse lüüa, oli iidsest lahingust jäänud hiiglaslik kalmuküngas, kuhu tol ammusel ajal hukkunud sõjamehed olid kokku kuhjatud. Kündmisel kippusid nende luud välja tulema. Lambaid karjatada oli siin aga hea.

Nüüd olid talumeeste hirmud tõeks läinud ja kontlased hakanud oma puhkepaikadest välja ronima. Kes teab mille pärast rahutuks muutunud kooljad tapsid nii lambaid, kui nende valvureid. Eela ja Raun sõitsid aeglaselt suure kalmumäe juurde. Eela andis peatumiseks märku ja kaua istusid kaks kogu liikumatult sadulas. Loitsijatar tõukas oma kapuutsi tagasi ja kummardus kergelt oma õuniku kaela poole. Ta silmad lõid valguse puudumisest hoolimata kergelt sätendama ja Raun tundis, kuidas tal hakkas pea kergelt ringi käima. Suure vaevaga pööras ta oma pilgu mujale ja hingas nii sügavalt ja rahulikult kui suutis. Sellest hoolimata tajus ta kogu kehaga naist enese läheduses ja temast kiirgavat sensuaalset väge, kutset ja ühtlasi ka hauakülma äratõuget.

“Siin on tõesti surnud liikvel,” lausus Eela viimaks ja libistas end ratsu seljast maha. “Oota mind metsaveerel, hoia eemale ja ära jooksu pane.

Ta heitis ratsmed Rauni kätte, kes need vaid suure vaevaga kinni püüdis ja oma tuhkru värisevate jalgadega kannustades liikvele ajas. Eela ise tõusis kergel sammul üles kalmukünka tippu. Enam ei varjanud ta ennast, keep lehvis ta sihvaka keha ümber vabalt, naise juuksed vallandusid palmikust ja ta silmad särasid aina enam ja enam. Maailm tema ümber tundus ärkavat elule, küünitades end naise poole, joovastudes tema väest. Isegi pilved taevas tundusid hõrenevat, nii et ilm valgenes ja kuu kahvatu sõõr ilmus kahkjana pilvede taha kumama.

Jõudes künka tippu, tõstis Hämarkingu Eela oma näo kuu poole. See kumas läbi pilvede aina tugevamalt. Tugevnev valgus langes loitsijatari palgeile, võõbates ta kahvatu naha täiesti piimjaks.

“Kuu, mu isand,” lausus naine ja lasi oma õlgadelt maha vajuda raskel villasel keebil. “Vaata mind.”

Üksteise järel langesid ta seljast kleit, pikksärk ja sukad, ihule jäid vaid tumedate kividega, ajaga ka ise mustaks tõmbunud, elavmägede hõbedast loodud ehted.

Naine vaatas mängeldes taevasse, ikka veel pilvevarjus kuu poole, ta käed libisesid mööda oma puusakaart ülespoole kuni jõudsid tumedate ehetega kaetud rindadeni.

“Kuu, mu isand, vaata mind,” ja end kuu poole sirutades tõstis ta taeva poole oma ümarad rinnad. Eela mängis nendega vallatlevalt, silitades, tõstes ja pigistades neid.

“Võta mind, siin ei näe meid keegi,” sosistas ta ja pilved avanesid, kuu ilmus suure ja pimestavana öömusta tähistaeva taustal nähtavale ja puudutas naist oma kiirtega. Eela oigas. Ta tundis selle vägeva taevakeha iga valgusekiire puudutust oma õrnal nahal. Kiired libisesid üle kogu ta keha, uurides ja hellitades iga kühmu ja lohku. Naine oigas veelkord.

“Ma tahan sind tunda,” sosistas naine, “nii väga. Võta omale keha, ma tahan sind, olen oodanud sind nii kaua. Tule mu arm, tule!”

Eela tundis, kuidas kuuvalgus ta kehal muutus tugevamaks, ärevamaks ja naise nahk lõi kirvendama. Kuu, suutmata vastu panna naise võrgutusele, muutus aina kirglikumaks, janunes naise keha järele, püüdis teda emmata, kuid valgus ei olnud piisav, et panna neid kahte tundma seda, mida nad mõlemad vajasid. Naise käed libisesid rindadelt jalge vahele ja ta oigas valjemalt ja taevas raksatas. See oli Kuu, kes oigas Eelaga kaasa. Veel korra raksatas ta ahastusest, et pidi piirduma vaid vaatajarolliga, ja välgulöök sähvatas üle taeva, lüües ühe iidse tamme ladvast juurteni pilbasteks. Pilved hajusid veelgi enam ja Kuu kiired pudenesid laiali üle kogu küngastiku, otsides viisi, kuidas saada naisele lähemale, teda tunda, teda päriselt puudutada, jahutada oma kirge, suruda end sinna, kuhu ta kiired kuidagi ei ulatunud. Ta haaras kõige lähema vaba keha järele.

Maapind millel naine seisis, võbises ja värises ja rohi sellel lõi kahisema.

“Jaa,” sosistas naine, “just nii, tule, mu kallis, tule, ma tahan sind endasse.”

Ja Kuu tuli. Maapind naise ümber avanes ja Kuu, pannes oma ihas liikuma kõik, mis tema võimuses, tõusis naise ümber sadade meestena. Nende kalbed, kontideni paljad kehad kõikusid loitsijatari poole, haarates teda oma luiste sõrmedega, silitasid ja mudisid, haarasid ja hõõrusid end tema pehme ihu vastu. Naine oigas õndsalt.

“Rohkem,” sosistas ta, “veel, veel!”

Ning Kuu alistus oma hulluses talle ning maapind lõi värisema kõikjal, kuhu vanal sõjatandril keegi kunagi koolnuna jäänud oli. Taevas tumenes, sest kogu Kuu vägi tungis maasse, temast jäi tähtede vahele vaid sünkmust tume vari, ning veel tuhandeid, kümneid tuhandeid sõjamehi ronis oma haudadest välja ja kõik nad suundusid künka poole, mille keskel kumas kahvatu pärlina kollaste ja rohekate määndunud kontide vahel õrn naisekeha, kes andis Kuule kõik, mida see iial ihaldada oli osanud ja Kuu andis naisele, mida see ihaldas.

Ja Kuu, kõik tema mehelik vägi ja jõud, kirg ja iha, kõik, mis sel ööl Maale jõudis, sulges end ärganud sõjameestesse, kes, ihaledes Eela armastuse järele, püüdsid talle lähemale pääseda. Kuid kõigile ei jätkunud seal ruumi ja suutmata edasi tungida, hakkasid janused kääpjalad omavahel tõuklema, siis aga, kui naise ihakarjed, mis teiste hellitustest läbi öö kajades nad hulluks ajasid, läksid omavahel küünte ja hammastega kokku. Mõne hetkega levis tapahullus üle kõigi kontmeeste ja künkal puhkes halastamatu lahing. Ihast haaratuna kiskusid kooljad üksteist tükkideks, purustasid konte ja tallasid jäänused sügavale maasse. Kõige selle keskel väänles aga mõnust loitsijatar, kes ei lükanud tagasi ühtegi, kes tema peale ronida üritas, kuid kõik nad rebiti kiimas rivaalide poolt tagasi ja muudeti raevukas võitluses põrmuks. See surma ja hävingu orgia kestis kogu öö ja koolnuid langes sadade kaupa. Alles koidukumas sai viimane võidukas kääpjalg suruda end sügavale naise kuuma ihu sügavusse ja võidukalt hambaid kiristada. Eela silmad olid selleks ajaks juba ammu pahupidi, ta keha liikus ahnes transis kooljaga kaasa ning oma teadvusetus ihas surus ta suu vastu surnu kuivanud muumiahuuli, lakkudes ahnelt selle harva hambarida ja kärbunud keelt.

Korjuse ja nõiatari armuhulluse lõpetas alles musta kuu taustale kerkiv Rauni kühmus kuju ja tema tehtud rasked mõõgalöögid. Ebasurnu lagunes vanamehe täpsete ja jõuliste löökide all kiiresti tükkideks, jättes rammestunud ja väsinud naise lebama tuhandeist luistest ja mumifitseerunud jalgadest tallutud rõivakuhjale. Raun vaatas õudusest maskiks tõmbunud näoga kohutavat lahinguvälja ja selle poolteadvusetut kuningannat. Siis kummardus ta, tõmbas surnute jäänuste alt välja musta villase keebi ja kattis naise armukuuma õhkava keha pealetungiva hommikujaheduse eest. Olles endale puhastanud lapikese vaba maapinda, istus Raun raskelt tema kõrvale. Aeglaselt, väga aeglaselt tuli Eela oma transist välja. Ta silmad avanesid ja kuigi sealt paistsid alguses vaid silmavalged, ilmusid peagi laugude alt välja ka silmaterad.

Ajapikku omandas nõiatari sihitu pilk taas mõtteerksuse. Nähes enda kõrval meest ja tundes ta ära, noogutas Eela raugelt, sirutas end korra ja lausus mahedalt:

“Valva mu und, Raun.”

Naine keris end mõnusalt keset laibakuhja sooja keebi sees kerra ja jäi sügavalt magama. Mees, kes paistis veel vähemalt kümme aastat vanem, ohkas ja vaatas taas pilvedesse tõmbunud taevast. Kuu oli kadunud, algas päev, kuid iidse needuse tihedad pilved summutasid Iidmaal kogu päikesevalguse täpselt nõnda, nagu nad olid seda teinud juba loendamatuid põlvkondi. Eela aga hingas vaikselt ja rahulikult ning kogu tema lummus oli kadunud, kulutatud ja läinud. Nüüd lamas seal vaid noor, kaunis ja väsinud naisterahvas.

3.

“Vaevalt nad oskasid oodata sellist hulka surnuid. Nii ei jää Mustaoru talumeestel just kuigi palju lambaid alles,” arvas Raun, kui nad tagasi küla poole ratsutasid. Uuesti musta kapuutsi taha varjunud Eela muigas.

“Ka mina ei oodanud nii suurt hulka,” tunnistas ta. “Kuid kokkulepe on kokkulepe, eks nad jäävad nüüd mulle võlgu. Mul ei ole kiiret, et nad selle ühekorraga ära maksaks. Igal aastal mõnikümmend on täiesti piisav.”

Naine kõikus sadulas, endiselt väsinult, kuid juba tundis Raun temast taas tärkavad nõiduslikku aurat. Eela nõksas peaga jõe suunas, mis tee lähedalt mööda vonkles.

“Ma tahan end pesta.”

Nad ratsutasid jõeniidule ning loitsijatar libises ratsu seljast maha. Sama nõtke liigutusega heitis ta endalt seljast ka riided. Kuigi Eela vägi oli praegu sama hästi kui olematu, läbis Rauni teda vaadates värin. Seekord ei olnud see maagiast, vaid tavaline inimlik reaktsioon, sest naine oli ka ilma võlukunstita südant põksuma panevalt kaunis.

Sale keha libises vette ja Raun raputas pead, jalastus, võttis ratsudelt sadulad ja kammitses hobused. Kamminud mõlemad loomad üle, istus ta jõe veerde, kus naine ikka veel sulistas ja kümbles. Vanamees torkas rohukõrre suhu ja näris oma pesevat perenaist vaadates selle aegamisi ära, siis järgmise ja järgmise. Eela ei varjanud ennast ja paistis Rauni pilkudest lõbu tundvat. Vesi sillerdas ta pehmel nahal, millel polnud jälgegi seda jõhkralt tarvitanud surnute armeest. Ei ainsatki sinikat ega marrastust, nagu poleks eelmisel ööl midagi juhtunudki. Viimaks ronis Eela veest välja ja sirutas end häbenemata sealsamas Rauni ees keebil välja, lastes tuulel oma nahka kuivatada. Naise lummuse vägi oli taas kasvanud, taat tundis seda iga oma pooriga. Aastate koorem oleks ta õlul nagu kergenenud ja nüüd tundis ta nõrkuse asemel endasse hoopis jõudu juurde voolavat. Rohukõrs pudenes vana sõjamehe suust, kui ta tajus, mis temaga toimus. Ta haistis ka naises uuesti tärkavat kalmukülmust, kuid pärast eelmisel ööl nähtut ja tajutut, tundus see pigem armsa kui hirmsana. Naine piidles teda poolsuletud laugude vahelt. Veepiisad sätendasid ta nahal ja niisked juuksed joonistasid alasti kehale oma mustreid.

“Tule minu juurde, Raun,” kutsus Eela sõjameest. “Pärast seda surmaorgiat vajan ma taastumiseks sooja, elava inimese hellitusi.” Raun istus liikumatult, vaid tema silmade ahne kila andis tunnistust, et mehe sees toimus tormiline elu.

“Ma olen juba vana mees,” ütles Raun. “Ma ei suuda midagi niisugust teha nagu need seal künkal. Ma ei suuda isegi niipalju, kui üks elav mees.”

“Kas sa arvad, et ma ei tea seda?” Eela ajas end küünarnukkidele. Ta rinnad sihtisid kutsuvalt mehe poole. “Ma arvan, et sina, Poolitaja-Raun, oled üks kaval mees.” Naise silmad lõid taas sisemisest valgusest sätendama. “Kui sa sõdisid Kaljurünka ja Rabakonna sõdades, siis puutusid sa kindlasti kokku ka surnumanajatega ja nende teenritega, sest Kaljurünka isand ei ole elav mees, vaid kõigus, koolnud surnumanaja.”

Raun tõmbus veidi sirgemaks.

“Miks on mul tunne,” küsis Eela, “et nende surnute kondama tulek siin Rajurünkal ei olnud juhuslik? Kuidas juhtusid sa just sel õigel ajal siit mööda minema ja kuidas, kui neid kooljaid on nii palju, suutsid sa nende käest üldse eluga pääseda?”

Eela libistas käega üle oma siidise kõhu ja Raun tundis, kuidas jõud ta liikmeist hakkab taas kaduma.

“Ma arvan, et sa ise kutsusid kooljad välja.”

Rauni käsi liikus mõõgapideme poole. Eela nägi seda ja hakkas nurrudes naerma.

“Oh, ära pelga, Raunikene. Ma ei hakka sind küla ees süüdistama, ega kavatse ka muul moel häda teha. Seda, et sa ise oled asjaga seotud, tajusin ma juba kõrtsis. Su kaelas rippuv amulett andis su ära. Küllap sa varastasid selle kaotanud poolelt. Selle vägi on igale kooljalausujale kaugele tunda.”

Rauni käsi liikus alateadlikult rinnale, kus tal hame all tõepoolest rippus imepisike, elavmäe hõbedast amulett.

“Sellest hoolimata võtsid sa talumeestelt töö vastu ja tulid minuga siia?” küsis ta. Naine noogutas ja sirutas end, kaardudes mõnuledes vibuna. Rauni süda lõi seda nähes niiviisi kloppima, et vanamees vajus oimetult istuma.

“Võtsin, sest ma vajan kedagi, kes aitaks mul taastuda ja hoiaks mu väe värskena.”

“Ma olen vana mees,” ütles Raun, “minust ei ole sinu väe noorena hoidjat.”

“Sa oled tõepoolest vana mees,” nõustus Eela, pöördus kõhuli ja naeratas mehele. “Kuid sa oled üks väga kaval vanamees, kes teab, et loitsijad suudavad vanu mehi noorendada. Ma arvan, et see oli just täpselt see põhjus, miks sa need kooljad oma varastatud amuletiga äratasid ja külameestele abi pakkusid.”

Oimetuna vaatas Raun naise keebi vastu lapikuks surutud rindasid ja suutmata valetada, noogutas.

“Sul on õigus,” kähistas ta aina enam kuivava kurguga. “Kõiges, välja arvatud ühes asjas. Ma ei varastanud seda amuletti. Ma võitsin selle ausas lahingus nekromandiga, kes pani mulle juba surnuna, haua tagant, peale needuse. “ Vanamehe lõug hakkas värisema.”Iga mu elatud päev on mu kehale ühe aasta eest. Tosina päevaga vananen ma tosin aastat.”

Rauni sõnad ei vajanud tõestust. Ta oli möödunud päevadega tõepoolest mitu aastat vanemaks jäänud, rohkem kössis, juuksed hallimad, käed kuivetunumad, kael peenem. Eela pööras end uuesti selili.

“See tähendab, et kui ma tahan sind oma teenrina hoida,” ta libistas keelega üle niiskete huulte, “pean ma sind pidevalt noorena hoidma.”

Raun noogutas ja Eela tegi tema poole kutsuva liigutuse.

“Siis oleme me just teineteise jaoks loodud - tule maitse mind ja iga kord, kui me armatseme, noorened sa kümne aasta võrra. Olgu see sulle su teenistuse eest tasuks.”

Raun ahhetas, kui tundis taas endasse voolavat jõudu. Aastad langesid mehe turjalt ja sõjamees, nüüd juba mitte hallide, vaid lihtsalt kergelt halliseguste juustega, tõusis nõtkelt, nagu ta juba ammu polnud tõusnud. Esimese asjana haakis ta lahti mõõgavöö ja heitis relva eemale, siis lendasid hame ja särk.

“Ma olen valmis teid igavesti teenima, mu emand,” lausus ta.

“Seda, kui kaua sa mind teenida saad, vaatame me selle pealt, kui hästi sa seda teed,” muigas Eela ja sirutas oma jalad kutsuvalt avali. Raun sööstis nende vahele nagu janune kaevule. Eela lõbus naer kõlises üle jõeniidu kaugele, pannes end liigutama kõik ümbruskonna surnud, lagunevaist putukaist kuni pooleldi söödud hirveni.

Jutt: Igavese talve piiril (Manfred Kalmsten)

Tähevalguse helk ööpimeduses. Kristallkargus, lumi. Talv. Ja mitte armastuse surm, vaid hoopis surematu armastus.

Need mustendavalt elutud puuvõrad talveöises kuupaistehämus. Raagus puudega mets mu ees ja see tasane tuul.

Ja lõpuks liikumine puutüvede vahel. Saateks sadade öösoendite hõõguvad silmapaarid.

Tema.

Tema valge kleit heljumas üle lumevaaba.

Tema ronkmustad juuksed õhus lendlemas.

Tema, mu nõtkekaelne lumevalguse kuninganna.

Valged käsivarred, mis vanamoelise kleidi tõttu liigpikad tunduvad, tasaselt külgedel rippumas, möödub ta lumeikkes teele paindunud okstest. Mööda mustavatest puutüvedest. Hallavaimude tontlikult helendavate kogude ja öösosinate saatel lähemale ... mulle ...

Äkiline tuulehoog tema kleidivolte kergitamas.

Talvelaste küüniselised käsivarred sirutuvad puutüvede vahelt tema poole justkui vaikses ahastavas palves peatuda.

Vaid korraks kiunatab tuul, kaeblik ja jõuetu nagu sureva hundi viimane ulg. Siis jälle heli ja vaikuse sümmeetria talvetähtede säras.

Ta astub viimaste puude vahel, viimnegi tõrksus hajub tema sammudest.

Järsku läbistavad ööd urin ja kriisked. Kuid ei, tema ei peatu.

Hääled puude vahelt muutuvad aina kaeblikumaks ja kaeblikumaks kuni moonduvad hüsteerianootidest täidetud hädakisaks.

Ta tõstab oma rinnale langetatud pea ja tema muldmustad silmad silmitsevad mind kui idamaine kaduvik. Naeratus surmakrampi talletaval näol ja tema silmis lahvatav leek.

Iha.

Ja ulg selle saateks. Justkui kardetaks temast ilma jääda.

Uuesti lahvatab tuul, lennutades tema juukseid ja nilpsates justkui tuleleek tema kleidi kallale. Paljastuvad tema luitvalged sääred, kuid tuul vaibub ja taltub ka lumivalgest siidriidest kleit. Ta tõstab oma käsivarred ahnelt minu poole. Avan oma süle ja ta sööstab mu embusse.

Tema külmast leegitsev käsivars maandumas mu kukla taha, tema jäised sõrmed kobamas ahnelt mu püksirihma kallal. Lõksatuse saatel avanev pannal.

"Ei veel, oota," sosistan ja võtan ta sülle.

Sees küdev kamin soojendab mind, kuid tema, mu lumise metsa kuninganna, jääb tarduma kooljakülmusse.

Tuleleegid heidavad visklevaid varje meie teele. Altarilt vastu põrandat trummeldavate veretilkade kajas, mis justkui veinipunane marss meid saadab, viin ma ta kramplikku keha enda vastu surudes trepist üles. Peeglid seinal härmatuvad, kui me kambrisse siirdudes neist möödume.

Siin ootavad meid metsloomanahad ajast koltunud baldahhiiniga voodil. Õrnalt asetan ta nahkadele. Ta keerab end kõhuli.

Tõstan öökapilt pokaali. Tühjendan selle. Soe soolane vedelik, peekritäis surma, voolab üle mu keele ja lööb alla voolates rindekere seest lõõmama.

Virutan klaasi vastu põrandat, killud klirisevad, saatjaks heliseb külm naer tema huulilt. Õnne ka sellesse hetke - õnne meie igavikku!

Viimaks, vaikinuna, silmitseb ta mind. Tema suunurka ilmub kange naeratus ja uuesti tõuseb ta käsi, et mu püksinööbid lahti teha. Ma haaran ta näo oma käte vahele ja langen põlvili voodi ette. Meie suudlus on kõrvetav kui talvetuul, kibedam kui tuli. Kibedam kul kaotusvalu. Kuumem kui veri.

Ta langetab uuesti oma pea, tõusen, surun näpud tema juustesse ning mu püksid libisevad põrandale. Tema krõbekülmad huuled sulguvad. Oigan, libistades käed tema paljastatud õlgadele. Õrnalt, kleidinööpe üksteise järel avades libistan ma näpuotstega üle tema tähevalguses sinakaks värvunud selja. Ta langetab pea kuklasse, silmitsedes mind kissis silmadega, sirutab oma käed üles ning ühe ropsuga vabastan ta kleidist.

Tema lumivalged rinnad paistavad toahämaruses sinakad ja tõusevad-langevad kiirendatud hingamise taktis. Surun need oma käte vahele, suudlen, ning mu pilk langeb tema varjudesse uppunud reite vahelt paljastuvale kolmnurgale.

Aeglaselt keelega üle ta jalgade libistades jõuan selleni. Surun end sügavale justkui külmast lõõmavasse sügavikku. Tunnen kuidas mu ninasõõrmed paisuvad-ahenevad. Kiskja minu sisemuses on valla pääsenud. Iha.

Tõstan ta jalad enda õlgadele ja me ühtime kui oigav kaheselgne metsloom. Ta küüned puurimas end sügavale mu ihusse. Mürtsatuste saatel rappuv voodi. Öös leegitsev akt. Mulle kukla taha põimitud jalad tõmblevad meid läbistavates krampides.

Iha.

Saabuva hommikuvalguse esimeses aimduses me lõpetame. Lamame.

Öö on lõppemas. Aeg on tulnud. Tema keha on endiselt surmakülm ja ma võpatan, kui teda laubale suudlen. Alati harjumatu, alati meeldiv. Suigun unne.

Kui ärkan, on ta kadunud, olen jäänud vaid mina ning me higise liha lõhn, siia, maailmatalve servale.

Väljun majast ja alustan jahti, et otsida saaki meie igavese armastuse altarile.

Taaskord.

Jutt: Lumetorm (Diana Ostrat)

Vaiahen Ahazelan sirutas end graatsiliselt ja avas silmad. Pea puhkas Lumetormi käppade vahel ning ta tundis kuuma hingeõhku oma näol. Valge tiiger nurrus lohutavalt ta meeltesse. Vaiahen oli sünnist peale nii õnnistatud kui ka neetud. Kumba enam, ei suutnud ta isegi öelda. Vaadata elavate meeltesse, tunda, mida nad tunnevad. Seda ta suutis. Enne, kui ta oma talenti valitsema õppis, valitses see teda.

Ent õppetunnid õppetundideks, isegi võimsaim enesekontroll ei viinud ta unedest surevat maad. Ta nägi seda suremas, ta tundis seda. Ka Lumetorm tundis.

Ahazelani isand tõstis pead ja meeli. Miskit ilusat lebas ta voodil, samas kui ta ise leidis end maast oma tiigri kaisust.

Miskit ilusat, mis oli ta vang. Üks pisike tulihunt. Vaiahen oli õppinud isegi ta nime hääldama. Pisikese tulihundi nimi oli Idwal. Ta teadis teistki nime, mida ta vang kordama kippus, rohkem küll unes või meeltes kui ilmsi ja valjult – Gwyn. Alul kuulis ta seda nii sageli, sest see oli kõikjale tulihundi meeltesse põimunud. Aga siis tuli selle nime kõrvale teine. Nimi, mis Ahazelani isandale sündides anti. Vaiahen. Ning eile oli see vaid Vaiahen, ning Idwal ei puigelnud vastu, kui Ahazelani isand ta endale kaissu tõmbas. Tiigrit ta siiski võõristas, ning kui Lumetorm voodisse kippus, andis isand oma kaaslasele märku, et ta siiski aseme kõrvale jääks.

Idwal oli tema vang. Tema sõjasaak. Ja kõigi seaduste järgi tema oma. Nood seadused olid iidsed. Vangid olid su omad. Inetud ja kõlbmatud tapeti juba sõjaväljal. Kaunid ja targad vangistati, ning neist said Sureva Maa isandate armukesed. Nagu see siin. Vaiahen ei olnud talle peale käinud ega teda sundinud. See poleks olnud sobilik. See poleks olnud väärikas. Ta ei tahtnud Idwalit vägisi võtta, ehkki käis temast nii füüsilise kui vaimujõu poolest tosinaid kordi üle. Vaiahen andis oma vangile aega. Aega, millesse kuulusid kõnelused ning jalutuskäigud, ühised söögiajad, ning tasapisi harjutas ta Idwalit ka oma sängiga.

Praegu võiks veel keegi Idwali temalt võtta. Ta ei olnud ise teda saanud, ja kui keegi praegu ta vangi rööviks ning enese omaks teeks, siis oleks Idwal tolle vang ja mitte Ahazelani isanda oma. Ja neid, kes noort tulihunti säärase pilguga vaatasid, jagus. Küll salaja, aga Vaiaheni eest jäid vähesed saladused varjatuks, kui nende pidajad polnud just palju vanemad ja võimsamad kui tema. Ning noid oli vähe. Enamus olid noored ja ägedad, ning mitte kõigile ei jagunud oma tiigrit, ja loomadki olid taltsamad ja nõrgemad. Ta oli tabanud viimati isegi kuulujutu, et üks isand oma tiigri seljas ratsutas. Ta mõtles välja uurida, kes too värdjas on, ning nad tappa. Tolle värdja, ja looma, keda ta oli alandanud. Kumbki ei kõlvanud enam eluks.

Vaiahen vaatas magajat ning tundis vaikselt tolle meeli virgumas. Tal oli vaja Idwalile seda öelda – et ta saab kas tema omaks või siis mõne teise, kes ei ole nõnda vanast soost, ning ta lihtsalt vägistab ja enesele peab. Mõni nondest noortest, kes ka oma tiigrite meeli vägistavad.

Ta vang oli ilus, eriti ta silmad, mis Vaiahenile väga ta enese omi meenutasid, ning ka nondes võis punane tuluke süttida. Too tuluke oli sütitanud nii mõnegi vaipkatte ja kanga Vaiaheni kojas, ning peagi ka isanda südame. Lumetormi isand kiindus oma vangi. Idwali juuksedki olid ta enese karva – mustad kui öö. Vaiaheni juuksed ulatusid ta puusadeni, Idwali omi jagus poolde selga. Ning tulihundi karv oli samuti must, ning tihe ja turritav. Ta vang oli ilus. Ning uhke ja osav, seda ka sõnades, ehkki ta haridus tundus Vaiahenile napp ja auklik.

Ahazelani isand tõusis ja sirutas end. Üht oli ta erinevalt – laiaõlgne ja pikk, tundus ta peaaegu kaks korda suurem kui pisike tulihunt. Too oli noor ja sihvakas, aga noor, ning veel väljaarenemata. Küll mitte süütu, aga ka kõike muud kui kogenud. Ka seda oli ta tahes-tahtmata teise meeltest lugenud.

Enese omaks. Kehas, veres ja väes. Kolmiksidemega. Nagu iidsed tavad seda nõudsid. Siis saab ta vangist ta armsaim ning Lumetormi isand saab Idwalit kaitsta ning lihtsalt tappa kõik, kes peaksid seadustest mööda vaatama ja teda ikka ihaldama.

Minu omaks, kuuled sa, pisike. Kuuled, Idwal Tulipunaselt maalt. Tahad sa minu omaks saada? Kehas, veres ja väes. Ma ei pea küsima, aga ma küsin. Sa oled mu saak, aga ma ei taha sinust orja, vaid armsamat.

Nende kahe keel polnud ühine, aga mõtteid nad mõistsid – eriti tänu Vaiaheni needusele või õnnistusele.

Gwyn, küsis Idwal vaikselt, mõtted virgumas. Lumetorm tõstis pead ja nuhutas teda. Tulihunt talus ka seda.

Gwyniga on siis lõpp, vastas Vaiahen vaikselt ja tõsiselt. Lõpp Gwyni ja Tulipunase maaga, lõpp su eelneva eluga. Sa alustad uuesti. Sa sünnid uuesti. Siin, Lumetormi kojas. Minuga võrdsena, sest ma tahan nii. Minu volis on teha sinust ori või isand, ja ma teen sinust enamat kui isanda. Ma teen sinust oma armsama. Nii et vali nüüd, ja see saab veel täna lõpule viidud.

Ma valin, vastas Idwal. Ma valin sinu, Vaiahen, Lumetormi isand.

Vaiahen naeratas talle. Naeratus oli harv, aga kui see oli, siis siiras.

Kehas, veres ja väes, kordas Vaiahen. Sa sünnid uuesti, Idwal – minu jaoks ja minu kõrvale. Ning meie elud liidetakse ning meile antud aeg jagatakse pooleks.

Nüüd vaatas Idwal teda kohkunult. Sureva maa rahvas elas tuhat aastat, ning Tulipunase maa rahvas sadakond ja mõni tosin sellele lisaks. Lumetormi isand oli elanud tuhandest pool. Tulihunt arvutas – tema ise oleks hea tervise ja õnne korral elanud veel nii kaheksakümmend aastat ja Vaiahen ise pooltuhat. Nüüd aga – jah – temale enesele anti juurde nii kakssada ja viiskümmend aastat, mis oli võimatult pikk, aga Lumetormi isanda järelejäänud elust lõikas see korraga ära poole. Ja Vaiahen mõtles seda tema pärast teha?

Isand noogutas. Ma olen nõnda otsustanud. Ära vaidle, Idwal. Elu ei mõõdeta pikkuse, vaid sisu järgi.

Tulihunt noogutas ja söandas naeratada.

Lumetorm ise ei üritanud enam vaielda. Ta mõistis, et see on mõttetu. Kui tema kahejalgne oli otsustanud selle veidralt kiskja järgi lõhnava olendi endale paariliseks võtta ja sellega nende surma lähemale tuua, siis olgu. Armastust tiiger isegi mõistis. See sidus teda ja ta isandat võimsamalt kui miski muu.

Vaiahen sirutas end voodile Idwali kõrvale ning silitas ta külge. Karvad ajasid end turri.

Ma räägin sulle – see ei ole lihtne, see ühtimine. See on sulle ka valus – nii kehas, nii veres, kui väes. Kolm korda side, ja kolm korda valu. Aga ma püüan sinuga õrn olla. Seda ma püüan, ning mitte rohkem haiget teha kui see teeb. Ja ma annan sulle end maitsta, enne kui ma sinu võtan. Ma tahan.

Ma tahan, et sa mind võtad, Idwal.

See kõlas käsk, nagu enamus, mida Vaiahen ütles. Idwal oli sellega juba natuke harjunud. Vaiahen polnud kuri. Ta oli lihtsalt see, kes ta oli, ning ausalt. Ja ta oli kordi parem kui enamus teisi.

Madu ja urg, ümises Lumetormi isand. Teil on veidrad terminid oma liikme ning ühtimispaiga kohta, aga olgu. Kasutagem neid.

Idwal värises ta puudutuse all. Vaiahen paitas ta kõhtu ning kummardus teda kihvade välkudes suudlema. See oli kuum. See pisike oli tuline. Lumetormi isand ise tundus tema kõrval jää ja lumi. Tiiger ta meeltes lõrises iharalt. Vaiahen keeras end selili ning käsi ja meeled kutsusid pisikest tulihunti. Ma olen sinu meelevallas. Ma annan alla, näed. Ma olen selili ja sinu meelevallas. Võta mind. Enne kui mina sind võtan.

Idwal oigas erutusest ning Vaiahen naeratas. Tule.

Pisike tulihunt järgnes kutsele, ning ta tundis teise keha oma kehal, ja valged hõõguvad silmad vaatasid kerge ehaläikega valgetesse ning Idwali karvad puutusid vastu ta nahka ja ta tundis pisikese tulihundi iha kasvamas.

Isand põimis käed oma vangi ümber ning tõmbas ta enese vastu. Kõva ja kuum oli too... madu. Ja pisike ning noor ja nii süütu. Võta. Tule. Võta.

See oli juba peaaegu käsusõna.

Idwal kuuletus. Kuuletus heal meelel, oleks kuuletunud ka ilma käsusõnata. Vaiahen ei mõistnud vist ise, mida ta ilu ja olek ühe vaese väikese tulihundi meeltega tegi. Muutis need kaoseks, üheks iha ja armastusepuntraks, nii et Idwal andis ära oma elu, oma vanemad, oma hõimu, armsama, oma mineviku – ja võttis selle asemele vaenuliku maa vaenlase.

Autor Osvald Soobel

Lumetormi isanda silmad kiirgasid punaselt, kui pisike tulihunt temasse tungis, kogu oma süütu väe ja kehaga. See oli erinev. See oli hea. Tule. Ära karda. Võta. Mul on hea.

Nii pisike, nii süütu, nii kirglik. Ta keha kuumas nagu tules, ning see tunne oli võõras ja kummastav. Lumetorm tõstis pea ja urises madalalt. Aga too urin oli pigem ihaurin.

Ja Idwal ise oli vaikselt hullumas. Liiga hea. Jahe ja tugev ja võimas. Keha, mis reageeris igale ta puudutusele ja tõukele, ning sama tundlikud meeled. Ta ei pidanud kaua vastu ning plahvatas varsti.

Vaiaheni silmad läksid rohkem üllatusest kui valust hetkeks suureks, ning Lumetorm tõstis pead ning vaatas neid kiiskavate silmadega, sest ta tundis tuld oma kaaslasesse tungimas ja teda täitmas.

Et siis nii, ümises Vaiahen ja silitas värisevat Idwali. Ta enese erutus oli kergem ning ta pidi oma kontrolli säilitama. Ta ei tahtnud seda pisikest tappa, ning see oli liiga kerge juhtuma.

On sul nüüd parem? Oled sa valmis?

Idwal ei teadnud, milleks ta õieti valmis peab olema, aga ta noogutas ja ohkas vaikselt, keha lõtvunud.

Hea, ümises Lumetormi isand. Tule mu meeltesse, pisike. Sul on siis parem. Ma hoian sind nii. Ja ära karda. Sa ei sure, sa ei kaota mõistust. Ma hoian sind ja ma kaitsen.

Ta tundis teda vaikselt allumas ja lähemale pugemas, armas, süütu ja kuulekas. Nii et ta sirutas ja tõmbas nood pisikesed meeled enda omade vastu ja põimis oma väge nende ümber, nagu ta käed ümber Idwali piha pani ja ta seljaga enese vastu tõmbas.

Vaata Lumetormi. Hoia minust. ja... pea vastu.

Ta ei oleks pidanud toda viimast lisama, aga ka temal olid omad kõhklused. Lumetorm vaatas teda.

Ta noogutas.

Nii pisike. Ta proovis Idwali kehaga ühineda ja pidi tagasi tõmbuma. Nii pisike, nii õrn. See võtaks harjumist, see võtaks aega... päevi ja nädalaid, ja mul ei ole neid.

Ma ei karda, kinnitas tulihunt ta meeltes. Võta. Ma ei karda sind.

Olgu siis, vastas Vaiahen. Ning ta andis oma väele ja ihale järgi ning tõmbas Idwali hooga enese vastu, nii et tulihundi keha ragises ja miskit rebenes, ka meeltes, aga noid ta hoidis, ehkki nad karjusid ja Idwal püüdis alateadlikult end lahti rebida ja teda rünnata. Aga kui ta hetkekski rahunes, kinnitas ta taas – võta, ma ei karda. Ma ei karda sind.

Pisike ja vapper. Sinu vaev saab tasutud, ning teist ma sinu kõrvale ei võta.

Ta rebis end Idwalist välja ning keeras tulihundi ümber. Hoia minust. Hammusta ja küünista, kui sul sellest kergem on. Idwal puges talle vastu ja ta haaras uuesti temast ja tungis uuesti. Seekord natuke lihtsamalt, aga ainult natuke. Kidaline oli Lumetormi isanda liige, nagu tema soole omane, ning kes sellega harjunud polnud, sellele valmistas see alul ka metsikut valu. Suur ja kidaline, ning tal oli valus seda pisikest lõhkuda ja rebida, aga ta vandus mõttes tema eest ka hoolt kanda. Ja parem tema, kui et seda teeb mõni teine, kes ei hooli vähimatki ja teeb Idwalist orja.

Idwal lõi talle küünised selga ja kihvad õlga ning rebis teda pea sama kõvasti kui teda rebiti.

Vääriline, jõudis Vaiahen mõelda. Oled. Saad olema.

Idwali meeled vajusid vakka... liiga väsinud. Liiga valutav. Vaiahen ei hakanud teda praegu ka äratama. Lihtsalt lõpetas ja tõmbus tagasi.

Lumetorm vaatas neid, sõõrmed liikumas. Valge tiiger tundis vere lõhna.

Verd jagus. Voodile ja mõlema kehale. Lumetormi isanda õlg tilkus verd ja väge ning ta pihta ja puusi katsid sügavad rebitud haavad. Ta muigas. Vääriline. Vaene vapper pisike. Ta silitas Idwali meeli ja kutsus neid õrnalt. Ta ei tahtnud tõesti poolkogemata uut käsusõna anda.

Nooruke tulihunt ärkas, oigas ja värises. Vaiahen paitas teda õrnalt.

Kehas oled sa minu. Peagi ka veres ja väes. Kas sa kardad, Idwal?

Ei, vastas Idwal. Ma tunnen valu, aga mitte hirmu. Ma usaldan sind. Sina ei teeks mulle liiga. Mitte sina.

Lumetormi isandat ajas säärane usaldus peaaegu hämmingusse.

Sa õpid ka eelnevat nautima. Sa harjud. Edaspidi on meil aega, palju aega. Olla vaiksed ja õrnad. Aga praegu. Ka järgmine on valus, aga see võib olla ka nauditav. Kui sa seda nõnda võtta suudad. Ma ei tea. Ma ei ole kunagi kedagi nõnda enese omaks teinud. Usalda mind veel natuke, Idwal.

Ta tõmbas haavade kiuste tulitava pisikese keha enese vastu ning suudles ta kaela, vaikselt kohta valides.

Sa ei karda ju minu kihvu?

Idwal üritas pead raputada. Ei.

Siis on hea. Ning suudlusest sai õrn hammustus, ja ta tundis mitte nõnda palju valu teise meeltes, vaid ka erutust, ja naeratas ning põimis oma keha ja väe ja meeled Idwali ümber, et teda hoida ja võtta. Kihvad tungisid sügavale kuumavasse ihusse ja Idwal karjatas, aga ka sellesse jagus naudingut. Jah. Naudi, kui võid. Naudi. Ma püüan aeglane olla.

Veri ja vägi voolas ta suhu ja meeltesse ning ta jõi mõlemat.

Pisike keha ta käte vahel jäi järjest nõrgemaks, aga liiga valus tal polnud, ja Vaiahen tundis kaht erutust põimumas ning väikese tulihundi madu oli kange ja kõva, ning Lumetormi isand naeratas ja liigutas end nõnda, et see temasse puges ja nad veel tugevamalt ühte liitis.

Jah. Olgu nii. Ma võtan sind ja sina mind.

Idwal ei jõudnud end küll palju liigutada, aga nii oli parem. Nii oli peaaegu hea, ja kogu valu kiuste oli ta meeltes iha ja kehas erutus, ning Vaiahen jõi selle endasse ja nõnda jõudis see ringiga Idwali meeltesse. Ta jõudis mitu korda tulla, sest teise vägi oli juba nõnda kange, ja vägev oli ka Idwali erutus, et see otsa ei saanud. Ja siis lõpetas Lumetormi isand ning kihvade asemel puudutasid ta kaela ja huuli jahedad huuled.

Vaiahen võttis ta käe oma pihku ja tõstis korraks ta küünised huulile, enne kui ta need oma õlale sättis. Seal sätendasid verepisarad. Isand võttis ta nimetissõrme nagu pistoda pihku, ning lõikas sellega sügavalt endasse. Punane jõgi voolas, ja Vaiahen kutsus Idwalit seda jooma. Võta mind. Ma annan. Kehas, veres ja väes.

Veri oli kuum ja mõrkjas. Ta maitses ja neelas. Nahk ta huulte all oli erutavam. See oli nüüd tema oma. Tema oli nüüd Ahalezani isanda oma. Saatused ühte seotud ning elud liidetud ja aeg jagatud.

Sa ei ole enam vang, sosistas Vaiahen ta meeltesse. Sa oled minu armsaim, Idwal. Pea see meeles. Pea see alati meeles. Ahalezani koja Idwal oled sa nüüd ja aegade lõpuni.

Ja Idwal naeratas ning noogutas ja toetas pea oma armsama õlale.

Valge tiiger vaatas neid ja sulges rahulolevalt silmad.

Jutt: Noormees ja ingel (Paadikapten)

Paavst asetas ohkega sahtlisse järjekordse kirja. Endiselt ei osanud ta midagi arvata. Lugu tundus üsna saatanlik, olgugi et seekordse kirja saatja oli juba teab mitmes piiskop, kes omal nahal oli õndsust kogeda saanud. Oli neid veel palju, üsna suur hulk reapreestreid ja lausa ateiste, kes siin-seal katoliiklike saarekeste juures mingeid asju ajasid ja tööd tegid. Lõhnas vajaduse järele kutsuda kokku vaimulike kogu. Mis sorti kuradid kirikutesse lahti lastud olid, kes küll oskaks seda öelda? Mõni kardinal oli kahtlustanud musta maagiat. Oli juba katsetatud eksortsismiriitusi, mis ei toiminud.

Rainer heitis viimase kriitilise pilgu äsja kinnikruvitud pistikupesale. Korras nagu Norras. Mõnda aega võis selles kirikus seinast elektrivahenditele särtsu võtta ilma, et mullamaitse suhu tuleks. Vähemalt nii kaua, kuni veneaegne alumiiniumjuhe ära ei ussita või kuni ülevaltpoolt ei leita pappi juhtmete vahetuseks. Kiriku kõrgete akende taga hämardus vaikselt. Aega Raineril oli, tal olid veel kiriku võtmed ja võimalus seal oma asju nahistada, kui pühad isad kodus oma naistega pühakirja lugesid. End sirutades sammus ta kantsli poole. Tühi kantsel tundus olevat ajast puretud ja väga räämas. Ilus valge inglikuju selle kõrval mõjus nagu ying-yang, kus kooruvat värvi tükkidena enda küljest vabastav kantsliehitis tähistas eluvoogude tumedat ja ilus, kõrge ja säravvalge ingel helget poolust. Noormees peatus ingli ees. Kuju seisis, peopesad rindade ees palves kokku pandud, ja Rainerile tundus, nagu ingel vaatleks teda. Rainer silmitses ingli nägu, vaatas tolle valgetesse, ilma iiristeta silmadesse ja langetas siis pilgu ingli ümaratele, rüü all esile kippuvatele rindadele. Mõnutundega tuletas ta meelde eelmisel nädalal aset leidnud kontakti. „Sa võiksid veel niimoodi teha. Tõesti, ma tahaks uskuda, et ma und ei näinud,” mõtles noormees poolkuuldavalt, paluval toonil. Püksis tuksatas, soe erutuselaine voogas üle keha. Süda hakkas veidi kiiremini lööma, kui Rainer nägi inglit elustumas. Valged käed pöördusid, ilusad sõrmed silitasid rindu. Näpuotsad tiirutasid ümber nibude, mis näisid tahtvat läbi rüü torgata. Unenäoline naeratus helkles ingli huultel, kui ta ühe sammuga noormehe juurde astus ja käed ümber noormehe põimis. Rainer arvas esiti, et tajub seda savi, millest ingel oli voolitud. Kuid ei. Ingel tundus jaheda, aga inimlikult pehmena. Rainerit suudeldes harutas ta tasakesi, osavalt tema riideid lahti ja surus oma mõnusalt vetruvad rinnad tema pihkude vastu. Noormees silitas ingli tisse läbi rüü õhukese kanga. Tema peopesad ekslesid ingli puusadel, seljal ja kõhul. Kiriku jahedus pani ta kergelt värisema. Kohe avas ingel oma suured, laiad tiivad ja asetas need tihedalt ümber Raineri keha. Soojus vallutas mehe saleda, rinnal üsna suures ulatuses karvadega kaetud keha. Hellitanud käega noormehe riista, tõmbas ingel oma rüü üle pea ja heitis selle pingile. Põiminud käed taas ümber noormehe, ingel hõõrus enda häbet vastu tema kivikõva vänta. Valged pringid tissid nühkisid noormehe keha ja tema huuled kohtusid taas inimese huultega. Tiivad liibusid ümber noore inimkeha, valge peopesa silitas Raineri lokkis juukseid. Valge kõht lainetas ja mängles kõhutantsijaliku osavusega mehe keha vastas, mees tundis, et veel veidi, ja tal purskab. Otsekui seda tunnetades ingel peatus. Noormehele sügavalt silma vaadates võttis ta riista aeglaselt endasse. Tiivad värelesid mõnulainetes, kehad liikusid voogavas rütmis, ingli ümarad rinnad vetrusid noormehe keha vastas. Valged käed juhtisid noormehe keha liikumise rütmi, hellusest tulvil pilk püsis kaljukindlalt Raineri silmades. Huvitava nähtusena märkas noormees,et inglinaine ei hinga. Veidi sürrealistlik tundus see vahekord ilma naise hingeldamiseta. Rainer tajus enda ümber liibuvates tiibades üha tugevamaid värinaid. „Vahest on see miski, mis aitab mul aru saada, kas tal on hea”, mõtles ta inglile silma vaadates. Ta juba ootas, et kaifi kasvades tempo kiireneb. Kergeks üllatuseks aga ingel aeglustas tempot. Tiivad värisesid tugevalt, huuled olid paokil, ingel hakkas taas oma kõhuga noormehe keha vastu lainetama. Mehele tundus, et aeg peatus, kirik nende ümber taandus kuhugi kaugusesse. Naise kõhu lainetamine tema keha vastas ajas Raineri aina enam kiima. Mehe käed mängisid inglitari seljal, tema sõrmed ekslesid tiivasulgede vahel. Hetk enne nirvaanasse jõudmist põimis inglinaine käed ümber noormehe alaselja ja tõmbas ta tugevasti enda lainetava kõhu vastu. Nende ümber mähkunud tiivad värisesid eriti tugevalt ja Rainer tundis, kuidas tuline juga sähvab temast välja otse ingli sisemusse. Hingeldades jäi ta inglile otsa vahtima. Ingel naeratas, tõstis käe, silitas tema juukseid. Rainer märkas, et ingli rinnanibud lõdvestuvad. Tema peas tekkis soov inglit veidi õrritada. Vaikselt asetas ta sõrmed inglitari rindadele. Veidi nibude ümber mängelnud ja rindu lapse kombel imenud, märkas ta, et nibud ajasid end taas uhkelt kikki. „Yeah, see on kaunis...” mõtles ta inglit naudingutundega vaadeldes. Nii seisid nad veel kaua.

Preester Aarne jõllitas valvemonitori ekraani. Vaadates, kuidas ingel viimaks noormehe enda tiibade embusest vabastas, rüü selga tiris ja tagasi enda kohale astus, tajus Aarne märga tunnet oma püksis. „Oh, issand, sa näed ja loodan, et andestad... Ma tegin pattu, pean vist minema pihile...” pomises preester higist nägu oma rüü varrukaga kuivatades. Ta vajutas valvekaamera videosalvestuse stop-nupule. „Selle salvestuse peaks paavstile saatma, saab Eestigi selliste juhtumite nimekirjas maailmakaardile kantud”, käis mõte tema peas ringiratast. Ta pöördus, ei leida rätik enda kubeme kuivatamiseks... ja jäi jõllitama Neitsi Maarja kuju käärkambri akna all. Kuju naeratas ja asetas oma peened, kaunid käed enda kumerduvatele rindadele. Aarne tajus enda püksis kuratlikku tuksatust, kui ta nägi, kuidas naise rinnad käte all vetrusid. Preester alustas väriseval häälel meieisapalvet, kuid peatus juba neljanda rea juures. Kuju pani näpu suu ette, nagu tahaks teda vaigistada, ja astus oma aluselt maha.

Jutt: Mõrv „Reaktori“ toimetuses (Indrek Hargla)

Ulmeajakirja „Reaktor” peatoimetaja mõrvamise mitmed üksikasjad hoiti ajakirjanduse eest saladuses arvatavasti sellepärast, et vahetult enne seda koletut kuritööd oli ilmunud „Reaktori” erinumber „Erektor”, mis mitmetes ühiskondlikes kihistustes ja sotsiaalsetes survegruppides oli põhjustanud üüratut nördimust. „Erektor” oli pühendatud erootilis-sensuaalse ulme hämaraladele, mis paljude arvates tähendas tegelikult kõiksuguste roppjuttude avaldamist, ehkki väidetavalt oli toimetuse eesmärk kontrapunktuaalse meetodi kaudu kontrastse kunstilise peegeldamise paradigma. Kuna sellest jõhkrast kuritööst on piisavalt kaua aega möödas, on usutavasti lubatud kõik asjaolud nüüd kirja panna.

„Reaktori” toimetus asus toona Tartu kesklinnas – kui seda nii tohib nimetada – „Tasku”-nimelise kõrghoone seitsmendal korrusel, toimetusele kuulus seal üks tiib, ühtekokku neliteist kabinetti, vestibüül, baar, nõupidamisruum, väiksem banketisaal vastuvõttude korraldamiseks ja peatoimetaja – mõne meelest üleliia luksuslik – kabinet koos väikese spaa-kompleksiga. Just nimelt sealt, sauna eesruumi mullivannist leidiski hommikul kõige esimesele tööle tulnud õuduskirjanduse talituse vanemtoimetaja Leelo Laheots peatoimetaja laiba. Peatoimetaja Roomas Kingu lamas alasti vannis, ta oli kinni seotud, vanni oli loobitud mitu eksemplari „Erektorit” ja surma põhjuseks oli lämbumine talle kurku topitud meesterahva suguriista kujulise plastmassist eseme läbi. Lisaks avastas ekspertiis tema kehalt veel jälgi, mis viitasid seksuaalsele ärakasutamisele ja füüsilisele piinamisele.

Uurijate tähelepanu alla sattusid esmalt mitmed feministlikud radikaalsed grupeeringud Tartu linnas, mis olid sotsiaalmeedia kaudu kõige raevukamalt „Reaktorit” rünnanud, algatanud kampaaniaid ja korraldanud protestiaktsioone raamatupoodide ees ja mujal. Püstitati uurimisversioon, et peatoimetaja tapmine on radikaalfeministide kättemaks. Samas kui uurijad kõnealuse „Erektoriga” lähemalt tutvusid – kuuldavasti olnud see paljukogenud kriminalistidele väga šokeeriv elamus –, avastasid nad, et peale feministide oleks tegelikult kättemaksumotiiv olemas ka paljudel veidra seksuaalse orientatsiooniga inimestel, nii legaalsetel kui mittelegaalsetel, ja tegelikult ka nendel, kelle orientatsioon ei ole veel tuvastatud. See „Erektori” erinumber uuris inimese seksuaalsuse kõige pöörasemaid spektreid, küsis näiteks, milliseks võib üliliberaalses tulevikus, kui kõik on lubatud, areneda ühiskondlikult aktsepteeritud suguline läbikäimine, või milliseks võib inimene muutuda, kui tema seksuaalse eneseväljenduse võimalused avarduvad – nii tehnoloogia arenedes, ent ka ajas, ruumis ja erinevates reaalsustes.

Kuid... ei maksa sündmustest ette rutata ja alustagem sellest hetkest, kui prokurör Kaupo Holm astus välja Kalevi tänava nurgal asuvast Kohtumajast, lükkas kõrvale mõned tüütud ajakirjanikud ja sammus „Kvartalist“ mööda, läks üle Turu tänava ristmiku ja sisenes „Taskusse“. Kuna ajakirjandus oli juba kisa tõstnud, siis oli otsustatud, et prokurör peab seda juhtumit tugeva isikliku tähelepanu all hoidma ja sellepärast ta ise sündmuspaigale läks, kuigi prokurörid teevad seda harva. Uurimisgrupp oli oma töö juba lõpetanud, asitõendid olid sündmuskohalt kokku kogutud, kõik oli üle pildistatud ja filmitud ning toimetuserahvas konutas närviliselt koridoris. Prokurör Holm avaldas neile viisakalt kaastunnet ja arvas siis, et nad teevad nõukaris ühe esmase jutuajamise, kui kellelgi midagi selle vastu ei ole. Ja kui kellelgi on, siis oodatakse teda lahkelt prefektuuri ülekuulamisruumidesse. Kuna aga see seltskond oli asjaliku jutuajamise jaoks selgelt liiga suur, valis Holm välja kolm kõige tähtsamat reaktorlast ja jättis ülejäänud oma kolleegidele.

Need kolm kogunesid siis võrdlemisi agaralt nõukarisse kokku, Holm lehitses kiiresti „Erektori“ läbi, luges mõnes kohast, punastas ja pani siis ehmunult pomisedes selle lauale tagasi. Temaga koos need kolm tähtsamat tegelast olid siis Leelo Laheots, ulmekirjanduse talituse vanemtoimetaja, endine ja mitte kuigi edukas kirjanik Mauno Küng ning „Reaktori“ finantsdirektor Kristjan-Kaarel Sutt.

„Ma saan aru, et toimetust on viimasel ajal ähvardatud?“ küsis Holm.

„Pool internetti on sõimu täis,“ vastas Küng.

„Kas peatoimetajat on samuti ähvardatud?“

„Meid kõiki on lubatud üles puua, elusalt maha matta, neljaks käristada, ribadeks vägistada...“

„Issand, ära räägi nii!“ karjatas õudustalituse vanemtoimetaja Leelo Laheots.

„Sa tead, et see on tõsi,“ pomises Küng.

„Me vaatame need ähvardused muidugi kõik läbi,“ ütles prokurör Holm. „Aga praegu ma küsin, kas on teil on alust kahtlustada kedagi konkreetselt? Kas on põhjust arvata, et keegi on oma ähvarduse teoks teinud?“

„Neid ähvardajaid ja sõimajaid oli väga palju,“ ütles Küng. „Tänapäeval inimesed ju räuskavad ja ropendavad hirmust moodi, internetis võib kõike teha.“

„Ma arvan, et me võime need ähvardajad jagada kolme gruppi,“ ütles siis finantsdirektor Sutt. „Kõige suurem grupp on need, kes arvasid, et vähemuste seksuaalset sättumust on kuidagi rünnatud või alavääristatud. Eelkõige igasugused feministid, võrdõiguslased, gay- ja lesbiaktivistid, soovahetajad ja muu seesugune rahvas...“

„Kas oli rünnatud või alavääristatud?“ küsis Holm.

„Issand, see on kunst!“ pahvatas Leelo Laheots. „Ei saa nii võtta, et me tahame kedagi mõnitada. Jumal! Me palusime autoritel käsitleda läbi ulme ja ilukirjanduse prisma inimese seksuaalsuse arengutelge diskursuse paradigmaatikat.“

„Mina saan aru,“ ütles prokurör. „Aga keegi tuli ja tegi teie peatoimetajale ühe diskursuse. Teine grupp?“

„Teine grupp olid need, kelle lood tagasi lükati,“ ütles Sutt.

„Vähese kunstiküpsuse, ulmelise elemendi marginaalsuse või ka siis liigse psühhopatoloogia pärast,“ lisas Küng. „Ikka igasuguseid pervoidseid ulmasid saadeti meile siia.“

„Need tekstid on meil eraldi kaustas kõik olemas,“ ütles Leelo Laheots. „Mul läks süda pahaks, ikka väga haige kraam.“

„Ja kolmas grupp?“

„Ütleme nii, et need on igasugused esteedid, vagatsejad, humanistid, puritaanid, karismaatilised luterlikud usurühmitused, pedagoogid,“ sõnas Sutt. „Sedasorti kontingent, kes esimest gruppi ka ei salli. Nende meelest oli „Erektor“ väljakutse kogu ühiskonna kõlblusele ja ründas traditsioonilisi moraalinorme.“

„Ühed sellised käisid meil toimetuses märatsemas!“ hüüatas Laheots.

„Nojah, tegelikult kõik vist käisid,“ ühmas Küng. „Väga ballistiline nädal oli. Isegi üks hulkuv kass veristati ära ja visati meile ukse ette. Õudne, inimesed kütavad ennast nende sotsiaalmeediatega nii üles, muudkui istuvad internetis ja lahmivad.“

„Jah!“ ütles Laheots. „Ja nad ei saa aru, mis on kunst ja kirjandus, reaalsuse kunstiline peegeldamine ja tõlgendamine ja mõttemäng, vaid kõike peetakse kohe üleskutseks.“

Prokurör Holm ohkas raskelt. Kui selguvad ekspertiisi tulemused ja sealt otseseid vihjeid ei ilmne, peavad nad hakkama kõiki neid huvigruppe, rühmitusi ja aktiviste läbi peetima. Talle ei meeldinud see üldse mitte. „Kuidas mõrtsukas toimetusse sisse sai?“ küsis ta siis.

„Meil on uksed alati lahti,“ vastas Küng. „Me oleme fännidele alati väga avatud. Kirjanikud saalivad meil kogu aeg sisse ja välja. Ja mingeid kaameraid me ei kasuta.“

„Ma küsin nüüd sellist asja,“ lausus siis Holm, „et kas toimetuse kollektiivis on äkki viimasel ajal esinenud mingeid vaidlusi või tülisid või midagi seesugust?“

Kõik kolm vahetasid siis kohmetu pilgu ja keegi ei tahtnud kohe vastata. Aga kui prokurör veidi edasi surus, siis nad tunnistasid, et rahaküsimustes oli nagu olnud veidi vaidlemist küll, honorarifondi ja reklaamitulude küsimustes ja nii edasi. Holm palus neil lähemalt selgitada ja seda tegi finantsdirektor Sutt.

„Meie honorarifond kujuneb Kulka ja Ajakirjade Sihtasutuse toetustest, omatulust ja siis on muidugi sponsorid. Kas need, kes annavad kunstile ja kultuurile raha maksusoodustuste pärast, või vabatahtlikud annetajad – igasugused ärimehed ja ettevõtjad, kes ulmet loevad ja rahvuslikku ulmekirjandust toetada tahavad, eks ole, mõnel jogurti- või ehitusmagnaadil ei ole see midagi kuus mõned tuhanded annetada – ja siis muidugi reklaam. Reklaamihuvilisi on viimasel ajal juurde tulnud, mitmed IT-firmad, kirjastused, matka- ja sporditarvetefirmad ja nii edasi. Ma esitasin Kingule väga selge kalkulatsiooni, et kui me reklaami mahtu suurendame, siis saame omatulu samuti kasvatada ja seeläbi ka honorarifondi rohkem raha...“

Aga Leelo Laheots hakkas talle ärritunult vahele rääkima: „Aga me ei ole mingi klantsajakiri, meie lugeja ootab meilt ennekõike kirjandust ja arvustusi, ulmekirjanduse käsitlusi. Sa tahtsid kümme lehekülge igast numbrist reklaami alla panna...“

„Et me saaks autoritele rohkem maksta!“ nähvas Sutt.

„Aga neid autoreid on vähem ja kirjandust on vähem, lugeja pöörab meist ära.“

„Kui suur see honorarifond praegu on?“ küsis Holm.

„Me maksame ühe poogna ilukirjandusliku teksti eest 1000 eurot pluss maksud,“ ütles Küng. „Metakirjanduse eest 200 eurot lehekülg. Illustratsioonide eest 300 eurot tükk.“

„Aga saaksime rohkem maksta!“ põrutas Sutt. „Ja toimetuse palkadeks jagub ka rohkem.“

„Mina teen oma tööd missioonitundest!“ kuulutas Laheots. „3000 eurot kuus on mulle küll. Issand, raha pärast ma läheks kuhugi „Varrakusse“ või „Ilmamaasse“! Sina võid oma koomiksiajakirja teha, kui tahad, aga meie oleme ilukirjanduse ajakiri!“

„Noored lugejad tahavad koomikseid rohkem kui juttu,“ märkis Sutt. „Mul on kalkulatsioonis kõik kirjas. Võtame mõne pika jutu maha, paneme koomiksi ja reklaami sisse ja siis larbi ja lauamängud...“

„Roomas nii ei tahtnud,“ ütles Laheots peaaegu pühalikul häälel. „Tema armastas kirjandust.“

„Me tuleme nende rahaasjade juurde veel tagasi,“ ühmas Holm. „Aga ma keskenduks nüüd hea meelega sellele teisele grupile, kelle jutud tagasi lükati.“ Tema vaist ütles ilmselt, et maniakke ja pervosid tuleb just sellest seltskonnast otsida. Need aktivistid, vagatsejad, feministid ja õiguslased võetakse ka muidugi luubi alla, õigupoolest praktikandid juba kammisid läbi nende foorumeid, häkkisid Facebook’i, trollisid ja provotseerisid seal, lugesid e-kirju, ja lasid nende nimesid läbi Karistusregistri ja muude tohutute riigi isikuandmete baaside ja serverite. Kui mõni aktivist või õiguslane on varem millegi vägivaldsega vahele jäänud, saab Holm kohe kõne.

Aga nõukarisse toodi siis kaust õnnetute sensuaalulme aspirantide tekstidega, mis ei olnud äratrükkimist väärinud, ja Holm asus seda huviga lehitsema.

„Paljud on varjunimedaga, aga eks me muidugi teame,“ kohmas Küng. „Näiteks see esimene lugu „Callase ja Flooreni meetod“, autor on tegelikult üks vanem meesterahvas, üpris tuntud kirjanik Hindrek Härgla, tavaliselt kirjutab keskaegseid kriminulle.“

„Ja miks seda ei avaldatud?“

„Liiga nilbe.“

Holm luges veidi seda teksti ja Küng samaaegselt jutustas seda ümber. Kirja oli pandud see tõesti veidi kipakalt. Jutt kõneles sellest, kuidas lähemas tulevikus on kaks geeniteadlast leiutanud geniaalse äri. Euroopasse saabuvate põgenikemasside seast ostetakse üles nooremaid naisterahvaid ja poisikesi, keda siis sandistatakse ja ravitakse geeniteraapiaga ning pikemas perspektiivis ka paaritatakse. Niimoodi saadakse igasuguseid inimvärde, mitmesuguste genitaalsete variatsioonidega, kolme rinnaga hermafrodiite näiteks, mitme suguriistaga poisse, jalutuid ja ilma hammasteta ülisuure suuga naisi ja veel igasugu hirmutisi, mis kõik aga lähevad suure kasuga rikastele kaubaks. Ostjatest puudust ei ole, Callas ja Flooren rikastuvad pööraselt ja suunavad aina rohkem raha humanitaaroganisatsioonidele, kes neile toormaterjali transpordivad.

„Lõpp on eriti pervoidne,“ tähendas Küng. „Ma parem ei refereeri seda. Mul läks omal ka süda pahaks.“

„Käis see kirjanik siin märatsemas ka?“ uuris Holm.

„Ta helistas,“ tähendas Laheots mõrult. „Sõimas ja ropendas.“

Järgmine lugu oli kollektiivne looming ja pärines Tallinna pedofiilkirjanduse koolkonnast. See seltskond oli mõned aastad tagasi saanud kohtuotsusega loa internetis, blogides ja foorumites oma pedofiilseid kogemusi ja muljeid postitada ning seda loeti kokkuleppeliselt siis ilukirjanduseks. Novelli pealkiri oli „Väike prints 2.0.“, Holm luges seda mõned read, aga tülgastustunne lõi silmade eest virvendama.

„Just nimelt,“ märkis Küng. „Keegi ei suutnud seda lugeda. Neil on seal Tallinnas miski guru oma kogudusega, kes selliseid tekste toodab, ta saatis mõned oma apostlid, miskid proletaarsed luuletajad siia lõugama, me viskasime nad välja. Nad üritasid meile selgeks teha, et iga Tallinna kirjandusajakiri kiunuks ekstaatiliselt, kui neile selline pärl saadetakse... Me ütlesime lühidalt, et ulmet ei ole ja kogu lugu.“

Järgmine tekst „Minu päevad Leoga“ oli ligi lühiromaani pikkuses jahvatus sellest, kuidas üks keskealine naisterahvas hakkas kokku elama meesterahvaga, kelle nimi oli Leo. See paistis täiesti tavalise Eesti kirjanduse moodi, selles mõttes, et see oli olmeline ja argine loba, kus midagi ei juhtunud, ja lihtsalt kirjeldati igapäevaelu. Aegapidi hakkas naine märkama, et Leol on mõned vastikud harjumused ning temas süvenes veendumus, et Leo on pervert. Leo toppis kasutatud tiku alati topsi tagasi, ta ei visanud peldikus paberit kunagi potti, et äkki ummistab ära, ja viskas selle prügikasti, Aleksandri ja kohupiimakoogi kõrvale jõi ta tomatimahla ning kui ta intiimhetkel lõpuni jõudis, ähkis ta: „Kikerikii!“. Midagi hakkas loos toimuma siis, kui naisele need olevused, kes ahju taga elavad, teada andsid, et tema on tegelikult muinasjutumaalt röövitud printsess ja Leo on kuri nõidpervert, kes teda vangis hoiab.

„Nojah,“ ütles Leelo Laheots. „See kirjaneitsi tuli muidugi kohale, tassis oma Leo ka siia ja hüsteeritses. Ta ähvardas, et Leo nõiub meid kõiki sinikael-pardiks.“

„Miks just sinikael...,“ hakkas Holm küsima, aga mõtles siis ümber ja võttis järgmise teksti. „Sabaga naine ja tšintšilja-mees“ oli selle pealkiri ja selle autoril oli lühike nimi – Maniakk. Lugu jutustas naisest, kellel oli ilus, pikk ja karvane saba ja kes elas Tartus Kivi tänavas ja töötas Lõuna-Eesti maaturismi firmas, Külli-Ave oli tema nimi ja ta oli igati tavaline ja moodne tänapäeva naine, ainult et tal oli saladus ja see saladus oli tema saba. Ta kandis alati pükse ja saba oli tema vasema jala ümber keeratud. Juba tema emal oli saba olnud ja ilmselt paljudel esivanematel veel. Külli-Ave juhtub lugema ühte Aafrika muinasjuttu, et kunagi olid tulnud taevast võõrad olendid, kellel oli samuti saba, ja paaritasid ühte tütarlast nimega Bala. Kõik Bala järglased naisliinis olid sellest ajast sabaga. Külli-Ave avastab äkki, et teda jälitatakse, ja siis selgub, et on olemas üks ülirikaste himugurmaanide klubi, kes selliseid sabaga naisi otsib ja neilt intiimteenuseid ostab. Tingimuseks on see, et naised peavad saba seksuaalakti ajal kasutama ja selle meesterahvale sisse suskama.

Holm läkastas, aga luges siis edasi. Selgus, et miski teine maaväline seltskond oli käinud ennemuistsel ajal Lõuna-Ameerikas ja sinna tekitanud ülipehme karvkattega meesterahvaid. Nende alakeha kattis kasukas, mille igast poorist kasvas välja kaheksakümmend pehmet karvakest, mitte üks, nagu tavalistel inimestel. Ka selliste meeste kasutamise peale olid himugurmaanid maiad ning ühe sellisega Külli-Ave tutvub – kui neid paaritada üritatakse – ja koos astuvad nad kiimakottide vandenõu vastu.

„Miks seda ei avaldatud?“ küsis Holm. „Päris lahe lugu.“

„Roomas ei sallinud seda Maniakki,“ ühmas Küng. „Mulle see jutt ka meeldis tegelikult. Aga Maniaki ja Roomase vahel oli mingi vana vihaving. Me ei avalda Maniakki kunagi.“

„Ahhaa!“ ümises Holm ja tegi oma märkmikusse vastava märkme. Edasi tulid aga juba päris kliinilised tekstid. Leelo Laheots selgitas, et mõned neist liigituksid teoreetiliselt body-horror’iks, slasher’iks, splatter’iks, aga kirjutada need autorid ei mõista, pigem on nad oma haigusi välja elanud, ja eks seda tunnistavad ka pealkirjad – „Nekrofiili nikupidu“, „Tulnukate lõbumaja turvamehe mälestused“, „Mina, minu pere, kits ja muud loomad“, „Pepupoiste külakuhi“, „Millest sa järeldad, et sinu naisel on kahes kohas hambad“, „Kuidas kuningas Kuu peal nikkus“, „Enese sees ja järel“, „Menstrueerivad vampiirid“, „Tarzan ja gei“ ja nii edasi.

Prokurör Holm tähendas üles nende kirjanike pärisnimed ja küsis siis, et milliste avaldatud tekstide peale on nende survegruppide poolt kõige räigemat räuskamist olnud, ja palus siis endale ka ühe süüaluse ajakirjanumbri. Ta oleks tahtnud selle õhtul kodus läbi lugeda, aga proua Holm ei lubanud sellist asja ja ütles, et tööasju tehakse töö juures – ehkki seda oli varem tihti ette tulnud, et Holm mõne priskema toimiku koju tassib ja poole ööni loeb. Seepärast läks Holm järgmisel hommikul paar tundi varem tööle, keeras kabinetiukse lukku, keetis laari kangemat kohvi ja asus läbi töötama neid tekste, mille peale sotsiaalmeedias igasugused grupeeringud, õiguslased ja vähemused kõige vihasemad olid.

Kõigepealt luges ta läbi Jaak Mähkra uudisjutu „Kubemepunk“. Nagu sisujuhis öeldi, pidi see tekst olema küberpunk ja too Mähkra olla Eesti kõige kõvem vana selles žanris. Uudisjutu peategelane oli keegi Tartu arvutifriik Hillar, kes palgatakse tööle arvutimänge tegevasse firmasse, kus ta peab arendama ühte internetipõhist erootilise sisuga mängu. Algselt pidi see olema selline soft käperdamismäng, aga kuna Hillari enda seksuaalse orientatsiooniga ei ole kõik päris korras, nagu aegapidi selgub, siis hakkavad mängu siginema sadomasohhistlikud elemendid. Järgmisele levelile saamiseks – kus mängijal alati naudingulised võimalused avarduvad – peab ta tegema aina perverssemaid asju. Mängitakse miskite uute hightech-prillidega, mis võimaldavad mängijal kõiki asju ka ise üsna reaalselt kogeda ja see tekitab teatavat sõltuvust. Ja kuna see oli võrgupõhine mäng, läks vaja testijaid. Hillari algoritmid olid nii võimsad, et virtuaalreaalsuses kogetud elamused hakkasid mängijaid füsioloogiliselt mõjutama. Esimene ohver päriselus on keegi Annelinna koduperenaine, kes sureb vurrvimpsliga tekitatud haavadesse. Loo lõpuks on Tartu kesklinnas asuv arvutimängufirma muutunud kõige ehtsamaks mängupõrguks, kus kõik töötajad tuiavad ringi, prillid peas, ja tekitavad üksteisele aina võikamaid vigastusi ning kõige kõrgemal korrusel ootab endise direktori kabinetis Hillar järgmist mängijat, kes viimasele levelile jõuab. Seal ootab teda ülim nauding. Hillari ümber lirtsub verest ja seal vedelevad laibad, kes oma viimasel ekstaatilisel eluhetkel on kubemepunki tunda saanud.

Prokurör Holm rüüpas kanget kohvi, tõmbas närvide rahustamiseks ühe sigareti. Mähkra stiil oli sisendusjõuline ja tugev, tema kirjeldatud kujutluspildid olid elavad, võimsad ja valusad. Inimesed ei ole sellised, kinnitas Holm endale. Päris kindel ta enam selles muidugi ei olnud.

Autor: Peeter Ora

Järgmine tekst oli varjunimega autori Heiko-Veli Genitalsi jutustus „Rõõmupelletid“, mis oli põhjustanud raevukaid reaktsioone loomakaitsjatelt. Selles loos leiutab keegi teadlane inimese geene mõjutavad pelletikujulised asjandused, mis funktsioneerivad kvantmehaanika paarsusprintsiibi järgi. Pelletid tuleb endale pista teadagi kuhu. Need toimivad nii, et kui kahe partneri vahel tekib füüsilise konktakti järel teatav sümpaatia, siis võimaldavad need mõlemal kogeda võimsat orgasmi. Selle teadlase algne kavatsus oli muidugi, et pelletid on mõeldud teraapiaks vanaldastele (ja rikastele) abielupaaridele, ehk siis nendele, kellest üks on mingisse õnnetusse sattunud või haigestunud ja tavapärane seksuaalne läbikäimine nende vahel on pärsitud. Pelletid aktiveeruvad pärast põgusat füüsilist konktakti, kui nad on saanud signaali, et teine partner naudib paitusi ja hellitusi. Mida see neetud teadlane muidugi ei taibanud ette näha, oli see, et tema rõõmupelletid hakkasid imehästi kaubaks minema inimestele, kellel oli mõni lemmikloom. Neid ostsid ohtralt näiteks kassidega vanatüdrukud, üksildased ja õnnetud jahimehed. Holm jättis lugemise katki siis, kui loo tegevus oli korraks põiganud loomaaia ahvimajasse.

Ta pidi veidi hinge tõmbama, enne kui ta söandas ette võtta Joel Vanametsa novelli „Kuuvalgel vihtlejad vanamutid“. See tekst oli millegipärast pahameelt põhjustanud folkloristide, sotsiaaltöötajate ja naisõiguslaste seas. Holmil ei olnud raske ära arvata, et jutu sisuks oli gerontofiilia ja see põhines ühel Kreutzwaldi muinasjutul, mis oli tänapäeva oludesse kohandatud ja veidi fantasy-elementidega segatud. Jutu sisuks oli kellegi sostiaaltöötajast tarkpea kaval skeem, kuidas oma hoolealused vanurid laupäeva öösiti ilusale metsalagendikule vihtlema toimetada. Ta müüb aleviku peal kannabinoidseid preparaate, mis panevad inimesi nägema, et vanurite asemel vihtlevad seal päriselt haldjaneidised, ja laseb raske raha eest huvilisi nendega kokku. Loo arenedes sekkuvad õiged haldjad, kes seal lagendikul vihtlemas olid käinud. Karistuseks mõistavad nad selle tarkpea päriselt ja igaveseks oma riiki, kus ta peab hakkama haldjavanureid seksuaalselt teenindama.

Mõneti filosoofilise alltooniga, ent samas üsna kohutav jutt oli Siimeon Müllermani tekst pealkirjaga „Luciferi paradiis“. Loo tegevus kulgeb kusagil tulevikus kaugel planeedil, mida inimesed koloniseerivad ja täheldavad, et kas atmosfäärilised või muud geoloogilised või keemilised mõjutused selles võõras maailmas on pärssinud nende sugutungi ja seda ei ole enam üldse. Koloonia ellujäämiseks peavad nad aga ju lapsi sigitama, kuigi nad üldse ei taha. Nad katsetavad kunstliku viljastamisega, kuid selgub, et sugutungi puudumine on mõjutanud ka inimese psühholoogiat. Nad ei hooli oma järeltulijatest ja ei käsitle neid millegi muuna.... kui lihtsalt lihana. Ühesõnaga, kunstlik seemendamine muutub toitlustusprogrammiks, nad söövad osad oma lapsed ära ja teised määravad paljunema, et neil midagi süüa oleks. Teine kummaline selle planeedi mõju on, et nad ei vanane üldse, senikaua kui nad oma järglasi söövad. Nii et valik on inimlikkuse ja igavese elu vahel. Loo lõpu poole hakkab selguma, et justkui oleks need kolonistid sattunud elama planeedile, kuhu kunagi oli Jumal kihutanud ühe mässulise ingli, kelle nimi oli Lucifer ja kes oli tahtnud inimesele igavest elu kinkida.

Selge see, et „Luciferi paradiis“ oli marru ajanud väikekodanlikud lapsevanemad, igasugused laste õiguste eest võitlejad ja luterlikud karismaatilised kogudused.

Üks tunnustud naiskirjanik Inna Graf oli „Erektorisse“ kirjutanud jutustuse „Meeste maailm“ ja paraku oli see „Reaktorile“ kaela tõmmanud igasuguste vasakpoolsete huvigruppide kui ka homoseksuaalsete ja feministlike võitlusrühmituste raevu. Jutt kirjeldas alternatiivajaloolist maailma, kus Rooma ei allutanud Muinas-Kreekat ja selle kultuurilised iseärasused on kujunenud Euroopas valdavaks. Ristiusk on jäänud Väike-Aasias ja Palestiinas tegutsevaks väärusuliseks sektiks. Muinas-Kreeka ühiskonnamudel kehtib edasi 20. sajandi Euroopas – demokraatia on rikaste meeste omavaheline asi, orjapidamine on normaalne ja naiste roll on lihtsalt soojätkamise võimaldamine, ehkki nad elavad külluses ja mugavuses. Mehed veetsid peamiselt aega suurfirmade või ülikoolide veinisalongides, kus nad arutasid kunsti, kultuuri ja tehnoloogia üle ning peamiselt pilastasid noori poisse või siis vahel ka tütarlapsi. See oli uimane ja rahulik ühiskond ja suurem osa inimkonnast olid orjad. Kui Aafrikast tungivad peale raevukad neegrite ja araablaste hordid, saadetakse neile vastu orjadearmeed. Ja need orjad lähevad kõige suurema rõõmuga, sest nad peavad oma ühiskonda kõige ideaalsemaks kõikidest võimalikest. Nende isandad aga mõnulevad samal ajal oma sümpoosionitel ja vahetavad aga noori poisikesi ning nende naised kihutavad luksusautodel mööda Vahemere-äärseid kiirteesid ühelt moeshow’lt teisele.

Ühe teise naiskirjaniku jutt pani aga prokurör Holmi ärritusest lausa puhkima. Autori nimi oli Heive Loonekild ja tema jutujubin kandis pealkirja „Ülestõusmispüha“. See kõneles abielupaarist, kes elas mingis ebamäärases linnas ja ebamäärases tulevikus ja nende vahel valitses suur harmoonia ja teineteisemõistmine. Oli kevad ja nad tegid ettevalmistusi Ülestõusmispühaks, mees aitas naisel pesu pesta ja triikida, pani oma sokid paaridesse, kastis lilli, pühkis tolmu – isegi kapi alt –, pesi aknaid ja tegi üldse kõiki asju, mida meesterahvad tavaliselt ei tee, ja noh, siis värvis ka oma... neidsamuseid. Saabus suur püha ja siis hakkas mehel aeglaselt, kuid võimsalt ja ühemõtteliselt erekteeruma. Loomulikult ei käinud ta nende tähtsate pühade ajal kusagil kodust ära, vaid täitis oma abikaasakohuseid ja kostitas naist ülestõusmisrõõmudega. Kui pühad läbi said, vajus mehel lönti tagasi ja nad elasid igatemoodi õnnelikult edasi, ja samamoodi oli see ka terves selles linnas ja vist maailmas ka, ja kunagi ei olnud miskit abielurikkumist ega muid selliseid asju, ja kõik abielupaarid olid väga õnnelikud.

Prokurör Holm viskas „Erektori“ pahaselt lauale ja tundis äkilist vajadust selle peatoimetajale helistada ja tal nägu korralikult täis sõimata, et miks nad küll selliseid meesterahva eneseväärikust alandavaid tekste avaldavad. Aga siis meenus talle, et peatoimetaja on juba maha tapetud ja mitmed protestantlikud kogudused on juba küllalt helistanud ja sõimanud, et see ajakirjaräbal niimoodi Õnnistegija ülestõusmist mõnitab.

Ta tõmbas veel ühe sigareti ja luges edasi.

Indrek Viinamäe tekst „Lesbose viimane rüütel“ pajatas – nagu pealkiri ka väikese vihje andis – naistevahelisest armastusest ja paraku niisuguses pöörases võtmes, et ei olnud raske ära arvata, millised grupeeringud „Reaktori“ vastu sõja olid kuulutanud. Miskisuguses fantasy-kuningriigis toimub feministlik ülestõus ja kõik mehed kastreeritakse ning saadetakse kaevandustesse ja käsitöölaagritesse sunnitööle. Ainult kõige muskulatuursemad nõiutakse mingisse zombi-laadsesse olekusse, neist saavad valvurid ja vahimehed ja sisuliselt seksiorjad, keda kasutatakse soovi korral mänguasjana või siis, kui naiste üldkoosolek on määranud kellegi lapsi saama. Aegapidi tekib ühel tütarlapsel nimega Danuta justkui armastus ühe sellise orja vastu ja ta hakkab unistama perekonna loomisest ja muudest asjadest, mis selles riigis on keelatud. Mõistagi satub ta tagakiusamise ohvriks ja ta antakse kohtu alla ja mõistetakse kaevandusse koos meestega sunnitööle. Seal hakkab Danuta koguma enda ümber neid, kes soovivad sellisele ühiskonnakorraldusele lõpu teha, aga ta jääb vahele ja põletatakse elusalt.

Holm luges seda päris huviga ja elas Danuta kannatustele kirglikult kaasa. Holm oli lausa võlutud Viinamäe oskusest dialoogi kirjutada, see oli väga jõuline, kujundlik ja efektne, tegelased ei raisanud sõnu tühja loba peale, vaid ütlesid alati midagi väga sisukat ja mõtlemapanevat, ja Holm lausa kuulis neid rääkimas, otsekui oleks ta mõnda head filmi vaadanud.

Keegi Rawel Pulpinsky oli kirjutanud novelli, mille tegevus toimus kaugemas tulevikus, ja ühiskonnas, kus kõik oli väga rangelt ja täpselt reguleeritud, sest nagu Pulpinsky väitis, siis liigub inimkond üha totaalsema regulatsiooni poole. Mõistagi oli ka suguline läbikäimine täpselt paika pandud ja oli ka loodud riiklik ametkond, mis vastavate seaduste täitmise järele valvas. Loo peategelane oli keegi mees, kes oli ühe tütarlapsega harrastanud oraalseksi. Nüüd pidid nad mõlemad ametnike ees selgust andma, kuidas selline asi sai juhtuda, sest nad kumbki ei olnud heteroseksuaalse läbikäimise luba ega erilitsentsi oraalseks vahekorraks taotlenud – pealegi olid nad seda harrastanud esmaspäeval – ja nad ei olnud selle pealt maksu maksnud. Neid ähvardasid prisked trahvid. Nad otsustavad põgeneda orbitaaljaama, kus Maa seadused ei kehti ja kus väidetavalt võib igaüks igat moodi ja ükskõik kellega vahekorda astuda ja naised võivad isegi sünnitada ilma eriloata...

Selle koha peal jäi Holmil lugemine katki, sest tööpäev algas ja tema telefon hakkas nõudlikult plärisema ja arvuti kukkus usinate uurijate e-kirju pritsima. Holmil jäi lugeda veel üksainus tekst, kellegi Harvey-Oswald Zobelssoni illustreeritud jutt nimega „Kas ponid unistavad elektrimuumidest?“, ja ta otsustas, et ta teeb seda lõunavaheajal, kui selline imeasi peaks võimalik olema.

Mingisugust lõunavaheaega prokurör Holmil muidugi ei olnud, sest siis kanti talle ette ekspertiisi tulemustest, ja isegi siis, kui ta läks pärast päeva kirja panema ja võttis „Reaktori“ kaasa, et vähemasti lõõgastushetkel veidi Zobelssoni ponidega tutvust teha, ei antud talle sellist võimalust, sest ministeeriumist helistati ja nõuti uurimise edenemise kohta ettekannet.

Mõrvari tabamiseni jõudis prokurör Holmi uurimisgrupp päris kiiresti. Mõrtsukas oli olnud kaval, aga ta oli teinud ühe vea, sest see oli ikkagi tema esimene tapmine. Holmil ei olnud küll mõrtsuka isiku suhtes pikemat aega erilisi kahtlusi, aga ta lasi asjadel rahulikult kulgeda, sest seda oli kaunikesti lõbus pealt vaadata, kui neid ähvardajaid ja sotsiaalmeedias lõugajaid, piketeerijaid, pealekaebajaid, ässitajaid, aktiviste ja muid tegelasi, kellel oma vaba ajaga midagi peale hakata ei olnud, prokuratuuri kutsuti, nende paraskitäied rõvedat sõimu neile ette laoti ja siis uuriti piinliku täpsusega, kus nad viibisid mõrvahetkel ja kas nad on oma ähvarduste täideviimiseks reaalselt midagi ette võtnud. Loodetavasti vaigistas see menetlus nende kiibitsemiskihu, aga väga kindel Holm selles ei olnud, sest see oli ikka väga pöörane seltskond. Mõnega vestles Holm ise ja põhjalikumalt ning selgitas, et nad on kutsutud ülekuulamisele just selle pärast, et nad nõndamoodi, internetis ja mujal oma sallimatust ja viha on laiali laotanud ja niiviisi sattunud kahtlustatavaks tapmises. Mõne kõige raevukama aktivisti või õiguslase tegid need manitsemised ehk isegi vaguramaks, mõnele pidi Holm pidama pikema loengu loominguvabadusest ja kunsti olemusest, kuidas see tõlgendab ja peegeldab ühiskonda, kuidas selle kujundlik laad ja sümbolism eristab seda ajakirjandusest ja Facebook’ist.

Ühtlasi lasi Holm endale „Reaktori“ toimetusest saata – uurimistoimingute läbiviimiseks, mõistagi – ka paar varasemat aastakäiku ja luges neid kabinetis päris hilja õhtuni, sest ta ei olnud kindel, kuidas proua Holm sellesse suhtuks. Aegapidi, aga vääramatult sai prokurör Kaupo Holmist niiviisi ulmefänn ja ta pidi tarvitusele võtma igasuguseid kavaldamisi ja nõkse, et seda oma kolleegide eest varjata.

Ent uurimine oli arenenud edukalt, sest mõrvar oli teinud ühe saatusliku ja rumala vea, mis uurijate tähelepanu tema peale tõmbas. Nimelt oli ta kas enne või pärast tapmist kasutanud peatoimetaja kabineti privaatset väljakäiku ja ei olnud prill-lauda üles tõstnud. DNA-st ainuüksi ei oleks ehk kasu olnud, sest kui tapja oli toimetuse inimene, siis oleks tema DNA kabinetis olnud seletatav. Aga oli üks muu asjaolu...

Kümme päeva pärast mõrva istus „Reaktori“ finantsdirektor Kristjan-Kaarel Sutt prokurör Holmi kabinetis, kes ladus tema ette süütõendid.

„Te olete viimase kuu jooksul saanud ettemaksuna kopsakaid summasid mitmelt koomiksi- ja lauamängufirmalt,“ ütles Holm tõsiselt.

„See ei ole keelatud,“ sõnas Sutt rahulikult. „Minu asi ongi reklaamiostjatega suhelda.“

„Te olete neile andnud lubadusi, et „Reaktor“ muudab profiili. Nüüd on nad närvilised.“

„See on paratamatus, et „Reaktori“ profiil peab muutuma. See on aja ja turu nõue...“

„Ulmefännid tahavad kirjandusajakirja!“ põrutas Holm rangelt. „Me tahame jutte lugeda ja arvustusi ja käsitlusi ja pikki ülevaateid pulp-ulme ajaloost, mitte mingeid lauamänge ja koomiksed!“

„Paljud tahavad lugeda ka lauamängudest ja larpidest,“ kohmas Sutt. „See on suur turg, aga Kingut see ei huvitanud üldse.“

„Kas sellepärast te oletegi salahilju toimetuses õõnestustööd teinud?“

Sutt vaikis mõnda aega ja vastas: „See ei ole minu teada samuti keelatud. Aga kuna te olete nii hoolega nuhkinud, siis jah. „Reaktori“ aeg oli ümber saamas, turg vajab midagi uut ja ma olen sellega vaikselt tegelenud. Mõne ärksama noorema kolleegiga tahtsime me viia „Reaktori“ uuele ja kaasaegsele levelile.“

„Aga enne tuli kõrvaldada vana peatoimetaja, mis? Te olite kõik kavalalt läbi mõelnud. „Erektori“ ümber tõusnud kisa annab tema mainele teie arvates kõva matsu, ja mõrv teeb toimetuse teovõimetuks. Müüginumbrid langevad, sponsorid ei anna enam raha... Ja siis tulete teie, võtate juhtimise üle, toote sisse uued rahavood, ja enne kui ulmefännid midagi aru saavad, olete te turu juba üle ujutanud oma lauamängude, larpide ja koomiksitega.“

„Ulmeäri on karm värk,“ sõnas Sutt. „Fänne on palju ja selles liiguvad suured rahad. Kingu oli konservatiiv. Mul on kahju, et ta tapeti, kõik ja puha, aga mina seda ei teinud.“

„Kus te olite sellel õhtul, kui ta tapeti?“

„Ma olin „Õlleministeeriumis“, väga paljud inimesed nägid mind,“ sõnas Sutt hoogsalt, nagu oleks ta seda küsimust oodanud. „Ulmeühingu regulaarne kokkusaamine. Mul on alibi, kui te teate, mida see sõna tähendab. Ma isegi maksin krediitkaardiga.“

„Teid nähti seal tõesti,“ ütles Holm. „Aga seal on kolm saali ja rahvast oli palju. Te võisite sealt vabalt nii kolmveerand tunniks ära käia.“

„Aga ma ei käinud.“

Holm tõstis siis ühe mapi vahelt välja paberid, mille peal oli palju igasuguseid numbreid ja valemeid, see nägi välja – ja oligi – kohtumeditsiiniline eksperdianalüüs. „Kas te teate, mis see on?“ küsis Holm.

„Ma kardan, et mitte,“ ütles Sutt.

„Keegi oli Roomas Kingu kabinetis urineerinud ja mitu sortsu mööda lasknud. Kindlasti suure ähmiga, sest tal oli üks mõrtsukatöö pooleli. Uriiniproovi järgi on võimalik välja selgitada, kas see on äkki teie DNA. Tänapäeva teadus, teate, see on üks paras ulme.“

„Mulle meenub justkui, et ma päeval tõesti kasutasin Kingu vetsu,“ ühmas Sutt. „Jah, ma olen päris kindel, et ma tegin seda.“

„Päeval?“ küsis Holm ja Sutt noogutas agaralt.

„Aga nüüd, kulla mees, vaadake siia,“ ütles Holm ja tõmbas vildikaga ühele eksperdi sedastusele kollase juti peale.

Sutt vaatas, luges ja tõmbus äkki koolnukahvatuks.

„Just, just,“ sõnas Holm võidukalt. „Teie uriinis sisaldus „Ministri õlu“, mida müüakse Tartus ainult ühes kohas ja see on „Õlleministeerium“ – kus te viibisite alles õhtul ja maksite krediitkaardiga.“

Sutt tahtis midagi öelda, aga ei suutnud. Ta ainult jõllitas tummalt kollasega ületõmmatud numbreid ja tema lõug hakkas tõmblema.

„Kõikide ulmefännide nimel esitan ma teile nüüd süüdistuse Roomas Kingu tapmises!“ kuulutas prokurör Kaupo Holm.

Ja nõnda enam-vähem see lugu oli. „Reaktor“ elas selle tragöödia kenasti üle ja asjad läksid täiesti vastupidi Suti kavatsustele. „Erektorist“ ilmus veel mitu kordustrükki, tellijaid tuli hulganisti juurde, ja sponsoreid ka, kes tahtsid ajakirja selle hädahetkel aidata, ning nii ilukirjanduse kui reklaami maht kasvas ja honorarifond muutus priskemaks.

Ja mõnikord ilmub seal mõni ülevaade lauamängudest ka.

Jutt: Lossitaguse juhtum (Krafinna)

Lossitaguse juhtum

Hatuse karvaga koer Krants vedas ninaga õhku – jah, täna tasus siia tulla. Hulgaliselt uusi lõhnu, ja nende seas ka mõned huvitavad. Kohe uurime – üks kräunub nagu kari näljaseid kassipoegi, teisel on saba rõngas ja nina kikkis, kolmas… ooo, kolmas on see lõhn, mida koer polnud hulk aega tundnud. Jäljerida haihtus kibuvitsaväätide juures. Just seal, kus peremees tavatseb läbi müüri kõndida.

Krants jäi valvesse. Varem või hiljem tuleb peremees kellegiga. Teeb, mis ta teeb, aga lossi Krants pääseb. Välja saab ilma igausguse abita. Tuleb lihtsalt oma jäljerada pidi tagasi minna. Ootamine võib end ära tasuda, sest mitte iga päev ei tunne koer lõhna, mis tõotab kübekest inimlikku soojust.

Mis puutub inimlikku soojusesse, siis ta eksis. Nagu üks krants kunagi. Nagu kõik need, kes ei teadnud täpselt, mis kibuvitsaväätidesse peidetud hoovis, lossis ja abihoonetes toimub. Kuulujutte oli palju. Üks jaburam kui teine.

Arvati, et pruugib vaid pillata vastavasse kohta värava juures korralik rahasumma – palju see korralik oli, arvamused läksid lahku – avanesid uksed paradiisi. Sellisesse, kus veini ja õlut voolas ojadena, süüa oli nii palju kui jaksad, teenrid siblisid ringi ning püüdsid külaliste soove huultelt lugeda. Teise versiooni kohaselt kestis lossis lõputu lõbus öö, kõik oli hämar ning kõik see, mis pidanuks jääma saladuseks, selleks ka jäi. Kolmanda teooria kohaselt avanes väravalt vaade tohutusse koopasse, mis oli kulda täis. Ja kullahunnikute vahel ei maganud ühtegi kurja lohet. Kõik, kes sisse said, võisid võtta kullavanne, aga kui püüdsid raha taskus või seljakotis tagasi minna, muutus kuld väikesteks plastmassist mänguasjadeks. Sellisteks, et kui peale astud, siis hea õnne korral on ainult natuke valus, halva korral – nojah, terve kael ongi ülehinnatud.

Arvati ka, et tegelikult ei olegi raha vaja väravate avamiseks raha pillata, piisab, kui sisistad ühe maomoodi asjanduse juures, midagi sellist, mida võiks pidada ussikeeleks. Või siis torgid ühte veidrat kühmu kohas, mis võiks olla värav, seda nii kaua, kui uksed ükskord avanevad.

Kuulujutud on maailma kõige vägevam uudistekanal. Niisiis olid ettevõtlikud inimesed Lossitaguse talust, kui mitte öelda, et Vana-Karla ise, lasknud need liikuma. See ei olnud raske. Piisas vaid mõnest huvitavast sõnast nagu näiteks kuld või neitsid, ja kõik läks oma rada pidi. Eks äri tahtis ajada. Kuulujuttudega on ju nii, et pruugib vaid jupike skandaalsema maiguga infot poetada naaberkülas või rääkida poolihääli kullamägedest ja veiniojadest võõra linna turuplatsil kui see hakkab oma elu elama. Jõuab saja aastaga ka seitsme maa ja mere taha.

Samas ei teadnud isegi kohaliku küla elanikud enam päris täpselt, mis seal lossis õigupoolest toimub. Juttude usaldusväärsus oli kahanenud miinimumini, ainus, mis oli kindel – seal toimetatatakse midagi kahtlast. Isegi see polnud kindel, et loss on ära nõiutud – kust sa neid nõidu tänapäeval ikka välja võlud.

Kummatigi oli kibuvitstesse mattunud loss seisnud aegu külaveerel. Õigem oleks aga öelda, et küla kerkis tänu lossile. Metsa puid raiuma läinud maamees avastas selle juhuslikult. Loss tundus kuidagi kummaliselt mahajäetud,isegi puude otsad, mis sealt välja ulatusid, olid kaetud tolmuga.Talumees jõudis isegi needusele mõelda. Kohe väravate ees lebas veider riistapuu, mille otstarvet uurides selgus, et sealt hoovav kummaline murduv valgus lõikas väätidesse vaevunähtava augu. Väädid muutusid justkui ebareaalseks ja sein selle taga läbitavaks. Läbipaistvaks. Mehel kulus julguse kogumiseks terve päev ja öö. Kaotada polnud midagi, otsustas ta, ja võttis julguse kokku. Niipea kui hommikupäike oli tõusnud parajasse kõrgusesse, et õhus sillerdavat auku võis palja silmaga näha, tõmbas mees nädal aega tagasi turult hea hinnaga saadud karvase äärega mütsi kerge kahetsusega peast ja viskas läbi avause. Müts jõudis teisele poole seina ilma igasuguse takistuseta. Mees hõõrus pahklikke käsi. Nüüd oli vaja üle vaadata jänesepüünis. Kui ka jänes elusana sealt august läbi läheb, siis võib ka tema katsetada. Nii saigi. Jänesega ei juhtunud midagi muud suuremat kui et ehmunud loomake plagas augu kaudu metsa tagasi. Kui juba hommikusöök jooksis metsa, siis mis seal enam passida. Avastusretk võis alata.

Kui algul tundus loss lõputu ja igikestva tolmukorraga kaetud tohutu varaaidana, mille kõrvale tasus oma maja püsti panna ja pere kohale tuua – lossis ei tihanud tulevane Lossitaguse talu peremees Karla elada – siis mõne aja pärast, kui naine oli parasjagu saanud kätte nende neljanda ja varaait suuresti ära söödud, ehk kõik see, mis väärtuslikuna tundus, maha müüdud, sugenes ta mõtetes rikkust tõotav äriplaan.

Kuuldused Lossitaguse jõukusest levisid. Kuigi suurem osa väikese samanimelise küla majadest oli esimestena lossi juurde elama asunud laste, asunike ja muude talu tegemistega seotud inimeste elamised, oli tänaseks rohkem sisserännanuid. Neid, kes ei süvenenud sellesse, kuidas asula õigupoolest tekkis ja millel ta rikkus püsis. Küla elas ja kasvas. Õitses. Sest ega Lossitaguse omad kadedad polnud – kui vaja, aitasid. Rajasid kiriku ja kõrtsu, kogukonnahoone.

Riistapuu aga jäi Karla hästihoitud saladuseks. Kaitstud väärisasjaks, mida ta ei näidanud isegi mitte oma perele. Veel ei olnud aeg.

Ühel kenal sügisõhtul, kui kollased lehed krabisesid sõbralikult jalgade all ja päike oli jõudud puudelatvadest veidi allapoole, saabus külla iseäralik delegatsioon. Kahvatu palge, punaste silmade ja heledate juustega noormees mustal ratsul koos kolme saatjaga. Kui noormehel endal silmahakakvat relvastust ei olnud, olid viimased varustatud kõikmõeldavate riistadega, millega saab inimestele haiget teha.

"Lossitaguse talu!" nõudsid nad külaveerel.

Halli peaga Vana-Karla nautis piipu popsutades maja ees pingil istudes üht neist haruldaselt ilusatest kuldsetest sügisepäikest täis hetkedest, kui värav lükati hoolimatult lahti ning sisse trampisid neli meest, hobustel.

Kahvatu noormees kargas ratsult esimesena.

"Palju maksab?"

"Mis maksab?"

"Lossi sisenemine?"

"Ah see... mis ta tühi ikka," vastas Karla ja vaatas arupidavalt kahvatut noorhärrat. Uhked riided, uhke hobune, teatud kõrkus, läbematus. No võib ju proovida, rasvase hundi rind on karvane või oli see vastupidi. "Kolm kirstutäit kulda!" põrutas ta. See oli kaugelt rohkem kui ta neilt, kes juhtusid Lossitagusele, tavaliselt küsis.

Noormees vaatas hetkeks taati, kelle eresiniste silmade taga loitis ahnus, noogutas ning üks kaaslane ruttas tuldud teed tagasi.

Tuul keerutas kollaseid lehti maast ja kandis ühe neist Karla jalge ette. Karla sügas mõtlikult habet , vaatas kollasepunasekirjut lehte. "Mida noorhärra arvab ka meie külast?" tegi ta pärast tundidena tunduvat ootamist jutuotsa lahti, et vaikus ei oleks nii masendavalt rusuv.

"Mats! Ma ei ole sulle noorhärra," põrutas punasilmne noormees.

"Ega ma siis halva pärast," kohmas Karla tasa. Ta oli kindel, et kardinate varjust jälgib Lossitaguse tegemisi õige mitu lähedal olevat majapidamist. Ellujäänud kümme vanemat last olid ammu oma teed läinud, naine surnud viimasel sünnitusel. Pesamuna nõudis aga tähelepanu ja hoolt, nii oli ta külast kaubelnud lapsele amme ja hoidja. Uue naise vastu polnud ka suuremat vajadust, mis see vana inimene ikka...Talutööd tegid ära teenijahinged.

Suurde halli, kõrge laega talu härrastemajja elama oli jäänud vaid tema, pesamuna Villem ja vana koer. Krants elas toas, seltsi peab ju vanal inimesel ikka olema. Hommikul oli koer välja nõudnud. Sest saati polnud teda näha. Ju ilmub saba sorgus õhtuks tagasi, pruunid silmad palumas palukest.

Värav kääksatas. Punasilmse noorhärra kaaslane saatis kuute tugevat meest, kes kandsid kahevahel kolme kirstu. Veidi üllatununa tundis Vana-Karla neis ära omaküla mehed.

Kirstud potsatasid murule. Kahvatu noormees tonksas ühte neist saapaninaga ja ütles: "Ühe saad kohe, teised siis, kui lossis käidud."

Vana-Karla noogutas, tõusis kergelt ägisedes pingilt ning liipas lähemale. Ja jäi nõutult kirstu ees seisma. Kirstul ei olnud silmahakkavat kaant. Ta uuris asja veidi lähemalt ja vaatas abiotsivalt punasilma poole.

Noormees ühmatas põlglikult ja andis kannupoisile pika sule. Noorsand tõmbas sellega üle koha, kus kirst pidanuks lahti käima. Suletõmbest jäi roheline jutt... Punasilm viipas veel kord käega ja kirst avanes. Vana-Karla pingutas silmi, aga kõik, mis kirstus paistis, oli tühjus.

Noormehe kahvatule palgele ilmus puna. Irvitab vanainimese üle, taipas Karla.

"Kulda näed siis, kui oleme lossis," teatas noormees vastuvaidlemist mittekannataval toonil.

Ühtlane norskamine, ühmatused, nohisemised, kõik need veidrad hääled, mida inimesed magades teevad, täitsid kogu lossihoovi. Kaks trepi ees seisvat valvurit norskasid duetti. Üks alustas, teine lõpetas. Vahele trügisid nohisevad hääled kuskilt müüri äärde ehitatud aidast, magama jäänud sepp toetas oma lihaselised käed sepikoja pingile ja matsutas läbi une.

Punasilma paunast välja roninud halli kasukaga kass tegi vaheldumisi "krrr" ja "äuuu" ning kõndis ühe magaja juures teiseni, tõsised silmad ja liikuvad kõrvad uurimas igat lõhna ja häält. Eriti meeldis kiisule üks valge palakaga neidis, kes oli vajunud kohe valvuriputka kõrvale. Tema kaenla alt punnitas ülespoole üks huvitavalt lõhnav pamp. Karla on kord proovinud sedasama pampu neidise käest ära sikutada. Tulutult. Et seda kätte saada, oleks ta pidanud konsulteerima mõne sepikoja tootega, aga päris niikaugele ta minna ei tahtnud. Kaup peab olema ikka aus ja riknemata, arvas Karla.

Sümfoonia b-mollis unele, unenägude a capella, oleks Vana-Karla mõelnud lossihoovi häältest, kui tema hinges oleks kübetki poeeti leidunud. Või kui ta kõike seda poleks aastate vältel üha uuesti ja uuesti kuulnud.

Vana-Karla oli teel koju. Ta oli instrueerinud punasilmset noormeest, mida see uinunud loss endast kujutab. Pistnud talle pihku hoolikalt joonistanud kaardi ning kätte juhatanud otsetee kõige nägusamate kammerneitsite juurde. Kuninganna poiss vaevalt huvitab. Karla oli korra proovinud ja leidnud, et tema Juustuke on ikka parem.

Varasemal ajal, kui Karla nimeks ei olnud veel Vana-Karla, oli ta kõik kambrid, toad ja saalid üksipulgi läbi uurinud. Ning ühel ilusal päeval tekkis tal üht eriti kaunist kammerneitsit vaadates idee. Peamiselt küll sellepärast, et oma naine oli just maha saanud lapsega ning ei hoolinud Karla himudest. Aga vana viha tuleb välja lasta. Niimoodi oligi ta väga-väga ettevaatlikult piilunud kõikide värvikate riietusesemete alla, mis katsid kammerneitsi piimvalget keha. Riided pudenesid keha ümbert laiali, paljastades ihu, mis oleks kõik naised kadedaks teinud. Mehed aga nõristaks ila nagu nõdrameelsed. Niisiis on ütlematagi selge, et piilumine osutus huvitavaks. Enne kui Karla arugi sai, oli toimunud püksis plahvatus. Järgmisel päeval arvas ta, et võiks kaunitari ikka natuke põhjalikumalt üle vaadata, et asi oleks kindel. Kuna suur osa riietest oli pudenenud pelga puudutuse peale tolmuks, siis oli ta kodust kaasa tarinud riidest lina. Ei ole küll päris riided, aga natuke ikka. Pealegi talle meeldis naist n-ö avada.

Seekord tuli plahvatuse esilekutsumiseks veidi vaeva näha. Karla tahtis oma truid kaaslasi, Pillet ja Katit, appi kutsuda, aga need töömehe käed... Igatsusega mõtles ta oma kolmandale ustavale kaaslasele. Vase Liin lebas köögikapi ülemises sahtlis. Niisiis pidi ta lootma vaid vaatepildi mõjususele.

Kolmandal korral oli Karla juba targem, kõik kolm abilist usinasti tööl. Mõnda aega toimis koostöö väga hästi. Kuni Karla sai aru, et kammerneitsi keha on kõikideks võimalusteks avatud. Nojah, sellisteks, mis ei nõudnud ärkvelolekut.

Karla kutsus oma piimja nahaga kammerneitsit Juustukeseks. Juust oli lihtsalt parim asi, mida piimast võis saada. Ja kuigi Karla just väga truu oma kallile Juustukesele ei olnud, kord nädalas käis ta teda ikka vaatamas. Lähemalt.

Mõned kuud hiljem pühendas Karla pojad, kes olid jõudnud ikka, kus neid hakkas huvitama see, mis toimub keha alumisel korrusel, lossi võimalustesse. Hea isa peab ikka poegade eest hoolitsema. Nähes, kui rahulolevaks ta võsukesed muutusid, tekkis Karlal Plaan. Suure tähega.Ta oli kuulnud, et suurtes linnades peetakse teatavates majades naisi, kes muutsid mehi sama rahulolevaks kui tema pojad pärast lossiskäiku. Ja et nende pealt teenitakse. "Miks ka mitte," mõtles Karla. Aga tal oli kõhkusi. Need hajusid pärast seda, kui korduvatesse unenägudesse oli ilmunud tavatus riietus, kui mitte öelda, pükstes naine, kes meelal häälel sosistades rääkinud, mis kõik on on võimalik. Ning näidanud enda peal kõike toredat. Kaua see mees ikka peab...

Niisiis, Karla saatis vastavasisulise teate lähimasse linna. Piisas vaid ühest sosinast, ühest kaardist ja mõne aja pärast ei jõudnud ta kõiki kliente vastu võtta. Loss teenindas 30 inimest korraga, arvestades, et iga mees just iga naist või iga meest ei arvanud kauniks. Kui algul oli lossipääsemise hind kaunikesti madal, siis mõne aja pärast kergitas Karla seda ettevaatlikult. Kuni temani jõudsid kuuldused, et teatud Loss teatavas kolkakülas on ümbruskonna parim ja seega kalleim bordell. Veidraim samuti.

Karla ei jõudnud ise kõigega tegeleda, seega pühendas ta järgemööda kõik oma pojad ärisaladustesse. Üks neist hõlmas teatud ainet, sedasama Karla kolmandat sõpra. Vaseliinist sai õige pea teine tuluallikas. Targemad kliendid tõid selle ise kaasa, aga mitte kõik ei olnud nii targad.

Karla värbas külast ka kümmekond vannutatud neidist, et need pärast igat äritehingut hoolitseksid kauba eest. Kaupade seljas olevad riided olid ju ammugi põrmuks pudenenud, neid asendasid linad.Needsamad linad olid algul linasest, siis peenemast kangast ja lõpuks punasest siidist, vastavalt Karla jõukuse arengule. Siidist linad tõid kenasti välja kõik kumerused, nii naistel kui meestel. Karla nimelt tähendas üllatusega, et mõned ta meessoost kliendid eelistasid mehi naistele. Teenijatüdrukutele ta aga maksis ekstra tasu selle eest, et need kasiksid ka seda auku, mida tavaliselt inimene kasutab enda tühjendamiseks. Paraku läks seda tihtilugu vaja ka naiskaupade puhul. Karla ei tahtnud sellest midagi teada, aga kauba eest tuli hoolitseda.

Karla oli rohkem kui rahul. Ta tavatses Juustukesele rääkida, kui õnnelik ta on. Ja et just tänu Juustukesele sai ta nii rikkaks, et võis kõikidele lastele kaasa anda teeraha ja nad kodust korraliku algkapitaliga ellu saata. Päranduse üle ta väga ei muretsenud. Vana-Karlani oli veel natuke aega. Seda enam, et viimast võsukest kavatses ta Lossi asjades eriti hoolsalt koolitada. Ja kes hoolitseb Lossi eest, sellele kuulub ka tema pärand. Koos väikese nõianäolise tõrvatilgaga meepotis.

Juhtus nii, et kui äri oli kenasti käima läinud ja kuuldused sellest jõudnud seitsme maa ja mere taha, ilmus Lossitaguse ukse taha krõnksus vanamoor. Vanamoori nägu oli kaetud mitme rätikukihiga, aga kõikide nende kihtide vahelt vahtis välja terane silmapaar. Ühesõnaga, pealtnäha ohutu vanainimene, kes paistis tahtvat ulualust ja natuke süüa, nagu Karla naine, rahu olgu tema põrmule, külalist pärast tema esimest visiiti mehele kirjeldas. Karla naine võttis teelise kenasti vastu ning pakkus talle kombekohaselt einet. Mees ise oli Lossis, Juustukesega juttu puhumas.

Kui Karla toona koju jõudis, magasid lapsed ja naine sügavat und. Aga keegi oli ärkvel. Kuldjuukseline sihvakas, mehe moodi riietatud daam troonis Karla pika söögilaua taga, oodates peremehe kojujõudmist. Kummaliselt tuttava moega daam. Riietus oli naisel nii eksitav, et esiti pidas Karla teda noormeheks, kes oli talle endale teada põhjusel riputanud kõrvadesse helkivad tähed ja värvinud suu punaseks.

Külaline seadis Karla fakti ette – igal aastal samal päeval ja samal tunnil maksab mees 50% äritulust otse talle, või muidu ei ärka Karla perest keegi enam kunagi. Ja kui Karla sellest ei hooli, siis võib ta vabalt korraldada ka Karlale igavese une, kus mees näeb ainult seda, kuidas ta magab ja siis ärkab ja ärkab ja ärkab... Mees leidis pärast pisukest arupidamist, et pakkumine oli ootamatult helde. Kui lossi poleks kunagi nõiutud, ei oleks ta kunagi avastanud selle kasutamisevõimalused.

Mees ei suutnud siiski uudishimu talitseda.

"Miks sa seda tegid?"

"Ise teavad, keda peole kutsuda, keda kutsumata jätta," viskas külaline külmalt.

"Kes teab?"

"Eks ikka härrad ja prouad kroonitud pead," vastas ta ja tõusis püsti. "Sinu naine kutsus mind sisse, pakkus kohta oma lauas. Kui ta oleks lasknud mind trepi ees oodata, poleks sa nii lihtsalt pääsenud! Sinu asi on päev meelde jätta ja saak pooleks jagada. Aasta pärast näeme!"

Ja tõesti. Igal aastal täpselt samal päeval koputas Karla uksele seesama naisterahvas. Imestas Karla naine mis imestas, mees päris kõike talle ei rääkinud. Ainult seda, mida naisel oli vaja teada. Karlal oli krõnkus vanamooriga, kes imekombel meesnaiseks moondub, äriasju ajada. Tõsi mis tõsi.

Iga kord küsis Karla oma äripartnerilt ühe küsimuse. Ta oli kiire õppija ja sai aru, et naisele ei meeldi lobisemine. Ka ei paistnud aastad talle midagi tegevat. Kord oli Karla naine õssitanud, et küsi ometi, kuidas ta nii noor välja näeb. Vastuseks oli naine õngitsenud kaasas olevast kotist välja ühe veidra olemisega tuubi ja näidanud seda Karlale. Karla oli uhke oma lugemisoskuse üle, aga seekord jäi ta hätta. See sõna ei tähendanud ju midagi? "Kollageenkreem". Seal oli veel teisi sõnu, aga ka need ei öelnud Karlale midagi. Külaline oli itsitanud Karla kohtlasevõitu ilme üle ja öelnud: "Las su naine kasutab seda igal hommikul ja õhtul, küll sa siis näed." Ja jätnud tuubi pikale lauale.

Karla ei näinud midagi. Naine nimelt otsustas, et tegu on selge nõiatembuga, ja pani kreemi kõige kaugemasse kapinurka. Siiski, paar aastat pärast imeasja saamist leidis Karla üht vidinat otsides kapist sellesama tuubi. Pooltühjana. Naist pinnides sai selgeks ka üks veider haigus, mis oli teda veidi aega tagasi kimbutanud. Karla oli lähimast linnast pidanud palkama kõige parema tõpratohtri, et naisest elulooma oleks. Ärasöödud kreemist naine tookord mehele ei kõssanud.

Miks aga tuli sihvakas meesnaine Lossitagusele vanaeidena, oli selge – ilus noor mehe moodi riietatud naine äratab kaugelt suuremat tähelepanu, kui see Karla "äripartnerile" oleks meeldinud. Kuigi enesekaitse polnud ilmselt probleem, eelistas külaline jääda tähelepandamatuks. Põhjust Karla ei saanudki teada. Niigi juba sosistati, et küla vahel liigub sügiseti üks eriti räpakas vanaeit.

Karla sai teada, et tema külalise poole tuleb pöörduda nimega Alis, ta ei ela ei lähedal ega kaugel, tal ei ole meest ega lapsi, ta eelistab kassidele koeri ja raha ta inn-vest-teerib. Ahhaa! oli Karla toona mõelnud. Nõid, kes tegeleb vestidega. Ega Karla mingi harimatu mats ei ole. Loss ise aga asuvat mingis mullistunud ajasopis. Ka sellest ei saanud Karla päriselt aru. Alis oli täpsustava küsimuse peale õlgu kehitanud ja asetanud ühe pisikese seadeldise Karla naise hoolega hoitud haruldase toalille ette ja asjatanud seal veidi.

Lill paistis pärast seda nagu lill ikka. Ainult et teda ei olnud enam vaja kasta ja ta jäigi õitsema. Kui sai selgeks, et lill on ja jääb täpselt samasse seisu kui Alisi külaskäigu ajal, tegi ärivaistuga Karla sellest vaatamisväärsuse. Kõik, kes tahtsid, võisid vaatama tulla "lille, mis kunagi ei närbu". Selleks tuli vaid paar kulda Karla või mõne ta võsukese käte vahele libistada.

Järgmisel korral püüdis Karla hoolega jälgida, et ehk võtab Alis taas selle pisikese asjanduse välja, selle, millega ta nõidust tegi. Aga seda õnne Karlal ei olnud.

Pildi autoriks Krafinna

Punasilm, kelle poole kannupoisid pöördusid kui "sörr Thommas", asus lossihoovi uurima. Tolmukorraga kaetud mitmesugused esemed, valvurid, kelle alastuse katmiseks olid ümber keha põimitud niudevööd, relvad, mis püsisid veidra nulga alla vajunult meeste käte vahel.

Üldiselt oli lossihoov aga väga lage. Thommas ei teadnud, aga sellel oli oma põhjus, mis ulatus aega, mil Karla tegi kõik ripakiloleva ja vähegi väärtuslikuma rahaks. Väärtuslikuks osutus asi siis, kui see ei lagunenud ega murenenud puudutusel. Oluline oli ka asja suurus või kaal. Kaubaks läks kõik see, mida jaksas ära vedada.

Puud ja ilupõõsad olid armetus seisukorras. Nii armetus, et iga aednikuhingega inimene oleks nutma pursanud ja pisarad oleksid voolanud tänase päevani. Kõik oli nii otsatult räämas, tolmune ja kole, et isegi pisiloomad ei tahtnud neist midagi teada. Putukad olid puud ja põõsad unustanud, lillede kroonlehed palusid halastavat otsa. Mõned neist olid leidnud armu ehk keegi varasem külaline oli mõnedega neist tegelenud, enne kui suundus edasi. Tegema seda, mis lasi Karla jõukusel kasvada. Suur osa neist aga lootis endiselt halastusele.

Kannupoisid jäid hoovi ja lõbustasid endid ise. Thommasi kass aga otsustas, et lossihoov on tema karvasuse jaoks liiga igav paik ja järgnes oma kahejalgsele teenrile läbi lossiuste, mis väärinuks Hugo sulest pärinevat vähemalt kahekümneleheküljelist kirjeldust, saba lehviva mastina püsti. Õigemini, see oli hea plaan seni, kuni sepikoja ukselt kostis ärev niuksatus, haugatus. Sealt sööstis välja urisev ja klähviv karvane kogu. Krants oma täies hiilguses. Kass sisises ning sööstis Thommasi jalgade vahelt läbi. Ta plagas pikkade kassihüpetega treppidest üles. Nii kõrgele kui sai, kannul klähviv tuust, kes ei kavatsenudki maha jääda. Thommas, kellel oli vaid üks nõrkus, ja kelle nimeks oli praegu "suur ja sinine hirm", tormas loomadele järele.

Hallsuss kössitas ühe väikese kambri ukse ees, sealt ei viinud edasi ühtegi treppi ega redelit. Ta oli lõksus. Krants aga ei teadnud, mida peale hakata sisiseva, uriseva ja turtsuva olendiga, kes veel äsja oli nii kenasti ta eest ära plaganud.

Thommas leidis nad teineteist piidlemas. Hallsuss oli kössis, aga koera ligi ei laskund. Mees astus loomade vahele. Krants heitis inimesele tänuliku koerapilgu, enne kui minema lipsas.

"Suss!"

"Krrrnäu!" vastas kass ja piilus ettevaatlikult ringi. Mine seda krantsi tea, võibolla otsustab tagasi tulla. Samal ajal tegi Thommas huvitava tähelepaneku. Kaardil puudus märge ukse kohta. Aga ometi oli seal uks. Noormees lõgistas natuke aega riivi kallal ja siis otsustas, et aeg on kasutada sulge. Kingitust, mille ta oli saanud haldjast ristiemalt. Vähemalt niimoodi oli tema kuninglik isa talle seda serveerinud. Siiamaani oli sulg toiminud, polnud mitte mingit põhjust, miks mitte ka nüüd. Ja tõepoolest, uks avanes.

Tolmupahvak lõi Thommase hinge kinni. Ta kattis käega nina ning astus üle läve. Kass sisises, turtsus ja aevastas, enne kui mehele järgnes. Tema oli see, kes jõudis esimesena kitsukese baldahiinvoodi juurde, ning ronis raskete, paksu tolmukorraga kaetud sametkangaste vahelt sisse. Nii osavalt, et ei puudutanud kangast. Küll aga jäid kõik tema käpajäljed kenasti näha. Ta raputas oma jalgu, et pääseda ollusest, mis paiskus iga pisikese kassisammuga üles. Riie vajus ju põrmuks.

Ta uuris veidi aega inimest, kes paistis seal vaikselt magavat ja udjas käpaga katseks üle näo. Ei midagi. Siis lükkas nina vastu nina. Ikka ei midagi. Arusaamatu. Huvitav, kuidas mõjuks huultest näkitsemine? Või silmadest?

Umbes kümne sekundi järel jõudis kass arusaamisele, et see inimene on maailma kõige igavam olend.

Thommas tegeles samal ajal sametkatete eestlükkamisega, proovides samal ajal jääda nii tolmuvabaks kui võimalik. Eriti hästi tal see ei õnnestunud. Sametkate vajus talle sõna otseses mõttes kaela, pudenedes laiali. Noormehe väärikusest ei jäänud suurt midagi alles. Ta püüdis tolmkattest vabaneda nii hästi kui oskas ja kirus kõikide sõnadega, mis pähe tulid, vanameest ja tema bordelli.

Pärast seda, kui suurem osa sellest, mis talle kaela varises, oli maha pühitud, võis ta näha armast näolappi, verevat suud ja täiuslikku nina. Ja see veatu nahk! Ta lükkas ettevaatlikult tüdruku põsele vajunud mustad juuksed eemale ning imetles ilmutist. Oleks ta varem teadnud, et Lossitaguse uinuv bordell sisaldab taolist kaunitari, oleks ta juba mõni aeg tagasi teele asunud. Isegi kaelavajunud riie, mis pudenes põrmuks, et suutnud varjutada ta imetlust.

Mitte ükski kuulujutt ei vihjanud poole sõnagagi baldahiinvoodis magavale kaunitarile. Kui aga need jutud, mida ta kuulnud oli, vastasid tõele, siis ei tohiks olla mingit probleemi keha soojusega. Niisiis asus noormees tööle. Kõigepealt tekk, siis lina, siis õhuke öösärk... Tekist ja linast sai põrm, öösärk aga püsis. Ta libistas käe ettevaatlikult tüdruku rinnale, pani silmad kinni ja nautis tunnet. See oli uskumatult mõnus. Mitte üks teenijatüdruk, kelle isa talle varem harjutamise mõttes tuppa saatnud, ei tekitanud temas sellist erutust. Ihu hakkas pakitsema ja püksid kitsamaks muutuma. Ta tõmbas ettevaatlikult üle õla paela, mis takistas õhukest mittelagunevat riiet vajumast tolmusele asemele, siis teise.

Öösärgi alt ilmus välja pronksjas nahaga kaetud õbluke keha, mida kaunistasid tumepruunide nibudega varustatud teismelise rinnad ja tihe puhmas häbemekarvu. Puusakondid tungisid teravalt esile, tuues niimoodi välja lameda kõhu. Kõik oli täiuslik. Ja nõnda süütu ja noor. Thommas jõudis isegi mõelda, et kui tüdruk oleks ärkvel, küllap püüaks ta teda niisamagi ära rääkida. Ja kui veab, siis kasvõi seltsidaamiks lossi võtta. Kui tüdruk juhtub olema alamast soost, kui aga mitte... Edasise mõtte peale tundis mees, kuidas pükstes läheb veel kitsamaks.

Kass istus kapikese peal ning vaatas suurte silmadega Thommast. Ta nägi, kuidas mees vabastas lapi oma püksiesiselt, võttis sealt välja ühe väiksemamõõdulise londitaolise kehaosa ja libistas seda otsekui arupidavalt pihkude vahel, ise tüdrukut jälgides. Kui Thommase kehaosa enam ei ülalhoidmist ega paitamist ei vajanud, oli kenasti kikkis, punetava otsaga ja valmis, kummardus noormees voodi kohale ja suudles tüdrukut. Sest niimoodi peab üks korralik härrasmees tegema, oli ta lugenud. Suudlema enne kui saad loa sisenemiseks.

Thommast oli lugema õpetatud niipea, kui ta kuningast isa otsustas, et poisist saab troonipärija. Niimoodi oli Thommas veetnud päris hulga oma väärtuslikult ajast raamatukogus, selle asemel, et teiste poiste kombel harjutada vibulaskmist ja mõõgavõitlust. Ja mitte kõik raamatud polnud kuningasuguvõsade loetelud, geograafilised märkmed ja lood võitudest. Mõni kirjeldas üsna detailselt vastassugupoolt ja ka seda, mida tuleb ette võtta selleks, et kuningriik oleks pärijatega varustatud. Thommas arvas, et see tüdruk siin uinuvas bordell-lossis, olgu ta nii magav kui tahes, väärib viisakat kohtlemist

Ta kummardus üle tüdruku ja suudles ta verevaid huuli. Ikka uuesti ja uuesti. Kuni tundis, et midagi on valesti ja tõmbus eemale.

Tüdruku silmalaud võbelelesid, huultelt vallandus oie. Silmad avanesid aeglaselt, pilk kinnitus Thommasi ehmunud punastele silmadele ja liikus allapoole.

"Appi," sosistas neiu, ja veelkord: "Appi, appi, appi!" Iga sõnaga muutus toon intensiivsemalt. Lõpuks ta karjus, kriiskas, niimoodi, et Suss oli juba ammu toast kadunud ja Thomass seisis tardunult voodi kõrval. Ja äkitsi sai mees väga teadlikuks omaenda alastusest. Erutusjääkidega riist vaatas nukralt põranda poole. Ta niutsatas tahtmatult ning vaatas, kuidas neiu püüdis oma keha kinni katta, ise kileda häälega karjudes. Kui Thommas poleks olnud asjade ootamatust pöördelt nii imestunud, küllap oleks ta vaimustunud neiu hääle ulatusest.

Kui ukse vahele ilmusid uimaste nägudega ja pisut sassis ilmaga valvurid, pusis Thommas oma pükste kallal, ehk püüdis päästa oma järelejäänud väärikust. Ja liikus kohmakalt, aga äärmiselt sihikindlalt ukse poole ning trepist alla. See viimane oleks tal peaaegu õnnestunud, aga ühele valvuritest tuli elu sisse ning ta hakkis jala punasilmse noormehe jalgadesse.

Keha veeres tuhmide korrapäraste mütsatuste saatel kümme meetrit käkaskaela allapoole. Jäi sinna lebama. Väändunult ja elutult. Keha oli langenud nii, et avatud püksilapp ei olnud kohe paista. Mitte et Thommasel sellest midagi oleks, aga kuningapoja väärikus ei tohtinud kannatada.

Suss oli samal ajal jõudnud korrus allapoole, kus liikusid uimaste ilmetega kahejalgsed. Ta otsustas, et esialgu pole neist midagi karta ja jooksis kerge kassitraaviga läbi uhketesse raamidesse paigutatdud peeglitega kaetud ruumi, teise trepi suunas. Jällegi, Hugo'd oleks hädapärast vaja.

Kostis röögatus: "Kass!" ja Sussil tuli elu sisse. Taaskord põgenes kass üles, aga sel korral oli tal õnne. Aken seisis kutsuvalt irvakil. Mõninga äreva ja närvilise pusimise järel sai kassist lendkass. Kui tal jätkunuks aega, oleks ta näinud, kuidas kogu lossihoov ärkab ellu ja sepikoja nurgas liigutab end üks kahtlaselt tuttava moega karvanäss. Suss maandus pehmel asjal, mis oli otsekui tema jaoks lossi akna alla asetatud. Valge kurbade silmadega suksu pistis oma pehme nina Sussi juurde ja nuhutas kassi, Suss kähises igaks juhuks. Suksu uuris väikest karvast olendit ükskõikselt ning hakkas saatusega leppinult heinajäänuseid krõmpsutama. Otsekui kõlvanuks see millekski enamaks kui väetiseks.

Kass tegi näo, nagu midagi poleks juhtunud ning kõndis saba seljas värava poole. Ta oleks sinna jõudnudki, aga poolel teel köitis ta tähelepanu seesama valge palakaga kaetud neidis, kellel oli huvitav komps. Neidis oli ärkvel ja komps pudenenud kaenla alt lossihoovi kividele. Seda uurides ei pannud ta tähelegi, kui ta saba alla torgati karvane koon.

Krants lubas endale tutvuse uuendamist, enne kui asus jälgima uimaselt ringi kakerdavaid inimesi. Teenijad vaatasid nõutult ringi, sõdurid kohendasid oma relvi, mõni ka seda relva, mis ilmselt kohendamist väga ei vajanud või siiski. Üle hoovi venis uimaste, veidrate ja mõnevõrra ärritunud inimhäälte kakofoonia. Kes sosistas, kas karjus, kes undas niisama, sekka mõned Appi! karjatused. need juhtusid reeglina siis, kui inimesed said aru, et riiete asemel on neil seljas midagi, mis meenutab voodipesu.

Hiljutise noore printsi uhke ja relvastatud kaaskond põgenes niipea, kui lossi uksed iseenesest lahti plõksatasid ning inimesed ümberringi üles ärkasid. Võlutud ja uinunud loss oli üks asi, aga ümberringi ühtäkki üleärkavad inimesed teine. Ja kuhu kõik need kibuvitsaväädid kadusid?

Mis sai Vana-Karlast? Vana-Karla ei näinudki oma ausalt välja teenitud kulda. Ta istus teel koju ühele kännule jalgu puhkama ja pani silmad kinni. Noorim poeg leidis ta siis, kui Krants oli tagasi koju jõudnud ja poisi metsa meelitanud. Karla nägi igavest und laegastest ja ühest teatavast piigast, kellel oli piimvalge nahk.

Epiloog

Sügis oli taas kätte jõudnud. Lossitagune oli muutunud tundmatuseni. Väikesest külast oli kasvanud ühtäkki linn, selline, mille kõrval asus tegus ja lärmakas loss. Teed oli laiad, isegi paar väljakut ja alleed oli ehitatud.

Lossis oli toimunud iibe plahvatus. Kõik õiges eas neidised said 9-10 kuu pärast kätte tited, kellest suurema osa tundusid natuke ühte nägu. Kaasa arvatud pisike troonipärija. Kui keegi oleks viitsinud neid lapsi aasta või kolme pärast üles rivistada, oleks selge, et kõikidel on midagi, mis viitab ühisele vanemale. Nii ei olnud ka vaja summutada kuuldusi Vana-Karlast. Seda enam, et kadunukesest ei teatud lossis suurt midagi, peale kuulujuttude.

Hallika karva ja kuningliku ilmega kass peesitas kunagise suure talu õues, mis nüüd olid koduks vareseperele. Talust olid järele jäänud vaid ahervaremed, korsten kerkis peamajast taeva poole nagu teatavat sorti lubadus. Ja üks koer luusis taluõuel ikka ringi, otsekui midagi või kedagi otsides.

Nad olid sõlminud vaherahu. Koer ei ajanud kassi taga ja kass nõustus koera peale mitte sisisema. Ja nad elasid elu lõpuni kui nad veel surnud ei ole.

Jutt: Kuldkalake (Justus Kallemaa)

Kuigi sakslased olid tulistamise ja Malikovi jälitamise lõpetanud, tormas viimane endiselt üha sügavamale laande. Viimaks, kui ta oli enda arvestuse kohaselt maanteest vähemalt viie kilomeetri kaugusel, julges Malikov sörgilt kõnnile üle minna. Eespool paistis mets hõredamaks muutuvat. “Kas tõesti jälle põllud? Või heinamaad?” mõtles Malikov esiti pettunult, kuid üha edasi minnes mõistis ta, et puude vahel veiklevad hoopis hallikasrohelised järvelained ning seega ei olnud sakslaste patrulle vaja karta - need hoidsid rohkem linnade ligi. Peagi sattus Malikov metsarajale ning see tundus otse järve poole suunduvat.

“Hände hoch!” käratas Malikov, sihtides PPD-ga endast paarikümne sammu kaugusel askeldavat hallis mundris sakslast, kes pikka musta paati vette proovis lükata. Sakslane tõstis käed pea kohale, pööras end näoga hääle suunas ja jäi üllatunult ootama, mida see väikest kasvu kondine venelane ette kavatseb võtta. Malikov silmitses enda vangi ja kuigi ta fritsude auastmetest suurt ei teadnud, oletas, et tegemist on lihtsõduriga. Relva ei paistnud tal olevat.

“Kes sa oled?” küsis Malikov saksa keeles.

“Kapral Klaus Berger,” vastas sakslane, imestades, et kusagil Venemaa kolkas teda tema emakeeles kõnetati.

“Mida sa siin toimetad, Klaus Berger? Ja kus on su relv?” jätkas Malikov ülekuulamist.

“Mul ei ole relva. Viskasin selle ära, kui enda väeosast põgenesin. Ma tahan paadiga tollele saarele rettu pageda,” viipas frits peaga järve suunas ja palus: “Lase mul minna, vene sõdur!”

Malikov langetas PPD palgest ja astus sakslase juurde, ta võttis relva vasakusse kätte ning sirutas naeratades parema käe: “Nooremleitnant Sergei Malikov, sõjaväetõlk. Ma usun, et seal saarel on ruumi meile mõlemale.”

***

Pärastlõunane päike küttis halastamatult. Malikov oli enda riided ära pesnud ja kuivama laotanud ning päevitas nüüd kaldarohul. Hommikul avastas Klaus püünisest ühe kana moodi linnu, mis koos voblatükikestega katelokis keenuna maitses tunduvalt paremini kui keskmine lõuna instituudi sööklas. Esimest korda kuu aja jooksul sõid nad midagi muud lisaks Klausi püütud kaladele ja küünis kopitavatele latikakeltudele. Malikovil oli mõnus olla ja ta keeras end kõhuli, sest nõnda nägi ta Klausi, kes pahkluudeni vees seisis ja enda pükse pesi. Klausi lihaselisi reisi ja tuharaid imetledes märkas Malikov, et päraku ja munandite vahel rippus sakslasel miski kerajas moodustis. Malikovile oli ka paar korda varem silma jäänud, kui Klaus näiteks ujumas käis või ennast pesi, et tollel seal rohkem vigureid ripleb, kui üldiselt kombeks on. Nüüd sai ta aga seda isevärki moodustist segamatult takseerida. Tundus, et tegemist oli tõepoolest mingi liigmunandiga, mis mõõtmetelt oma kahest kaaslasest ehk poole suurem võis olla ja seega justkui nende vanema vennana näis. Jahmatusega märkas Malikov, et aeg-ajalt läbis munandit punakas hõõgus ning selle ümber vilksatasid õrnsinised elektrilised kübemed.

Lõpuks sai Klaus pükstega ühele poole, laotas need põõsale kuivama ning tuli ja istus Malikovi kõrvale.

“Kuule, Klaus, mis värgendus see sul seal kannikate vahel vilgub?” küsis Malikov ja kuigi ta püüdis näida ükskõikne, reetis kerge värin tema hääles ilmselget erutust. Klausi ilme muutus tõsiseks ja sügavad kortsud ninajuurel andsid aimu, et sobiva vastuse leidmine viis ta kimbatusse.

“See on mu kuldkalake,” ütles ta siis naerma pahvatades ja nähes Malikovi mõistmatut nägu, lisas püsti tõustes: “Mina igatahes lähen ja kastan ennast märjaks. Tuled ka?”

“Ei tule vist,” venitas Malikov.

“Sa ehk ei oskagi ujuda?”

“Mina?” hüppas Malikov püsti. “Ma teen saarmale ka silmad ette!”

“Noh, sel juhul kutsun sind välja!” naeratas Klaus. “Näed seda nina seal, kus kask vee kohale on vajunud?”

“Selle kaseni? Hüva! Seal peaks piisavalt sügav olema. Kas tahad edumaad ka?” oli Malikov enda paremuses kindel.

“Ikka!” hüüdis Klaus, lükkas Malikovi ootamatult pikali ja jooksis järve. Malikov kargas jalule ning tormas sakslasele järele. Umbes kümne tõmbega sai ta Klausi kätte ja kaseni jõudes oli Malikovi edumaa enam kui kakskümmend meetrit. Lõpuks jõudis Klaus ka kohale, jäi Malikovi kõrvale ulpima ja tõdes muretult: “Ma olen ennast ikka keskmisest paremaks ujujaks pidanud, kuid täna langetan teie ees alandlikult pea, oo meister!”

“Kas soovid veel milleski võistelda?” küsis Malikov üleolevalt. “Ma olin ülikoolis kolmas mees ujumises ja esimene mees kaugushüppes!”

“Aga mina jällegi... mina olen lihtsalt ilus poiss,” irvitas Klaus ja surus ühe käega Malikovi pea vee alla. Malikov rabeles ennast veepinnale, kuid raske kämbla mõjul leidis ta end uuesti vee alt. Kolmandal katsel õnnestus Malikovil pinnale tõusta, ta sõlmis enda käsivarred ümber Klausi kaela ja vedas nüüd omakorda fritsu vee alla. Kui nad koos uuesti pinnale kerkisid, ei lasknud Malikov kaaslast haardest vabaks, vaid surus oma suu Klausi suule ning taas vajusid mehed vee alla, kus nad uppumise vältimiseks siiski teineteist lahti pidid laskma. Malikov pistis pea esimesena veest välja ja hakkas aeglaselt kalda poole ujuma. Puristades järgnes talle Klaus. Kui Malikovi jalad lõpuks põhja leidsid, astus ta paar sammu ranna suunas ning jäi rinnasügavusse vette seisma, et veidi hinge tõmmata. Klaus ujus talle selja tagant ligi ja parema käega tal juustest haarates ning tema pead kuklasse rebides vajutas oma hambad Malikovile kaela. Paremal tuharal tundis Malikov kõvastunud riista tukslevat survet.

***

“Sa võid mind uskuda ja võid mind ka mitte uskuda, Serjoža,” ütles Klaus, “ma ei pane sulle kumbagi pahaks.”

“Ma usun sind. Ma pean sind uskuma,” vastas Malikov, kelle pea puhkas Klausi reiel. Iha oli nende kehadest karjatuste saatel põgenenud ning võimust hakkas võtma postkoitaalne roidumus. “Aga kuidas Gestapo teada sai, et sinu munandit hõõrudes täituvad inimeste soovid?” uuris Malikov ja haigutas.

“Ma rääkisin sulle, et kulutasin enda ainukese soovi siis, kui ihkasin, et üks mees mind armastama hakkaks. See mees, minu ladina keele õpetaja, muutus mulle lõpuks vastikuks. Nii vastikuks, et ma kaalusin isegi tema tapmist, kuid otsustasin siiski põgeneda. Ja armee tundus sel hetkel kõige kindlam pelgupaik olevat,” ütles Klaus lage silmitsedes. “Kuna mu õpetaja teadis minu saladust, siis kättemaksuks läks ta Gestaposse ja nendel oli mind juba lihtne üles leida.”

“Sa ütlesid enne, et Gestapo sundis inimesi su munandit silitama ja soove soovima. Miks nad ei soovinud siis kohe Stalini surma? Või seda, et venelased sõja kaotaks?” uuris Malikov.

“Mingil põhjusel täituvad ainult head soovid. Nii et inimestel kästi soovida lennukaid ideid Reichi teadlastele ja inseneridele või geniaalseid strateegilisi võtteid kindralitele,” vastas Klaus.

“Ja siiski, ma saan aru, et soov täitub vaid siis, kui soovijaks on inimene, kes sind armastab? Kus Gestapo sellised inimesed leidis?”

“Esiteks pidi tõestama enda jutu paikapidavust muidugi minu õpetaja. Ma ei tea, mida ta täpselt soovima pidi, kuid see oli kuidagi seotud Dunkirkiga ning veenis Gestapot edasi tegutsema. Seejärel…” Klaus jäi siinkohal vait ning mõnda aega kuulis Malikov vaid tema hingamist.

“Seejärel?”

“Võeti ette minu perekond. Minu vanemad, vend ja minu õed. Kedagi ei säästetud. Siis hakkas Gestapo vedama mind teatritesse, kontsertidele, kinno - kõikjale, kus leidus piisavalt noori tüdrukuid võrgutamiseks. Mõned neist hakkasid mind armastama, mõned mitte. Maha lasti nad lõpuks kõik.”

“Tõepoolest imelugu, et me sinuga siin maanurgas kokku saime,” lausus Malikov, kui oli veidi mõelnud.

“Selle eest võid tänada minister Goebbelsit, sest just tema leidis lõpuks, et ei ole mõtet aega ja raha lõpututele soovidele kulutada, vaid tuleb venelastele üks korralik demonstratsioon korraldada, mis neid kapituleeruma kannustaks. Delegatsioonid pidid kohtuma Pihkvas, isegi üks minusse armunud tüdruk oli kaasas, kuid veidi enne linna sattusid meie autod varitsusse. Võimalik, et see varitsus oli tegelikult NKVD korraldatud, kuid minul õnnestus seetõttu ööpimedusse kaduda.”

***

Viimane püünis oli samuti tühi ja Malikov istus mahalangenud männitüvele metsmaasikalehtedest keeratud plotskit suitsetama. Loodetavasti on Klausil enda püünistega teisel pool saart rohkem õnne. Malikovile meenus, kuidas ta enne sõda vanematega Aragvi restoranis einestamas käis, kuidas ta seal Vasja Staliniga tutvus ning kuidas see kõik lõpuks orgiatega Beria villas päädis. Oleks vana Joss sellest aimu saanud, otsiksid nad praegu nagu pöialpoisid Kolõmal kalliskive. Mis oleks, kui läheks ja võtaks Klausil munad pihku ning sooviks ennast koos temaga Aragvisse? Sööks ja jooks end ogaraks ning pärast seda tulgu või veeuputus!

Malikov ohkas. Klaus enda neetud munaga ei teinud elu sugugi lihtsamaks. Aeg hakkas otsa saama. Üle-eelmisel ööl, kui Malikov väljas kusel käis, kuulis ta järvelt hääli. Kuna ilm oli tol korral pilves, ei õnnestunud tal hääle omanikke silmata. Kes need olid? NKVD? Gestapo? Mõlemad? Võis arvata, et põgenike asukoht on julgeoleku meestele nüüdseks teada ja neid jälgitakse. Malikov otsustas järve äärde hiilida ja luurata, kas vastaskaldal on mingit liikumist märgata.

Loomulikult ei olnud teispool järve kedagi näha, kuid Malikov oli kindel, et nad on seal ja ootavad. Kuid mida ja kui kaua? “Võiks ju soovida, et oskaksime lennata, ja lendaks öösel minema,” sähvas Malikovil läbi pea, kuid samas tekkis küsimus, et kuhu siis ikkagi lennata? “Ja esimesel, ütleme, teisel korral lendad minema, kuid kolmandal korral lasevad ikka alla,” arutles Malikov edasi. Võiks ju endid ka nähtamatuteks soovida ja pidada peenikest naeru, kui NKVD saart pahupidi pöörab, kuid kuidas pärast jälle nähtavaks tagasi saada?

Üks võimalus oleks saarelt lahkumisega talve tulekuni viivitada, sest üle jää on kindlasti lihtsam minema pääseda kui paadiga, kuid seegi ei pruukinud sajaprotsendiliselt õnnestuda. Pealegi oleks jälitajail lumes lihtsam jälgi ajada ja kes garanteerib, et NKVD viitsib talveni oodata ning juba täna õhtul saarele ei tule? “Mõtle, Serjoga!” sosistas Malikov roo sees kükitades, “Mõtle!”

***

Septembri esimene nädal hakkas lõppema. Järv tõmbus mustjashalliks ning hommikuti leidis tee rannale üha rohkem ja rohkem lehelootsikuid. Kala enam ei võtnud ja ööd küünis kiskusid viluks. Malikov ja Klaus lebasid näod vastamisi heintel kahe telkmantli all.

“Me ei saa enam saarele jääda,” alustas Klaus.

“Ma tean,” sosistas Malikov.

“Ma olen sellele mõelnud, Serjoža, ja jõudnud järeldusele, et ellu jäämiseks tuleb meil lahku minna.”

“Ma ei taha ilma sinuta minna,” ütles Malikov, nühkis oma nina õrnalt vastu Klausi põske ja jätkas: “Pealegi ei ole ju meie armastuse eesmärk ellu jääda, vaid kokku jääda. Koos olla.”

“Aga meie koosolemine võib nõnda väga lühikeseks kujuneda,” naeratas Klaus nukralt.

“Ei kujune, kui meil õnnestub Moskvasse pääseda. Mu isa on kindral, Stalini parimaid sõpru. Kui Stalin näeb, et sa suudad sõja käiku muuta, oleme väljaspool igasugust ohtu,” seletas Malikov innukalt.

“Ah siis sellepärast sa ei olegi veel enda soovi ära kasutanud, sest kavatsed selle abil Stalinile minu võimeid tõestada?” naeris Klaus.

“Ei. Ma tahtsin, et minu soov tooks õnne meile mõlemile,” vastas Malikov pisut solvunult, “ja mis see olla võiks, mõtlesin ma välja alles mõne päeva eest. Isegi Stalinile peaks sellest jätkuma, kuigi tõenäoliselt teab ta sinust juba niigi kõike.”

“Kas sa tahad öelda, et…?”

“Jah, Klaus, ma olen nüüd valmis soovima!”

***

Klaus pööras end näoga seina poole, toetas käed seinale ning ajas jalad kergelt harki. Malikov põlvitas tema selja taha, sest nõnda oli ligipääs kolmandale munandile kõige hõlpsam. Ümber munandikoti ja selle sees praksusid valged välgud ning hüplesid kuldsed sädemed. Ta libistas sõrmedega õrnalt üle Klausi võlukera ja sellest tõmbus nahk munandi ümber esialgu kortsu, kuid silitamise jätkudes hakkas aegamööda taas pehmuma ning muna selle sees lõi helesiniselt kumama. Malikov sulges silmad ja keskendus nüüd enda soovile, nägemata, kuidas munandist kiirguv valgus täitis aegamööda kogu küüni.

Ühtäkki rebisid lahtipaiskunud ukse piirjooned eredasse valgusesse musta avause ning käratusele: “Oh sa vana lits!” järgnes lask. Soe veri pritsis Malikovi juustele ja paremale näopoolele. Kapten Gromovi selja tagant imbus küüni veel kolm või neli enkavedeelast ning Gromov võis enda TT kabuuri pista ja kuritööpaika uurida. Vasaku seina ääres lamas kägaras arvatavasti fritsu laip ning surnukeha kõrval oli tumehall laudsein mustja verega koos. Tema kõrval põlvitas palja ülakeha ja verise näoga tõenäoliselt Malikov. “Noh, nooremleitnant, kas kaptenile olukorrast ette ei kannagi?” katsus Gromov enda oletuse paikapidavust.

Malikov ajas end värisedes seisma ja vahtinud viivu kaptenile segasel ilmel otsa, tormas talle kisades kallale. Gromovi laiale rinnale, mida kaitses paks sinel, ei teinud Malikovi luidrad rusikad vähimatki häda ning isegi lõuga tabanud löök jättis ta külmaks, kuid reamees Utjussovile oli see viimaseks piisaks ning jalalöök roietesse niitis Malikovi hetkega jalust.

“Aleksei Lavrentjevitš, ärge laske sel saastal ennast puutuda!” manitses Utjussov kaptenit ja sülitas nuuksuvale Malikovile, kes muldpõrandal ennast põlvili hakkas ajama.

“Värdjas,” ägas Malikov jõuetult.

“Kuidas, kuidas?” uuris Gromov teeseldud uudishimuga.

“Värdjas,” kordas Malikov, “sa ei tea, millise inimese sa hävitasid. Sa ei tea, kelle poeg ma olen ja mida mu isa sinuga teha võib! Kui seltsimees Stalin sellest kõigest…”

“Sina, lita,” kõmistas Gromov järsult, “ära seltsimees Stalini püha nime enda räpase hoorasuuga teota!” Ümberringi sagivad sõdurid jäid vaikides paigale ning ootasid järgnevat tormi, kuid kapten jätkas rahulikult: “Oh Serjoža, papakene on sul juba ammu puuri pistetud. Ole sa krahv või kindral - Lubjankalt ja Butovost see sind ei päästa. Aga sina võiksid isakesele Stalinile hoopis tänulik olla, et hingekene sisse jäeti.”

“Jah,” mõtles Malikov, “kuniks hing sees, ei ole veel kõik kadunud!”

Autor Luule Lille

“Selivanov!” hüüdis Gromov radisti.

“Mina, seltsimees Kapten!” kostis kusagilt väljast rahulik ja selge tenor.

“Võta Mihhailovskojega ühendust ja teata, et d’Anthes on surnud. Puškin sõidab ballile.”

“Just nii, seltsimees Kapten!”

“Koltsov, pane tal käed raudu!” pöördus Gromov sõduri poole, kes oli just Klausi laiba telkmantlisse mässimisega ühele poole saanud, “ja otsi talle miskit peale visata. Sügisene aeg, inimesel on külm.”

Jäi veel fritsu laip Gestapole toimetada ning seejärel koos meeste ja Malikoviga tagasi üle rindejoone põrutada.

***

“Siiapoole! Siiapoole!” kiirustas doktor Bronnik kapten Gromovit kahepoolse klaasukse suunas, mille tagant kostis sanitaride vandumist ja Malikovi kriiskamist. Uksest väljus nooruke õde ja kiirustas neist mööda, leides siiski aega Gromovile kergelt noogutada. “Daša!” hõikas arst, “palun öelge doktor Rosenblumile, et ta valmistaks kiiresti kahe päeva jagu sulfosiini ja… ja las paneb ka insuliini valmis!”

Teisel pool klaasust ootas neid pikk koridor, mille parempoolses seinas haigutavatest trellitatud akendest valgustas hommikune kevadpäike vastasseinas asuvaid palatiuksi. Ühest sellisest uksest üritasid kaks sanitari ja sõdur sisse pressida märatsevat Malikovi. “Litsid!” röökis Malikov. “Värdjad! Litsid! Mõrtsukad!”

Gromov oli marus. Vähe sellest, et Butõrka vangla punase ristiga GAZ-55, mille ülesandeks oli patsient Bronniku kliinikusse transportida, neile juba poolel teel vastu sõitis, olid moskvalased Malikovil enne lahkumist ka käerauad maha võtnud ja nõnda ta sanitaride hoolde jätnud. Kui Gromov oma meestega kohale jõudis, ajas kogu hullumaja personal Malikovi mööda vana mõisaparki taga. Lõpuks õnnestus sõduril, keda hüüti Paravossiks, põgenikul jalad alt lüüa.

“Sellele raisale tuleb hea pauk elektrit silmamuna kaudu ajju lasta, mitte teda insuliiniga hellitada,” urises Gromov. Malikov oli vahepeal jalad laiali ajanud, surus neid vastu uksepiitasid, lootes niiviisi vastuhakku pikendada, kuid Paravoss haaras oma võimsa kämblaga tal hargivahest ning valust kõverdunud patsient lohistati elajaliku ulgumise saatel kolme mehe poolt palatisse.

“Igasugune psühhokirurgiline lähenemine ja transkraniaalne mõjutamine on absoluutselt keelatud. Moskva käsk,” laiutas doktor Bronnik käsi ning järgnes rüselevale seltskonnale.

“Mõrtsukad! Lapseröövlid! Värdjad!” üürgas Malikovi hambutu suu verist sülge lae suunas pritsides, kui sanitarid ja Paravoss teda voodi külge aheldada püüdsid. Kaks meest vajusid kogu oma keharaskust mängu pannes märatseja kätele ning üks sanitaridest asus nahkrihmaga ta paremat kätt voodivõre külge kinnitama.

“Hoidke, et te tal kätt ära ei murra,” manitses Bronnik mehi.

“Lits! Läbinussitud pask! Sa ei tea midagi, hoorapoeg!” suunas Malikov nüüd enda tähelepanu voodijalutsis seisvale arstile ja asus tolle suunas jalgadega rapsima. “Seltsimees kapten, hoidke tal kuradil jalgu kinni!” hüüdis Paravoss ning Gromov, kes seni oli ukse juures seisnud, astus ruttu voodi juurde ja heitis end risti üle Malikovi reite. Viimane tõmbas enda põlved aga ootamatu jõuga kõveraks, heites niiviisi kapteni voodi kõrvale põrandale. “Hoidke rohkem pöidade poolt, siis on tal vähem jõudu,” õpetas sanitar, kes oli nüüd patsiendi vasaku käe kallale asunud. Sanitari nõuandest oli kasu ning lõpuks õnnestus Malikovi käed-jalad voodi külge siduda.

“Oh, Daša, mu kullatükk, täpselt õigel ajal,” rõõmustas Bronnik, kui õde kroomitud kandikuga palatisse sisenes.

“Lits!” sülgas Malikov õe poole.

Doktor võttis kandikult süstla, eemaldas tumepruunilt flakoonilt klaaskorgi ning imes õlija vedeliku süstlasse. Seejärel, keeranud nõela süstla otsa, ütles ta sanitarile: “Mitja, võtke tal õlg välja!” Sanitar avas Malikovi helesinise haiglapidžaama viimased allesjäänud nööbid ning rebis patsiendi paremalt õlalt varruka maha. Avanenud jakihõlmade vahelt paljastus ka koletu arm, mis ulatus nabast kuni peeniseni. Doktor Bronnik silitas peoga üle armi ning tema ilme reetis äärmist rahulolu: “Ilmselt on patsiendi rasedusluulu põhjuseks just kõhupiirkonda haavatasaamine. Näete, kuidas võib suur kehaline trauma inimese vaimu muserdada?” Kõik kummardusid voodile lähemale ja tunnistasid ebaprofessionaalselt kokkuõmmeldud kõhuhaava.

“Mis te vahite, hatapersed?” ägises Malikov ja püüdis endast külili keerata, “küsige parem sellelt saadanalõustalt Gromovilt, kuidas lapse isa nagu koer maha lasti ja mu kõht Butõrka keldris puruks rebiti, et laps kätte saada!”

Gromov vaatas tülpinud ilmel kõrvale ja arst torkas nõela Malikovi kollakasse õlga.

“Andke mulle... tooge siia... Miša, pojake... tooge!” lalises higine Malikov, sulfosiin oli mõjuma hakanud.

“Toome, Serjoža, toome,” silitas doktor Bronnik tema kuumavat pead ning pöördus siis õe poole: ”Daša, öelge palun doktor Rosenblumile, et insuliinikoomasse ei hakka me patsienti viima. Saame ehk teiste meetoditega hakkama.”

“Varvara!” elavnes korraks Malikov, “Varvara Andrejevna! Seal... tema... juures... kodus... lastekodus... Varvara Andrejevna kodus... tooge... Miša... küll leiate... kolm muna on mu pojakesel... palun tooge mulle Mišake!”

Bronnik pööras end uudishimulikult Gromovi poole: “Varvara Andrejevna?”

“Mittekeegi. Väljamõeldis. Luul, kui soovite,” ühmas Gromov ja tegi käega tõrjuva liigutuse. Malikov oli magama jäänud.

***

“Kui kaua see ravim mõjub?” küsis Gromov ja astus uksest ereda maipäikese kätte.

Doktor Bronnik järgnes talle ja võttis valge kitli ohvitseri õlgadelt: “Oleneb. Kogus ei olnud suur, kõigest üks milligramm, kuid arvestades patsiendi kurtumust, pakuksin, et viis-kuus tundi.” Haigla ees seisvast Rongast väljus seersandipagunitega sohver, avas juhipoolse tagumise ukse ja jäi auto kõrvale ootama. Paravoss istus juba autos.

“Ning siis süstite uuesti ja uuesti? Doktor, meil on vaja, et ta lõpuks mõistusele tuleks. Ja mida varem, seda parem,” manitses Gromov ning surus hüvastijätuks arsti kätt.

“Ärge muretsege, seltsimees kapten, me lõpetame patsiendi farmakoloogilise mõjutamise esimesel võimalusel ning võib-olla juba homme proovime ta märja purjeriide sisse mähkida. Igal juhul hoiame me teid kõigega kursis,” kinnitas doktor Bronnik. Gromov noogutas ja istus autosse.

“Kuhu nüüd, seltsimees kapten?” uuris Paravoss eesistmelt, kui autojuht oli masina käivitanud.

“Varvara Andrejevna juurde,” vastas Gromov väsinult, “kolmemunalist vaatama.”

Jutt: Mis on tõeline? (Triinu Meres)

Hertsog tuli teda isiklikult vastu võtma ja tervitama. Tema rahulik-pilklik ilme, hall habe ja väga lühiseks pöetud juuksed jätsid mulje energilisest vanahärrast, korraga terasest ja heatahtlikust, ja prints Filip Sören vaatas talle väga otse otsa.

„Te näete vana välja, hertsog,” märkis ta tervituse asemel. „Mitte see, mida ma ootasin!”

„Piisavalt nooruslik kõigeks, mis pähe tuleb,” vastas Valge II hertsog muiates nagu vanade lugude härjapõlvlane. „Sa oled siin, sest tapsid omaenda ja oma ema lapse. Ma eeldan, et sa kujutad ette, mismoodi siin sellise kuritöö järel asjad käima hakkavad. Aja riided maha, sul pole neid siin vaja!”

„Siinsamas? Teil pole mingit riietumistuba?”

Hertsog muigas jälle. „Parem kui sa kohe harjud, et kõik, mis sul varasemast tuttav, siin ei kehti. Sa oled kurjategija omaenda vere vastu. Ja ma saan aru, et tulid vabatahtlikult, nii et sa mõistad, mida see tähendab!”

„Nähtavasti,” märkis Filip Sören viltuse suuga ning rohkem ringi vahtimata kooris endalt kõik riideid seljast: sabakuub, särk, aluspesu, põlvpüksid, sukad, edevad kingad. Seisis alasti, riided kaenlas ja vaatas ringi, kuhu need panna.

Ilmselt oli ta väga karmi kooli läbi elanud enne, mõtles hertsog, ilma et ta muie muutunud oleks. Normaalses maailmas oleks tema tasemel aadliku loomulik käitumine rõivad põrandale laiali jätta, isegi mõtlemata, et see on kuidagi vale.

Selle asemel vaatas prints ringi, loomulikult vähimagi ebamugavusega oma valgenahalise alastuse pärast, sihvakas ja proportsioonis, nagu oleks ta oma välimuse heade kirurgide käest saanud.

Võis nii olla, võis ka teisiti.

„Ah,” ütles Filip Sören siis, nagu lahenduse leidnud, ning kõndis saali läbi heleroheliste ja kreemvalgete kaunistuste, sammaste ning kiiskava päris puidust parkettpõranda ukseni, kust ta saabunud oli. „Ma usun, teil on nendega midagi enamat teha kui minul,” sõnas ta seal seisvatele kahele naisteenijale, kelle välimust küll kirurgiaga kohendatud polnud.

Ta ulatas oma rõivad ning naine võttis need vastu liigutustega, mis Filip Söreni sõjaväekapteni-silmale oli selgelt kehalise osavuse ja jõu, aga mitte kuigivõrd alandlikkuse märkidega.

„Nojah,” vastas teenija moel, mis samuti väga aadlikartlik ei paistnud. Ilmselt selles majas ei olnud aadlikud eriti kõrgel positsioonil.

Välja arvatud hertsog ja tema kõrget positsiooni alati säilitavad külalised.

Sest Boudicat võib alandada ning talle tahtlikult valu tekitada vaid teine Boudica.

Millega seoses oli Valge II hertsogi juures alaline läbivool lõbujanustest aadlikest, kes said oma rahulolu ning olid ühtlasi ka üldkasulikud.

Filip Sören seisis seda mõeldes viivu ukse juures, üritades püüda tüüaka teenija silmi, ent too vaatas temast huvitult mööda. Nagu mõni Boudica peale tema üldse vaataks alamatele otsa, kui just väga head põhjust pole – ta polnud just harjunud ignoreeritud olema.

Prints Boudica pöördus, et tagasi minna, kui kostis hertsogi hääl. Nii muutunud, teraskalk ning selge.

„Peatu! Tagasi võid liikuda põlvili! Nii et põlvita!”

Ta teadis, kuhu ja milleks ta oli tulnud. Kuid ikkagi tundus see mõte nii – vale.

Midagi sellist polnud ta varem teinud, mitte kusagil. Ka tavainimese rollis. Ihualasti, põlvili roomata ja...

Ta vaatas nüüd enda ees mõõtmatuna laiuvat põrandat. Seejärel laskus aeglaselt esmalt ühele, siis kahele põlvele. Hetk kõhklust. Ta asetas ka käed enda ette maha ning kummardas pea päris põranda ligidale, tundes end samas säärasel kombel kaitsetu ja teiste tahte järgi painduvana nagu ei iial enne.

Ei. Iial.

„Ma tulin siia vabal tahtel ja olen nüüd teie karistada, hertsog, täpselt nagu te soovite!”

Lapse tapmine. Lapse, kes veel ema kõhus. Teise Boudica.

Filip Söreni kujutlusse lahvas mälestus vaimuilmast, kus ta oli püüdnud, püüdnud anda sellele lapsele seda, mis too kaotanud oli.

Mille tema ära võtnud oli.

Elu. Soojus. Hellus.

ELU!

Ta ei näinud hertsogi nägu, neljakäpakil ning maha vaadates, ent jää käsuandja häälest polnud kuhugi kadunud, kui ta ütles. „Täpselt! Ja see oli viimane korda, kui sa loata räägid ja selle eest ekstra karistust ei saa. Nüüd tule minuni, käpuli, nagu sa oled!”

Prints Filip Sören muigas mõrult enda ette. Keegi nagunii ta pruunide rippuvate juuste tagant ta nägu ei näinud. Ta oli põrgus – aga vähemalt mitte igaveses. Aasta, kaks, kolm – ta ei pelgaks ka suremist, kui see vajalik oleks, aga Boudicad ei tapnud oma verd. Ei laseks sel ka surra, kui asi karmiks kisub.

See oli jälk, milleks ta siia oli tulnud – aga mitte talumatu. Ei, mitte talumatu.

Prints asus, veel puutumata, ent kaitseta, valmisolekutagi ise ennast kaitsta, käpuli hertsogi poole tagasi roomama. Õhk liikus nahal, nii et ta alastus oli tal kogu aeg meeles. Ta ei tahtnud – ja ometi läks.

Ta oli ise valmis võtma enda peale mida tahes. Lunastus – lunastus oli veel kaugel, ent ta vähemalt alustas teekonda selle poole.

Ta ei kaota seda, mille võtnud oli nagunii.

Elu.

Alustas teekonda lunastuseni käpuli ja alasti, ükskõiksed pilgud jaheda üleolekuga talle ja jälle edasi libisemas.

Autor Marge Nelk

See oli lihtsalt algus, loomulikult. Väga algus. Aga hertsog teadis, mida ta tegemas on ning ei andnud mitte tasapisi harjumise aega, vaid kõik saabus peaaegu korraga, ainus õgvendus, et Filip Söreni kehal ei lastud oluliselt kahjustuda.

Uneaeg ei olnud tavaliselt rahulik ja isegi ettenägemine, et nii läheb, ei pehmendanud ärkamise piina.

Eriti õudusunedest. Peaks ju, ärgates hirmuunenäost, tundma kergendust, et see pole päris – aga kui inimene ärkab millessegi umbes sama halba, veel halvemasse, kergenduse asemel uus õõv – on see enam kui raske.

Aju ei saa natukestki puhkust.

Ja kuna ta toit oli pidevmaitsestatud rohtudega, mis rekitasid pideva kehalise nälja, iha, millel aga ei lastud teda kunagi haripunkti viia, ei tekkinud ka tuima harjumist.

Ei olnud ükskõik, ei.

„Põlvili!”

Ikka veel oli tal selle ees tõrge, otsene füüsiline „ma ei tee seda!” kehas ning ainult mõistusega sundimine lasi tal põrandale vajuda, jahe parkett ehtsast bambusest ta paljastele säärtele ja nahale signaali andmas, et jaa, on küll toimuv tõeline. Kõik on tõeline.

Tema pilk eksles kusagil selle põranda lähedal. Nõnda oli ta vist juba Lehe ja Varre maadel püsiva hoiakuna sisse võtnud: julgelt otsa vaatamine on miski, mida endale lubada ei võinud. Osake temast pidas seda muutust ikka veidraks, täpselt nagu osa temast põlvili ei tahtnud heita. Aga ülejäänud osa oli suurem. Ian Tumelik oli teda päriselt teistsuguseks vorminud.

„Rahulda mind oma keelega. Käsi ei tohi kasutada.”

Alguses olid enamasti veel lihtsad asjad. Võib-olla tema pehmendamiseks – aga ometi see töötas. Kerge ja leebe ning ei saanud salata: ka erutav.

Naine lõhnas nälja ja seksi järgi ja oli loomulikult väga kaunis. Aristokraatide asi, keegi neist polnud tavaline, see oli lihtsalt viisakuse küsimus. Pikad mustad juuksed ja tumedad leekivad silmad, kunstipäraselt siniseks kolmnurgaks kujundatud häbemekarvad, seks, parfüüm ja kõrgele keritud, karvadega sobivas värvitoonis kleit.

Filip Sören, põlvili, alasti, teistele nähe, kes väikeses rühmas veidi eemal istusid, suupisteid näksisid, naersid, vestlesid ning oma korda ootasid, sirutas keeleotsa välja ning nilpsas sellega ühelt poolt, siis teiselt, suudles vasakut reit ja andis siis pisut enam sülge välja, pikemat ning raugemat hellitust pakkudes.

Naine lõhnas nagu seks, maitses nagu seks, nagu naine, nagu kurdude ning keerdude vahel asuv lill ikka maitses, ning tema sügavus oli peaaegu kuum. Soolakas. Filip Sõren põlvitas tema ja sohva ees ning teenindas oma keelega nii hästi kui oskas.

Ta oskas. Kogemus ammu-ammu oli õpetanud ja nüüd kulus see kuhjaga ära. Talt oodati teenindust ning ta oli ise siia tulnud; püüdis seda niisiis pakkuda nii hästi kui suutis.

Mees toetus kätele, muidugi ei olnud ta enam nii võhiklik, et neid diivani servale nõjatada, ent maha siiski. Rohkem sülge - kuigi naise keha tuli talle samuti vastu ja niiskust oli küllaga, ta sirutas keelt kaugemale, ahmis huuli nii tihedalt vastu seda tugevalt lõhnavat jalgevahet surudes, kui sai, vahepeal nina kaudu õhku ja otsis seda tempot, seda õiget, mis laseks emandas - jah, nii peaks ta mõtlema. Kogu aeg vaid nii: minu emand - valla vähemalt esimese naudingupuhke.

Aga naise silmad olid demonstratiivselt poolkinni ja ülemised huuled naeratasid nii laisalt, et see muidugi ei olnud teema. Mitte lähedalgi.

"Mulle meeldib su innukus. Mitte et see sind päästaks," nurrus daam ning surus pihu Filip Söreni pruunile kuklale, ta nägu oma jalgevahesse vajutades. "Sest kui ma mõtlen, mismoodi sa ikka sama innukas oled, tagumikuauk ümber siseneva pingul ja abitult laiaks venitatud, pidades teise rõõmustamiseks õõtsutamise rütmi, samal ajal kui sa mulle suuga naudingut pakud - kui ma mõtlen, et see kõik juhtub varsti - mul on nii mõnus, et raske on paigal püsida. Sa oled siin, üleni alandlik, kõigega kõigi teenimiseks olemas, valmis..."

Juba enne olid naise õlad lainetanud vaiksete mõnulevate ringutustega, ent nüüd tõi ta ka oma käed rindu hellitama, pikad sõrmed läbi riide näpsimas ja õrritamas ja...

Mingil moel, olid need rohud ta toidus ja joogis või midagi muud, aga see oli nii ehe, nii innustav, tema nauding viis ka Filip Söreni ihast pea õigele lainele tahtmaks...

„Hoia end mulle lahti!”

Mehehääl, mida ta tundis. Liigagi hästi. Ta peaagu värises, käsku täites.

„Laiemalt! Ma tahan näha, kuidas sa tõesti igatsed mind sügavale persse saada!”

Orgasmi lubati talle nii harva, et see ei pakkunud naudingut, oli lihtsalt valus – kuigi vaimne puhkus, mida korraks võimaldatu andis, oli äärmiselt teretulnud.

See oligi Valge antav karistus.

Seksuaalne orjus nii kaua, kui hertsog sobivaks peab. Ei mingit ümberkasvatamist, teistele lihtsamaks inimeseks kujundamist. Ei mingit isiksuse leebemaks muutmist – kellel oleks vaja leebet aristokraati?

Toores karistamine, lihtsalt keha jäeti enam-vähem terveks.

Et karistataval oleks vaimselt ja füüsiliselt hästi ebameeldiv.

Eriti vaimselt.

Oh, väänata hertsog oskas. Ta oli seda ekstra õppinud, selleks geneetiliselt sobiv ning tundis oma oskuste üle vaikset rõõmu. Ohvrit...

...jah, aga tal tegelikult polnud ohvreid, eks ole ju tõsi? Need oli väga jäledad teod, mis Boudicad selle hertsogi käe alla tõid, sest aadlikud lubasid endasugustele palju.

Võib-olla absurdselt liiga palju, kui lihtinimese seiskohalt mõelda. Aga miks nende seisukohalt mõelda üldse kunagi?

Aga kuskil olid ka aristokraatidele piirid. Oma lapse ja samal ajal ka õe esmalt sigitamine, siis ema röövimine ja lapse tapmine on üle nende.

Kõvasti.

Ta oli lahke. Isegi hell. Libesti ja puudutused, mis tõesti erutasid, mitte ei valutanud nahal.

Ootas, kuni oli orgasimjärgselt päris lõtv, enne kui välja tõmbas.

„Täna ei ole sul end enam pesta ja puhastada vaja,” sõnas hertsog oma kindla rahuliku häälega ja Filip Sören noogutas, isegi kummardas, käpuli nagu ta oli.

Hästi õppinud.

„See oli viimane kord. Minuga, kahekesi. Nüüd oled vaba. Saad riided ja mine oma teed!”

Kui Filip Sören poleks umbes sarnaseid avaldusi juba neli korda kuulnud, oleks ta ootamatusest ning uskumatusest sama hapraks tehtud kui kuivanud kõrs – ent ta oli.

Nii et ta ei uskunud.

Kummardas veel korra maale lähemale, tänulikkuse etendamine oli saanud ta teiseks loomuseks.

Ta ei uskunud ka siis, kui teisel pool ust korraga aupaklik teenjanna talle ta enda vanad rõivad ulatas. Soovitas need selga panna, kui Filip Sören lihtsalt seisis, riided käes. Mees ootas kogu aeg, et nüüd, nüüd võetakse loodetu jälle tal käest.

Uksest ukseni kõndis ta poolmehaaniliselt.

Kui ka viimane uks – tegelikult värav, millest pääses parkimiskorrusele – ta järel suleti ja prints sammus, kogu aeg halvimat oodates, oma liugurini, selle uks libises lahti nagu alles eile suletu, ainult väga kerge tolmukord viitamas, et mingi õhuvahetus väliskeskkonnaga selle asja sees toimus, ta ikka ei uskunud.

See on päriselt, et päriselt võibki lahkuda? PÄRISELT? Hertsogi seeme lekkis tast vaikselt välja, kuigi isepuhastuvad rõivad ei muutunud vähemalt niiseks. Ent tuharatevahe oli märg.

Filip Söreni hääl vedas alt, kui ta liuguri minema käsutas, ta käed vappusid, ta silmad tundusid poolpimedad. Aga päriselt nutma hakkas ta alles tunni pärast. Istmel kägaras ja oma jalge ümbert hoides nagu hädas laps.

Sest nüüd ta juba lootis – ja samas kartis, kartis väga, et see on mingi kaval lõks, mingi uus õelus mingi...

Alles teisele planeedile jõudnuna julges ta päriselt omaks võtta, et see oli läbi.

Siis varises kokku ja lagunes koost lahti ühekorraga.

Seda oli ette nähtud. Filip Sören polnud ju ometi üksi ja jälgimata iial.

Nii et see oli ta vend, kes talle järele tuli, ta algse õuduse seest välja kannatas ning taastuma viis.

Filipi ema viibis ta seltsis pärast nii palju, kui lubati.

Boudicad lasevad oma perekonnas kõik vigased ära remontida. Ükskõik, kas vigastused on vaimus või füüsises. Ja mõnikord – võib-olla üldse mitte harva, aga oleneb küllap ka inimesest – on neil valus oma lähedasi kannatamas näha ka endal.

Isegi kui nad ise on seda vigastamist nõudnud ja selle korraldanud.

Jutt: Kääbikusse ja tagasi (Viktor Kinkysepp)

Kääbik Frago ärkas hommikul kena noormehe kõrval lamades ja tugeva erektsiooniga.

Kõik oleks olnud kena, aga olukorra rikkus see, et kääbiku erektsioon oli temast umbes miili kaugusel, võlur Durmoth Maotaltsutaja majas, mille alumine korrus ka sekspoena töötas. Suures kitsikuses oli Frago parema puudumisel oma peenise tema juurde pandiks andnud. Kuna aga Durmoth laenutas talle pandiks jäetud peeniseid oma poes aeg-ajalt välja, sattus Frago mõnikord endalegi ootamatult armurõõmude subjektiks, tõsi, aeg-ajalt juhtus see ebasobival hetkel.

Ausalt ütelda oli see üsnagi tüütu, nii et kääbik oli linna peal Durmothi peeniste kohta mõningaid kahtlase sisuga kuulujutte levitanud, et Durmothi käive ja Frago ihuliige veidikeseks ajaks langeda jõuaks. See oli tõepoolest toiminud ja kuni tänaseni oli Frago jälle rahu saanud.

Kui aga kääbiku iseseisvat elu elav meheau välja jätta, oli ülejäänud osa temast juba pikalt voodirõõmudest ilma jäänud. Frustreeriv. Arusaadav, et mitmed kavalerid, kes olid kuulnud tema puudujäämisest vööalusest piirkonnas, olid huvi kaotanud, aga see ei vähendanud tahtmist intiimsuse järele. See, mis tema peenisega vahetevahel juhtus, tegelikult ei lugenud. Ei olnud nagu see.

Aga eile õhtul oli ta joonud kõrtsis ja näinud üht kääbiku kohta pikka noormeest, vööl mõõk, seljas paun, olek reisinud, ja midagi oli Frago sees kihvatanud ja ta oli tundmatu noormehega (nimeks, nagu välja tuli, Longo), juttu teinud ja küsinud, et ega tal tolleks õhtuks seikluskaaslast tarvis pole ja tuli välja, et oli.

*

Longo oli vahepeal silmad lahti teinud. Vaatas nende odava üüritoa lage. Ilus poiss.

See sinu riist, ma mõtlen,” alustas ta. Tüütu. Nagu see organ pidevalt Frago aju ei torgiks.

“Kus ta täpselt paikneb?”

“Noh, Durmothil on oma võlurivärkstuba ja -pood, eks tal see kuskil laos ole.”

“Ja ma sain aru, et enne kui sa siia linna paigale jäid, olid sa seikleja.”

Veel tüütum. Kui poleks olnud õnnetute juhtumite kokkulangevust, mille tõttu Frago oma kaaskonnast ilma oli jäänud ja selles kolkas, armsas küll, aga vaadakem tõele näkku, kolkas, pidanud varjupaika otsima, ja sellele järgnenud alkoholiga pikitud järgmist ebaõnneseeriat, mille tulemusena oli Frago umbes kogu oma maisest varast ja meheaust ilma jäänud, oleks ta siitkohast juba ammu kadunud. Elaks ta siis armetus üüritoas ja teeks juhutöid, kui ta saaks tagasi vahvate kangelastegude juurde?

Aga ta ei saa ju oma riista niisama siia kolkasse maha jätta. Olgugi, et fallos oli Durmoth käes, oli ta vähemalt läheduses, ja ta sai iga päev kontrollimas käia, ega too riista maha polnud müünud.

“Olin. Mis siis? Kunagi olin ma pilk oma isa silmis ka, aga kuidas see asjasse puutub?”

“Kui hästi sa sisse murda oskad?”

Ah või nii.

“Päris hästi. Aga Durmoth töökojal on loitsud peal, sinna niisama lihtsalt sisse ei pääse.”

“Mul võib selle vastu abi olla.” Longo tõmbas oma paunast välja võlukepi, näol moosivarga naeratus.

*

Plaan oli tegelikult lihtne. Longo läheb poodi ja tõmbab Durmothi tähelepanu endale. Kui tarvis, kasutab relvi, kui tarvis, allpool vööd asuvaid relvi. Durmoth on blond musklis päkapikk, nii et see ülesanne võiks Longo jaoks päris lõbus olla. Samal ajal murrab Frago võlukeppi kasutades Durmothi töökotta sisse.

Esimeseks sammuks oli ladu ümbritsevasse maagilisse barjääri augu tegemine. Võlukepp aitas esimese läbimurde sooritada, suuremaks ajas seda Frago juba keele ja sõrmedega, selles asjus oli tal päris palju praktikat, ja üsna pea oli auk barjääris nii suur, et Fragol oli üsna lihtne ennast hop-hopp pööninguaknast sisse transportida.

Üle tüki aja oli tal hea meel, optimistlik tunne, et tulevik tuleb ilusam. Juba oli tal peas pilt, kuidas nad koos Longoga tema riista vabastavad ja siis seda ohtrasti pruugivad, kes teab, ehk isegi vahetavad armutoimingute ajal omavahel türasid. Ja siis ratsutavad nad sellest neetud linnast minema ja kui on piisavas kauguses, ratsutavad üksteise seljas.

Ta raputas end unistustest üles ja keskendus taas ülesandele, nimelt sellele, kuidas pööningult peenisetuppa pääseda. Tundus igatahes, et pööningut Durmoth eriti ei kasuta, või kui kasutab, siis vana koli hoidmiseks, ilmselt seepärast see aken ka nii kergesti lahti käis. Pööningu keskelt läks läbi korsten, mille kõrval kasvas suur herilasepesa. Siin-seal vedelesid katkised klaasnõud ja vanad dokustaadid.

Frago teadis, et esimese korra peal oli Durmothil mitmeid tube, kõige ees poetuba, kus ta asju müüs, selle taga uurimiskamber, kus eksperimente läbi viis, selle taga eluruumid, ja kõige taga, poeuksest kõige kaugemal, oli laoruum. Aga pööningul mingit säärast jaotust ei olnud. Ainult üks suur ruum. Mis tähendas, et sealtkaudu pääses sisse kuhuiganes Frago tahtis. Võlukepp võimaldas seinadesse auke teha, Longo oli enne demonstreerinud. Niimoodi peaaegu hooletult. Järelikult saab põrandasse ka. Noh, eks Frago on ka seikleja olnud ja oskab ka keppi kasutada.

Frago tegi kepiga liigutuse ja kukkus põrandast läbi.

Plumpsaki!

Õnneks ei kukkunud Frago mitte kõvale põrandale, vaid mingit tihket vedelikku täis olevasse tünni. Võlukepp oli küll kukkumisega käest lennanud, tünnist välja.

Aga Fragol ei tekkinud mingit küsimust ses asjus, mis selles tünnis on. Durmothi kuulsat lembase-maitselist libestit teadis kogu linn. Fragole ei valmistanud see juhtum igatahes erilist meelehärmi, ainult see oli tülikas, et tünnist välja ronimisel libisesid kõik Frago riided seljast. Mis seal siis ikka, Fragol on tähtsamatki teha.

Õnneks oli kääbik õigesse tuppa kukkunud. Eks sellest oligi raske mööda kukkuda, sest laoruum oli ikkagi kõige suurem tuba kogu majas. Tuba täitsid riiulid ja kastid, siin-seal anumad täis maagilisi jooke ja segusid. Aga Fragot jättis see kõik külmaks. Teda huvitas ainult enda ihuliige.

Pärast mõningast otsimist leidis ta lõpuks riistalao. Hea uudis oli see, et need olid riiulitel, mitte kastides, mille avamine võinuks võib-olla keeruline olla (Frago ei teadnud, kas võlukepi väest oleks piisanud). Halb uudis oli see, et need olid riiulitel, mitte kastides. Sest Frago oli kääbik. Ja riiulid on kõrged.

Kääbiku ees kõrgus kolm suurt riiulit, igal tasemel eri riistad. See meenutas talle veidike üht raamatukogu, kuhu Frago oli kunagi sisse murdnud - tundus, et riistad on tähestiku järgi kategoriseeritud. F-täht oli vasakpoolsel riiulil umbes keskkohas, õnneks Frago käeulatuses, kui ta kikivarvukile tõuseb.

Aga võta näpust! Lähemal vaatlemisel Frago oma riista F-tähe alt ei leidnud. Durmoth, kuradi lollakas, oli peenised kategoriseerinud mitte nimede, vaid hüüdnimede järgi. Aga võib-olla oli see parem variant. Frago oli kuulnud, et nimedel on vägi – ehk on nimelist riista lihtsam kurja maagiaga üle võtta kui hüüdnimega riista. Tahaks, et siis, kui Frago oma riista tagasi saab, kontrolliks seda ikka Frago, mitte mingi allilma deemon. Fragol polnud mingit tahtmist, et näiteks kõrtsis istudes riist püksis ümber oma telje pöörlema ja hernesuppi oksendama hakkaks --- kole mõeldagi.

Huvitav aga, milline nendest hüüdnimedest vastab Fragole? Kas Thangolia Turske? Või Kalamees? (pealtnäha ei tundunud, maitse oli teine) Või ehk hoopis Mõõk, Mis Sai Murtud?

Mis nime võis Durmoth talle ja ta riistale panna?

Nii vaataski Frago nõutult riiulil lebavaid riistu, proovis üht, maitses teist, aga ei ole ikkagi oma, ta saaks ju aru, ja kes siis omaenda riista maitset ei tunneks?

Fragole ei tulnud muud mõtet, kui et tuleb lihtsalt riistad üksteise järel läbi proovida.

Huvitav, milline riist neist siin kõige rohkem Longo riista moodi on? Ehk Hundisüda? Või hoopis Noapoiss? Ei, see pole ikka üldse selle moodi. Muide, Longo munn oli üsnagi Frago oma moodi, kääbikud olid veidi nagu türakaksikud. Frago kujutas ette, kuidas nad pärast edukat päästeoperatsiooni oma liikmeid kokku hõõruvad ja kuidas ka Xlonthoni targad, kui nad neid seda stseeni läbi oma kristallkuulide lähivaates näeks, ei suudaks ütelda, kumb riist kuulub Fragole ja kumb Longole, niivõrd sarnased oleks need.

Kujutluspilt ja riistade läbitöötamine on aga oma töö teinud, ja nii tundiski Frago oma ihuliiget jäigastumas. Ahhaa! Ja juba näebki Frago oma türa ülemisel riiulil, ta nagu oleks püsti tõusnud, et oma peremehele lehvitada – näe, vaata, mina olen siin!

Tuleb välja, et Frago koodnimi on Allakäinud Väikemees. Hmmh. Mitte just eriti meelitav, ja peale selle on häda veel see, et see on tähestiku alguses ja seega kõige ülemisel riiulil, Fragol pole aga pikkuse poolest väga vedanud, peale selle on tema käed ikka veel libedad.

Midagi pole aga teha, kuidagi tuleb üles ronida.

Fragol tuleb ronimine tegelikult üsnagi hästi välja – hea meel teada, et ta pole selles linnas niikaua veel passinud, et ta täiesti rooste oleks läinud. Ta on ikka veel seikleja, ikka veel võimekas, kuigi osa temast puudu on. Ta ei ole kasutu! Hoolimata sellest, et ta käed on üsnagi libedad, ja riiul kõrge, saab ta ülesandega hakkama!

Riiulitelt hakkab kostma kerget suminat.

Persse!

Autor: Anne Mirjam Kraav

Mõned peenised Frago ees on hakanud kergelt undama ja vibreerima. Ta teab küll, milles asi on - need riistad on psioonilised. Nad tunnevad lähedalolevat libedat paljast kääbikut ja erekteeruvad selle peale. Frago on kuulnud, et Prangoli impeeriumi piirialalt kuni pealinnani läheb märgutulede jada, igaüks omaette mäetipus, ja nii saab pealinn kiiresti teada, kui piirialasid rünnatakse. Siin toimub midagi sarnast. Peenised hüppavad üks teise järel püsti, tunda on rõõmu ja entusiasmi, aga kogu see vappumine teeb riiuli ebastabiilseks. Frago üritab samaaegselt riiulist kinni hoida ja hoida seda pikali kukkumast, aga neid kahte korraga ei saa. Kääbiku käed libisevad, ta üritab end kassi kombel pöörata, et neljakäpukile maanduda, ja see õnnestubki, aga nüüd tajuvad psioonilised riistad riiulil enda ees urvakil blondi kääbikut, ja see on neile liig. Riiul hakkab veel enam vaaruma ja peenised kukuvad sealt ükshaaval alla ja Frago tunneb, kuidas üks neist temasse siseneb.

*

Durmothil oli igav.

Ta oli oma poodi pärastlõunast saati lahti hoidnud, poleerinud vitriinide klaase ja uuendanud loitse, mis tema ukse ette ihatõstvaid feromoonipilvekesi looks, aga sellest ei olnud abi. Pood oli tühi. Keegi ei tulnud. Veider. Muidu huvitusid linnakese elanikud ikka seksmänguasjadest ja -tööriistadest, aga täna – ei kippu ega kõppu. Peenisekujuliste seieritega kell tiksus nurgas ja aeg aina venis.

Kas ta peab varsti hakkama vitriinis lebavatelt munnidelt ja vittudelt tolmu pühkima?

Ukse ette oli vist liiga palju feromooni saanud. Või siis polnud uks korralikult kinni. Igatahes oli aine tuppa jõudnud ja Durmoth tundis ennast kohutavalt kiimalisena.

Nojah, paistab, et keegi niikuinii teda segama ju ei tule...

Durmoth tõstis oma rüü üles ja tõmbas – naksaki - oma suurema peenise küljest ja tõstis selle oma silmade kohale. Väärt riist. Ega tema väiksem, algupärane riistki kehv olnud, aga see siin oli ikkagi muistne haldjasepatöö, räägitakse, et see olla kunagi kuulunud suurele haldjaprints Filgondilile. Orkide juuresolekul helendas see igatahes siniselt.

Durmoth suus läks haldjariist kõvaks ja sellepeale justkui märguande peale tema tavariist ka.

Durmothil tekkis nüüd uus kihk ja kuna munn suus oli raske loitsusõnu lausuda, pidi ta selle sealt enne välja võtma, kui sellele libestusloitsu peale sai panna. Siis ei olnud aga enam mingit takistust, päkapikk heitis selili poepõrandale maha, tõstis jalad üles ja (esmalt sõrmega veidi soojendust tehes) hakkas ennast haldjamunniga nikkuma.

Durmothi riist on hea. Jaa! Durmothi tagumik on veel parem. Ja Durmoth ise,tervikuna, on kõige parem! Durmoth on vägev! Durmoth valitseb kogu maailma! Durmoth kepib kõiki ja on kõikide poolt kepitud! Durmoth ongi kõiksus, mis iseennast nikub!

Poeuks kääksatas.

Nagu välja tuleb, pole kõiksus kuigi tähelepanelik.

Poodi astus tumedate lokkide, sitke kehaehitusega ja palja ülakehaga kääbikunoormees, vööl mõõk ja paun hooletult üleõla heidetud.

Durmoth hüppas ehmatusega püsti, üks riist kummaskis käes. Töö ajal ihurõõmude nautimine polnud kuigi professionaalne ja ta ei tahtnud oma asutust oma tänase esimese kliendi silmis halba valgusesse panna. Avanenud uksest paiskusi sisse aga sealoodanud feromoonipilved ja nii jäigastusid mõlemad peenised tema käes, kuigi ta oli need siivsalt jõudnud letile lüüa.

“Ma kuulsin, et teie pood müüb ainult põllulkasvatatud peeniseid, kas see vastab tõele? Et olevat looduslikum?” uuris noormees.

Või nii! Ilmselt keegi levitab Durmothi poe kohta õelaid kuulujutte, nagu müüdaks siin ainult kehvi kurgidildosid, mis kiiresti tohletuvad ja pehmeks lähevad. Sellepärast keegi täna poodi polnudki tulnud. Durmoth püüdis selle uudise peale rahulikuks jääda, aga see oli keeruline. Pealegi oli tuppatulnud feromoonide ja tema ees seisva kääbikupoisi keha nähes teistel põhjustel raske rahulikuks jääda.

“Mida? Ei, see küll tõele ei vasta! Kõik meie riistad on päris!” pistis Durmoth.

“Väga hea! Ma vaatan, teil on juba kaks eksemplari lauale löödud, ja no kesse siis peenist kotis ostab. Kohe proovin järele!”

Enne kui Durmoth midagi ütelda jõudis, oli kääbik jõudnud tema käest peenised haarata, püksid alla lasta ja tugitoolile nõjatudes, haldjamunn tagumikus ja Durmoth tavamunn suus, asja kallale asunud.

Kuigi peenised hetkel Durmoth küljes polnud, olid need siiski juriidiliselt tema omad ja nõnda oli tunne väga lähedane sellele, nagu oleks ta seda ilusat kääbikupoissi ise samaaegselt suhu ja taha rautanud. Poisi tagumikul oli mõõgaarm. Selles oli midagi. Durmoth oli alati tahtnud seiklejaid nikkuda, tahtis olla see lohe, kes selle kääbiku endale allutab – sa võid olla küll omast arust suur kangelane, aga mina nikun sind nagu odavat hoora.

Durmoth tegi paar sammu lähemale, et haldjapeenis tema kehaga ühilduks.Aitab poissi, kahe käega kahe peenisega tegeleda on ju keeruline, Durmoth oskab seda haldjapeenise ja kääbiku tagumiku vahelist mängu paremini korraldada.

Durmothi puusad töötasid nagu sepavasarad, millega tema esiisad olid uhkeid relvi tagunud.

Kuskilt majast kostus mingit müra, aga ta ei suutnud oma tähelepanu mujale saada. Durmoth suutis mõelda vaid sellele, kuidas ennast suruda selle nõtke kääbikukeha sisse, mis on käinud läbi lohekoopaid ja mida on puurinud võlunooled, aga mida nüüd puurib tema türa. Puurib, ja nii, kuidas noormehe taskud olid täitunud kulla ja kalliskividega, täitub noormees ise nüüd tema spermaga. Jaa! Abrakadabra!

*

Oot, mida see kolin tähendas?

Pea oli peale orgasmi selgem. Midagi oli väga valesti. Kas see oli mingisugune lõks. Durmoth pööras end ringi, et taharuumi söösta, aga kuulis siis kääbikupoisi häält. See oli nüüd tunduvalt külmem.

“Mina sinu asemel jääks siia paigale.”

Durmothi peenised olid kääbikupoisi käes. Päkapikk ei tahtnud olla rassist, aga kääbikud olid oma vargaoskuste poolest kuulsad ja see poiss oli Durmothi orgasmi hetkel mõlemad tema peenised pihta pannud.

“Sa ei tahaks ju ometi, et nende sõpradega siin midagi juhtuks?”

Aga eks võluritelgi ole omad eripärad. Näiteks see, et nad kiiresti vihastuvad.

Durmoth tegi žesti ja kääbikupoisi enda peenis lendas ta küljest Durmothi pihku. Sellest nõrgus veel natuke spermat.

“Sa ei tahaks ju, et sinu sõbraga midagi juhtuks?”

Kääbik vaatas Durmothiga tõtt.

“Kuule, äkki me leiame sellele olukorrale mingi lahenduse?”

*

Fragol oli pärast riiuli ümberkukkumist tükk aega oma peenise ülesleidmisega tegu olnud. See, mis tema sisse oli lennanud, oli olnud võõras peenis, aga väga meeldiv, ja Frago oli veidi aega kaalunud selle suveniirina kaasavõtmist, mispeale oli ta mõtelnud, et oot, aga äkki tasuks suveniiriks võtta midagi veel paremat, ja nii oli ta teinud veidi kiiret kaubaproovimist, enne kui talle meenus, et ilmselt ei suuda Longo Durmothit väga palju enam kinni hoida. Frago oli just oma peenise leidnud ja selle enda külge kinnitanud, kui avanes uks. Sisse astusid Longo ja Durmoth. Neil kummalgil polnud riideid seljas.

“Ma võin seletada!” hüüatas Frago, kuigi ega tegelikult ei osanud.

“Rahu!” ütles Durmoth. “Ma olen teinud otsuse. Sa võid oma peenise tagasi saada.”

Frago süda juubeldas. Ta tormas Longot sülelema, et toogi tema peenist lõpuks näha saaks, lõpuks, lõpuks, ei ole nende teel enam ühtki takistust!

Aga Longo jäi kuidagi külmaks.

“Kuule, Frago, ära nüüd pahanda, aga … Durmoth nikub sinust paremini,” ütles Longo.

Mida see nüüd tähendama peaks?

“Longol on suurepärane tagumik!” torkas Durmoth vahele.

“Ma tean! Aga Longo, sa pole minu peenist proovinudki!”

Longo kehitas õlgu.

“Noh, ma ju võiks, aga milleks. Ausalt ütelda oli see ka nüüd üheöösuhe. Sa ei peaks sellele mingit erilist tähendust omistama.”

“Aga...”

“Kuule, ma tahaksin sind siin toas ka keppida,” torkas Durmoth õhinal vahele. “Kas sa minu lembase-maitselist libestit oled juba proovinud?”

“Aga...”

Frago ei osanud midagi ütelda, kui Durmoth ja Longo asja kallale asusid. See oli erutav, tõsi, näha, kuidas Durmothi lihaseline tagumik edasi-tagasi tema uhket peenist Longo sitkesse kehasse surus, ja Fragol läks selle peale kõvaks ja ta proovis selle peale alguses veidi masturbeerida, aga see tundus imelik ja Fragol hakkas häbi ja nii taganes kääbik vaikselt toast välja.

Frago jõudis kurvalt Durmothi müügituppa, aga see, mis ta seal nägi, tekitas talle pähe uue mõtte. Mõtte, mis talle päris meeldis.

Maas lebasid Longo riided, tema Tulborgis sepistatud rapiir, tema uhked võlusõrmused, tema vargariistad, ja võlupärgamendid ja kõiksugu tarvilikuga täidetud õlapaun. Kõik see, mis Fragole nende kohtumisel niivõrd muljet oli avaldanud. Kogu kraam, mida üks maailmarändur vajab.

Milleks Fragole mingi trööbatud kehkenpüks? Frago on ise seikleja, ja tunduvalt parem kui see kehkadivei. Näiteks ei ole Frago nii loll, et jätaks oma kallisvara lihtsalt nii seisma, kus igaüks selle pihta võiks panna.

Longo riided sobisid Fragole päris hästi. Mõõga kasutamine tuli ka üsnagi kähku meelde. Võlusõrmustega läheb vist veel natuke aega, aga küll ta välja mõtleb, mis need teevad.

Edu sulle, Longo, väike sitapea, selles külakeses. Ainult et varustust sul enam pole - sa pead endale siin uue ameti leidma. Ehk hakkad käskjalaks, oled ju harjunud palju ringi liikuma? Või vahimeheks, teed suuri kangelastegusid ja viid vahel mõne joodiku soolaputkasse, uhke kangelane. Või, mis kõige tõenäolisem, jääd lihtsalt Durmothi abiliseks, aitad tal oma souste kokku keeta, ja parseldad suvalistele töllamitele ülehinnatud peeniseid. Vananed siin mahajäetud kolkas keskpärast võlurit nikkudes, ja unustad, et kusagil väljaspool veel midagi oli.

Aga Fragot ootab maailm!

Jutt: ( : ) see oleks nagu eile olnud ((:)kivisildnik)

1.

Högklintil seisis kuus seitse tavalist keskklassi sõiduautot ilusti kõrvuti, nagu oleks turistid tulnud loodust nautima. Autod parkimisplatsil? Siin? Mida nad sellega öelda tahavad? Tra, sihuke jama teeb ettevaatlikuks.

Samal hetkel tundis kihvu vasakus reies ja nägin, kuidas soomlane oli mu kõrvalt kadunud, ma ei tea mis moodi, vähem kui hetkega joonelt üle kaldakalju ääre. Ma ütleks üle saja meetrit joosta, hea lage plats üksikute mändidega ja siis nelikümmend kaheksa meetrit kukkumist. Pole kõige halvem variant aga sutsu paremale on terrass ja kaksteist meetrit, põhimõtteliselt on seal ka trepp.

Ma tundsin kuidas hing mu kehast lahkus ja Mikkole järgi tormas, mõistus aga pööras keha näoga kahe naise ja nende koera poole. Rottweiler oli väga uhke ainult liiga suur, naiste näod täpselt ühesugused ja liiga laiad. Ka kehad olid midagi lestakala laadset, muidugi põhjamistes kvaliteetriietes. Aeg liikus väga aeglaselt.

Mäng käib nende reeglite järgi, surusin vasaku käe püüdlikult haavale, manasin ette vihase näo ja ütlesin oma puuinglise keeles: vatta hell is going on, vats ur dog, leidis… selleks kulus vähemalt nädal. Jalad olid seekord kuivad, sulejope seljas, väljas aint miinus viis, nii võib külmetada küll. Aga ma vist ei külmetanud.

Kaks lesbilist karikatuuri vaatasid kuskile tühjusse, minust läbi, mõne kuu pärast tuli kusagilt kaugelt, mu meelest täiesti valest suunast, õõnsalt kõlav ja emotsioonivaba vastus: it bait u? Midagi sellist. Kõik see aeg oli kohutavalt valus, närvi ajas. Kuidas saab nii loll olla, lambist hakkan teiesuguste lehmadega mesijuttu veeretama, jah? Valu on suur küll aga mitte see valu.

On see nende viisakus? Me hammustame teid perssest, nii nagu teie planeedil kombeks on. Eks ole tore see. Või huumor? Või mingid ettekirjutused, vahet pole, varem või hiljem lõpetavad nad lollimängimise – äri tahab ajamist. Riigireeturid tundke kadedust, siin kirjutatakse kohe üks palju kobedam diil alla. Aga mitte veel täna, põder vedas alt. Tuleb keegi teine välja koolitada.

2.

Kusagilt tuleb leida üks väike poiss või mu poolest kas või tüdruk. Viimati nägin ma väikest tüdrukut siis kui see algas. Maja põles. Kirjanike maja, täpsemalt Balti kirjanike ja tõlkide keskus, Visby, Gotland. Oli öö vastu kahekümne teist veebruari. Ulumine ei tekitanud mingeid emotsioone, islandi kirjanik seina taga ulub igal öösel läbi une nagu kiimaline metselajas.

Kui nad põlevad, siis nad kiunuvad. Ma ei tea täpseid numbreid aga oletan, et kuuskend protsenti inimpopulatsioonist süttis esimesel hetkel. Ma ei nimetaks seda invasiooni esimeseks hetkeks, mingeid vallutajaid ega tulnukaid polnud kusagil näha ja isegi mina pole neid siiani näinud. Igatahes käimas on midagi enamat kui rasva ja riiete põlemine.

Maastur sõitis delikaatselt G:A Mastersi trepist üles ning barrikadeeris ukse. Juht põles sujuvalt läbi pleki, valgus munakivisillutisele, põletas ka selle loetud minutitega läbi ja oligi pinnasesse kadunud. Lund on praegu ligi pool meetrit ja neid auke on igal pool, tuleb olla ettevaatlik. Aga kui ma olen täis, siis ma üritan olla nii ettevaatlik kui võimalik. Selle jubeda pizzakoha poolt tuli abielupaar lapsega, isa, ema ja väike tüdruk kiiskavvalge tuttmütsiga. Hoidsin vaistlikult teelt kõrvale. Ema süttis esimesena, isa ulus lihtsalt niisama. Tüdruk oleks nagu sooja otsinud.

Plikanatt kõrvetas endal lõusta korralikult ära ja hakkas rapsima, kümne aastane ehk. Kinos jooksis mingi vee kuju laadne vedel väljaheide, kirjanike maja filmimasinatega vaadati põhiliselt Bergmani ja läpakast ma liikuvat pilt välja ei kannata, liiga masturbatiivne. Lõpuks ometi mingi normaalne vaatemäng, käis peast läbi ja ma vajusin huvitatult külili.

Emake imbus sisisedes ja suitsedes pinnasesse, ta saapatallad eritasid mingit iseäranis tülgast plastikukärsa lebra. Isake pani vana rootsi kombe kohaset peaga vastu lähimat väravat, vaarus paar sammu ja läks samuti põlema. Plikal olid ilmselt mingi nägemine säilinud, kiunatas, kalpsas kaunis kebjalt neljal jala minu suunas, poolsöestunudt tutimüts lõua all tilpnemas.

See oli viimane kord kui ma kohtasin väikest last mujal kui orjaturul. Edasi ma enam suurt midagi ei näinud, polnud eriti huvitav. Lapsereo puges mulle kaissu nagu kurjast vaimust vaevatud, lõi küüned ja hambad sisse. Silme eest läks vikerkaarevärviliseks. Ma pole ennast kunagi pedofiiliks pidanud ja varem on mind vägistatud ka ainult mõni kord. Ma polnud selleks üldse valmis.

Püksiauk oli ilmselt eelmises õllekas lahti jäänud. Mul ei olnud jõudu ega ka mitte mingit tahtmist stiihiaga võidelda. Võin kaljudel ronida, võin jääaugus supelda aga üldjoontes olen rahumeelne inimene, poeet ja patsifist. Nii saigi minust ellujääja ning mõne aja möödudes Gotlandi vastupanuliikumise juht. Kõik muud vastupanuliikumise ja üldse mistahes liikumised uputasin ma igaks juhuks verre.

Mõned faktid

Ehkki mind on hiljem tundma õpitud kui meest, kes on keeranud taha kümnele tuhandele lapsele, vihkan ja jälestan ma alaealisi, teismelisi, tatikaid, pätakaid, kõurikuid, kutsikaid ja muud sarnast. See on igati normaalne ja pädev suhtumine, kõik pedofiilid tuleb minu arvates maha nottida. Pedod on haiged inimesed, neist ei saa kunagi usaldusväärseid alluvaid ega inimkonna helgema tuleviku eest võitlejaid, väärastunud kiim teeb nad kasutuskõlbmatuks. Inimrämps.

Kõik mulle teadolevad pedofiilid on ka tänaseks füüsiliselt kõrvaldatud. Juhul kui te ei ole suutnud mu mõttekäiku jälgida, toon ma mõned konkreetsed näited. Eelpool vihjasin ma sellele, et mind vägistati, seda tegi väike rootsi tüdruk, kasutades mu abitut seisundit ja täielikku ükskõiksust multikulturse tegelikkuse vastu. Inimene võib ju vahel väsinud olla.

Täielik absurd, lapsed ei ole isegi naiste moodi – lollid riided, alaarenenud nägu, kääbuslik vääritus, otse loomalik rumalus, kõik selle võiks veel kuidagi välja kannatada aga puudulik karvkate ja mustad küünealused koos genitaalidega, mis meenutavad pigem halvasti väljapigistatud vistrikku kui õilsat sünnitamismasinat. See ei ole normaalne. Pealegi haisevad lapsed peldikulõhnastaja järgi.

Kuidas saab selle jälkuse peale erutuda? Keegi ei tea, see väike oravanäoga monstrum lõi küünised otse mu peenisesse, tema väikesed hallikasroosad haprad sõrmed meenutasid oma punsunud liigestega roti käppasid. Kohutavad mustad küünealused, sitased poolkuud virvendavad silme ees nagu islamianarhistide demonstratsiooni plagud Aleksander gatanil.

Tühi pilk, koonukramp, hirm teetanuse ja muude nakkushaiguste ees, neli pudelit veini ja piiripealnekogus kaheksaeurist buldogi pildiga Gotlandi käsitööõlut, oli serveeritud ka atsetooni, kohaliku džinni pudelis. Ühesõnaga inimene on nõrk ja kui laps hõredad hambad appi võtab, siis on erektsioon möödapääsmatu. Küllap õpetatakse seda neile koolis, igal juhul tundsin ma ennast lapse kihvade vahel nagu viimane friikartul.

Kuid igal asjal on ka oma hea külg, vaatamata talvisele kuupäevale, sotsialistliku ajaarvamise järgi oli kuues veebruar, õitsesid mingi iidse osmiku vundamendi najal lumikellukesed. Nende tagasihoidlike põhjamaa lillede suguorganid oli ülimalt veetlevad – emakas, kroonlehed, tupplehed, tolmukad. Siit peale teen ma seda ise ja kui kellelgi on abi vaja, soovitan alati lastega seksimise ajal kujutada ette lumikellukesi, krüsanteeme, vesiroose ehk kasvõi ülaseid. Ülaste visualiseerimine võiks olla igaühele jõukohane.

Autor Peeter Ora

Veel mõned faktid

Minu kogemuse järgi on lapsed selle asja peale küllaltki mihklid, ma mõtlen nussimist. Esimesel korral võib see olla hirmutav, kas või seesama rootsi tüdruk, kellest oli eelpool juttu. Lastel puudub mõtlemisvõime, südametunnistus ja vähimgi vastutustunne, seega ei raiska nad ega eelmängule, kummile ega pesemisele.

Tõenäoliselt on metslus seletatav nende alaarenguga, mõistes ise väga hästi oma alaväärtuslikkust, üritavad nad rohkem. Mõistagi on need pingutused naeruväärsed, viljatud ja isegi koomilised. Kööbakas vormitu keha, mida annab rapsimine ja tõmblemise sellele juurde. Eks ta ajab asja ära kuidagi, eks me kõik ole vahel parema puudumisel söönud rämpstoitu: roiskunud burgereid, mädanenud sõõrikuid ja ussitanud friikaid.

Ma unistan helgest tulevikust, kus kosmosekaupmehed on maha löödud või on nad pärit hoopis minevikust, pigem minevikust, sest tulevikus ei ole ma näinud midagi peale feministide, islamiterroristide, poologarate sotside ja upsakate pederastide, pole ilmselt vaja täpsustada nende armetute olendite rassilisi tunnuseid. Kõik on limukad, amööbid või sisalikud.

Kindlasti tuleb aeg, kus kaupmeeste ühishauad kasvavad umbrohtu ning lapsed maksavad meie rõhumise eest. Kõik lapsed pannakse koonduslaagritesse ja kui nad ei ilmuta täiskasvanutele omaseid iseloomujooni ja kehavorme, jäävad okastraadi taha kuni lõpuni. Las songivad siis seal ise oma rudimentaalseid vittudes, mis meenutavad mulle oskamatult keedetud pelmeene.

Lapsed on ohtlikud, ma ei väsi seda rõhutamast. Nende nõmedus võib olla nakkav. Eriti kui oled sunnitud neile pidevalt peeruvahele keerama. Mitmetest väga headest sõduritest, mis siin salata, isegi ohvitseridest on saanud lihtlabased pedofiilid. Nad unustavad oma aated ja truudusvande ning pühenduvad lapshooramisele. Nende hukkamised on saanud igapäevaseks rutiiniks.

Mainisin juba tõrjemaagilise praktikana rakendatavat lumikellukeste ja vesirooside vaimusilmas ettkujutamist. Fakt on aga see, et mitte igaühel ei ole vaimu, ometi tuleb üritada inimeseks jääda ka pealesunnitud pedofiilia jubedates tingimustes.

Veel mõned olulised faktid

Kõige ohutum on lapsi põrutada koeraasendis. Siis ei ole nende rumalad näod nähtavad ning nad meenutavad pigem loomi, mida nad ka oma olemuselt on. Veelgi olulisem on aga see, et nii ei teki emotsionaalset sidet alama olendiga. Nikutava selga võib kasutada tööpinnana, mille õlitada automaati, sorteerida sõjasaaki või mängida kaarte.

Pedofiila kohta pole öelda muud, kui seda, et kui sa pead ellujäämiseks midagi väga ebameeldivat tegema, siis tee seda nii, et sa ei sureks. Ma oletan, et muinasjutud sellest, et me oleme ahvist arenenud, on mõeldused ainult selleks, et vähendada vaimset piina, mis tekib teadmisest, et sa oled kunagi olnud mingi sitane laps.

Kimmaline roojane lapsevänts.

3.

Minuga võeti ühendust. Selleks ajaks olin ma oma tegevuse Gotlandilt mandrile laiendanud ning endise SRÜ ja ELi alade ellujäänud asukad verre ja uriini uputanud. Kuidas, see ei olegi niiväga tähtis, mulle ei meeldi Tolstoi, vastik on see tema Sõda ja rahu, see ahv ei tea tapatalgutest midagi. Sõjakirjandus ei kõlba kuskile, kirjandus ei kõlba üldse kuskile.

Ma olen vahel mõned kirjanikud kätte saanud, need on olnud lõbusad õhtupoolikud täis laste siirast naeru ja elavate töllide pikkupidi lõhki aetavate toruluude raksatusi. Minu meelest on nad natuke imelikud, nad võiksid meid kõiki ära röstida aga ei. Nemad peavad läbirääkimisi. Minugi poolest, mis te tahate, mis te annate – vähe. Ok, räägime järgmisel aastal edasi, mul on hetkel kiire, tuleb oma valdusi laiendada.

Mul on aega vaja, ma ei tea veel pedofiiliast kõike, ma tean kaua kaitse kestab, tean kuidas seda kasutada, tean millised on mõned erijuhud. Kõik ellujäänud on pedofiilid aga kõik pedofiilid ei jää ellu. See teeb natuke murelikuks. Ma pean veel kaua elama, mul on vaja tulnukatelt või kes nad on, virnade viisi head paremat välja pressida.

Mitte et mul oleks millestki puudust oleks. Kontrollitud demokraatia idee vastu sain ma igavese elu, tsensuuri patendi eest piiramatud ressursid ning korruptsiooni käsiraamatu autoriõiguste vastu selgeltnägemise võime mõõduka prohvetlikkusega. Pealegi olen ma väga ilus. Mul on lõbus elu, lasin Giza püramiidi Gotlandile tuua, vaatasin ohooo, enam vähem aga ei midagi erilist. Mu enda omad on siin ikka palju suuremad. Ma ütleks maitsekamad. Lasin selle muistise viia Siberisse ja tegin paar kobedamat rottweileri molliga sfinksi juurde, vanaisa hauale.

Vasakradikaalid ja marksistinärud tapsid mul seal hulga sugulasi ära, ent nende geenid on tänaseks maa pealt pühitud. Ma ei ole kuri ega kättemaksuhimuline aga õiglus peab valitsema. Üldse on mul mitmeid väga huvitavaid sotsiaalse õigluse alaseid ideid. Näiteks peavad kõigil naistel olema ühesuurused rinnad. Või muidu.

Minul isiklikult ei ole vaja portaalide süsteeme, programmeeritavat mateeriat ega tehisintellekti kloune. Kõike seda on kaalutud ja leitud kerge olevat. Aga mul on midagi tõeliselt väärtuslikku ja ma tahan selle eest väärilist tasu. Kahjuks on läbirääkimised tehniliste põhjuste taha takerdunud, maailma parim luuletaja olen igal juhul mina aga maailma parim heilooja kukkus just ribadeks, ilma Mikkota nad aga läbi ei räägi.

Kõigi muude heliloojate hukkamine oli möödapääsmatult vajalik. Muusika ja kõige sellega seonduva keelustamine ja hävitamine samuti. Aega mul on aga närvid hakkavad selle jama peale jukerdama. Ma olen ikka päris suure surve all. See tehing määrab inimkonna edaspidise saatuse lõplikult. Selline meeletu vastutus.

Sumo, Soari evangeelium, Tunnete sümfoonia, Inimsööja taksojuht, Kehakultus ja Ma olen siga – ühesõnaga maailma ajaloo kõige suurema poeedi loomingu mahamüümine, siin ei tohi teha mitte ühtegi viga.

8.03.2018

Jutt: Kõripidi välja (Osvald Soobel)

Gi loivas remonditsehhi kontoriruumi ja vaatas lauale kuhjatud kladesid, mis ei olnud eilsest õhtust saati oma asendit muutnud. Ta vajutas kohvimasina nuppu ja laotas oma hallineva karvaga kärbikeha tugitooli, lõi siis esimese klade lahti. Jah. No kurat, jälle üks Xi, seekord pardanumbriga 1276. Jälle püstmootori tasakaalukontrolli kaotus, tuli hooga lennurajale kõhu peale maha... Kurat, hakka jälle pihta raisk, alumised relvašahtid on kindlapeale segamini, püstmootori luugid samamoodi, ehk on vähemalt mootorigondlid terved. Needilahutajat pole kah veel korda tehtud, kurat, hakkab üks nuss jälle pihta...

Miski oli hommikust saati imelik tundunud. Gi mõtles selle välja alles siis, kui ta lähenevaid samme kuulis. Need sammud olid esimesed, mida ta kuulis, remondiangaarist läbi tulles ei olnud ta veel ainsatki teist kärpi kuulnud ega näinud. Mis asja? Gi loksutas kohvi ja heitis pilgu kapiuksele kohvimasina all, mis varjas klaasi ja pudelit ühe teist sorti selge ja sillerdava joogipoolisega.

Kontori ukse vahele ilmus pruun, nooremapoolne ja lõõtsutav hiidkärbi nägu. „Kas tead, Gadilat rünnati! Kõik on väljas. Ma pidin sind ootama ja korraldama. Mai ja Chen juba läksid...“ ohkis Liu.

„Ja mis mina siis teen? Eks hakkan ootama, kuni romusid remonti hakkab sadama. Nii palju, kui neid tagasi tuleb... Mis asja? Kes üldse ründas?“ küsis Gi oma kondist keha kapi ja pudeli manu sirutades.

„Inimesed lõunast. Küllap mõtlesid „Gooni“ tabada.“

„Kurat, seda nad ei tea, et „Goon“ ei paikne juba mitu aastat Gadilas, aga seda teavad hästi, millal „Orkaani“ peakahurid hoolduses on. Millal see juhtus?“

„Öösel. Olukord on praeguseks lokaliseeritud, paluti evakuatsiooni tarbeks täiendavaid laevu. On sul mõni?“

„No see NA011 on muidu siin korras,“ lausus Gi pudelit ja klaasi laiutades. „Kes lendab?“

„Sina?“

„Oh raisk. Sina, nagu ma aru saan, oled siis hetkel komando peal, kui Maid kohal ei ole, jah? Eks ma siis lähen ja vaatan,“ ütles Gi, pani pudeli ja klaasi lauale ning suundus uksele. „Kes operatsiooni juhib? Mai, ma oletan?“

Noor pruun kärp noogutas. Gi vangutas pahuralt pead, haaras riiulinurgalt lennurihmad ja taarus välja platsile. Inimesed lõunast? Niimoodi lambist, suvalisel hetkel, ilma mingi hoiatuseta? Äkki nad just ei teadnud, et „Orkaani“ peakahurid on rivist väljas ja lootus, et me orbiidilt linnu tulistades suurema konflikti provotseerime, läks neil luhta? Küllap ikka mingid ekstremistid on, Kotli keskvõimule nad ilmselt ei allu, mõtiskles Gi rihmu selga tõmmates ja kosmoselaeva trepist üles tõustes. Muidu oleks täiemõõduline sõda juba kaela peal.

Kaubalaeva luuk langes kuulekalt kinni, reaktsioon reaktoris süttis. Energiavarustus oli stabiilne, aku laadimine korras. Mootorite ahelate tulbad tõusid rohelise peale, Gi käivitas püstmootorid ning NA011 tõusis laisalt taevasse ja hõljus ida poole minema.

Kurat, kus radar on? A no jah, plokk sai maha võetud. Hea veel, et transponder paigas on, muidu lastakse veel vaenlase pähe alla kah. Eks peab siis silma järgi lendama, vähemalt on ilm ilus. Veel, mõtles Gi ida pool kõrguvat pilverinnet vaadates. Kagu pool paistsid mõned suitsusambad, osad neist tõusid kaugemalt, teiselt poolt Voki oja ehk inimriigi territooriumilt. Gi lülitas raadio lahingside peale ja rääkis: „Siin NA011 Meeria kosmosebaasist, saadeti evakuatsiooni peale. Kas keegi teab midagi?“

Ekraanil süttis Mai kutsung ja priske emakärp vastas: „Vaenlane on maha surutud, Meeria üksused taanduvad. Mets ja osa tühermaad rohtla ja Gadila vahel veel vaenlase käes, nendega tegelevad kohalikud õhujõud ja laanekattide kontingent, kes varsti kohale jõuab. Piirkond peaks olema ohutu.“

Ahah. Tegevusest teisel pool piiri mitte sõnagi – järelikult ongi mingine separatistide jõuk, sealpool piiri tegelevad nendega Kotli riigi omad jõud, siinpool siis meie. Rahu on tegelikult veel Ge peal. „Ja mida ma siis siin ohutus piirkonnas pihta hakkan? Pööran ringi ja lähen baasi tagasi?“ küsis Gi vastassuunas lähenevaid hävitajaid vaadates.

„Tegelikult peaks lääne poolt ohustatud elementi ära tooma... Noh, kes ei saa praegu koju tagasi ja kes ööseks lagedale jäädes võivad ohtu sattuda. Kiskjad ja nii edasi,“ kostis Mai hääl.

Raadio tabloole tekkisid kahe Fuuria-tüüpi hävitaja kutsungid ja kostsid tuttavate majede hääled: „Gema on õhus ja ohutus olukorras.“ „Li kah.“

Selge, mis ohustatud elemendist jutt käib. Ülekaalulised majed, kes võivad leopardi küüsi jääda, kui ööseks välja jäävad. Gema kindlasti. Li ehk niiväga mitte. Kuigi see sinakashall väljahaldjas oli üsna matsakas, oli ta väga väle ja tugev ja elanud aastaid metsikult rohtlas. Aga tal oli sinakasmust õde, kelle tervis oli üsna kehv ja kes oli niisama lai kui pikk. Kõhuli lamama heites laiemgi kui pikk.

„Gine?“ küsis Gi.

„Põgenes rohtlasse, kui pommid kukkusid ja meie õhku tõusime,“ kostis Li katkev hääl. „Ma ei tea, kas ta pääses.“

„Aga vaatame siis järgi! Pidage meeles, mul ei ole radarit. Nii et formeeruge mulle ette ja juhatage kohale,“ ütles Gi ja pani mikrofoni ära. Ta lendas mõned minutid ja saatis pilguga mööduvaid hävitajaid. Meeria jõe hõbelint möödus kaubalaeva alt ning Gadila kosmodroom tuli lähemale. Mingi tume ese pikeeris võsa kohal, peatselt välkusid sinised plasmalaengud ja midagi võsa vahel plahvatas. Midagi tossas ka kosmodroomil, kuid kõik nähtavad rajatised paistsid eemalt vaadates terved olevat. Kaks Fuuriat möödusid õige lähedalt ja kaldusid läände rohtla poole.

„Li ja Gema, nagu ma aru saan?“ küsis Gi raadiosse ja järgnes hävitajatele.

„Õigust räägid,“ kostis Gema malbe hääl. Gi kujutas ette, kuidas paks kuldpruun maje hävitaja puldis pikki ripsmeid ja kuldseid silmi pilgutas. Kõhn kärp muigas ja raputas pead. Mets lõppes ja algas võsa, hävitajad aeglustasid käiku ja peatselt märkas Gi tumedate punktide kogumit keset rohelust. Punktid venisid lähemale jõudes loomadeks. Need olid värvilised ja nõtked olendid, kulgesid neljal jalal nagu antiloobid, nende kaelu ehtisid kollased lakad ja taga voogasid sama värvi sabad. Viimane neist oli must ja kaugeltki mitte nõtke, pigem kummipalli sarnane. NA011 luugid avanesid ja telikud laskusid alla, pikk rohi lainetas püstmootorite all laiali. Üks Fuuria jäi lendu, teine maandus majekarja juurde ja avas klaasi. Nähtavale tulid Maje Li kollane lakk ja sinakashall kael.

„Nojah, läheb nagu õlitatult, mina üksi poleks küll teid siit üles leidnud. Mis toimub?“ küsis kõhn hiidkärp lähemale astudes.

„Tõmbume tagasi. Meil ei ole relvi,“ vastas tugev ja suur, peaaegu valge isane maje. Õigemini mak, mis tähendas nende keeles meest. „Oleksime ammu sääred teinud, aga näe, Ginet ei saa üksi jätta.“

Gi ei tundnud Ginet ära, rõõmsameelsest ja erksast läikivmustast rasvarullist ei olnud midagi alles. Kui siis vaid... Lihtsalt üks must rasvarull. Haiglaselt ülekaaluline maje oli karja sabas kulgenud ilmselt sellest tunnist saati, mil rünnak toimus, ta võis olla rännanud kümneid kilomeetreid, mis tema füüsist arvestades võis väga kurnav olla. Selg ja küljed olid higist märjad ja tolmused, lakk sassis ja silmad maas. Ei mingit tavapärast naeratust ega põselohkusid. Ta võis igal hetkel maha vajuda ning mitte enam tõusta suuta.

„Viime Meeriasse ja turgutame üles. Kas kellelgi on veel midagi viga? Ei ole?“ Majed vaatasid teineteist ja vangutasid päid. Kuigi nende silmist paistis veidi rahutust ja nende tuju ei olnud just kõige parem, olid nad terved ja vormis ja võisid väga kiiresti silmapiiri taha põgeneda. „No mis siis ikka!“ laiutas Gi käppi. „Punnita aga trepist üles ja viska lüüsikambrisse pikali, küll me sinuga Meerias edasi tegeleme.“

Trepist ronimine oli Ginele suur pingutus, ta võdises ja värises astmeid võttes. Teised majed olid juba ritta võtnud ja eemaldusid kiiresti lageda poole, Li jälgis oma hävitajast vesiste silmadega, kuni õde end NA011 luugist sisse vedas. Kui Gi oli kabiini naasnud, oli Li Fuuria juba läinud, kärp käivitas püstmootorid ja võttis mikrofoni. „NA011 õhus, pardal üks tsiviil. Kas on veel midagi?“

Vastus lasi ennast veidi oodata. „Ei. Ei ole teada. Rohkem vaenlase liikumist tuvastatud ei ole. Õhtuks jõuavad laanekatid piirkonda kontrollima.“

„Oh jah,“ nohises Gi latvade kohal lennates. Veerand tundi ja ta on Meerias tagasi. Ja siis hakkab jälle see sitast saia peksmine pihta. Ehk on vähemalt suurem ärevus üle läinud ja baas töötab nagu rahu ajal.

Laeva läbis äkki raputus ja ta hakkas loksudes kursilt kõrvale vajuma. „No türa raisk, mis see veel oli?!“ röögatas Gi juhiseid pöörates ja arvutiekraane toksides. „Hei, Mai, Meeria, siin Gi ja NA011! Mingine jama on meil, paistab, et midagi lasti meile vasakusse gondlisse! Raibe ei tasakaalusta ära ka, lähebki käest ära!“

„Täpsusta. Mida tehnik ütleb?“

„Mis kuradi tehnik?!“ käratas Gi kriiskaval häälel. „Üksi lendan, sinu jumbu peksis hommikul mu Meeriast üksi minema... Raibe ajab ennast külili, vasakut püstmootorit ju pole enam... Kuidas parem tasa lülitada, putsi raisk, agregaat raisk... Nad on kuskil siin metsas ja neil on kaasaskantavaid asjandusi, millega saab kosmoselaevu alla lasta!“

Gi viskas mikrofoni käpast ning sai viimaks püstmootorid välja lülitatud, et nõrgemate tüürmootorite väel laev otseks pöörata. Aga enamat ta ei saavutanud, see laevatüüp ei oldud loodud õhus püsima vaid ühe poole käigumootorite veol ning kiskus vägisi vasakule poole, võimsust vähendades hakkas vähenema ka kõrgus. Kärbi sõõrmetesse jõudis nüüd suitsuhais, mis ei jätnud enam palju valikuid.

„Hei, sina seal lüüsikambris! Hoia end nüüd paigal ja ära palju ringi põnna!“ hüüdis Gi koridori poole, kui esimeste puude oksad üle kabiini klaasi tuiskasid. Hädamaandumine õnnestus siiski üsna pehmelt, Gi oli põlislaane kohalt Meeria jõe siledama luha kohale jõudnud, kus puud olid peenemad ega ohustanud laeva keret ning pidurdasid kosmoselaeva talutava kiirusega. Viimaks NA peatus liivasel pinnasel, keset kiduraid puid ja põõsaid. Gi võttis mikrofoni, kuid märkas, et pult oli täiesti pime. Ja õhu läbipaistvus kabiinis vähenes jõudsalt.

„Põlebki raibe. Aeg on siit sabad teha!“ kuulutas Gi lüüsikambrisse tormates ja luugi avariikange tirides. Vähemalt ukse mehaanika oli korras, luuk lendas eemale, kuivanud rohule. „Noh, võta jalad alla ja hüppa. Mitte jalgele, lollakas, sa murrad need ära ja mina siit sind minema veeretada ei jõua!“

Paks maje vedas end värisedes püsti ja pudenes käkaskaela rohule, maandudes pigem õlg ees külje peale ega saanud kukkudes viga. „Noh, jalad alla ja minema, muidu jääd siia grillima. Seal on omajagu vesinikku kah peal ja vaat’ kui see litaka paneb,“ utsitas Gi. Gine oli vist veidi puhata saanud, ta paistis värskem kui siis, mil Gi ta peale oli võtnud. Või ta mõistis olukorra ohtlikkust ja pingutas. Igatahes olid nad mõlemad tervelt pääsenud ja kulgesid mööda liivast nõlvakut alla jõe poole. Kõhn hallinev hiidkärp ees ja väga paks ja räpane maje järel.

„Mis nüüd saab?” küsis Gine, kui oli jõe äärde pehmele mättale maha heitnud.

„Mis ikka saab. Ootame, kuni üles korjatakse,” laiutas Gi käppi ja heitis selili maje pehme ja loksuva külje vastu. „See suits on ju kaugele näha, nad teavad, mis juhtus. Kurat, kes tulistas? Raisk, relva kah pole kaasas,” urises hiidkärp lennurihmade taskuid uurides. „Mitte sittagi ei ole kaasas. Ohutu piirkond või asi.” NA011 poolt kostis maadväristav plahvatus, täiendav pilv musta suitsu tõusis seenena taeva poole.

„Äkki on nad siinsamas metsas. Laanekattidel on ju riitus, neid siin ei ole, inimesed võivad siin luusida kuis tahavad,” lausus Gine väriseval häälel. „Me peaksine liikuma.”

„Kuhu? Siin on ligi kilomeeter vett, mis voolab, seal on kakskümmend kilomeetrit laant ja ei ühtegi asundust! Ainult leopardid ja nüüd ka tsivilisatsiooniinimesed...” vastas Gi temale omasel ärajoonud kriiskaval häälel. „Ootan’d nüüd, laanekatid on riitusel? Siis paistab see tsivilisatsiooniinimeste üritus hoopis teises valguses. Ehhee, kui nüüd laanekatid keset oma riitusi maa-ala puhastama kamandati, siis on selge, et nad ei kingi seda tsivilisatsioonlastele. Nüüd nad kindlasti vange ei võta. On’s need inimesed tõesti nii lollid?”

„Ahned on. Muidugi nad tulid meile järele. Sa ju tead, mis meie liha nende mustal turul maksab... Õnneks läks see neil suures osas lörri, muist jõudsid lennukitesse, muist jooksid rohtlasse ära. Aga mina ei mahu ei lennukisse ega jõua ära joosta,” kaebas Gine maha vaadates.

„Nohjaa. Nad on varemgi püüdnud siit majesid õnneks võtta,” nentis Gi ja torkis sõrmega Gine õlga. Kuigi hiidkärbi terava küünisega sõrm läks väga sügavale, ei kohanud see veel mingit lihast. Mis ei tähendanud, et seda seal ei olnud. Otse vastupidi, Gi mehaanikukogemus ütles, et kogu see hiiglaslik keha ei saa koosneda vaid pekist, asjaolu, et vaene maje suutis enese jalule vedada, kõndida ja mõne jooksusammugi teha, vihjas väga võimsale lihastikule selle polstri all. „Priske saak oleksid.”

„Me peame üle silla Templikülla jõudma,” halises Gine, vaadates mööda jõge ülesvoolu, kus sinakas udus aimus suur raudteesild.

„Nalja teed või? Sinna on ligi kümme kilomeetrit maad!” kräunatas hiidkärp. „Ei-ei, vahepeal on soised lammid, me pidime Tahiga seal sisse vajuma, kui kalal käisime, sina ei püherda sealt mingil juhul läbi. Mmm, siin on kuldhelgid sees, mõned on nii suured, et võivad kärbi tükkis õngega sisse tirida. Kas sa tead, kui hästi Aelin neid sisse oskab teha?”

„Ma Kariine omi suvepühal maitsesin...”

„Ei-ei, Kariine nii hästi ei oska, tema on mooside peale spets... Kurat, ma pole midagi söönud kah. Joonud isegi mitte, kui tilka kohvi mitte arvestada.”

„Näha on jah,” vastas maje mitte enam nii väga haliseval toonil, lugedes pilguga Gi ribisid, mida ei varjanud miski peale halliseguse kasuka ja naha.

„Ära hakka jälle pihta,” kähises Gi taevasse vaadates. Loll, Gi, võinuks ikka naljaga kaasa minna, väike tujutõstmine kulunuks kindlasti ära praegu. „Kus kurat nad siis on?! Nägid ju, et panime mättasse, kuulsid kah!” kriiskas kärp suitsusammast vaadates.

„Ei tea,” sosistas Gine. Ta matsakas keha hakkas Gi selja vastas võdisema ja hingamine muutus rahutumaks ja pindmisemaks. „Mis nüüd, paha hakkas või?” muretses Gi püsti tõustes.

„Ei. Ma haistan leopardi,” sosistas Gine end värisedes jalule vedades ja äreval ilmel ümbrust vaadates. Ta pilk lukustus põõsastikule kalda varjus ja ta seadis enda asendit.

„Kus? Ma ei tea... Äkki peaks vait olema,” sosistas Gi samasse suunda vaadates. Ta oli kogu oma elu angaarides ja tähelaevades veetnud, oma tegelikul kodumaal Gel elas ta alles neljandat aastat. Tal puudus metsaelust vähimgi ettekujutus, erinevalt Ginest, kelle metsloomameeltele naljalt midagi märkamata ei jäänud.

„Pole enam mõtet vait olla... Loomulikult tuleb ta altpoolt tuult,” lausus Gine pead madalamale lastes. Hetk hiljem viskuski põõsastest välja kärbist veidi suurem, hallikirju kogu. Loomulikult valis kiskja abituma ja priskema saagi, ta tormas esmalt otse Gine suunas, viskus siis kõrvale, vahetult enne maje habemenoateravuste hammaste ulatusse jõudmist, eeldades, et tüse elajas ei jõua enda asendit kohendada ja tal läheb korda saaki külje pealt rünnata. Mis enam-vähem ka õnnestus, murdsekundi jagu hiljem oli maje kaelapidi leopardil hambus. Õnneks mitte väga ohtlikult, ta oli tabanud kaela alumist jämedamat osa ja kihvade vahele oli jäänud vaid rasvavolt. Kohe sai kiskja oma küljel ka maje hambaid tunda, hetk hiljem tabasid ta silmi hiidkärbi sõrmed.

„Kao metsa tsivilisatsioonlasi jahtima, türat sa siit otsid!” kajas Gi kräunumine. „Mine putsi, kalts, raisk!” oli ta sunnitud jätkama, sest hetk hiljem oli ta metselaja käppade vahel, leopard hakkas vaheletikkujat oma kihvade ja küünistega kostitama. Oleks kihvad kärbile kõrrigi löönud, kui viimane talle oma käpavart hammaste vahele poleks surunud ja teda eemale lükanud. Lootusetu üritus, see isend oli raske ja lihastes, kõhnast vananevast kärbist ei olnud temale vastast...

Ent leopard pidi Gi rahule jätma, sest teda rabasid kaelast maje hambad. Kiskja pöördus algse saagi manu tagasi. Ta rabeles oma kaela lahti ja hammustas uuesti Ginet kaela alt ja sai parema haarde kui enne. Gine pures kiskjat küll turjalt, kuid tajus, et seekord ohustavad leopardi kihvad tõsiselt ta kaelasooni ning ta tormas vee poole. Gi sai leopardi ühe tagumise käpa veel hambusse ja pigistas purihammastega täiest jõust, mille peale leopard Gine uuesti lahti lasi ja hiidkärbi järele sööstis, aga kärp viskus juba majega kõrvuti voogudesse. Leopard ujus veel järgi, kuid sai veelkord oma silmis kärbi küüniseid tunda, ta pööras ringi ja ronis kaldale.

„Niisiis teine kallas, mis? Raisk, kus käpp valutab... Kuidas sinul on? Oled terve?” küsis Gi ja sülitas vett.

„Terve... Vist,” hingeldas maje ja vaatas kaldale, kus leopard pahuralt lõrisedes edasi-tagasi luusis. Kiskjal nii hästi ei olnud läinud, ta kael, rinnaesine ja käpp olid verest märjad, verd paistis ka ta turjalt. Pealtnäha nii väeti ja paksu maje kihvad olid teda väga ebameeldivalt üllatanud. Tema oli kohastunud saaki küüniste vahele püüdma ja purema, tema kihvad polnud kuigi teravad. Ta oli nendega Gine volte küll valusalt sakutanud, aga olulist viga ta ei jõudnud majele teha. Maje võitlustaktika oli aga väga erinev: ta oli kohastunud jooksu pealt ühe naksamisega antiloopide kõrisid läbi hammustama, selleks olid majedel pikad ja painduvad kaelad ning kerged ja saledad koonud. Tal ei olnud võimsaid mälumislihaseid, aga see-eest väga erilised kihvad alalõual. Need kasvasid pidevalt ja abrasiivsed luukidad keele külgedel lihvisid neid pidevalt maha. Mis tähendas, et need kihvad olid alati üliteravad. Leopardil ei olnud ühtki kaitsvat volti ega polstrit, vähemalt oli ta suur ja lihastes ja seeläbi hetkel eluga pääsenud. See võis olla millimeetrite mäng, väga vähe oli puudu jäänud olukorrast, kus Gine kihvad oleks mõnest tähtsast veresoonest läbi kündnud ja kiskja-saaklooma roll oleks vahetunud. Ja ei olnud üldse kindel, kas kiskja eluga pääsenud oligi: ta veritses tugevalt ja Gi hammustusest oli ta üht tagumist jalga tugevalt lonkama hakanud.

„Või läheks kaldale tagasi?” pakkus Gi, kui leopard oli minema longanud. Kuulajaid enam ei olnud. Gine kollane lakk ja kikkis kõrvad õõtsusid juba kümnekonna meetri kaugusel lainete vahel, vastaskalda suunas.

No selge. Kilomeeter metsa ja raudteetamm. Siis veel paar kilomeetrit Templikülla. Aga kõigepealt ootas neid ligi kilomeeter vett, mis ei olnud noore suve päikese käes veel kuigi soojaks läinud. Lõunakallas eemaldus päris kiiresti, aga vastaskallas ei näidanud mingeid lähenemisemärke. No kurat, me oleme siit Kariinega mitu korda parve otsas üle kahlanud. No ei mäleta, et see nii lai oleks olnud, mõtles Gi, tundes, kuidas jahedus käppadest tunnetust neelas. Kariine parv. Ei kanna seda rasvamäge. Pealegi on see mitu kilomeetrit ülesvoolu ega tarvitse siinsel kaldal olla. Ja see on soode vahel. Gine ei suuda sinna minna, ta vajub oma väikeste käppade ja suure kaaluga sisse. Kui, siis ehk jõe ääres kahlates. Ei, vastaskallas on lähemal...

Suplus oli kestnud üle tunni aja ja muutunud võitluseks elu eest. Gi oli esimene, kes alla andis, tema oli kerge ja vähese soojusmahtuvusega ja söömata, pealegi valutas leopardi puretud käpp. Ta lõi viimases hädas küünised Gine puusa. Paks maje ei paistnud sellest välja tegevat, ta kulges rahulikult läbi vee, nagu mereelukas. Vaid korra vaatas ta üle õla, heites äraoleva pilgu kurnatud hiidkärbile. Kallas oli juba peaaegu siinsamas, aga ei tahtnud kuidagi lähemale tulla... kuni Gine liikumine viimaks oluliselt kiiremaks muutus. Maje sõrataolised küünised olid põhjani jõudnud. Peatselt sai Gi oma lõdiseva kere kaldale soomättale veetud, seda ta enam ei jälginud, kuidas paks maje pehmes porises kaldas edasi üritas püherdada. Õnneks paistis päike ja hakkas kiiresti kärbi kurnatud kontidele oma mõju avaldama.

Kui Gi silmad avas, oli päike teise kohta nihkunud. Ta tundis, et jõuab end taas liigutada ja püsti tõusta. Ai, mu parem käpp... Gine ei olnud kuigi kaugele jõudnud. Ta oli soomätaste vahel kinni, väiksevõitu käpad ei olnud leidnud enam pidepunkte, mille abil rasket keret kindlamale maale vedada. Ta kael oli jõuetult mättal, koon mätaste vahel vee all. Gi süda jättis seda nähes löögi vahele, ent siis ta märkas, et maje ikkagi hingab suunurga kaudu ning õhtutaevakarva silm jälgib teda poolavatud laugude vahelt.

„Kuidas sul on? Kas sa jõuad?” küsis Gi, üritades maje pead kõrgemale tõsta. „Ai raisk, mu käpp!”

„Aita see mul ära lõpetada,” kostis vaikne halin.

„Mis asi?” kortsutas Gi kulmu.

„See kõik... Ma enam ei suuda...”

„Millega? Mul pole sittagi! Ei relva! Ei nuga! Ma ei tulnud siia ometi ju seda tegema!” kräunus hiidkärp käppi laiutades ja hambaid paljastades. Parem käpp andis jälle tunda.

„Sul on ju kihvad...” sosistas Gine, lastes kaelal kukkuda. Seekord vajus ta suu üleni vette.

„Kurat, raisk!” kriiskas Gi üle jõe. „Mitte kedagi pole veel tulnud! Kus te, persevestid, olete?! Kas tõesti ei pannud tähele, et üks laev on puudu?!” Suitsusammas NA011 kukkumiskohas oli kiduramaks muutunud. Kurat. Või et kihvad. Mul on tõesti kihvad! Gi urahtas, laskus käpuli ja sööstis. Murdsekundi jagu hiljem oli ta põsk Gine põse vastas ja hambad täiuslikult ümber kaelalihase, alumine kihv maje hingekurgu ja kaelalihase vahel, kaelaarter kihva vastas tuikamas. Seda ebatavaliselt sinist silma polnud ta nii lähedalt veel näinudki, kuigi ta oli palju koos majedega pidutsenud. Õigupoolest peale Li ja Gine ta ei teadnudki ühtegi sellist värvi silmadega majet. Ta saagi kurk tõmbles, Gine neelatas ja hakkas rahutult hingama. See oli kuidagi ülev ja mõnus tunne. Su saak on abitult su hammaste vahel surmahaardes. Kui ta kaelalihase veidi lõdvemaks laseks, tuleks vaid korra kõvemini pigistada ja veri purskaks. See kaelalihas oli juba mitu korda lõdvenenud ja pingumale tõmbunud, aga Gi ei olnud veel juhust kasutanud. Vere maitset kärp ei tundnud, ta ei olnud veel majele viga teinud. Gine ei öelnud midagi, pilgutas vaid ärevalt silma. Ta hingamine muutus rahutumaks ja veresoone tuikamine Gi kihva vastas kiirenes.

Ah et saadetakse mind siin tsiviile päästma. Mind lastakse tükkis päästetud paksu majega alla, elame üle leopardi rünnaku, ujume üle külma Meeria jõe, kusjuures mina oleks allavoolu läinud, kui poleks olnud seda paksmagu, kes suutis kauem ujuda ja kelle persest sai küüntega kinni võtta. Ja kõike seda vaid selleks, et ma nüüd siin, enamvähem kindlal maal, tal kõri läbi näriksin? Ei oleks just parim kuulujutt, mida minu kohta räägitaks.

Gine halises midagi Gi kõrva ääres, Gi tundis ta pisaraid oma põse vastas. Mõtleb ümber. Ta ei taha surra. Ta tunneb surmahirmu. Aga äkki annab see surmahirm piisavalt adrenaliini ja täiendavat jõudu? Ahhaa! Gi lasi haaret lõdvemaks ja kohendas järsu liigutusega lõugu, haarates Gine kaelalihase kõigi nelja kihva vahele, et koormus väiksem oleks ja ta majele viga ei teeks. Ja siis ta sikutas. Gine kiunus, halises ja rabeles, mätaste vahele jäi porine vagu ning viimaks seisis tüse maje kindlal pinnal kesk lopsakat muru ja vahtis juhmil pilgul Gid, kes väänles rohus ja käredal häälel naerda röökis. Tõmbasin Gine soost välja, vot! Tehke järele või makske välja, kärbipojad! Kes teist siin tüsedamad ja tugevamad on? Chen? Raiks?

„Aitäh...” ahhetas Gine. Ta lõõtsutas, silmad punnis peas ja ta rinnaesine võdises südamelöökide taktis, nagu tahtnuks süda ta rinnust rangluude vahelt välja karata. „Mis nüüd...”

„Ära heida maha, lähme edasi raudteetammi äärde, seal nõlval on marju. Ma pole täna sittagi söönud. Sulle kuluks kah hulk liikumapanevaid kaloreid ära,” vastas Gi minekule seades.

„Ära hakka jälle pihta,” lõõtsutas Gine hiidkärbile järele taarudes. „Rong. Ma kuulen rongi.”

Ka Gi kõrvu jõudis kuumpeamootori rütmiline põksumine. See oli kas kaugel... Või siinsamas, aga vedur seisis ja töötas tühikäigul. Õigeks osutus viimane oletus, sest eestpoolt metsloomarajalt kostis tuttavaid hääli. Esimesena nägi Gi Kariine kahvatukollast juuksepahmakat ja kuldseid silmi, seejärel nägi ta lehtede vahel Mai lopsakaid siidmusti vorme liikumas.

„Lollakad! Mis teil arus oli! Praegusel aastaajal ujute üle Meeria jõe!” hüüatas must ja paks emakärp Kariine selja tagant.

„Leopard tuli kallale, kus meil mujale minna oli,” lausus Gi kähedal häälel.

„Gi tuli kah kallale,” lisas Gine.

„Ära hakka jälle pihta... Kust te siia teadsite tulla?” küsis Gi.

„Üks Meeria hävitajaüksus, mis orbiidilt alla tuli. Nemad vaatlesid kukkumiskohta ja kammisid soojuskaameraga piirkonda, aga leidsid teid hoopis siitpoolt jõge. Neil ei olnud võimekust teid peale võtta,” vastas Kariine oma laanekatijuukseid kohendades. „Me siis ei kutsunud laeva välja, vaid otsustasime selle rongiga siin kinni pidada, millega me Gadilast haavatuid ära tooma läksime.”

Gine vedas värisevaid jalgu vaevu järel, raudteetammist ronimine oli temale pea ületamatu pingutus. Kariine nägi veel kurja vaeva, et ta kaubavagunisse saada. Gi sirutas end seina vastas ja lõi kukla vastu laudu sirgeks. Siis vajus ta sülle midagi sooja ja pehmet. See oli Gine kael ja pea.

„Hei, ega teil midagi süüa ei ole? Ma pole sittagi täna söönud, ma olen täiesti läbi!”

„Vaatame!” vastas Kariine ja kadus kuhugi. Kuumpeamootor hakkas vihaselt paukuma ning mets kaubavaguni avatud uste taga hakkas liikuma. Kurat küll! Kas keegi siis selle peale mõelnud ei olegi?! Gi vaatas oma käpavart. Verd ei olnud näha, aga see oli tugevalt paistes. Gine pilk uitas äraolevalt ringi. Ta lakk ja saba olid sassis ja prahti ja pori täis, küljed ja käpad mullast ja porist pruunisegused. Ent selg oli jõge ületades peaaegu puhtaks saanud, sinakasmust karv juba läikis hämaruses mänglevas valguses, mis ustest ja aknaluukidest puulatvade vaheldumise rütmis sisse paistis. Kaela all aga paistis punakaspruuni ja Gi ühel reiel oli punaseid jutte. See oli Gine veri. Leopard oli teda siiski valusalt hammustanud, vaid paks pekk oli teda hullemast säästnud.

Väljast kostis kummalist mürtsumist ja krabinat, aknaluugist paistsid korra roniva Kariine sõrmed, kohev karvastik ja kollakas kleit, hetk hiljem puges laanekatt uksest sisse, käpas pudel, pudeli kaela otsas kõlises kummuli klaas.

„Kurat, ma tahtsin süüa!” kriiskas Gi pahuralt ja Gine turtsatas naerda. Ka Kariinele valmistas nalja olukord, kus niimoodi karjub tavalisest kondisem hiidkärp. „Ja Gine on haavatud!” Gi näitas verist peopesa.

„Heh, ma mõtlesin sulle heameelt teha. Sa nagu sellise joogiga suurem sõber,” noris Kariine pudelit loksutades ja klaasi kõlistades. „Ma lähen ja ronin ettepoole ja räägin, Karjääri Postis peatume niikuinii, siis korraldame edasi.”

Mis kõige hullem – tal on õigus, mõtles Gi pahuralt, keeras punni maha, kallas pool klaasi ja libistas kõrist alla. Nautis, kuidas tuline jutt läbi sisikonna jookseb. Kariine neile rohkem tähelepanu ei pööranud, ta vaatas korra piki rongi külge ettepoole, ronis uksest välja ja vaguni katusele. Gine püherdas enese kõhuli ja neelatas, Gi tundis ta kõri tõmblemist enda reitel.

„Tahad kah? Oled proovinud? Usu mind, praegu on see hea ja vajalik,” rääkis Gi, Gine tõstis kaela üles, Gi kallas klaasi täis ja jootis majet viinaga. „Neela kohe alla!”

Maje läkastas ja köhis veidi, hingeldas hetke vastikustundest, ent tundis siis, kuidas seletamatu soojus mööda ta kaela allapoole levis ja aegamisi kehasse hajus. Gil oli seekord õigus. Sellises olukorras oli sellest joogist tõesti abi. Ent iseasi, kas ta kunagi enam seda suu sisse võtab.

„Gi,” küsis Gine.

„No mis on?”

„Kas sa teeksid seda kunagi mulle veel?” Maje häälest oli kuulda piinlikkust.

„Mida? Mis mõttes? Kui on kellelegi appi vaja minna, siis ikka minnakse...”

„Ei, seda noh... Ma pole kunagi sellises olukorras olnud nagu seal soos...”

„Et ma sind sood mööda lohistaks? Ega ma sind lohistanud, sai ise ronisid, kui veenvalt ja füüsiliselt meelitasin...”

„Ei! See oli valus! Aga enne seda.”

Gi mõtles pikalt ja Gine lõi silmad maha. „Ahhaa, sa mõtled seda, kui palusid, et ma sulle otsa peale teeks. Mis küsimus see nüüd siis oli?” küsis Gi segadust tundes.

„Ma ei tea,” sosistas Gine vaguni põrandat põrnitsedes. „See oli... Kuidagi erutav... Olla niimoodi kiskja meelevallas. Üks hammustus ja...”

„Ja mina mõtlesin, et tegin sulle haiget! Kas sul siis valus ei olnud?!” kergitas Gi kulme.

„Oli, aga... Noh valusaks läks siis, kui sa mind tirima hakkasid! Vaat see oli valus! Ei, ära pane pahaks, sellega aitasid sa mu välja ja...” Gine siniste silmade pilk kohtus korra hiidkärbi omaga, siis peitis ta pilgu hoopis teisele poole, peitis näo räpase laka varju. „Mida sina sel momendil tundsid?”

„No halvasti tundsin. Mind saadeti tsiviile päästma. Sina olid ainus päästetav, kes minu hoole alla sattus. Ja siis ühel hetkel olin mina põskepidi sinu põse vastas, tundsin su pisaraid oma silma all ja kaelaarterit kihva vastas tuksumas...”

„Sa tundsidki?” pahvatas Gine.

Järgnesid pikad vaikusminutid. Gi ei saanud aru, millest nad ometi rääkima on hakanud, korra mõtles ta omale veel klaasikese viina valada, aga ka seegi mõte tundus kuidagi kohatu. Gine vaatas rahutult ringi ja paistis tahtvat aega tagasi keerata, et see vestlus olematuks muuta. Gi vastas osaliselt siiralt, osaliselt Gine narrimise pärast: „No mis ma tundsin. Eks seegi ole teatud määral erutav tunne jah, kui saakloom tuksub abitult su kihvade vahel ja... Noh nagu sa ütlesid, et üks hammustus ja veri pritsib... Ma pole seda ammu tundnud, niimoodi tapsin ma paar hirve. Omal ajal Pluutol. See oli üle kümne aasta tagasi.”

Gine hingeldas rahutult ja lasi kaelal Gi sülle langeda, Gi tundis ta kõrisõlme liikumist oma põlve vastas. „Ja sina tahad, et ma sinuga jälle niimoodi käituksin? Kuule tead, saakloom, lihakeha, on üks asi, aga hea tuttav...”

Vahepeal oli väljas valgemaks läinud ja rong oli peatunud, läbi kuumpeamootori rahuliku popsumise oli kuulda lähenevat sabinat ja kärbikäppade tatsumist. Läikivmustad ja lopsakad, ussidena painduvad kärbikäpad tõstsid uksest põrandale arstiriistade kasti, korvi pirukatega ja kanistri morsiga. Käppade omanik Mai ronis järele, tatsas Gine ette, lõi käppi kokku ja nõudis: „Noh, näita ette, kust sa haiget said. Mõõdame su südametöö kah üle. Kas sul rohud on võetud? Ma nagu mäletaks, et sul olid mingid magneesiumiga südamerohud peal.”

Gi vabanes maje kaela ja pea alt, loivas korvi ja kanistri juurde. Kallas siis klaasipõhja tilga viina ja täitis klaasi morsiga. Teise käppa võttis piruka ning nõjatus uksepiidale. Viimaks ometi, mõtles ta mäludes, lastes soojal päikesel näkku paista. Rong nõksatas paigast.

„Mis siis ikkagi Ginel täpselt viga on? Ega sa ei oska öelda, Mai?“ küsis Gi, vaadates mööduvat rohelust. „Ta ju ei õgi nii palju. Nii palju ei ole üldse võimalik õgidagi.“

„Kas sa siis oled vaadanud, palju ma söön?“ küsis maje vaikselt ja niuksatas, kui priske kärp ta haavu puhastas.

„Eks see ärata paratamatult huvi, et mida ja kui palju selline jumikas sööb... Noh sind on vahest kooskäimistel näha ja...“ Gi vaatas klaasi ja vangutas pead. „Mida majedega Pluutol tehti? Ma tean, et hirvi, Maa hobuseid, antiloope, mingeid kisjaid ja veel kedagi nuumati lihaks ja rasvaks, neid söödi. Ma ei mäleta, et ma kunagi oleks maje liha söönud. Täiesti ausalt. Kohe mitte üldse ei räägitud majedest, ma ei teadnudki, et majed üldse Pluutol olid. Alles Filifjonkakriisiga tuli see kõik välja.“

„Olid salastatud projekti osa, tänu sellele on olemas Fuuria klassi hävitajad,“ ütles Mai. „Ega sellest palju ei räägitud ja palju me teada ei saanud. Ahjaa, seda olen kuulnud, et neil ei läinud korda majesid vangistuses paljundada, neil on justkui meelevald tiinus katkestada.“

„Ja enamus meist tagasi ei tulnud,“ sosistas Gine silmi pilgutades. „See söök ja kitsas ruum tegid meiega seda. Kellega rohkem, kellega vähem. Mis mul viga on. Eluohtlik rasvumine. Seisund stabiilne.“

„Mis asja?“ kortsutas Gi silmadevahet. „Mhmh, sellest saan ma aru. Kui nad kasutasid teie peal sama toitu, millega teisi loomi nuumati, siis muidugi te paisusite. Eluohtlik rasvumine ja seisund stabiilne? Ja sulle ei anta praegu mingit abi? Miks see jama su ümber siis tagasi ei tõmbu?“

„Ta liigub palju ja ta süda ja siseelundid on täitsa heas korras,“ ütles Mai.

„On ka tagasi tõmmanud. Ümbermõõt on, kaal aga mitte,“ lisas Gine.

„Nii palju siis liikumisest. Musklid on peki arvelt paisunud ja kogu lugu. Vaesed liigesed... Aga ikkagi ei saa ma aru. Sa ütled eluohtlik rasvumine ja seisund on stabiilne ja mitte midagi ei tehta. Laseks kah laeva ekspluatatsiooni ja ütleks, et reaktor lekib jah, aga muidu on tore laev, pange aga kiirgusülikonnad selga ja lennake. Midagi peab su kehakeemiaga persses olema, see ei saa olla stabiilne. On siis keeruline analüüse võtta ja rohtusid peale panna? Kas ei ole kohti? Või ei ole kogemusi? Teadmisi?“ arutles Gi.

„Ära sa arva, et meil seal üleval Gine personaalküsimust arutatud ei ole,“ vastas Mai majet silitades. „Vaata siin tuleb selline asi mängu, et... Teatud juhtudel võib see surkimine ja sekkumine osutuda ohtlikumaks, kui käsilolev seisund. Riskid ja... Ma ka ei tea täpselt, ma olen piloot ja ohvitser, mitte arst.“

„Õige jah tegelikult. Elusolend pole lennuk, et kruvid paneeli maha, viskad persses jubinad minema, paned uued asemele, kruvid kõik uuesti kokku ja elu läheb edasi. Aga ikkagi... Oota, kas Mai sulle pirukat ikka andis või pani ise kõik nahka? Ei, mõned on ikka veel alles.“ Gi lohistas pirukakorvi ja morsikanistri Gine juurde, valgust hakkasid varjutama Meeria äärelinna majade varemed.

Gine astus kärpide järel kosmosebaasi betoonist platvormile. Ta oli saanud puhata ja süüa ja ta nägi juba täitsa hea välja. Ainult räpane ja kasimata. Remonditsehhis ei olnud midagi muutunud, ainult kärpidest lukksepad olid välja ilmunud ja toimetasid tööpinkide ja kosmoselaevade agregaatide kallal. Gi loivas angaari väravate poole, et heita pilk kosmodroomile, nägemaks, kas tööpõllule on täiendavaid võrseid tõusnud. Oli küll, aga õnneks mitte väga palju. Kaks tulejälgedega NA-d seisid kaugemal, lähemal rida erinevas konditsioonis hävitajaid. Ühel Xi-l oli puudu terve külgstabilisaatorite plokk tükkis tüürmootorite ja relvašahtidega, tiib oli puruks, pöördetüür oli lipendanud vastu mootorigondlit. Gi lappas kiiruga mälestusi meenutamaks, kas keegi on ka hullemas seisus lennukiga omal käigul baasi tagasi jõudnud. Ja mis on sellest NA011-st saanud seal võsas jõe ääres... „Utiili kõik see sitt,“ lõi Gi käpaga ja pööras enese uuesti Mai ja Gine poole. Üks tehnik ruttas ligi ja küsis: „Kas tuled täna tööle kah?“

„Ei tule, mulle tänaseks aitab. Näis, kas hommegi tulen. Alustuseks tahaks mina teada, mida see leopard mu käpaga tegi,“ urises Gi paistes käppa uurides. „Peaks ambulantsis ultraheliga vaatama.“

„Kas ei maksaks sellele äkki kompressi teha? Külma?“ pakkus Mai.

„Külma?! Külma sai see küll. Nii, et vähe ei ole!“ kriiskas Gi, meenutades jõe ületamist. Jätkas siis tasemini: „Käin arsti juures ära, siis võtan selle mataka siin oma juurde koju. Pesen ja kasin üle. Siis puhkan.“

„See on sinust küll kena, ma just mõtlesin, kuhu Gine jätta. Gadilasse ju tagasi ei vii, tea, mis seis seal jäi ja nii edasi. Eks lähipäevil saa kõik selgeks,“ vastas Mai. „Peangi staapi tagasi minema ja uurima.“

**

Gi lamaskles kosmosebaasi kohviku aknalaua vastas ja vaatas tänavat. Päike paistis, kidur rohi ja mõned õied turritasid tänavaäärtest ja betoonipragudest välja, kõikusid veidi tolmuse tuule käes. Mõned kulunud rõivais inimesed kõndisid mööda, kuskil vilksatas minigi väike loom üle tee. Siis tippis ümber nurga kodukatt Aelin, sale koon uhkelt üleval, kuldsete nikerdustega käekott sangupidi käsivarre ümber, sinisesse kleiti kängitsetud kurvikad puusad õõtsumas. Kullakarva kiharad ja sinine kübar möödusid akna alt, hetk hiljem kolksus uks ja Aelin saabus kohvikusse. Ta laveeris tühjade toolide vahelt läbi, asetas koti lauale ning võttis nõtkelt istet.

„Noh, kas sa tööle ei tulegi?“ küsis kodukatt.

„Ikka see käpp,“ kaebas Gi ja laiutas pooltühja õllekannu, mida ta hoidis vasakus käpas. Parem käpp oli ikka veel paistes, kuigi paistetus oli märgatavalt taandunud.

„Ma mõtlesin küsida... Sa oled kuidagi muutunud. Kas ma just nüüd muretsema peaksin,“ otsis Aelin sõnu. Lähenes sabinat ja tatsamist, laua äärde jõudis ka must hiidkärp Mai. „Sa nagu ropendaksid vähem ja sa paistad kuidagi tervem.“

„Ja miskipärast on su silmad kuidagi, ee... Märjad?“ ütles Mai kavalal toonil.

„Ah, teate. Ma olen peaaegu ära unustanud. Kolmkümmend aastat olen romusid remontinud...“ Gi vangutas pahuralt pead, võttis sõõmu õlut ja vaatas taevast akna taga. „Olen ära unustanud, kuidas oli siis, kui keegi mind kodus ootas. Pluuto. Meiu jäi Kahari põrgusse... Vähemalt lõime suure baasi gelastelt üle. Sind polnud siis veel olemaski. Meiu oli samasugune must ja siidine, nagu sina, Mai. Saledam muidugi. Poja sai Agno Kosmosetehastes majandusjuhatajaks. Loodan, et tal läheb hästi. Aga ikkagi on see tunne selline võõras. Aga paganama tuttav.“

„Mis tunne?“ küsis Aelin.

„Kui keegi sind kodus ootab. Muuseas, Alli, ära Limut alt vea. See tunne on oluline. Selline Hea.“

„Seega on siis meil liikidevahelist pulma oodata?“ noris Mai naerusui.

„Keri põrgu, ta on lemmikloom!“ kräunatas Gi, lõi õllekannu lauale ja kõndis minema.

Ta kõndis tagakäppadel kodu poole ja tundis ennast ebamugavalt. Nelja käpa peale ei saanud laskuda, parem esimene andis tunda. Sama asja pärast ei saanud neid ka selja peale visata. Ei olnud tema ümber ka lukkseparakmeid ega lennurihmu, mille vahele või taskutesse käppi panna. Tegevust kah ei olnud. Mine või tagasi angaari ja sõima lukkseppi või kiru neid ärahooratud kosmoselaevu ja hoolimatuid piloote. Aga kodus ootas keegi. Nii harjumatu tunne. Ja Mai küsimus oli selle tunde veel ebamugavamaks teinud kui selle, et käppi polnud kusagile panna. Ge-ema nimel, läbi on sellised ajad. Minu „parim enne” on juba ammu möödas. Millal ma viimati vastaspoolest üldse mõelnud olen?

Kodu oli muutunud. Keegi oli vaipu kloppinud, klaasis aknalaual ilutsesid sinised ja kollased võsalilled. Kuidas ta seda veel tegi? Kust ta need tõi üldse? Need kasvavad ju kahe kilomeetri kaugusel angaaride taga tühermaal, kas ta tõesti käis nii kaugel? Ja kuidas need vaibad puhtaks saadi? Ja klaasidesse vesi? Nojah, kuigi majed käivad nelja jala peal nagu antiloobid, oskavad nemadki püsti istuda ja kasutada esijalgu nii nagu inimesed kasutavad käsi ja meie oma käppi. Aga Gine? Kõigi oma kilodega?

Ninna jõudis piirituse lõhn. Gi lõi tagakambri ukse lahti ja nägi seina ääres kilde ja loiku, mis oli juba kuivamas. Paks maje lebas sohval, kus Gi tavaliselt öid veetis. Õieti siin kodus ta muud ei teinudki – magas sellesama sohva peal, ajas end hommikul üles, lippas kosmosebaasi kohvikusse, sõi seal tüki tailiha ja kallas topsi teravat peale ning tormas remonditsehhi tööd korraldama. Õhtul käis jälle kohvikust läbi, tuli koju ja tegi jälle klaasi teravat ja langes sinna sohvale. Aga nüüd olid klaasis lilled, sohva oli musta läikivat majet täis ja terav imbus põranda ja seina vahele. Kurat, see oli viimane liiter! Gi urises vihaselt ja sööstis.

Jälle olid ta kihvad ümber paksu maje kaelalihase. Ta tundis rahutut pindmist hingeldamist ja värinat, kõrisõlme liikumist. Kaelaarteri tuikamist kihva vastas. Õhtutaevakarva silm liikus rahutult tema oma vastas. Pole ta ripsmed Gema omadest lühemad midagi, need ei paista lihtsalt selle mustjassinaka kasuka taustal välja. Ja... Oot-oot? Ma kargasin talle selle viinapudeli pärast praegu kõrri ja ta ei teinud enda kaitseks midagi? Pigem oli laka teiselepoole kaela heitnud ja lausa pakkus oma põsetagust?

„Provokaator selline!” kräunatas Gi Gine kõri vabastades ja käppi umber lopsaka kaela lüües.

**

Tööpäev oli lõppenud, masinad tsehhides seisid ja kohvikus oli liikumist. Aelin toimetas usinalt leti taga, hiidkärbid olid nurgatagusesse looži kogunenud. Gi kõndis reipalt leti eest läbi, tema järel astus Gine, läikivmust ja kammitud, samm nõtke ja uhke, sinistest õitest pärg kõrva ümber.

„Ja kust teie siis nüüd tulete niimoodi koos?” küsis Mai kavalalt, seda viimast sõna rõhutades.

„Kodust tuleme... Koju läheme, aga need seal angaaris värisegu – homme olen tööl tagasi,” vastas Gi istet võttes. „Alli, ole hea, too kann külma õlut ja viis moosipirukat. Kann mahla kah.”

„Aga Gine? Kuidas sinul on? Tervis korras? Lähed Gadilasse tagasi?”

„Ei. Mulle meeldib siin,” vastas paks maje tasaselt. Mai pilk käis Gi ja Gine nägude vahet, suunurgad tõmblesid ja silmanurgad venisid vidukile. Aelini käpad asetasid graatsilise liigutusega Gi ette õllekannu, väike must kärp Mag, arendusosakonna laborant, imestas: „Mis ajast sa lahjema peale üle oled läinud?“

„Ah, tead...“ alustas Gi ning libistas kavala pilgu üle laudkonna nägude. „Gine lõhkus pudeli ära ja trügis ise asemele.“

Mai vidutas silmanurka, ta vurrud ja suunurgad tõmblesid.

„Ära hakka jälle pihta,“ ühmas Gi rüübates.

„Sina ära lõpeta nii kiiresti,” torkas Gine vahele.

„Mida?!” turtsatas Chen, suur ja turske kärbist piloot, Mai abikaasa. „Mida ära lõpeta? Kiiresti?”

„Te ei taha teada,” ütles Gi kavalalt, üritades initsiatiivi hoida.

„Nii palju võin öelda, et talle meeldib seda teha, hoides mind kõrist kinni,” täpsustas Gine. Mai ja Chen vakatasid, Magil olid silmad suured, tema kaasa Ra kratsis kukalt. Mai pilk käis Gine pea ja saba vahet – maje selgroog oli kärbi omast oluliselt pikem, täiesti võimatu oli hoida kärbil maje kõrist kinni, tehes samal ajal seda, mida nad kujutlesid neid tegemas.

„Ei meeldi,” urises Gi kannu lauale lüües.

„Valetad!” kuulutas Gine.

„Provokaator!” urises Gi, Gine limpsas üle ta ninaotsa ja kärp näksas vastuseks ta põske ja kõrva ning haaras kaela oma embusse.

„Kuidas?” sai Mai viimaks sõna suust. Tema lollist naljaheitmisest ei olnud täna midagi välja tulnud.

„Sa ei taha teada,” vastas Gine.

„Ära hakka jälle pihta,” ütles Gi.

„Aga sina ära jäta nii vara järele.”

Jutt: Ta suri ja heiskas purjed (Johannes Kärp)

1. Põrgu

Sõiduk peatus ja tagurdas, surudes oma lahtikäiva tagaotsa vastu hoone seina, täpsemalt kohakuti samasuguste ustega. Need avanesid korraga, nagu metroo või lifti uksed. Oma kolmkümmend inimest bussis olid juba tõusnud, et minna. Nad põrkusid tagasi, kui nägid, mis sees toimub. Ent sellele oli mõeldud. Toole bussi ei olnud ja juhti reisijatest eraldav vahesein sõitis aegamööda bussi tagaotsa, lükates inimesed majja.

Sees avanev pilt ehmatas kindlasti. Esimeseks hakkasid tohutus ruumis silma puurid. Suured vertikaalvarbadega puurid täis inimesi. Puuride vaheline osa meenutas politseijaoskonda oma laudade ja nende taga istuvate vormis inimestega. Õhku täitsid karjed, kisa, nutt, rabelemise müra ja peksmise matsud. Põrand oli täis verd, okset ja igasugust muud sodi, millele ei osanud nime anda, ja kõike seda valgustasid külma valget valgust kiirgavad jalgpallisuurused kerad laes.

Niimoodi bussist välja lükatud inimesed leidsid end samasuguses puuris.

Kusagilt tagapoolt tuli viis inimest ja nad kohtusid puuri juures puuri kõrval olevast ukses sisenenud mehega. Seersandipagunitega, umbes neljakümnene ülekaaluline tegelane neist viiest mörises, lugedes puurisolijaid. Ta pilgutas oma tumedaid seasilmi, igavesse vastikusse tardunud ilme ümaral lodeval näol, mis võis kakskümmend aastat tagasi päris meeldiv olla, astus paar sammu kõrvale ja luges sõrmi kõverdades veelkord. Kui ta sellega lõpule oli jõudnud, võttis ta kõrvaluksest sisenenud mehe käes dokumendialuse ja sirgeldas sinna allkirja.

„Hulkurid või midagi tõsisemat?” küsis ta.

„Tavaline sõnnik,” kehitas nad üle andnud tegelane õlgu, pöördus ja kõndis uksest välja, heitmata kellelegi rohkem ühtki pilku.

„Töötame läbi või topime kuhugi hommikut ootama?” küsis üks seersandiga kaasas olnud, pealtnäha napilt poisieast välja jõudnud sõduritest, kui viimane oli juba oma kümme sekundit vaikides puurisolijaid silmitsenud.

„Kuradile!” Seersandi pilk väljendas nüüd lausa apokalüptilist tüdimust. See oli ka pisut udune ja kui ta puurivarbade juurde astus, võisid lähemalolijad tunda alkoholilõhna. „On kellelgi tahtmine neid läbi töötada? Las istuvad öö puuris.” Ta vaatas selja taha. „Number kaheksas on veel ruumi.” Ja nüüd lõpuks pöördus ta inimeste poole. „Lähete ilusti või lähete karmil meetodil? Arvestage, et meil on lubatud tulistada hoiatamata.”

Vastust muidugi ei tulnud ja seersant noogutas omaette. Ta kobas pulti vööl, toksis sinna mõned numbrid ja üks puurisegment sõitis kettide lõginal üles. „Läksime,” viipas ta ebamääraselt peaga, pannes puldi ära ja võttes kabuurist püstoli. Püstol oli musta värvi, suur, justkui täispuhutud ja sellel näis igasuguseid kummalisi lisandeid olevat rohkem, kui ühel tavalisel tapariistal iial vaja oleks.

Inimesed läksid. Mis neil muud üle jäi.

Kui nad teises puuris olid – seal oli enne neid vaid paar nendesarnast kaltsakat – astus seersant ootamatult ettepoole.

„Selle ma töötan küll läbi.” Ta tiris puurist välja ühe tüdruku.

Tüdruk võis olla 16, aga võis olla ka 30. Kurnatus muutis ta ammu pesemata näo hulga vanemaks ja asjale ei tulnud kindlasti kasuks sinine silm ja paistes, veritsev huul. Eks olid kõik bussisolnud räbaldunud ja räpased, kuid tüdruk oli üks hullemaid. Ta pikad, nisukarva, loomulikus lokis juuksed olid kogutud ammu ümberpõimimist vajavasse patsi ja meenutasid nüüd merepõhja unustatud ankruköiejuppi, ta kunagi punaseks värvitud sõrmeküüned olid sakilised ja murdunud ja ka üht käeselga ehtis pikk tume kärn, mille ümbrus punetas, ehk teisiti öeldes oleks palju paremat ümberkäimist vajanud.

„Sa haised.” Seersant tiris tüdruku ühe seinajupi äärde, pani ta käed raudu, tõmbas need ketiga üles ja võttis vöölt suure noa. Tüdruk niutsatas ja sulges silmad, tõmbudes nii kaugele, kui kett raudus käte ümber lubas. Sõdurid olid puuriukse sulgenud ja vahtisid irvitades. Suurem enamik laudade taga istujatest ei teinud toimuvast väljagi, mõned näisid etendust nautivat.

Seersant lõikas tüdruku riided puruks ja heitis need hooletult ühte konteinerisse sealsamas kõrval. Konteiner hakkas surisema ja peenikesed metallkäed otsisid jäänused läbi, tõstes lauale paar väärtusetut asjakest, nagu väike käsipeegel, kamm, paar kompvekki ja münti.

Seersant võttis sellal vooliku ja asus parajalt suure surve all purskuva veejoaga tüdrukut pesema. Tõenäoliselt tegi veejuga ka haiget, sest tüdruk oigas ja karjus. Seersant paistis meelega valivat momenti, mil ta sisse hingas, et suunata veejuga näole. Tüdruk puristas, köhis kopsudest vett välja. Ta peaaegu vajus kokku, ent käerauad randete ümber pidid väga valu tegema, kui neile rohkem raskust langes, nii et ta otsis vääneldes tasakaalu.

„Ole vait!” virutas seersant talle vastu kõrvu. Ta nägu oli veepritsmetest märg, kuid mundrilt veeres sinna langev vesi imendumata maha. Ta lasi üles tõmmatud keti käeraudadega allapoole, avas karabiinhaagi ja vedas tüdruku ühe laua juurde. Ta tiris tüdruku sellele pikali, vedas ta käed üle pea ja kinnitas käerauad sobivasse kohta pandud haagiga laua külge. Laud oli nii lai, et laua esiserv jäi tüdrukule tagumiku all. Too tõmbas põlved vastu kõhtu ja keeras end külili. Tal oli häbi ja jahe ja polnud aru saada, kas ta nägu on lihtsalt pesemisest märg või ta nutab.

Seersant avas sel ajal püksiluku ja mõõtis siis, munn peos, tüdrukut.

„Sa oled liiga kõhn,” käratas ta lõpuks. „Sitane kondikubu. Tisse ei ole.” Seda saatis hooletu tagantkäelöök tüdruku väikeste rindade pihta. Mees pöördus. „Tahab keegi teda keppida? Mina ei taha. Hommikul sai üks hulga parem ette võetud.”

„Mulle käib küll,” astus toosama enne kõnelenud noor sõdur lähemale, irvitus näol. Ta ajas oma püksid maha, haaras tüdruku jalgadest ja keeras ta selili. Tüdruk peksles jalgadega ja mehel kulus oma minut jahmerdamist, et need kinni püüda, raudu panna ja lähemale hiivatud sildkraana konksu abil niipalju üles tõmmata, et tüdruk pidi jalgu sirgu hoidma, et rauad soonima ei hakkaks. Ruumi läbis „huuu” paljudest suudest, kui ta oma riista tüdruku vittu surus ja viimane selle peale heledalt kriiskas.

„Kuulge teie,” venitas üks etteheitev hääl. Sõdur lasi tüdruku lahti ja hüppas sammu eemale, seersandi naeratus kustus ja ka tema seni püksiaugust välja rippunud munn kadus nagu nõiaväel.

Ebamäärases eas, seersandist vast pisut noorem, kuid hulga paremas vormis – nii kehakujult kui kanga ja pagunite tasemelt – mees tuli laudade vahelt kiirustamata lähemale. Tal oli pisut kongus nina, terava lõua ja kõrgete kulmukaartega nägu; ta pikad tumedad juuksed olid kuklasse hobusesabaks kogutud. Ta astus tüdruku juurde, silmitses teda mõne hetke ja sirutas siis käe kõigepealt ta käe- ja siis jalaraudade juurde. Need avanes niipea, kui ta neid puudutas. Ta vaatas ringi, läks viie sammuga ühe laua juures seisva suure kasti juurde, võttis sealt valge kitli, vaatas veelkord ringi, leidis teisest kastist rätiku ja jalutas siis tagasi tüdruku juurde. Too oli end vahepeal kägarasse kiskunud, ent võttis nüüd rätiku, tuli laualt maha ja kuivatas end kiirustades kohmakate, rabedate liigutustega – palju vähem, kui tegelikult vaja oleks olnud –, lausa rabas seejärel mehe käest kitli ja tiris selle varrukaid sõlme ajades selga; selleks läks tal rohkem aega, kui oleks läinud, kui ta seda natuke aeglasemalt ja sujuvamalt oleks teinud.

„Tule kaasa,” ütles mees. „Sina ka,” lisas ta seersandile. Ta võttis tüdruku küünarvarrest ja juhtis ta laudade vahelt läbi ruumi tagaosa suunas. Seersant järgnes neile paari sammu tagapool. Nad jõudsid raudukseni, mille keskel turvaklaas. Punased tulukesed selle luku juures muutusid roheliseks, kui mees tüdrukuga oli sellest kahe sammu kaugusel, ja selgesti oli kuulda elektromagneti klõpsatust. Ukse tagant algas valge tühi koridor.

„Nii?” pöördus mees seersandi poole, kui uks nende taga oli kinni vajunud.

Too kehitas ebamääraselt õlgu, vahtides natuke trotslikult oma kinganinasid.

„Või sa ikka testid, kui halvasti meil selle tööjõuga tegelikult on?” küsis ta uuesti, kui vaikus oli kümnele sekundile veninud.

Veel paar sekundit vaikust ja siis pöördus mees lahkel ja lõbusal toonil tüdruku poole: „Vaata, me teatud määral tolereerime neid nende lõbustusi, kuigi sul kindlasti on selles suhtes eriarvamus. Nad ei tapa. Alguses oli palju hullem, pealtnäha ontlikud tegelased muutusid kiiresti tõelisteks sadistideks-maniakkideks, kui neile vaid võimalus anda. Me tapsime ära need, kes tapsid. Nüüd jääb suurem osa ellu. Piisavalt suur osa, et me pigistame teinekord silma kinni. Ainult et nad kipuvad kah üle piiri minema. Kuulsin, et kenamad naised tõmmatakse otse vastuvõtusaalis laua peal läbi. Nii ma siis kontrollima tulingi. Ühest küljest oleks nüüd õige need tegelased kah ära tappa või saata kuhugi, kus nad kaasinimestele viga ei tee, aga meil on tööjõuga tõesti kitsas.”

„Meie neid siia ei kutsunud,” porises seersant.

„Nad põgenevad tuumasõja ja keskkonnakatastroofi eest.” Mees enam ei teeselnud, nagu räägiks tüdrukuga. „Jah, me oleme siin elanud sajandeid, aga iseenesest oleme samasugused põgenikud.”

„Aga meie ei jäänud suurtele rahvastele ette. Kui see rämps valgub suurte aladele varastama ja lagastama, tulevad nad meid karistama. Me peame nad ära korjama.”

„Jah. Peame. Aga kuidas sa kujutad ette, kui ühel päeval kui jälle valitseb rahu ja kord, astub mõni selline plika mõnel vastuvõtul või ükskõik millises sotsiaalses situatsioonis su lähedaste juurde ja teatab seltskondlikul toonil, et tunneb sind, et jah, ta võttis mu vastu, pani käeraudadega laua külge ja vägistas.”

„Ma ei...” Alustas seersant ja jäi poolelt sõnalt vait.

„Olgu, ma aitan sind,” jätkas teine mõne sekundi pärast. „Ma tean, et sa oled pede ega vägistanud seda tüdrukut lihtsalt sellepärast, et sul ei tõuse tema peale. Aga sa pead oma meeste silmis säilitama karmi aurat. Et sa oled selline hoolimatu jõhkard.” Ta ohkas. „Mõtle nüüd hästi järele, mida me koos järgmiseks ette võtame. Kas te tõmbate tagasi või me hakkame teid iga natukese aja tagant detsimeerima? Täna ei juhtu midagi. Aga et sõnum oleks selge – te teete rasket ja ebameeldivat tööd. Tööd, mida ükski inimene ei peaks tegema. See on kohutav stress. Ja selle tõttu vaadatakse mõnestki teie teost mööda. Aga teatud piirini. Üle selle hakkame me kõige hullemaid jõhkardeid tapma. Mine nüüd.”

Seersant läks läbi raudukse saali tagasi – tema pidi läbisaamiseks uksepiida vastu oma identifikaatorkaardi suruma – ja tüdruku ära toonud tegelane vaatas talle ligi minuti süngelt järele.

Lõpuks ta nagu ärkas ja väristas õlgu. Ta heitis tüdrukule viltuse pilgu ja viipas kätt õieti tõstmata käelabaga. „Tule.”

Nad kõndisid oma paarsada meetrit, siis jõudsid teise samasuguse ukseni, mis mehe ees ise lukust lahti läks, ja jõudsid külma, niiskesse ja tuulisesse sügisöhe. Tüdruk oma kitlis hakkas kohe lõdisema, ta kiskus, käsi vastu rinda surudes, kaeluse nii kokku kui sai; paljajalu oli ta ka. Mees heitis talle vaid järgmise viltuse pilgu ja suundus kiirel sammul parkimisplatsil seisvate sõidukite juurde. Üks neist vilgutas ta lähenedes tulesid ja selle uksed avanesid ülespoole nagu liblikatiivad. Ta andis kerge peanõksuga tüdrukule märku parempoolsele esiistmele istuda, istus ise vasakule juhikohale, käivitas mootori, sulges uksed ja sõitis parklast välja. Masin hakkas kohe kohinal salongi kütma, nii et umbes minuti pärast lõpetas tüdruk lõdisemise.

Tee pöördus ja masin nõksatas, kui selle ümber veikles korraks udune pööris. Madal raagus võsa nende ümbert oli korraga kadunud ja taevast pilvede vahelt piilus kuu. Veel üks pööre, millele järgnes too kummaline pööre, mis muutis kogu ümbrust, ja kahel pool teed kõrguvad puud olid lehes ja ülevalt, kus nende võrade vahelt oli taevast näha, piilus alla hele täiskuu.

2. Paradiis

Sõiduk pööras suurelt teelt kruusasele rajale ja peatus valgustatud platsil paraja mõisa mõõdus kahekorruselise maja ees. Maja uksest väljus umbes kolmekümnene naine, kerges kleidis ja sandaalides, heledad juuksed kuklasse hobusesabaks kogutud. Ta pruntis huultega ja mõne maitse jaoks võib-olla pisut liiga pika ninaga näol oli kuri ilme.

„Kuidas sinuga on?” küsis ta tüdrukult. „Nagu ma aru sain, sai Alighieri su poole vägistamise pealt kätte?”

„Nojah,” kohmas tüdruk autost tõustes.

„Ja huul on sul lõhki ja silm sinine. Ma eeldan, et sul on selliseid töötegemise tunnismärke mujalgi. Marss masinasse!”

Maja juures oli öö soe ja tuuletu, ritsikad siristasid ja kusagilt kaugemalt kostis tasakesi mingi seltskonna naeru ja nõudekõlinat, kui nad arvatavasti õues õhtust sõid.

Mees tõusis samuti autost ja ringutas. „Vaata ta instrumentaarium ka üle – ega kutt ei oodanud, kuni ta märjaks läheb.”

„Ja sa vana tolgus ei võinud...”

„Jäta, Age,” krimpsutas Alighieri nägu. „Ma tegin nii kähku kui sain. Ja Fili teab väga hästi, millele välja läheb. Ta käib Maal ja Esimeses Varjus vabatahtlikult, keegi peale tema enda ei aja teda sinna.”

„Kindlasti ei käi ta seal selleks, et karmi sm-seksi nautida!” Selle aja peale olid naised juba uksest sees; mees järgnes neile.

„Elan üle,” silitas tüdruk korraks Age käsivart. „Alati ei ole nii hull ka. Enamasti pole see üldse hull.” Ta hääl oli madal ja kähe ja tundus, et tal on lõhkise huule tõttu raske rääkida.

„Ära räägi,” sõnas Age talle; oli võimatu aru saada, oli see mõeldud vastuväitena öeldule või lõhkise huule pärast. Ta viipas Fili ühte ruumi, too ajas kitli maha, ulatas selle neile järgnenud Alighierile ja heitis suurele, natuke vanni meenutavale lavatsile. Ta noogutas, kui Age tiris lähemale voolikutega maski. „Ma jään täna siia. Selle hiljaksjäämise eest täna keppi ei saa. Ma tulen teie juurde elutuppa, siis räägime.”

Teised kaks noogutasid, Age aitas tal maski pähe panna ja tõmbas alusele katte peale. Kui nad ruumist lahkusid, hämardus see kiiresti ja vann hakkas vedelikuga täituma.

Fili ootas neid ühe laua serval kõõludes, kui nad jõudsid avarasse ruumi teisel korrusel. Ta oli helevalges, kogu keha kuni kaelani katvas valges õhukeses kombinesoonis. Mõlemad tulijad noogutasid talle, Alighieri kõndis vasakule, kus avanes samuti keskmise talli suurune kööginurk, ja Age laua juurde, mille serval Fili istus. Naine puudutas selle pinda ja vaatas Filit, kelle kehale oli tekkinud hulgaliselt märgendeid ja kirju.

„Nii ei ole viisakas,” sõnas Fili pisut nipsakalt.

„Viisakas ei ole end niimoodi hakklihamasinast läbi lasta. Sa seisid ju vaevu jalul. Ja see pasakott,” – viibe peaga üle õla Alighieri suunas – „ei aidanud sind ka kuidagi.”

„Sa oleksid armukadedusest lõhki läinud, kui ma ta süles sisse oleksin toonud,” heitis köögilaua puutetundlikul ekraani justkui sümfooniat esitav mees vastu. „Siis sa oleksid praegu kontrollinud, kas ta tõepoolest nii sodi on, et ise poleks saanud. Ükski luu katki ei ole. Sinikad ja marrastused on hommikuks korras.” Ta astus sammu valge kapi suunas ja sealt sirutus talle vastu robotkäsi suure, arvata pooleliitrise klaasiga. Klaas ise oli natuke suitsjas, nii et jook võis ja võis mitte olla kange musta tee karva. Ta võttis klaasi ja loivas kiirustamata teiste suunas, sellal kui tema taga köögis läks lahti elav mehaaniline askeldamine. „Kuidas vitt on?”

„Sa tunned ka ainult ühe asja vastu huvi,” heitis Fili käed taeva poole.

„Käi persse. Räägi nüüd kõik algusest peale ilusti ära, kuidas sa endale selle üheöösuhte... või pigem ühelükkesuhte kokku keerasid.”

Fili näitas talle keelt. „Kui päris algusest, siis kõigepealt lõin ma taeva ja maa.”

„Hüppa, palun, mõni miljard aastat edasi,” mühatas Alighieri ta kõrval seisma jäädes ja teda – täpsemalt muidugi ta keha pinnale ja sisse kuvatud märgendeid – uurides, ise samal ajal klaasist aeg-ajalt väiksesi lonkse juues.

„Kas sellest kohast, kui Vene-Hiina tuumasõda lõpuks korralikult paigalt võttis, Kuu linnadelt tõmmati katted ja reaalsus purunes? Ma olin siis viisteist, vahtisin matkabinokliga katusel Kuud, ei näinud eriti midagi. Ka mitte neid kutte, kes mind märkasid. Siis ma saingi esimest korda keppi. Samamoodi ei huvitanud kedagi, mida mina asjast arvan.”

„Mida sa talle süstisid?” küsis Alighieri Agelt.

„Mina mitte midagi. Sarkofaag oma tavalised ja ta ise lisas ketamiini.” Paar helendavat kirjarida hüppas lauaplaadist välja ja jäi kergelt pulseerides õhku hõljuma.

„Pole mingi eriline annus,” sõnas Fili pisut vabandavalt.

„Jah, aga koostoimes teistega oled segi nagu märtsijänes,” napsas Age. „On sul teda tingimata vaja praegu küsitleda?” küsis ta mehelt.

„Oled sa võimeline vastama?” küsis viimane tüdrukult.

„Ma proovin,” tõsines see pisut. „Ma olen üle neljakümne tunni üleval olnud. Tegelikult ma pean rääkima – Peter võib hädas olla.”

„Peter?” Alighieri vaatas üles, talle otsa. „Kus ta on?”

„Viimati samuti Esimeses Varjus. Üldiselt ma soovitaksin kõik, kel vähegi kahtlased lisad, Maalt ära kutsuda. Nüüd on kaugdetektorid juba igal ristmikul, maanteedel iga paari kilomeetri järel ja kõigi vähegi oluliste ametiasutuste-poodide ustel. Ja need, kes jäävad, ei tohi enam läbi varjude lõigata – hakatakse uurima, kuidas sa vahepealsetest detektoritest mööda said.”

„Nii et sa jäid vahele,” pigem tõdes Alighieri.

„Jah,” noogutas Fili kuivalt. „Missioon ebaõnnestus kohe alguses, hea vaid, et nad ei taibanud, et ma lähen Vergili juurde. Täpsemalt, mida seal mõelda – mida muud ma seal tegin? –, aga nad ei saa tõestada.”

„Ja siis sa põikasid Esimesse Varju ja sealt Puhastustulle ja lasid end kinni võtta?”

„Põhimõtteliselt jah. Aga see muutub iga päevaga ohtlikumaks. Esimene Vari on täis tapjaroboteid. Igas suuruses – tankisuurustest nanodeni. Õnneks ei saa seal satelliite üles lasta, muidu oleks NATO selle ammu oma tagahooviks kuulutanud.”

„NATO?” küsis Age ja lisas kohe: „Ma tean, mis NATO on. Ma mõtlen, kas neil on selleks jõudu?”

„Ameeriklastel on veel sitaks jõudu. Neid ei julge veel keegi pommitada – saad kordades hullemini vastu. Ja neil on vist isegi teie omadega, Heminaga mingi leping. Nad suudavad uusi tehnoloogiaid rakendada ja üldse... Ega ma väga hästi enam aru ei saa, mis toimub. Kõik põgenevad. Või lähevad kohapeal hulluks. Canada ehitab Usa piirile samasugust müüri kui Sviss ja Döits Frankide piirile. Pärast seda, kui Rhin ummistus pühasõdalaste laipadest, nii et Hollandis puhkesid kõik ammu unustatud epideemiad ja nad tahtsid tammi ehitada ja sakslased selle puruks lasid ja... noh, head niipalju, et Madalmaades pole enam ühtki vaktsineerimata last ja teistele on see äratuseks olnud – vaktsineeri ainult neid, keda kavatsed alles hoida.”

„Sa kaldud kõrvale,” märkis Alighieri. „Döits on Saksamaa ja Frank on Prantsusmaa.”

„Ma tean,” nähvas Age. „Peter? Ta uuris viimati kloonimistehaseid, kus sohki tehti – rikkad vanurid kirjutasid end kuhugi rikkasse riiki lapsendatavatesse lastesse.”

„See on keerulisem – esiteks pole kindel, kas nad ei tea või teadlikult ei hooli, et see pole mingi täielik isiksuseülekanne, teiseks taheti igasugustele kodututele ja pagulastele ausat teist võimalust pakkuda ja kolmandaks käis illegaalne sertifitseerimisäri, sest keegi ju tegelikult ei taha last, kelle pea on kellegi teise sitta täis. Aga Peter avastas midagi hullemat – mingi seltskond tahab ehitada läbi varjude kuhugi Rohelisse Vööndisse ulatuva ahela. Nad olla mingite deemonitega kokku leppinud, et need neid transpordivad.”

„Ja mis viimased sellest saama peaksid?” küsis Age.

„See on sama seltskond, kes pakkus abielupaaridele hingevahetusteenust – noh, et saaksid proovida teise nahas elada. Ja nad käisid kepinukke elustamas. Nad tegutsesid ju juba varem Maal – Mofos, noh – see pornokett – pitsa koos vituga või kuidas see teenus kõlas.”

„Ja mida on selles kolonisatsioonikavas erilist?” vangutas Age pead. „Nad ei jää ju ellu.”

„Peteri viimane info oli, et nad üritavad tuumarelvi kaasa võtta,” sekkus Alighieri.

Fili noogutas ja Age silmad läksid suureks. „Ohh. Siis... kuidas see teie väljend oli: lendab sitt ventilaatorisse. Sa teadsid?” Ta vaatas mehele pisut etteheitvalt otsa.

„Üks oletus teiste seas,” krimpsutas too nägu. „Ma rääkisin Thomase ja Saint-Johniga. Meil ei ole ilma andmeteta kuhugi suunas tormata. Enne kui Peteri implant Puhastustules aktiveerub...” Ta kehitas õlgu.

„Ja te lihtsalt ootate?”

Alighieri kehitas uuesti õlgu. „Valois ja Bonavent on samuti kusagil Maal või mõnes lähivarjus. Keegi Bonifaci kontorist lubas deemonite konvendiga rääkida. Meil ei ole midagi peale mõne vihje. Ainus, mida ma teha saan, on ise läbi Esimese Varju Vergili juurde minna. Mida ma kavatsengi teha, kui olen kõhu täis söönud.”

„Aplus,” noogutas Fili. „Aga ma olen muidugi tänulik, et sa tõid mu siia ära, mitte ei jätnud sinna puuri hommikut ootama.”

„Küll ma oleksin sulle ise järele tulnud,” puhatas Age. „Ablas on ta tõesti. Ja laisk ka. Ja ihar ja kõrk. Vihane aeg-ajalt; ainult ihnust ja kadedust ma pole temas leidnud.”

„Ihne oled sina,” viskas mees vastu; just oli robot toonud talle suure taldrikutäie auravat toitu. „Miks ma peaksin ihne olema, kui see on sinu raha? Ja kade oled sa ka, iga kord on ütlemist, kui ma Filit või mõnd teist kepin.” Ta asus hoogsalt lihatükke kurku kühveldama.

„Ma tahan kõrkust endale,” tõstis Age vasaku käe hoogsa teatraalse žestiga mehe poole. „Mida kõike pead sa taluma, kui metslase majja võtad!”

Alighieri ainult irvitas tema poole vaadates, ise hoolega närides.

Age potsatas tehtud lootusetusega ühele toolile. „Laiskus. Tõepoolest laiskus. Ta ei vaevu isegi vastama.”

„Te olete nii toredad,” nurrus Fili. „Ma olen nii õnnelik, et saan siin teiega olla, Hemina haldjas ja Hüljatud Metsade nõid. Mõnikord ma mõtlen, mida te üldse minus leiate... Ma vist ajan jama.”

„Ajad küll,” sõnas Age vaikselt. Alighieri noogutas muiates kaasa. „Maga nüüd. Pärast räägime.”

3. Puhastustuli

„Sa segad,” ütles Alighieri autos enda kõrval istuvat Aget vaadates. Ta pani harali sõrmedega käe naise kehale ja vajutas sõrmed kokku. Naine vähenes esimese korraga vast kolm-neli korda, nii et ta kordas seda. Siis tõstis ta naise armatuurlauale.

Too vaatas seal rahulolematult ringi ja lasi siis armatuurlauale tekkida oma vaksapikkusele sobiva diivani. „Ma saan pahaseks alles siis, kui sa hääle maha keerad.” Hääl kõlas vastavalt ta suurusele väga kõrge piiksumisena. „Kuradi värdjas!” See viimane aga kostis taas täiesti normaalselt.

Alighieri ainult irvitas.

„Nii, mis sa siis temas leiad?” küsis ta mehelt, kui oli end mugavalt istuma seadnud.

„Ja mida sina temas leiad? Sa ju magad ka temaga.”

„Noor. Eksootiline. Umbes nagu sinagi – paljudes maailmades peetakse lemmikloomi.”

„Ainult?”

Tee keeras ja auto ümber virvendas udune pööris. Naine kadus korraks ja tekkis siis taas. „Ütle midagi,” nõudis ta.

„Midagi. Siin on ainult mõned millisekundid. Aga kui sa tõesti tahad Maad näha, siis on see sulle tõsine põnts. Ma ei usu, et Hemina luure või ülikool või ükskõik kes selle sulle kinni maksab.”

„Ma elan selle üle,” kehitas naine õlgu. „Ma ei saa ise tulla, ma tean, et põhjustaksin rohkem probleeme kui asi väärt. Aga minuga on ta ikkagi peamiselt sellepärast, et on sinuga. Sina ta välja otsisid. Mida ta sulle on?”

Mees liigutas üht õlga ja kallutas pead nii, et see polnud ei noogutus ega eitus. „Temas on potentsiaali. Temas on seda midagi, mis kestab natuke kauem kui inimestele tavaliselt aastaid antud. Kui tal veab, võime kunagi sajandeid hiljem mõne veidra maailma kõrtsis Maa päästmist meenutada.”

„„Maa päästmist”...” kordas naine ilmse sarkasmiga. „Sa oled sealt pärit. Sa hoiad neid rohkem kui peaks.”

„Jäta,” ohkas mees. „Muidugi. Ilmselt. Aga ma olin Maalt pärit seitsesada aastat tagasi. See on fakt ja fakte ei saa muuta, aga see pole midagi, mille üle uhkust tunda. Ma ei mõistnud siis midagi. Ei taibanud midagi. Ei saanud tegelikult üldse aru, mis minuga toimub, kui maailmakude minu ümber lagunema hakkas.”

„Ja siis korjas Beatrice su üles ja...”

„Beatrice.” Alighieri mühatas. „Olgu siis Beatrice. Jah. Ma tahtsin õppida. Tahtsin mõista. Ma olen läbi käinud pika tee. Ja kui sa veel sel teemal tahad rääkida, hakkame filosofeerima selle üle, miks ma mõnikord lasen end vanematel naistel ülal pidada.”

„Olgu, sinu võit. Kas ma arvasin õigesti ära, et Vergili on su õpetaja?”

„Jah.”

„Ja ta on pagenduses?”

„Ta määras end sinna ise.”

„Sest teda ei saanud viisakasse seltskonda lubada.”

„Nagu liigagi paljusid maalasi.”

„Teie suhtarv on palju madalam kui paljudel teistel.”

„Jah, võrreldes näiteks sellega, kuhu lõpuks mandus Amazonia.”

„Jah. Ma elasin terve põlvkonna koos ühe kutiga sealt, kel oli pealehakkamist maskeerida end tüdrukuks, et saada mereväkke teenima.”

„Tänan,” porises Alighieri.

„Pole tänu väärt,” sõnas Age pärast seda, kui oli järjekordse ruumipöörde järel kadunud ja uuesti tekkinud.

Mees jättis auto sinnasamasse parklasse, kust ta vähem kui tund tagasi oli Filiga startinud, ja kõndis majja sisse. Ta jõudis suurde ruumi ja avastas, et terve seltskond – see tähendab nii sõdurid-politseinikud kui kõik kinnipeetud – vahtisid, kuidas sõdur – Alighieri tundis ta ära, see oli seesama, kes enne Filit oli vägistanud – kepib selja tagant üht kõhuli laual lebavat tüdrukut. Ta võttis sujuva liigutusega vöölt püstoli ja sihtis...

„Oota,” sisistas tema kõrvale tekkinud seersant, pannes käe ta relva toru ette.

Alighieri vaatas talle otsa. Oli selge, et mees on viimaste sekunditega üleni higiseks läinud.

„See ei ole see, mis paistab. Palun. Ma selgitan.”

Alighieri relv kadus sama sujuvalt tuppe ja ta ainult seisis ja vaatas paarikümne sammu kauguselt. Tüdruk oli silma järgi 15-16, suurte siniste silmadega, väga peenikese piha ja ootamatult suurte rindadega. Ta õlgadeni ulatuvad kohevad sinised juuksed olid laiali, hambad valged ja ühtlased ja meela ilme järgi näol ei paistnud tal toimuva vastu tegelikult midagi olevat.

„Mis see siis on?” küsis ta vaikselt.

„See tüdruk on surnud,” sosistas seersant talle nii lähedalt, kui söandas ta poole kummarduda – umbes poole meetri kauguselt. „Ta ei tunne midagi. Me lülitame ta pärast välja ja põletame ära. Vene kukla. Sõdurile auasi... ainult et demonstratsioonina mitte eriti efektiivne, sest paljud võivad arvata, et see on robot – vaata ta nägu. Või... noh, mõned on ju kõigega nõus, kui ainult väga valus ei ole...”

Sõdur tegi paar viimast lüket, sai ilmselt paugu lahti ja tardus mõneks sekundiks, õnnis ilme näol. Tüdruk libises laualt maha, jäi lauajala vastu toetudes põrandale istuma ja surus käe omale jalgevahele. Ta keha õõtsus õige pisut sellises ratsutamisrütmis kaasa, kui ta suletud silmil onaneeris.

„Need vene tüdrukud, kelle isiksus tapetakse, et keha juhtida, eks ole? Et enamasti on seal pornobot, aga põhimõtteliselt võib kes tahes teda avatarina kasutada?”

Seersant noogutas lühidalt, ilmse kergendusega, et ohvitser vägivaldseks ei muutunud. „Juhtmoodul pluss paarkümmend kiiret ja räpast iluoperatsiooni. Levib järjest enam kogu maailmas, eriti Euroopas. Kõrgseltskonna daamidel juba väga levinud oma mehele kingitus teha – minna temaga voodisse sellise tüdruku kehas. Isegi kirik on kahevahel – et teatud loogika järgi ju pole tegu abielurikkumisega.”

„Need ju ei püsi kaua elus? Kuidas see üldse siia sattus? Ise see ju siiani ei jõuaks?”

„See juba mädaneb tegelikult. Poiss õnneks ei saa veel aru. Ja ma ei taha talle öelda ka; tal oli seda vaja. Ilmselt omanik viis lagunemahakkava nuku Varju – kena viis lahtisaamiseks, pole vaja laibaga tegeleda ja ehk keegi lööb maha või... saad ise aru. Aga mingi seltskond ei saanud aru, mis ta on, ja ligimesearmastusest võtsid ta kaasa.”

„Olgu,” noogutas Alighieri. „Kas mõni värav on lahti Tartu suunal ja kas seal on mõni patrull? Ma pean Maale minema.”

Seersandi pilk pöördus sissepoole. „Ei ole patrulli. Kanalitega on veider lugu, Tartu ümber on tekkinud koonduv spiraal. Vari vajub. Sajab, aga vett on liiga palju. Veeuputus. Kui nii edasi läheb, peame Puhastustule evakueerima. Ja siis pole sealsetest varjudest niikuinii enam kedagi päästa. Mõned lagendikud on juba mitmemeetrise vee all. Sa ei pääse sealt läbi. Paate meil ei ole ja bussid... ei ole päris selleks mõeldud.”

„Ma oskan vee peal käia.” Alighieri suundus ukse poole, olles samuti mõttes üle vaadanud ja endale salvestanud kaardi, mida seersant oli uurinud.

Seersant maigutas, otsustas siis, et see oli nali, ja kuna Alighieril ei paistnud teda rohkem vaja olevat, pöördus laua poole. Ta vahetas pika pilgu ühe seal läheduses laua taga istujaga, too noogutas ja viipas käega.

Seersant astus tüdruku juurde, kes oli just endaga lõpetanud ja istus nüüd seal liikumatult, üks jalg välja sirutatud, teine enda alla kõverdatud, käed süles, ja uuris tõsisel pilgul ruumi ja inimesi selles.

„Sa oled talle nüüd võlgu, tead sa seda?” küsis seersant sõdurilt, kes vahepeal oli püksid uuesti korralikult jalga saanud ja ilmselt lihtsalt oodanud, et tüdruk lõpetaks. „Me võtame ja me anname. Me päästame elusid ja teinekord võtame selle eest väikest tasu. Aga me ei jää võlgu. Sa oled sellele tüdrukule teene võlgu.” Seersant rääkis nii kõvasti, et seda kuulsid kõik kolme-neljakümne meetri ulatuses ümberringi.

„Ma olen talle teene võlgu,” noogutas sõdur ja andis au, lõpetades žesti tüdrukule otsa vaadates.

Seersant võttis ühe laua sahtlist läbipaistva pudeli. „Korralik vodka,” ulatas ta selle tüdrukule. „Kas sa tead, et sa oled väga haige?”

„Ma tean, et ma olen ravimatult haige ja mu aeg on läbi,” ütles see ükskõikselt, võttes pudelist paar suurt lonksu. Siis ta tõusis ja vaatas muiates sõdurile otsa. Ta ei koketeerinud ega näidanud end spetsiaalselt, ta lihtsalt seisis seal alasti täiesti vabalt ja loomulikult. „Ma sain aru küll. Sõdur, tee mulle see teene – tapa mind. Ma suudan käia ja olla ainult seepärast, et valu on blokeeritud. Ma tahan minna nüüd, pärast sinuga olemist ja pärast...” Ta viipas ebamääraselt pudeliga. „Enne, kui ma elusalt kõdunen ja keegi mind ei taha. Ma nõuan oma teene sisse. Tulista!”

Kes väga tähelepanelikult seersanti oleks jälginud, oleks näinud, et ta sõrmed ja huuled liiguvad vaevumärgatavalt tüdruku jutu ja liigutuste rütmis kaasa.

Noor sõdur tardus mitmeks pikaks sekundiks, vaatas siis seersandi poole, kes ainult noogutas vaevumärgatavalt – ja jälle ei näinud keegi või ei tahtnud näha, et ka tüdruk noogutas kaasa – ja võttis siis relva. Ta liikus nagu aegluubis, aga ta ei peatunud. Ta kontrollis relva, asetas toruotsa tüdruku otsaesisele ja vajutas päästikule. Relv ei teinud peaaegu mingit häält, tüdruku otsaesisele tekkis pisike must auk ja ta lendas löögist selili. Ta jäi liikumatult lamama ja kui sõdur kontrollimiseks tema kohale kummardus, tuli ta kõrvast ja ninast kerge pahvak kõrbeva elektroonika ja inimihu lõhnaga suitsu. Sõdur oksendas.

4. Veeuputus

Alighieri kirus, tõstes jalga hoolikalt jala ette. Vesi alanes ja lõpuks paistis talle villand saavat, nii et ta lasi end läbi vajuda ja kahlas edasi pahkluusügavuses vees. Tänav tõusis ja mõis keset teisi linnamaju, natuke kõrgema koha peal oli veel kuival.

Ta läks sisse avatud väravast, mis vast sada aastat kinni polnud käinud, mööda ümber ringikujulise lilleklumbi seisvatest autodest ja paraadtrepist üles. Ta ei vaevunud koputama, vaid lükkas lihtsalt ukse lahti. Suures hämaras hallis ei olnud kedagi. Pikas koridoris selle taga ei olnud kedagi. Ta lükkas lahti magamistoa ukse ja leidis seal suures kaheinimesevoodis ühe tegelase lakkumas pealtnäha 10-aastase tüdruku jalgevahet.

Ta kõhkles hetke ja siis võttis tüdruk kahe käega mehe juustest ja tiris ta pea üles. „Vergili, sulle on külalisi. Häbematuid selliseid. Sa oleksid võinud oodata.” Seda viimast ütles ta ukselseisjale.

Mees pöördus ja tõusis voodist. Ta oli pikk ja kõhn, pika kitsa näoga. Ta võis olla kolmkümmend aga ka viiskümmend, ta nahk oli tugevalt päevitunud ja temas oli midagi tabamatult sarnast vahemerepärase Alighieriga. Ta riist oli kikkis ja kõva, aga see hakkas kohe pehmeks vajuma.

„Sina. Ma juba mõtlesin, et kes on piisavalt raske, et ilma suuremate pahandusteta siiani välja jõuda.” Ta uuris hetke Alighieri õlal istuvat Aget. „Tere, Agape.”

„Ma imestan ise ka selle üle,” ütles Alighieri, oodanud ära Age vastutervituse. „Ärgem raisakem aega. Mida sa ootad?”

„Surma ja uuestisündi. Olgu, kui sa juba tulid, joome ära ühe vana veini. Dido, ehk ma jõuan sind veel viimast korda paradiisi lakkuda. Anna andeks, vanade sõprade privileegid. Või endiste õpilaste.”

„Dido?” küsis Alighiero tüdrukult kulme kergitades. Age naeris ja sikutas teda kõrvast.

„Jah, ma tean, ikka ühed ja samad näod,” porises tüdruk. „Mul läks noorenemine natuke viltu. Selle maailmaga on tõesti midagi lahti, nõidused toimivad liiga hästi.” Ka tema ajas end püsti ja ronis voodist välja. „Selles kehas ei saa veel korralikult keppida.” Ta tõstis vasaku jala üles kõrva juurde ja demonstreeris Alighierole oma suguelundeid. „Näed, liiga väikesed. Teeb haiget ja kuna ma täpselt ei tea, mis minuga lähipäevil juhtub, ei ole tahtnud jõhkramalt sekkuda kah. Kas lossiõu on veel kuiv?”

„Veel on. Mis see on? Maapind ju ei vaju ja vesi hunnikus ei seisa. Gravitatsioonianomaalia?”

„Nagu sa ei teaks. Lähme kööki, veinid on seal,” viipas Vergili käega. „Küsimus on, mida teevad Need, Kes Reisivad Tähtede Vahel? Nad on selle kindlasti avastanud.”

„Saadavad boliidi peale? Nad ei ole kunagi midagi teinud,” kehitas Alighieri talle järgnedes õlgu. Dido oma lapsekehas sibas kirudes järele, kui nad kiirel sammul mööda pikka koridori tagasi, köögi ja sissepääsu suunas sammusid. Age Alighieri õlal näitas talle pikka nina.

„Nad on Maale karantiini kehtestanud. Nad ei salli Neid, Kes Liiguvad Maailmade Vahel.”

„Eeldusel, et nad ise ei liigu,” kehitas Alighieri taas õlgu. „Liiga kunstlik oletus, et tõsiselt võtta. Nad on tehniliselt väga arenenud, et üle tähtedevahelise tühjuse siia jõuda. Väheusutav, et nad ei tea, et läbi varjude jõuaksime me nendeni, kui tahaksime.”

„Kui tahaksime. Läbi miljonite varjude, peegelduste ja pettepiltide. Keegi ei pea sellist sõda, see ei ole ohtlik. Nad kardavad Neid, Kes On Meie Peas.” Nad olid kööki jõudnud ja ta tuulas peadpidi ühes kapis, kuni leidis tolmunud keraamilise pudeli. „See on Vein Aegadest, Mis Olid Suured. See on mu isa istandustest.”

„Kuule, mind hakkab häirima – ma lausa kuulen kogu aeg neid suurtähti. Miks sa arvad, et sinuga midagi juhtub? Miks just nüüd? Miks sa arvad, et toimuv sinuga seotud on? Ja vein ei püsi nii kaua joodavana.”

Vergili mõtles hetke. „Olgu, ma panin kaks asja kokku – vein ON mu isa istandustest ja selles ON suuremate aegade hõngu. See on täiesti joodav. Oled sa mõelnud, mis see õieti on, mis annab meile igavese elu, võime liikuda maailmade vahel ja üldse muudab meid millekski muuks, kui bioloogilisele inimesele ette on nähtud?”

Alighieri kehitas kes teab mitmendat korda õlgu. „Faktidega läheb vast kõige paremini kokku oletus, et see on natuke putukate ja tolmnemise või eoste edasikandmise moodi sümbioos. Kui nad ka on teadvuslikud, ei ole meil nendega ega neil meiega midagi rääkida, sest meie põhjuslikkusvektorid ei ühti. Ju nad vajavad assotsiatsioonide, loogika ja kes teab mille teadvusega seotu edasikandumist selle aegruumi füüsilisel kandjal. Võimalik, et inimesed ja teised sellised teadvuslikud olendid oma uudishimust teevad seda kümneid ja kümneid suurusjärke efektiivsemalt, kui nemad oma dimensioonis seda suudaksid.”

Vergili valas kolme klaasi veini, maitses enda omast ja noogutas. Ta ulatas ühe klaasi Alighierile ja teist käes hoides hakkas korraga naerma. „Sa oled veel liiga väike, et veini juua.”

„Kui sa seda veel...” röögatas Dido ja hakkas ootamatult nutma.

Vergili ulatas talle kiiresti klaasi ja silitas ta pead, põlvitades korraks ta kõrvale.

„Me nakatame üksteist verd või muid kehavedelikke vahetades. Mõnedest meist saavad nõiad, mõnedest jumalad – vastavalt sellele, kui suur on meie unistus. Ja kui meie aeg läbi saab, kui eosed punguma hakkavad, siis mõnest meist sünnivad maailmad. Nii suured, kui me oleme. Joome veini ära ja siis peate te minema.” Ta põlvitas uuesti oma lapsjumala ette ja võttis talt ümbert kinni. „Anna andeks, see on nagu sünnitus. Aega on vähem, kui ma arvasin. Ma kaon ja siia tuleb soe sinine meri, kus kangelased uute randade poole purjetavad, et panna alus uutele, hingematvalt suurtele ja kaunitele kultuuridele.”

Jutt: Kahenädalamees (Xavier Yzz)

See lugu ei ole ei parem ega halvem kui tuhat teist, mis on avalikkuse ette jõudnud nüüd, kui valitsused on lubanud teadlastel välja öelda, et maagia on tõepoolest olemas. Lubatagu lühidalt üle korrata – renessansist kuulendudeni maailmas maagiat praktiliselt ei olnud. Ilmselt sõltub see mingitest meile veel arusaamatutest teguritest, mingitest universumi aluskoe lainetest või potentsiaalidest. Umbes eelmise sajandi 70-ndatest aga on taas märgata maagilise interaktsiooni mõju ja viimastel aastatel on see hüppeliselt intensiivistunud.

Muidugi avab maagia tunnistamine hoopis uue vaate kogu ajaloole, religioonile, elu tekkimisele ja üldse peaaegu kõigile meie filosoofia tahkudele. Me ei ole suutnud seda kõike veel lahti mõtestada. Ja me ei ole suutnud kokku lugeda kogu kahju, mis on sündinud maagia ettevaatamatul, enamasti teadvustamata kasutamisel. Uue ajastu motoks on – ole oma soovidega ettevaatlik!

Ei, horoskoobid on jätkuvalt härjasitt, planeetide asukohast see ei sõltu. Ei, surnutega rääkida ei saa, võib tõestatuks lugeda, et 99 juhul 100-st on need olnud Tarzaania poolteadvuslikud ahvid, kes nalja mõttes on vastanud (see ütleb üht-teist ka keskmise surnutega rääkija vaimse taseme kohta). Kuid on võimalik maailma maagiliselt mõjutada ja loomulikult kahjuks on see esimeseks avanud terved uued valdkonnad kriminaaluurijatele.

Teine moto on – vaata, kuhu sa astud! Üks ebameeldiv ja tihti alahinnatud maagia kaasnähe on võimalus liikuda maailmade vahel. Maagiavaba maailm on suletud. See toimib tõesti, kõigest ja ainult materialistlikul põhjuslikkusel. Kõik, kes maagias osavamad, põgenevad kohe maailmadest, mille maagiatase langema hakkab. Need, kes põgeneda ei taha või ei oska, muutuvad tagasi nendeks, kes nad olid bioloogiliselt, ilma maagiata.

Nüüd elame maailmas, kus kõik haldjarajad, kivialused, vette uppunud linnad ja salauksed on lahti. Muidugi – keegi ei ela kivi all, linn ei ole järve põhjas. Või veel teise nurga alt öelduna – miraaž ei ole vapustavalt tihti ainult miraaž – sa näed, mida sa näed, ja kui sinna lähed, jõuadki kohale. Iseasi, kas tagasi jõuad. Arvatakse, et igal aastal hälbib teistesse dimensioonidesse umbes seitse miljonit inimest.

Enne kui jätkata, paluksin tõusta minutiks püsti ja mälestada kõiki neid, kelle jaoks reis teistesse maailmadesse on tähendanud õudset lõppu. Sinna satub ju ka lapsi, vanureid ja üksikuid inimesi, kel puuduvad igasugused võimed ja oskused natukegi raskemates tingimustes toime tulemiseks. Jah, olukorda kergendab fenomen, mida maagiast mitte midagi taipavad inimesed ei ole võimelised mõistma – nimelt et teise maailma ei lähe rangelt võttes inimene ise, vaid tema idee. Eremiidid saavad ju täpselt, mida tahavad, ja maagiata tõenäosusest vähemalt tuhat korda tihemini lapsendavad lapsi hundid või ahvid. Aga alati pole see mitte nii. Neist teistest ei ole oma loo jutustajat ja võib kindel olla, et need lood ei ole lõbusad. Tasub meeles pidada nende kannatusi ja surma, see annab õige vaatenurga lugudele, mis on pisut pikantsed.

Ja siin on siis üks neist –

*

Bernhard Meer oli suurema osa oma elust tagasihoidlik ja suhteliselt endassetõmbunud tegelane. Ta oleks olnud koolis nohik ja pilkealune, kui ta poleks olnud nii suur – meeter ja üheksakümmend viis sentimeetrit. Nooruses mängis ta korv- ja jalgpalli ning oli suhteliselt heas vormis, vanemaks saades hakkas ta muidugi mööda maad laiali kasvama, kuid mitte kiiresti ja lootusetult. Ta ei olnud ilus ega inetu. Ta nägu oli proportsionaalne, isegi selliselt neutraalselt meeldiv, kuid midagi erilist sealt küll otsida ei maksnud. Ta omandas isegi rakendusliku kõrghariduse ja töötas terve elu erialal – melioraatorina. Tal oli üks tütar, ta oli lahutatud. Tütar elas ema juures, tema elas üksi ja suhtles intiimselt ühe läheduses elava samuti üksiku daamiga. Tegelikult võiks siin lõpetada, sest maalitava pildi saaks ka ühte lausesse ära mahutada – kui kasv välja arvata, oli Bernhard Meer igas suhtes täiesti väljapaistmatu, täiesti keskmine mees. See ei olnud halb; ta oli lihtsalt nagu elus illustratsioon sellele statistilisele kõige keskmisemale kodanikule – kes on ainult füüsiliselt nii umbes 1,2-ga läbi korrutatud.

Tal oli siiski üks kirg, mis iseloomustab vaid mõnd protsenti elanikkonnast – ta oli jahimees. (Samas võib ju väita, et keskmiselt on kõigil mingisugunegi eripära...) See paraku seab ta järgneva suhtes paremasse positsiooni. Igatahes oli ta oma džiibiga metsas ja korralikult riides, kaasas relvad – püss ja püstol – ja isegi väike esmaabi-, toidu- ja joogivaru, kui tüdimus ta pea kohal kokku lõi ja ta kirglikult soovis kuhugi mujale. Ükskõik kuhu mujale. Ja ta juhtus seda soovima just kohas, kus legendide järgi olevat nähtud väikest rahvast. Tähendab, legendikogujad viitavad mingitele arhiividokumentidele ja usutavust lisab asjaolu, et üks neist läks kah sealkandis kaduma ja metsa alt leiti natuke vettinud arhiivikoopiaid... Igatahes tormas nähtamatu ja tajumatu singulaarsus temast üle ja paiskas ta teise maailma.

Bernhard istus kõigepealt paigal ja katsus ära arvata, miks ta on oma masinaga keset lootusetut padrikut. Kas ta minestas ja sõitis võssa? Või oli eriti hajameelne? Või sai ta allakukkunud kõrgepingeliinilt elektrilöögi? Meteoriit? Aina jaburamaks läheb...

Ta ronis autost välja ja vaatas ringi. Uuris loodust, tegi mõnesajameetrise ringi. Siis istus uuesti autosse ja mõtles veel. Oma flegmaatilisel moel ta leppis, et on kuhugi mujale sattunud. Taevas kaela kukkuvat ei paistnud. Dinosaurusi polnud kusagil näha. Ta ohkas. Ta oli lugenud – juhtub. Ja nõidadest on moodustatud Maagiapäästeteenistus, kes käib temasuguseid üles korjamas. Viie minuti pärast oli ta valmis kohtama kaheksa jalaga elevanti, kes puhast algebrat kõneleb.

*

Paraku ei toimunud järgmised kuud midagi huvitavat. Bernhard oli flegmaatiline robinson, kes ajas oma auto kenasse kohta jõe kaldal ja asus seda õdusaks elupaigaks vormima. Kliima oli seal tunduvalt parem kui kodus Eestis. Mitte et see oleks parem kõigis võimalikes maailmades, ei – lihtsalt kui Bernhardil paluda ühe kujundiga iseloomustada Eestit, tuleks tal silme ette külmunud sõnnikuhunnik... (Eks ole, ta on keskmine kodanik.) Maailm, kuhu ta sattus, oli suviselt roheline ja lõhnas nagu juunihommikud Tallinnast kaugel.

Bernhard ehitas maja. Tõsise maja. Alustas varjualusest, ent kuna tal suuremat teha polnud, muudkui laiendas seda. Puit tema maailmas oli pehme ja hästi töödeldav, huvitaval kombel aga muutus selle pealispind õhuga kokku puutudes varsti tuhmhalliks ja kõlisevalt kõvaks. Ta kasvatas habeme pikaks ja avastas varsti, et millegipärast muutub ka tema varem – ütleme – uhke rinnaesine tõsiseks karusnahaks. Kliima oli soe ja talle meeldis töötada paljalt. Siiski mitte päris paljalt, eks ole, selleks ei ole inimese kehaehitus just sobivaim, nii et mingi kohaliku looma nahast valmistatud lühikesi pükse ja kergeid mokassiinimoodi papusid ta ikkagi kandis. Muidugi oli ta kunagi „Kääbikut” lugenud ja kuigi ta õige eluka nime meenutada ei suutnud, meeldis talle endast mõelda kui Suure Palklossi Isandast.

Elatus ta põhiliselt jahist, mõned söödavad taimed oli ta ka katse-eksitusmeetodil leidnud. Padrunid oli ta hoolega üle lugenud ja autosse varjule pannud. Tuleb märkida, et tal oli veel üks, seal väga kasuks tulev veider hobi – nooruses oli ta hooti tegelenud kirveheitega. Kuna kohalikud loomad teda karta ei osanud, pidaski ta jahti peamiselt neile paarikümne meetri pealt kirvest pähe lennutades.

Aga jah, kulus kuid, enne kui ta ükskord õhtul, jõest pesemast tulles ja end soojal tuulel kuivatada lastes mõtles, et mõni naisolevus kuluks ära küll... Ta sai tavaliselt endaga suurepäraselt hakkama. Tema lapsepõlves peeti veel kohaseks noori poisse hoiatada liigse onaneerimise pahade tagajärgede eest, kuid aastatega oli ta ka selles osas omandanud põrmustava flegmaatilisuse. Nüüdki, tegelikult eriti sellega oma pead vaevamata, lihtsalt sellepärast, et see hea tundus, saatis ta järjekordse spermalaadungi kaarega jõkke, lasi sinnasamasse põie tühjaks, loputas otsa uuesti üle ja kõndis maja poole, et enne magamaminekut uurida, kas kohalikest marjadest särgisabaga pressitud ja tühjas kanistris kääriv mahlasegu on joodav ja ehk on sinna ka kangemaid kraade tekkinud.

Ei ole nii, et universum on soovide täitmise masin. Universum on endiselt karm ja kõle paik, mis sest, et mõned meie soovid tänu maagiale veidral viisil reaalsust mõjutavad. Auto pesemine selleks, et vihma esile kutsuda, ei toimi endiselt, proovitud. Keegi ei ela igavesti ja jõuluvana ei ole olemas. Või kui sa hirmsasti soovid, tuleb mõni Sossasoolia paharet punases mantlis ja lendavate põtradega, aga siis kulub tavaliselt vaid paar sekundit, et sa hakkad veel hullemini soovima, et sa seda iial poleks soovinud. Seega võtkem seda nii, et järgnevat lugu poleks olnud, kui paljud soovid poleks oma äraspidisel viisil kokku kõlanud.

*

Kui Bernhard esimest korda veidrat kädistamist kuulis, arvas ta kõigepealt kõrvu petvat. Järgmiseks, taibates, et ülimalt agiteeritud ja roppustega pikitud arvamusavaldus kogu ümbritseva maailma kohta tuleb tõepoolest vähemalt 3-4 naisolevuse suust, kortsutas ta kulmu ja mühatas. Ei olnud üldse nii, et inimhäält kuuldes oleks ta rõõmust hõisates sinnapoole tormanud. Kõigepealt olid hääled kaugel ja ta pidi kuulatama, et kindel olla. Niipea aga, kui ta sai aru, et tõepoolest on tegu inimhäältega, jõudis kohale ka tõdemus, et tegemist on sõnelevate naistega. Igatahes Bernhard ei tormanud. Kõigepealt läks ja võttis ta püssi, siis kontrollis põgusalt autopeeglist, missugune ta välja näeb – tuletagem meelde, et ta oli niudevöös ja põhjalikult karva kasvanud – ja alles siis hiilis sinnapoole, kust kostsid hääled. Niipalju oli tal tsivilisatsiooni taaka järel küll, et korraks käis peast läbi, et võib-olla oleks kohane habe ära ajada ja riidesse panna, kuid praktiline mõistus lõikas sellesuunalised ideed läbi enne, kui need vormuda jõudsid – hakata tühiasjadele aega raiskama...

Bernhard teadis, et sealpool on suur sopiline lagendik, mille oli ilmselt tekitanud mingi muistne metsapõleng. Neli kätega vehklevat kogu olid üsna temapoolse metsaserva lähedal ja vaidlesid, kas siseneda metsa või mitte; niipalju, kui ta lähemale hiilides aru sai, olid nad sellega tegelenud kogu aja ja tundus, et võivad veel tükk aega jätkata. Buss, koos millega nad ilmselt olid sinna sattunud, seisis eemal lageda ala keskel, õige pisut viltu ja esiots karuvabarnatihnikus. Selle pooleteistmeetrikõrguse ogalise sasi pärast oli ka esiuks kinni ja lahti hoopis keskmine. Buss oli oma kilomeetri eemal ja see seletas ka, miks ta mootorit ei olnud kuulnud.

„Tere,” ütles Bernhard põõsastest välja astudes. Neli pead pöördus. Sekundi nautis see metsane maa veel suhtelist rahu, kuigi see oli pingestatud rahu, täis suurenevaid silmi ja kohinal sissehingamist. Siis järgnes hele kisa, mis multifilmides paneks klaasid mõranema ja kõrvad peast pudenema; alustas üks ja mingi karjainstinkti ajel liitusid sellega mõttekiirusel ka ülejäänud kolm. Neli häält täitis edukalt ka need hetked, kui lõõtsa tuli täita, ja tulemus oleks enamiku tööstuslikke häireseadmeid häbisse jätnud. Kummatigi võttis umbes viie sekundi pärast üle teine instinkt ja nelik tormas bussi suunas, sireen endiselt põhjas.

Bernhard krimpsutas nägu ja vangutas pead. Ta tundis kerget uhkustki, sest see oli kaugelt tema elu mõjuvaim etteaste. Ta kõndis eriliselt kiirustamata naistele järele. Paistis, et veel paar inimest oli bussist väljunud ja luusis seal hulga lähemal ringi; nüüd lippasid needki selle poole tagasi. Bernhard märkis just mõttes tunnustavalt, et need neli teevad ilmselt oma elu kiireima kilomeetri, kui esimene kukkus. Teine jooksis temast mööda, samuti kolmas ja alles viimane peatus korraks, et teda aidata. Kohe kukkus teine jooksja. Seekord vaatas esimene vähemalt üle õla, kuid jätkas kätega vehkides teekonda bussi suunas. Bernhard üritas positiivselt mõelda, et ehk kavatseb ta abi kutsuda.

Kusagil Bernhardi sisemusest hakkas kerkima pettumus – need naised olid jooksnud kolmsada meetrit ja nüüd oli neil võhm väljas. Üksteist toetav kolmik tagapool sisuliselt enam ei jooksnud vaid koperdas, ja kuigi nad olid algse spurdiga paarisajameetrise edumaa saanud, paistis, et ta jõuab neile kõndides järele, enne kui nad bussi juurde jõuavad. Bernhard ise ei olnud mingi jooksja ja lõpuks oli ta 40 aastat vana, kuid mingi kümmekond kilomeetrit oleks ta ikka joosta suutnud... Ta hoidis umbes kahekümnemeetrist vahemaad ja lasi neil bussi juurde jõuda.

Naised kadusid bussi ja selle uks sulgus. Bernhard kehitas õlgu ja sättis end umbes samale paarikümnemeetrisele distantsile ühele poolkõdunenud puutüvele istuma, nii et sai ka selga ühe oksaharu vastu toetada; püss lebas tal põlvedel. Kolmteist oli neid seal bussis, sest arvatavasti vahtisid kõik teda, nina vastu klaasi. Kolmteist naist, silma järgi teismeeast kuuekümneni. Paistis, et jooksjatel võttis toibumine aega, kuid see ei takistanud neid seal ägedalt vaidlemast; niipalju, kui Berhnard suude liikumise järgi otsustada suutis, rääkis kogu aeg vähemalt kolm-neli korraga.

Poole tunni pärast läks bussi uks lõpuks uuesti lahti ja sellest imbus välja kuus naist, relvastatud igasuguste kättesattuvate esemetega, kõige tõhusam neist vast suur tellitav võti. Lähemale nad ei tulnud.

„Tere,” hõikas lõpuks üks.

„Tere ise ka,” hõikas Bernhard end liigutamata vastu (et mine tea, siputan varbaid ja põgenevad jälle pooleks tunniks bussi...)

„Kes sa oled?”

„Bernhard, meeldiv tutvuda.”

Paar sekundit vaikust. „Oled sa kohalik?”

„Defineeri „kohalik”. Jah, ma elan siin, sest ma ei oska koju minna. Ja nüüd olete teie siin. Kas teie oskate koju minna?”

Naised vaatasid üksteisele otsa. „Ei,” vastas nende eestkõneleja, umbes viiekümneaastane pisut rohmakate näojoontega tüsedapoolne naisterahvas. „Buss sõitis korraga võssa. Kas me tõesti ei saa tagasi?”

„Ei. Ja seega olete sama kohalikud kui mina. On rääkima hakatud, et nii võib juhtuda. Ega te vahetult enne kadumist kuhugi ära ei soovinud?”

Naised vahetasid pilke. „Soovisime küll. Kuhugi, kus poleks seda nõmedat tsivilisatsiooni, ainult puhas loodus ja... oh perse.”

„Mõni ürgmees, tugev kütt,” ohkas keegi. „Seda ma kartsin niipea, kui te tulite kisaga, et teid ründas püssiga gorilla.”

„Püssiga gorilla,” kordas Bernhard pisut solvunult. „Ma ei rünnanud, ma astusin rahulikult lähemale ja ütlesin tere.”

„No me lõpuks ka kuulsime, et gorilla alustas terest,” laiutas üks järgmine naistest pisut vabandavalt käsi. „Siis me tulimegi välja, et ehk...”

„Et ehkki gorilla, ikkagi inimene,” hakkas Bernhard kannatust kaotama. „Ja mida te nende asjadega käes mõtlesite teha? Te ju näete, et mul on püss. See ei ole teie vastu, ausõna. Mul on padruneid liiga vähe.” Ta tõusis; naised astusid rüsina sammu tagasi, nii et sisuliselt surusid end vastu bussi. „Siin on suuri kiskjaid, aga päeva ajal need tavaliselt ringi ei luusi. Mind pole seni keegi rünnanud. Aga need on siin olemas. Ma elan seal” – ta viipas käega – „jõe ääres. Suur palkmaja, eksida on võimatu. Kui teil siin kükitamisest villand saab, võite külla tulla.” Ta keeras kannal ringi ja kõndis minema.

„Härra... Bernhard!” kuulis ta hüüdu, kui ta oli astunud kümmekond sammu. Üks naine tuli kiirel sammul talle järele. „Meil on väga piinlik, me tõesti ehmatasime, kui nad kisaga tulid. Ja... sa ikka tead, kuidas sa välja näed?”

Naine oli umbes kolmekümnene, päris kena näolapiga ja niipalju, kui liibuvate teksade ja puhvis jope alt näha oli, tundus olema mitte kõige hullemas vormis. (Niipalju, kui Bernhard seni näinud oli, kandsid kõik naised pikki pükse ja higistasid talvele sobivates jopedes-mantlites.)

Osa Bernhardi trotsist hajus. „Tean,” sõnas ta muiates. „Ja saan stiili soovitada. Kohalik mood. Siin on kogu aeg soe. Ma ei osanud külalisi oodata ja kas see poleks olnud kargelt debiilne, kui ma oleksin inimhääli kuuldes tormanud esimeseks habet ajama ja frakki otsima?”

Naine turtsatas. „Elad sa ammu siin?”

Berhnard lasi pea viltu. „Mõned kuud. Mis kuupäev praegu on?”

„Kahekümne kaheksas veebruar.”

„Siis on siin ööpäev sama pikk kui Maal. Neli kuud.”

„Maal...” See paistis alles nüüd täie tõsidusega kohale jõudvat. Naine justkui luksatas enne jätkamist: „Ja sa sattusid ka siia? Üksi?”

„Jah. Olin jahil. Tahtsin ära. Kuhugi, kus on soojem ja ilusam ja pole... nõmedaid inimesi. Tsivilisatsiooni. Täpsemalt sellega kaasas käivat mõttetut sebimist.” Ta kehitas õlgu.

„Ja kedagi teist ei ole? Oled kogu see aeg üksi olnud?”

„Hm,” Bernhard kõhkles hetke, sest ka mõned teised olid lähemale astunud. „Eks ma olen viimasel ajal mõelnud, et natuke kena naisseltskonda kuluks ära. Aga kuulge, haldjarajad ei tööta niiviisi.”

„Meie siin sulle küll seltskonnaks ei ole,” võttis üks vanem naisterahvas jutujärje tõredalt tagasi. Bernhardi arust oli too üks neist, kes teda nähes bussi suunas silkasid. „Me jääme siia ja proovime tagasi minna. Soovime koju. Ei saa ju ootama jääda, kuni mõnel nõial on aega meid otsima tulla.”

„Maailm ei tööta niiviisi,” raputas Bernhard pead. „Niipalju, kui mina taipan, saad rajale astuda, kui rada on olemas ja sa seda soovid. Aga rajad ei teki sellepärast, et sa soovid. See võibki vaid ühesuunaline olla.”

„Ja mis sa nüüd arvad, et saad siit omale kaasat valida, kui eemale meelitad?”

Bernhardis võitlesid vastakad tunded. See naine, kes talle esimesena järele oli tulnud, oli ju päris meeldiv. Tema viskaks heameelega õlale ja viiks oma laia voodisse... ta tundis, et juba sellest mõttest hakkab lont jalgevahel end täis pumpama. Mis ei olnud tore tema riietust arvestades. Sellist asja polnud, muide, juhtunud teismelisepäevist, aga ta oli seal juba kuid üksi...

Ent too vanem ja veel mõned temasugused... „Tead, kana,” pöördus ta lõpuks tolle vanema poole, „ma olen täiesti nõus laiendama ka sulle inimvabaduste alusprintsiipe. Supipott või rebane, ise tead. Kes tahavad tulla, on teretulnud, kes tahavad siin kaagutada – palun.” Ta pöördus uuesti noorema poole. „Ainult palun ütle seda ka teistele, et muidu see kaagutab veel jumal teab mida kokku.”

Ta keeras otsustavalt selja ja kõndis minema.

„Noh, jube kasulik oli ainsa siinsega, eriti veel püssiga gorillaga tülli minna, eks ole?” kuulis ta veel selja tagant kellegi häält – arvatavasti tolle noorema naisterahva, aga ta polnud kindel. Ja edasi... jah, jälle kaagutasid kõik korraga, nii et sõnu oli võimatu eristada.

*

Võttis kõigest viisteist minutit, enne kui esimesed tilkuma hakkasid. Esimese kolmiku hulgas oli too natuke sõbralikumalt suhtunud naine ja teised kaks olid samuti suhteliselt noored. Tolle esimese nimi oli Lenna. Ta oli vahepeal lõpuks ära tabanud, et seal on tõesti üsna soe, lõpetanud jopes higistamise ja ka selle all olnud kampsuni ära võtnud. Bernhard nägi, et tal oli õigus olnud. Naine oli vast paar aastat üle kolmekümne ja kuigi oli selgelt näha, et ta veedab oma päevad kontoritoolil ega liiguta end kaugeltki nii palju, kui tuleks kasuks ta tervisele, rääkimata seksapiilsusest, polnud tal rasvakihti veel ka nii palju kogunenud, et naiste hulgast välja langeda ja pelgalt emaste inimeste hulka liigituda.

Alissa oli arvata 20-ne ja tema puhul oli ületoimine ja alatreening juba väga selgelt näha. Lisaks oli ta tätoveeritud ja ühelt peapoolelt osa juukseid nulliga maha aetud, ülejäänud lillakas-valge-triibulisteks värvitud ja veidrasse harakapessa seatud; selles mõttes, et soengus oli ka paar pulka ja sulge. Ja kõige selle juures oli ta kindel, et on veetlev. Ega ta inetu olnudki, päris armas, ja rinnahoidjaks kasutas ta vaese mehe telke, aga vähemalt Bernhardile ei meeldinud need liigsed kaks ämbrit pekki, mille ta endale polstriks oli kogunud.

Sofia võis olla kahekümnendate keskel ja tema kõige suurem õnnetus oli jumal teab millise endise Nõukogude Liidu rahvakillu lõust, millele oli kirjutatud suurte tähtedega, et olgu muuga kuidas on, vajas see kant juba ammu värsket verd. Ta oli üsna tõmmu ja kõige viisakam oleks tema kohta öelda „eksootiline”. Bernhard ei saanud läbi kotjate riiete aru, mis kehakujuga ta õieti on. Paks ta ei tundunud, kuid jättis sellise ebamäärase sardelli mulje.

Bernhard ise oli vahepeal end kiiruga pesnud ja ajanud selga osa neist riietest, millega tuli. Ta oli ka kiirustades natuke noaga habet piiranud, riskides kõri läbi lõigata. Talle oli tundunud, et päris korralikuks habemeajamiseks võib tal mitte aega olla, ja nii oligi läinud. Kui naised väravast sisse tulid, osutas ta varikatuse all valmis pandud toidule ja joogile. Midagi erilist tal ei olnud – praad, mõned söödavad kohalikud juurikad-varred-lehed ja marjamahl (värske, kääritamata versioon).

Nende käest kuulis Bernhard, et bussiseltskond üksteist ei tunne, aga nad olid koos samal seminaril, olles küll sattunud sinna väga erinevaid teid pidi. Niipalju, kui ta aru sai, maksis ürituse eest riik või mingid segased Euroopa fondid. Ja kui ta kuulis, et inimesed olid kokku veetud selleks, et arutada võrdõiguslikkust, ei suutnud ta end pidada: „Ühesõnaga, inimesed veeti kokku selleks, et kallata nende ajudesse sitta? Ja võrdõiguslikkusest räägib kari naisi? Oli teil vähemalt mõni pede vürtsiks?”

Sofia turtsatas, Alisa vaatas teda nagu imelooma ja Lenna natuke kartlikult. „Kui Emma ja Laura seda kuuleksid...”

„Las ma arvan ära – need olid need kaks kõige kõvema häälega kana, keda on unustatud õigel ajal potti pista? Ma mõtlen – toiteväärtus on nende ainus väärtus ja seegi ju langeb vanusega.”

Lenna pööritas silmi. „Meil läheb siin elu väga huvitavaks.”

Umbes tunni aja pärast tuli teine kolmik. Nende tulekut oli kuulda ja nagu Bernhard esimesel pilgul paika pani, toimus seal generatsioonidevaheline võitlus, kes on alfa. Liisa oli viiekümnendate keskel kuivetu, terava keelega tulehark. Selline, kel on iga asja kohta oma arvamus. Raudbetoonist. Ja lisaks on tal doktorikraad, nagu Bernhard kuulis juba enne, kui ta väravast sisse sai. Vaidles ta Miaga, kes oli sotsiaalteaduste magistriõppes – seda kuulis ta samuti enne, kui nad väravast sisse said – ja kes näis kraadi autoriteedile vastu vaidlevat uuendusmeelsuse, ehk siis moodsate dogmade tsiteerimise abil. Või nii sai Bernhard sellest aru.

Beetaks oli neil pundis Emilia, 40-ne, kah nii ilmselt humanitaar, et kaktused ja kass olid talle lausa näkku kirjutatud. Ta vahtis suitsulihakuhja õudusega, teatas, et on vegan, ja asus juurikaid närima. Sellest, pundist, nagu Bernhard endale mõttes kirja pani, oli üks kuuendik ülekaaluline – nimelt Mia tagumik, kontrastiks tema suhteliselt haprale ja tissitule ülemisele poolele. Kusjuures mingil viisil peegeldus see ka tema näos, mille otsaesise, põsed ja nina jätsid varjule võimsad lõuad. Liisa oli, nagu öeldud, tulehark. Näoga, mis kunagi võis kena olla, aga nüüd oli juba kortsus ja lotendas, ja ta poisipea nägi välja, nagu oleks sellega panni puhastatud. Emilia võis teatud riietuses ja valguses isegi veetlev olla, ainult et ilme oli tal üheaegselt unine ja kuri, ja kuigi ta jättis üsna vormis ja saleda mulje, pani Bernhard tähele ta käsivarsi, mis nägid välja nagu natuke kondi ümber riputatud suhkruvatti – see naine ei saa lapsi juba sellepärast, et ta ei jaksaks neid süles hoida.

Kolmas kolmik tuli kaks tundi hiljem, kui juba hämarduma hakkas. Selle moodustasid Eva, umbes 60-ne emaliku olemisega naine, ja kaks alamõõdulist, nagu Bernhard nad enda jaoks liigitas. Eva oli kergelt hallinev ja oma vanuse tüüpilise kogu ja olemisega, ehk vormitu mutt. Ent Bernhard tundis tema vastu kohe sümpaatiat ja austust – ta ei proovinud olla midagi muud kui ta oli. „Näh, võtsin need tibud ka kaasa,” viipas ta tüdrukutele. „Sa nägid selline välja, et saad siin hakkama ja – ega sa ei pahanda? – keegi karjudes tagasi ei tulnud, nii et siia tulla tundus kindlam kui nendega sinna pussi jääda.” Ta rõhutas „bussi” meelega, nii et see omandas parasjagu kahemõttelise tähenduse. „Nad seal ainult rääkisid. Mul hakkasid kõrvad sitavett jooksma. Need tibud muidugi ei kuule. Ei tea mis siis küll saab, kui neil akud tühjaks saavad?”

Milana oli umbes 16. Tumedad juuksed ja ümar nägu, millel tüüpiline teismelise ülbe, hoopis teises dimensioonis viibimise ilme. Kõrvaklapid muidugi peas. Ei ilus ega inetu. Kasvult küll täiskasvanu, aga kehalt ja olemiselt... mitte veel päris naine, nagu Bernhard enda jaoks paika pani. Nora oli varateismeline, napilt lapseeast välja jõudnud. Tal vähemalt olid kõrvaklapid kaelas, mitte kõrvas, ja ta vahtis huviga ringi. Bernhard vaatas teda teatud omapärase huviga, mõeldes mitte esimest korda elus, et naiselik ilu on laiem mõiste kui seksikus. Ka Eva, muide, oli omal viisil ilus – see tähendab, et selgelt oli näha, et ta on kunagi olnud ilus ja ihaldusväärne naine. Nora veel ei olnud seksuaalses mõttes huvitav objekt. Ta jalad olid peenikesed ja kuigi seal, kus need kokku said, oli juba enam-vähem kasutatav tupp, kuhu mõnus oma lont suruda – ja kuigi Bernhardi polnud eriti kunagi häirinud tisside puudumine –, oli ta näolt ja olemiselt ikkagi nii laps, et see pani mehe selliseid mõtteid häbenema.

Või kuidas seda öelda? Muidugi mõõtis-kaalus ta kõik naised mõttes üle ja ragistas aju sellest vaatenurgast, et esimesel ööl kepiks peaaegu ükskõik keda, eks pärast näis...

*

Õhtu arenedes pani kogu see asi Bernhardi mõttes pead sügama. Tal ei olnud sellise karja jaoks mingeid normaalseid tingimusi. Ja oma ainsat voodit ta ära anda ei raatsinud...

Või oli see üldse võimalik? See tähendab, kedagi keppida? Mis tujus nad on? Nende jaoks võib-olla asi alles algas, nad pole õieti taibanudki, et ta on neile seal võib-olla väga pikka aega ainus valik. Mida nad siis teevad? Lähevad tema pärast kaklema? Ei, seda ei tohtinud lubada...

Ükskõik mispidi asja kaaluda, võis juhtuda, et ta jääb alguses kuivale. See mõte tekitas äravõitmatut frustratsiooni, kuid... noh, ütleme, mõnikord, suudavad mehed siiski lähtuda tervest mõistusest.

Lõplik lahendus oli geniaalne ja lihtne. Ta elamine oli ju tegelikult kaks suurt ruumi, magamistuba, mida ta puhtama hoidis, ja köök-elutuba – nagu ta seda ise muigamisi nimetas –, kus ta elas suurema osa ajast ja mis oli selline poolpuhas ruum. Ja siis oli majas veel hulk ruume, kus ta puutööd tegi, liha suitsutas või oma asju hoidis. Need viimased olid tegelikult neli palkseina ja puukoorest katus. Kui ta natuke mõtles ja kombineeris, sai ta tegelikult üheksa enam-vähem talutavat magamisaset kokku küll. Aga ta ise? Tõelise džentelmenina otsustas ta magada autos.

Tegelikult oli see nii mitmeski mõttes ainuõige otsus. Nagu öeldud, oli ta oma palklossi muudkui suuremaks ehitanud, kuid ega see nüüd nii suur ka ei olnud. Tal oli ka palju muud teha olnud. Üksi looduses elav inimene, eriti kui ta alles alustab, leiab endale tegemist rohkem kui iganes läheks vaja kõigi päevade täitmiseks. Autos oli ta aga niikuinii ju maganud esimestel öödel, enne kui esimese korraliku voodi valmis sai, ja kuivõrd ta voodi pehmendus sai laiali jagatud, oli see nüüd tegelikult maja mugavaim ase.

Ta luges naistele sõnad peale, et nad ei tohi majast mingil tingimusel öösel lahkuda. Et ta ei tea kindlalt, kui suur on oht, kuid ta teab kindalt, et seal on suuri kiskjaid. Ja kuigi need pole inimest kunagi näinud, ei tasu praktiliselt järele proovida, kas nad siiski toidu järele ei lõhna. Kuivkäimla oli ühes maja nurgas, paar ämbrit vett oli seal ka ja seega oli kõige targem hommikuni magada ja siis edasi vaadata. Ta sättis tule avatud koldes niimoodi põlema, et sealt leviv punakas hõõgus andis suures ruumis täpselt niipalju valgust, et kogu majas võis ähmaselt eristada esemete kontuure.

Ta kutsus Lenna isegi mingil ettekäändel oma „magamistuppa” – „... sina näed siin vast kõige asjalikum välja, ma tahaks sulle veelkord ära näidata, kuidas maja kinni käib ja kuhu joosta, kui midagi juhtub. Samuti oleks hea unepealt teada, kuidas minu juurde jõuab, kui tõesti on vaja...”

Ainult et kui ta käe naise pihale pani, lükkas see ta otsustavalt eemale: „Kuule, see on esimene õhtu! Nii kiiresti ei saa. Me alles tulime ja mul on peas kõik segamini ja teised on ju siinsamas.”

Ütle veel, et sul pea valutab ja selg oleks nagu haige, sajatas Bernhard mõttes, kuid muidugi lasi tal minna.

Ja siis ta lamas pimeduses, silmad lahti, lont kõva nagu raudkang, ja sajatas mõttes naissugu. Lisaks ennast ja seda, et ta pole unelmate prints, et tal pole kunagi naistega läinud nii, nagu paljude kuttide lugudes, mis sest, et need lood olid liigagi ilmselt ilustatud...

Ilmselt ta suigatas kergelt, igatahes tundus, et on sügav öö. Esimene hetk ta kangestus ja peas käis läbi, et kui kiiresti ta oma püssini jõuab, ja kas taskulambikiir pimestab seda, kes majja on pääsenud... Siis ta ärkas natuke ja talle meenus, et ta pole enam üksi. Ta lükkas autoukse natuke lahti ja lausus sosinal. „Nii, kas juhtus midagi? Saan aidata?”

„Ei. Vabanda. Tahtsin lihtsalt vaadata, et sa ikka alles oled. Hirmus on.”

Bernhard turtsatas. Kes see on? Ta ei tundnud neid ju nii hästi, et hääle järgi vahet teha. „Tule siis siia.”

„Aitäh.” Naine libises autosse. „Sul on siin päris lahe elamine.” Ta sättis end lamama. „Ega sa ei pahanda?” Pimeduses otsis käsi ta kätt.

Naine tundus olema üsna nõtke ja liikuv, ta juuksed olid lahti ja tumedad. Pigem aktsendi järgi aimas ta, et see peab olema Sofia.

„Ei, ma ei pahanda.” Ta sulges aeglaselt ja ettevaatlikult autoukse, et see ei klõpsataks. „Aga ma olen siin neli kuud üksi olnud, nii et rahus magamisest ei tule minu kõrval eriti midagi välja.”

„Kas sa tõesti olid kõik need kuud üksi?”

Küsimus oli rumal. Ei, elasin koos harpüiadega, aga nad hakkasid teid kartma ja lendasid minema... Aga see küsimus polnudki selleks esitatud, et midagi küsida, veel vähem vastust saada. Sofia oli teksades ja pluusis, aga nende all ei olnud midagi. Ta tissid olid pehmed nagu saiatainas ja suuremad, kui Bernhardi päris suurde pihku mahtus, ja karusmarjasuuruste nibudega, mis uhkelt kikki läksid. Ta piht oli ootamatult peenike ja jalad üsna... tugevad. Tselluliidist oli asi kaugel, need olid vormis ja lihaselised. Tal oli uhke tutt, mis lõhnas selle järele, et tegelikult oleks talle õhtune põhjalikum pesemine väga ära kulunud.

See kõik ei lugenud. Ta ise oli maganud alasti ja kui Sofia oma kaks hilpu ära sai ja ta tundis paljast noore naise keha enda vastas, mõistis ta korraga, kuidas mees võib vägistada. Ta tundis, kuidas miski väga ürgne tahtis teda täielikult üle võtta ja peatumine nõudis meeletut tahtepingutust, mida ta elus võib-olla varem kunagi teinud ei olnud, kui Sofia sositas: „Oota, oota natuke, ma ei ole veel valmis, sa teed haiget...”

Siis ta saigi teada, mis lõhnad seal all on, sest energia otsis kanalit ja üks mõistlik maandamisviis tundus olema naise keha käte ja huultega igalt poolt üle käia. Ta värises, kui Sofia lõpuks ise ta enda peale tõmbas ja täielikult tema vastu liibus – see oli pööraselt hea. Sofia liigutas puusi, ajas jalad laiali, embas teda jalgadega puusadest ja juhtis siis ta londi ise sõrmedega õigesse kohta. Bernhard ei tundnud seekord peaaegu mitte mingit takistust, oli ainult hingemattev nauding. Ja siis sai ta aru, et Sofia on nii märg, et tal on tunne nagu botikutega porilombis, ja järgmiseks, et ta ikkagi üldse ei suuda end valitseda. Ta purskas oma seemnelaengu vastu naise emakat vähem kui minut pärast esimest tõuget.

„See käis sul küll kähku,” pomises Sofia pisut pettunult, kui aru sai, kuidas asjad on.

Bernhardi ei riivanud see kuidagi, sest tuju oli tal korraga ütlemata hea. „Kuule, mul oli tõsi taga selle nelja kuuga. Nüüd tuleb mul need kuud järele teha, nii et kui sa mulle veerand tundi aega annad, hakkab mu lont ise sinu poole roomama, nii et lohistab mind järele. Seni pole sul loodetavasti midagi selle vastu, et ma sind igalt poolt katsun. Lausa silitan.”

Sofia turtsatas. „Ei ole... Aga ma kardan – teised võivad märgata, et mind ei ole. Mõni veel ootab, et läks vetsu ja ei tule ega tule tagasi.”

„Las lähevad kadedusest roheliseks. Kes ees, see naine.”

Sofia turtsatas veel kord. „Eks ma siis ole veel natuke.”

*

Järgmine päev andis Bernhardile esimest kainestavat aimu, et pole üldse nii lihtne haaremit pidada. Sofia säras, Lenna oli torssis ja kuri ja kõik teised sosistasid omavahel kahe-kolmekesi.

Aga see polnud midagi võrreldes sellega, mis siis juhtus, kui tulid neli viimast naist. Kõige vanem neist kõndis joonelt Bernhardi ette ja... tegelikult ei löönud käsi puusa, aga nägi nii välja.

„Kas sul üldse vastutustunnet ei ole?”

Bernhard oskas selle peale ainult maigutada.

„Oled sa inimene või ei ole? Sa tead, et siin on kiskjaid ja jätad neli inimest, kes siin esimest korda, bussi keset metsikut loodust. Meil polnud seal vett, me ei saanud tuld teha. Me ei saanud isegi häda teha.”

Bernhard ei pidanud vastu ja puhkes hirnuma.

„Mis siin naerda on?” Naine pöördus teiste poole. „Oli teil vähemalt parem öö?”

Keegi ei vastanud.

„Kas teid kiskjad ei tülitanud? Kui ohtlikud need on? Kas need päeval ei ründa? Me tulime... me ei näinud tulles kedagi.”

„Ma olen paar korda näinud hunte ja ühe korra karu,” ütles Bernhard. „Või midagi sinnapoole. Need pole päris maiste sarnased. Muid igasuguseid on rohkem, aga need on väiksemad. Ja hunte-karusid ei ole praegu liikvel. Tõenäoliselt tülitasid teid metssead. Need on uudishimulikud nagu mangustid. Või surikaadid või meerkatid või mis need tagajalgadel vahtivad elukad olidki. Metssead. Mitte eriti suured. Aga teevad koledat häält. Eriti argade ja loodusega vähe kokku puutuvate inimeste jaoks.”

„Kuule, me ei ole...”

„Ja mina ei ole siin teile mingi päästearmee. Ma kutsusin teid siia. Te jäite bussi. Mida türa sa siin lärmad?” Seda viimast ütles Bernhard püsti tõustes kõuehäälel.

See ehmatas naise tagant kaks ta kaaslast minema. Isegi Bernhardi-taoline tümikas, kellest peenem inimestetundmine oli kauge kaarega mööda läinud, nägi, kuidas teatud habras ühtsus selles pundis purunes. Ta kujutas selgelt ette, kuidas naine oli pideva tänitamisega nad üles keeranud, viinud nad kuidagi selleni, et tulla siia nõudma ja süüdistama, ent kui Bernhard selle mänguga kaasa ei läinud, jätsid kaks neist ta kohe maha.

„Oot, mina juhin bussi. Ma ei saanud ära tulla. Minu buss. Noh... ega vist öösel ei oleks tasunud tulla?” Naine oli natuke üle neljakümne ja ta rääkis õige kerge aktsendiga, mis, nagu Sofiagi puhul, reetis, et ta emakeel on vene keel. Ta oli tugeva kondiga, mitte küll päris selline, et jaksab bussi vedada, aga et ratta vahetamisega näiteks saab hakkama. Kui Bernhard teda terasemalt vaatas, tundus ta olema lausa arhetüüpne naisbussijuht, kui selline muidugi üldse olemas on.

„Hommikusöök on laual – niipalju kui mul pakkuda on,” viipas mees ainult peaga üle õla ja pöördus minekule.

„Ma nägin siin oja,” oli seltskonna nelja liige korraga tema kõrval. „Kas seal saab pesta? Kas sinna võib üksi minna?”

„Mul pole seni valikut olnud,” ei suutnud Bernhard jätta ilmset märkimata.

„Jah... ma mõtlen...” naine punastas. „Ega keegi mu riideid ära ei viruta? Seal ikka võib üleni sisse minna? Vesi on soe?”

„Kui sa end üleni pesta kavatsed, siis ma tulen heameelega kaasa,” sõnas Bernhard kerge irvega, mida ta proovis võimalikult sõbralikuks teha. „Mul ongi hommikune pesemine tegemata.”

Too neljas bussi jäänu erines ülejäänutest nagu ladvaõun neist, mis on juba talve puu all veetnud. Naine oli kolmekümnendate keskpaigas ja seda tüüpi, mida kutsutakse tuunitud tibiks või grillkanaks, ehk siis hoolitsetud ja solaariumipäevitusega. Ta oli ka päris heas vormis. Raske öelda, kas ta ilus oli? Bernhard ei jõudnud otsusele, kuid leidis siis, et suur vaevanägemine selle kallal annab teinekord ligilähedase tulemuse. Omamoodi kihvatas tal sees, sest sellised uhked pilgupüüdjad – isegi sellised, sellesse pseudoteismelisse elufaasi natuke liiga kauaks jäänud eksemplarid – ei kippunud temast kunagi välja tegema. Kasuta juhust mees, on sinu tund...

„Ma tahaksin ka pesema tulla,” kuulutas Alisa.

„Kuluks ära küll,” arvas Sofia.

„Lähme siis juba kõik,” pakkus Lenna natuke piredal toonil. Milana võttis isegi korraks kõrvaklapid peast ja Nora tantsis, rätik käes, jalalt jalale.

„Läheme siis,” haukas Bernhard lahkelt naerda. „Maha jäävad need, kes paljast meest kardavad. Muid ohte siin tegelikult ei ole.”

Temaga koos tuli pesema seitse naist ja mees pilgutas silmi, kui taipas ühel hetkel, et paraku rangelt noorem pool. Grillkana oli Mirtel ja bussijuht Polina. Nood kaks kurja naisterahvast olid umbes viiekümnesed, Emma vast paar aastat üle, Laura alla; rääkinud oli Emma. Nad olid... viiekümnesed. Vormist väljas... kui nad üldse kunagi vormis olid olnud. Bernhardi huvi nende vastu oli seal, kus põrgu jäätub. Eelmisel ööl oleks ta kaissu võtnud ükskõik kelle. Olgu, välja arvatud Eva... Aga Liisa... mine tea... Nora oleks kindlasti juba läinud, rääkimata ükskõik kellest teisest. Aga need kaks mitte.

*

Päev kulus sellele, et suurem osa seltskonda lõi Bernhardi hommikul antud juhendite järgi kokku ajutisi koikusid ja ta ise koos Polinaga nägi vaeva, et bussi jaoks teed puhastada, et sellega saaks majani sõita. Maapind õnneks kandis ja polnud ka väga mätlik-künklik, nii et kui natuke vaadata-mõelda, suutsid nad vaid umbes paarkümmend kuni vaksajämedust puud maha võttes tekitada käänulise, kuid – nagu lõpptulemusest õhtul näha oli – läbitava raja.

Õhtul pinge kasvas...

Kui tuli magamaminekuaeg, astus Lenna talle lähemale. „Kuule, sa näitasid mulle eile, kuidas majas liikuda, kui midagi juhtub. Vaataks selle korra üle.”

„Väga hea, tule,” sõnas Bernhard. Ta nägi silmanurgast, kuidas Lenna talle järgnedes Sofiaga tuhastavaid pilguvälke vahetas.

Naine ei hakanud vähimatki vastu, kui ta ta oma autoistmetest voodile pikali tõmbas. Ta ei aidanud ka kaasa, kui Bernhard mässas teda riidest lahti võtta. Ja tal olid rinnahoidja ja püksikud teksade ja pluusi all. Ta oli üleni üsna pehme, just selle piiri peal, mis eelneb lootusetule paksuksminekule. Võimalik, et ta polnud kunagi end suuremat liigutanud. Kummatigi, arvatavasti natukegi ta endaga tegelenud oli, ilmselt pidas dieeti ja nii edasi, sest muidu oleks asi palju hullem. Aga loodus polnud talle andnud ei suuri tisse ega vapustava kujuga jalgu... ega eriti midagi.

Ega tal, teisalt, ka midagi häda polnud. Pikad sirged heleda juuksed, mis padjal laiali päris lummavalt mõjusid – isegi kuuri all seisva auto peaaegu täielikus pimeduses. Päris armas näolapp (mida samuti näha ei olnud). Korralikult rasseritud ja puhas. Ta pani mehele käed kaela ümber ja ta hingamine kiirenes, kui mees teda ühtlaselt ja rütmiliselt rautas. Bernhard sai juba aru, mida sealt oodata. See tähendab initsiatiivi osas mitte midagi, ja nii ta siis võttis ja nautis pigem ise olukorda, keppides rahulikult ja end tagasi hoides. See oli hea.

*

Järgmine päev algas konfliktiga. Ei, mitte Sofia ja Lenne vahel, selleks oli Bernhard valmis ja välja mõelnud, kuidas neid kaht igaks juhuks teineteisest eemal hoida. Jama läks lahti siis, kui ta jagas naistele ülesanded kätte.

„Kuule, me ei ole sul mingi teenijaskond,” teatas Emma. „Mis õigusega sa siin käsutad? Me peaksime kokku istuma ja arutama, mida õieti teha. Sa oled siin neli kuud ja sa pole midagi teinud.”

Bernhard istus paar sekundit liikumatult, siis luges mõttes kümneni. „Ma olen kuulnud faktiresistentsusest, aga ma poleks uskunud, et kohtan selle rumalustõve nii ränka vormi. Sa istud suures palkmajas, mida siin ilmselt enne minu tulekut ei olnud, ja sa ütled, et ma pole midagi teinud.”

„Jah, sa oled siin natuke kirvest viibutanud, ent kus me oleme? Kuidas me tagasi saame? Või oledki ainult oodanud, et keegi tuleks? Milline on selle paiga geograafia? Kliima? Mis aastaaeg õieti on? Kui kuumaks läheb suvel või külmaks talvel? Kas siin on veel inimesi? Sellest ei tea sa ju midagi?”

„Internetti siin ei paista olevat, nii et kust ma kõike seda teada võiksin?” küsis Bernhard süütult.

„Saad sa kõiki asju ainult internetist teada? Internetti ei ole, siis oled abitu? Inimesed käivad ringi, uurivad...”

„See oli iroonia,” ütles vaikselt Liisa, kel paistis pisut piinlik olema.

„Iroonia? Aga ta ju ei tee midagi!”

Bernhardile hakkas aitama. „Vaata, sul on täielik voli tegeleda, millega tahad. Aga mitte siin. See on minu maja ja juhuslikult sööd sa minu toitu. Ma olen siin natuke olnud ja oskan anda nõu, kuidas ehitada maja ja millised juurikad on söödavad ja nii edasi. Ma ei ole leidnud teed tagasi ja nagu te kõik väga hästi teate, ei jõua nõiad igale poole – neil on palju tööd ja mõnda kohta pole lihtne leida ka. Nagu te kõik teate, võib halvimal juhul minna aastaid. Ja siis on pahatihti ainult nende kondid kokku korjatud, kes hakkama ei saanud.

Ma käin jahil. Ma olen selle juba selgeks saanud, et jahil te ainult segaksite. Vabandust, aga nii on. Kui mõned teist aja jooksul paremasse vormi saavad ja õpivad metsas nii liikuma, et seda kilomeetrite taha kuulda pole, on muidugi kasulik see kunst selgeks õppida. Kalapüügiga võib muidugi alustada. Kui keegi soovib.”

„Kohalikke loomi tappa! Kui õudne! Meil on võimalus elada siin loodusega kooskõlas, mitte tappes...” See oli loomulikult Emilia. Nüüd olid juba rohkemad seda nägu, et piinlik pisut.

„Palun,” ohkas Bernhard. „Mine korja juurikaid. Ma näitan sulle ära, milliseid olen proovinud ja kust neid leida. Võib-olla leiad ise midagi juurde. Aga ära tule teisi õpetama, mida me sööme. Minu arvates pole siin võimalik juurikatest ära elada, aga mine tea. Mul on hea meel, kui keegi teine enda peal katsetab.”

See sõnasõda võttis kaks tundi ja lõppes kompromissiga. Kõik elavad Bernhardi majas edasi. Igal hommikul arutatakse, mida sel päeval tehakse. Üldiselt ehitavad nad hommikupoolikuti maja suuremaks ja korraldavad seni primitiivseid varjualuseid tubadeks, õhtupoolikuti otsivad süüa. Bernhard käib jahil, võttes iga päev ühe naistest kaasa.

Õhtu saabudes vaatasid Lenna ja Sofia teineteist kurjalt ja hüppevalmilt. Bernhard ja kõik teised omakorda neid.

Bernhard mõtles, nii et pea suitses, mida ta tegema peaks. Oleks nagu Sofia kord, aga... Kuidagi tekkis protest. Neil kummalgi ei ole temale õigust! Ja kogu päeva oli talle igal pool jalgu jäänud Mirtel. Kuni selleni välja, et metsalangetamise ajal, kui mees korraks pakul jalgu puhkas, tuli tema kõrvale ja pühkis T-särgi alumise otsaga otsaesist, demonstreerides niimoodi talle oma ideaalse kujuga silikonrindu. Bernhard jõudis juba niigi järeldusele, et kõige chick’im on ta sealt seltskonnast küll. Võib-olla olid juuksed liigsest värvimisest natuke elutuks muutunud... Võib-olla natuke liigagi treenitud ja näljutatud, nii et hakkas kõõluseliseks minema... aga see oli juba norimine.

Eks nad – Lenna ja Sofia – natuke totakalt neile järele vahtima jäid, kui Bernhard – mingil sama ajuvabal ettekäändel nagu eelmistel õhtutel – Mirteli oma auto juurde viis ja demonstreeris hoopis selle kasutusvõimalusi voodina.

Kui Sofia ja Lenna mahtusid mingis mõttes kogemuste ja ootuste tuttavasse paradigmasse, siis Mirteli kohta võis Bernhard puhta südamega öelda, et sellist naist tal kunagi olnud ei ole. Ja mitte tingimata heas mõttes; mitte otseselt ka halvas, aga erilises. Nimelt käitus Mirtel voodis nagu hokitreener. Tema juhtis kogu asja. Ja Bernhard ei teadnud, tuleb see liigsest pornofilmide vaatamisest või on mingi muu kiiks, aga naine ei tahtnud kuidagi end täiesti alasti võtta, vaid jätta mõned hilbud siia-sinna selga. Näiteks mingi särgikese – või jumal teab mis asi see oli – vöökohale kortsu, sääresoojendajad jalga ja nii edasi. Ta teatas mehele, kuhu panna käed ja kuidas silitada ning luges peaaegu tempot nagu kaheksase süsta tüürimees. Üldiselt oli ta tõesti päris kena ja vormis kehaga ja saledate, ilusa kujuga jalgadega, ent tupperware tissid, nagu Bernhard neid mõttes nimetas, olid pettumus. Vaadata oli neid ilus, aga katsudes olid need natuke liiga kõvad, et loomulikuna mõjuda. Eriti kui Mirtel ta all lamas, tundus naiserindade erutava pehme surve asemel, et nad on millegipärast kummist soojakoti endi vahele unustanud.

Kokkuvõttes, nagu Bernhard uinudes mõttes märkis – rohkem töö kui lõbu.

*

Esimese nädala lõpuks tundis Bernhard, et vaikses üksinduses pihku taguda polnudki nii halb. Eelnenud nelja kuu peale tagasi mõeldes oli ta seal tegelikult seni elanud nagu pikal puhkusel. Ei olnud mölakast ülemust, nüri tööd, tõusvaid hindu ja makse, nööki aktsiisidega, võrdõiguslikkust, migrante, lolli valitsust ja veel lollimaid inimesi ümberringi. Ei olnud lagunevat maja, mille remontimiseks ei olnud kunagi piisavalt raha, ei olnud pidevat hirmu, kaua seda tööd veel üldse on, ja mõtlemist, mis kuradi tuju on jälle sellel litsist luual, keda ta keppis, ja ebamäärast nördimapanevat huvi, palju neid õnnetukesi seal veel käib oma lonti leotamas ja palju nad toovad – sest kogu aeg oli virin, et võiksid ikka midagi kaasa tuua. Sisuliselt oli naine prostituut; tõsi, mitte tänavalt sisseastujatele, aga kõigile, kes teadsid õigesti küsida.

Siin... Bernhard oli end leidnud mõttelt, et mine tea, võib-olla ei sündinud tehniline kultuur nii pikki aastatuhandeid sellepärast, et loodus hea kliimaga kohas, kus inimesi palju ei ole, on väga helde. Eriti, kui sul oli inimese teadvus ja natukegi abivahendeid. Loomi oli palju ja nad ei osanud karta paarikümne meetri kaugusele lendavat kirvest. Linnud, jänesemoodi elukad ja mingid koerasuurused kitsed jäid kergesti püünistesse. Bernhard oli korra prooviks kala püüdnud ja sai veerandtunniga kahe päeva toidu. Ta ei teinud seda rohkem lihtsalt sellepärast, et eelistas linnu- ja loomaliha.

Ja talle meeldis see, mida puhas naturaalne toit ja pidev liikumine ta kehaga tegid. Kõht silenes, lihased läksid trimmi. Ta muutus iga päevaga osavamaks ja näis, et isegi nägemine, kuulmine ja haistmine paranesid. Nüüd sörkis ta hääletult mitu kilomeetrit läbi metsa ja põõsastiku, nuusutas tuult ja hiilis loomadele nii ligi, et mõnikord tuli tal tahtmine need palja käega kinni võtta. Ta ei teinud seda ainult sellepärast, et siis oleks ajapikku tema ilmumine hakanud loomade teadvuses seostuma ohuga. No ja laiskusest muidugi ka.

Tal ei olnud oma pikast puhkusest veel üldse piisavalt, ta oli selle üle korduvalt mõelnud ja sisemas tunnetanud, et elaks seal heameelega veel vähemalt paar aastat.

Nüüd oli tal seal kolmteist naisolevust. Kes kogu aeg rääkisid. Kes siblisid kasutult ringi ja mängisid oma kummalisi mänge. Eks talle muidugi meeldis, et tema pärast. Eks esimese nädala lõpuks oli kõigile kohale jõudnud, et mehi on üks ja nii see ettenägemata ajaks ka jääb.

Pärast esimese ringi kordumist – Sofia, Lenna, Mirtel – oli äratust saanud Alisa ja ta trügis üsna jõhkralt vahele. Ta oli päris suurt kasvu ja tundus, et palju tal meestega kogemusi ei ole. Teda paistis miski hirmsasti häirivat ja natukese mõtlemisega raalis Bernhard selle välja – teatud mõttes kaotas ta süütuse – tema tuppe oli seni külastanud ainult kumm. Aga ta oli omal viisil lahe, keppis rahulikult ja mõnuga ja kui puudu jäi, lasi sõrmedel kliitoril käia, et ka orgasm kätte saada.

Naised olid, niipalju kui Bernhard seda nägi, moodustanud neli parteid. Kõige ilmsem oli Võitlevad Naisõiguslased. Selle liider oli arusaadavalt Emma ja esimene rüütel Laura. Mõnikord läksid nad Bernhardil segamini. Nemad olid ammused tuttavad, üks töötas sotsiaalministeeriumis ja teine juhtis mingit MTÜ-d, mis sotsiaalministeeriumi nisa otsas tegeles millegi sellisega, millest Bernhardi aru üle ei käinud. Talle oli aeg-ajalt ka ajakirjandusse jõudva sarjamise põhjal mulje jäänud, et eks see vaid üks pullisitaprojektide kirjutamine ole ja ta ei suutnud näha selle tegevuse erinevust tavalisest pettusest ja vargusest. Natuke kuulus sinna punti Liisa ja natuke Emilia. Mõnikord said nad toetust Polinalt, kelle probleem paistis olema, et ta ei kuulunud õieti kuhugi.

Teine partei oli Vanaemad-Lapselapsed. Eva, Milana ja Nora. Eva, muide, oli peaaegu ainuke kogu naistepundist, kellel olid omad lapsed – kaks täiskasvanut tütart; ainult veel Polinal oli üks täiskasvanud tütar. See omapärane kooslus toimis kuidagi selle läbi, et kõik teised naised kippusid lapseohtu olevustest üle sõitma – neid tähele panema ainult siis, kui oli käsutada vaja. Eva kaitses neid, ilmselt omalt poolt nautides neiukeste kaitsevajadust, ja nii see omapärane ema-tütre suhe toimis.

Kolmanda partei moodustas Kassikaklus. Naised, kes tema voodist läbi olid käinud, tundsid teatud ühtekuuluvust. Võib-olla oli nende staatus ka teiste silmis pisut eriline ja neil ei jäänud muud üle? Bernhard sellele vastata ei osanud, ent igatahes oli selgelt näha vahe nende ja teiste vahel. Miski muu neid õieti ei sidunud, hariduse, tausta ja huvideni välja – Sofia oli töötu müüa-kassapidaja-koristaja, Lenna tiksus kusagil depressiivse väikelinna omavalitsuses sekretärina ja Mirtel oli tööl pealinnas reklaamibüroos.

Ja neljanda pundi moodustasid Ilmajäänud. Esmajoones Mia ja Emilia; Alisa, nagu öeldud, võttis end kokku ja murdis Kassikaklusse. Teised kaks näisid kah sinna tahtvat, aga nad olid... jah, ilmajäänud. Mingis mõttes kuulusid sinna ka Polina ja Liisa. Bernhard pidi tunnistama, et nende vastu ta küll seksuaalset tõmmet ei tunne. Kui tõesti kedagi teist ei oleks... aga tal ju oli. Ja mitte üks. Ta tegelikult mõtles, et kaua ta jaksab iga päev? Kahekümnesena ikka nädalaid, nagu ta oma esimesest armastusest – täpsemalt, esimesest seksini jõudnud armastusest – teadis, aga hilisemad suhted olid loksunud kõik paika nii 3-4 päeva peale... ja siis tasapisi oli see aeg pikenenud, kuni suhe otsa sai. Ilmajäänute poliitika moodusta Kassikakluse kujutamine feminismi hülgajatena ja nii tegid nad teinekord aktiivset koostööd Võitlevate Naisõiguslastega.

Nende viimastega oli üks pidev häda. Esiteks tahtsid nad kõiki otsuseid hääletada. Bernhard ei saanud kuidagi aru, mida seal hääletada oli? Selle ütles ta ka korduvalt kõva häälega välja: „Armsad naiskodanikud, mina olen siin neli kuud olnud ja tean, kuidas asjad käivad. Ja see on minu maja. Ma võtan alati head nõu kuulda ja ega mul pole midagi selle vastu, kui te ise mingid tööd-tegemised omavahel ära vahetate. Isegi see pole minu asi, kui kellelgi mõni päev ära viskab ja lihtsalt pole tahtmist midagi teha – juhtub. Aga kuni te elate minu majas, korraldan ma asja nii, et teil oleks siin mugav ja te nälga ei jääks. Kellele see ei meeldi – minge bussi asumisele. Aga siis olete oma toidus ka. Olgu, kui teid kiskjad ründavad, küllap ma tulen appi.”

Teise nädala lõpuks ja pärast eelpooltoodud kõne kahekümnendat pidamist hakkasid ta sõrmed kirve järele sügelema, kui ta jälle kuulis, et vaatamata kõigele peavad kõik inimesed olema võrdsed.

Emma, Laura, Mia ja Polina tahtsid minna pikemale retkele. Bernhard oli heameelega nõus neile moona andma ja juhendama, palju oskas, aga relva keeldus ta neile andmast. Lihtne – mitte keegi neist ei osanud relvaga ümber käia. Mitte keegi neist naistest. Mõni oli kunagi käinud mingitel paaritunnistel üritustel, kus sai laskmist proovida, ja kuigi neli vanemat naistest – Laura, Emma, Liisa ja Eva – olid okupatsiooniajal koolis automaati kokku-lahti lõhkunud ja kolm lasku tulistanud, polnud ka neil tulirelvadest rohkem aimu, kui filmidest nähtud tarkus, mispidi need üldse käes käivad. Pärast kolmepäevast ettevalmistavat jauramist suri üritus esimesel korral eriliste tulemusteta kätte ära. Et nädala pärast taas hakata tuure koguma.

Bernhard läks kaheks päevaks jahile. Üksi.

Ta oli tahtnud karja naisi. Saigi. Aga kuidas teha nii, et igal õhtul poleks solvunud kõik need, keda just sel õhtu ei kepi? Igal õhtul tundis ta end nagu lõvitaltsutaja, kes napilt pääses ärasöömisest. Igal õhtul pidi ta kõik oma tarkuse kokku võtma ja tal oli nugade peal kõndimise tunne... kuni ta lõpuks kellegagi oma autosse jõudis ja teised liiga ilmselt mõrvamõtteid ei haudunud. Ja ta oli maganud ainult neljaga neist ja kuigi nii objektiivselt kui subjektiivselt tundus, et aitab – palju ta ikka jaksab – nelikümmend ikkagi, ja suure tõenäosusega olid need ka kõige pandavamad –, keris temal ikka ja jälle tuure mõte, et kui kuidagi õnnestuks asjad nii korraldada, et saaks ilma pideva sõja, eneseületamise ja suhtekorraldusliku ekvilibristikata veel mõne ära proovida...

Ja siis tuli tal mõte. Tagantjärele tundus see imelihtne. Teistel hetkedel aga geniaalseim mõte, mis tal kunagi pähe on tulnud.

Tagasi tulles alustas ta tõsise metsalangetamisega, siis rassis palke tahuda, laduda, ja juba mõne päevaga hakkas kuju võtma uus maja. Ta rajas selle nii-öelda õuele, natuke ojale lähemale, kuid vahepeal samuti tugevasti laiendatud rõhtlattaia sisse, mis kogu ta elamist ümbritses. Vihma ei sadanud ja ta vedas oma madratsi juba teisel õhtul sinna. Maja sai enam-vähem valmis kahe nädalaga. Kuna ta selle ajani magas suhteliselt lagedal ja nähtaval, sai ta seda üksi teha. Lenna, Sofia või Mirteliga käis ta teinekord mõneks tunniks kaugemal, aga ei öelnud neilegi, mida õieti plaanitseb, rääkimata teistest.

Teise nädala lõpul kutsus ta kõik naised kokku.

Ta tõmbas ukse kõrvalt puitpaneelilt katte ja hakkas rääkima: „Nüüd on nii. Mina elan siin. Selleks on mitu põhjust ja üks neist on see, et mul on teist juba kõrini. Mitte teist kui inimestest ja mitte ühestki teist eraldi, aga teist kui nähtusest – olgu muuga, kuidas on, ma tõsiselt nautisin seda rahu ja vaikust, mis siin enne valitses. Nüüd tahan ma natuke privaatsust ja on veel üks teine probleem, millele head lahendust tõenäoliselt ei olegi. Mind on üks ja teid kolmteist. Aga ma pakun lahenduse.

Siin ukse peal on nimekiri. Olen teid ritta pannud kõige vähem diskrimineerival viisil, pikkuse järjekorras. Kui ma eksin, siis tahtmatult, aga ma andsin endast parima ja lõpuks ei muuda koht siin nimekirjas midagi. Selle nimekirja ees on, nagu näete, esimene ja teine nädal. Täna on pühapäev ja selle graafiku alusel, alates homme õhtust, on teil vastavalt nimekirjale õigus tulla mulle siia külla. Et päev jääks alati samaks, jääb iga teine pühapäev mul vabaks.

Ma ei luba, et kohtlen teid võrdselt. Ma luban ainult seda, et teil on õigus siia tulla ja minuga ühes voodis magada. Ma ei luba, et ma teid näpuotsagagi puudutan, ja ma palun samaga vastata, kui ma ei anna teistmoodi märku. Ma luban, et kohtlen kõiki viisakalt ja lahkelt, ma ei naera kunagi kellegi üle ja kõik, mis siin mu tares toimub, jääb ainult siia. Keegi ei pea tulema ja kedagi ei aeta ära. Ma ei tee ühtki märkust, kes tuleb ja kes mitte. Igaühe enda asi. Ma annan endast parima, et minimaalsel juhul saame viisakalt vesteldes ja süües õhtu veeta ja rahulikult magada. Räägitakse, et ma norskan, nii et ma ei solvu ka selle peale, kui keegi kohe pärast mu uinumist jalga laseb.

Lisaks võin ma haigeks jääda või teinekord mitmeks päevaks jahile minna või juhtub muud ettenägematut. Need päevad jäävad lihtsalt vahele ja see on vahelejääjatele halb õnn. Seda nimekirja ma siin muutma ei hakka.

Kas kõik on arusaadav?”

Muidugi ei olnud. „See on ikka väga ülbe ja alandav naisi niimoodi nimekirja panna. Ma ei taha, et mu nimi seal oleks!” See oli loomulikult Emma.

Bernhard jäi rahulikuks, lahkeks ja kindlaks: „Ma võin su nime siit välja kraapida ja ma arvasingi, et sa võid olla üks neist, kes siia kunagi ei tule. Ent niikuinii teavad siin kõik, et esimese nädala neljapäev oli Emma päev ja endiselt on minu poolt ikkagi pakkumine jõus.”

„Siin on ka Nora,” ütles Laura. „Nora on laps. See on perversne ja täiesti lubamatu.”

Nora läks näost lapiliseks, olles ilmselgelt hingepõhjani solvunud.

„Milana ka,” lisas Emma ja Bernhard märkis sisemise muigega, et nüüd läheb vähemalt kõvasti aega, enne kui Vanaemade-Lastelaste partei teeb mingisugustki koostööd Võitlevate Naisõiguslastega.

„Kui Norat tähelepanelikumalt vaadata, on ta vaieldamatult naissoost,” sõnas ta endiselt tõsiselt ja lahkelt. „Antud hetkel ei puutu absoluutselt asjasse, et ta on ilusam ja nii kehakujult kui iseloomult hulga naiselikum kui nii mõnedki teised siin. Sama kehtib Milana kohta. Seega on neil täpselt samad õigused kui kõigil teistel ja tuletan taas meelde, et minu poolt puudub vähimgi surve, kas nad oma õigust kasutavad.”

Muidugi ei läinud see nii kergesti.

„Esiteks on sugu sotsiaalne konstruktsioon ja kõik inimesed on võrdsed...”

„Jah, aga mõned on võrdsemad kui teised. Mul on munn ja teil ei ole. Minu arusaam võrdsusest on, et igaüks võib endale maja ehitada ja sinna uksele nimekirja panna. Jõudu tööle!”

Muidugi oli see alles algus. Terve selle ja järgmise päeva üritasid Võitlevad Naisõiguslased seltskonda üles keerata, et korraldada mingeid karistusaktsioone või vähemalt boikott. Paraku aga polnud neil positiivset programmi – nad olid Solvunud. Ja Bernhard oli edukalt liitnud koalitsiooni Kassikakluse ja Ilmajäänud, ja kuigi Vanaemade-Lastelaste partei tegi hoolsalt seda nägu, et nad on neutraalsed, olid koalitsioonil praktiliselt ka nende hääled.

Kukkus läbi isegi nende katse kõik üle rivistada ja pikkused üle mõõta, et Bernhardi mingitest maskuliinsetes diskrimineerivates sigadustes süüdistada. Mehe õnneks ei suutnud nad täpselt formuleerida, mida see diskrimineeriv sigadus endast kujutab. Tegelikult ta ju oli natuke sohki teinud – nimekiri oli koostatud nii, et võimaluste piires vahelduksid need, keda ta tõenäoliselt keppima hakkab, nendega, keda ei hakka.

*

Esimene oli Mirtel.

Ta kuulutas kohe, et kuna nüüd on teada, et kaks nädalat ei saa, ja kui luure siin vähegi töötab, on Bernhard ka mõne päeva jõudu kogunud, siis tuleb ta põhjalikult tühjaks pumbata. Ta asus seda innukalt tegema. Mingis mõttes oli tal ju õigus, sest Bernhard tõesti tundis, et nüüd võiks juba kedagi keppida. Tema poolest oleks võinud kolmas kord vastu hommikut ka ära jääda, kui Mirtel talt natuke hambaid appi võttes paugu välja imes, ise samal ajal teda häbememokkadega näkku pekstes, aga lõppkokkuvõttes oli see tal parim Mirteliga veedetud öö.

Teine oli Liisa.

Bernhard üllatuseks ta tuligi kohale. Ta käitus rabedalt ja tema tavaline irooniline olek oli õige mitu kraadi maha keeratud. Nad vestlesid õhtuse tee juures ja kuidagi tuli neil killuloopimine järjest paremini välja. Kui oli aeg voodisse minna, muutus naine väga ujedaks, palus mehel selja keerata ja libistas end teki alla. Ta ei vaadanud, kui Bernhard voodisse ronis ja lambi kustutas. Vaikus kestis paar minutit, siis palus Liisa, kas mees ei võtaks teda vähemalt korraks kaissu ega silitaks natuke. Bernhard tegi seda. Liisa oli kõhn ja kuivetu, kuid miskipärast tundus kaisus üsna naiselik. Isegi vaatamata sellele, et tisse tal sisuliselt polnud ja see, mida polnud, rippus. Bernhard mõtles tükk aega, mida temaga peale hakata. Keeras ta lõpuks ringi, surus enda vastu ja lasi sõrmedel ta tundlikes kohtades jalge vahel liikuda. „Jah, veel, palun,” sosistas naine mitu korda, et mees ikka jätkaks, lõpuks oiatas võppudes ja sosistas: „Aitäh,” ja siis jäid nad magama.

Kolmas oli Alisa.

„Ega sa ju ei vasta, kas sa Liisat ka keppisid?” küsis ta. „Tegelikult ma ei taha teada.” Ta arutas oma harakapesa peas lahti ja võttis kohe ka kõik riided ära. „Tead, muidugi peame teineteisega hästi käituma ja sul on jummmalast õigus. Kui valida oleks, noh, saad ise aru, aga ega sul midagi viga ole. Vana natuke oled. Olgu, võib-olla mitte just Liisa, eks ole...” Aga keppida teda... noh, võis, nagu Bernhard juba teadis. Ja ta lootis siiralt, et siin värskes õhus ja end liigutades naine polstrist lahti saab. Ta oli ju kõigest 20, seetõttu veel isegi vaatamata oma liigsele paarikümnele kilole õnneks üsna naiselik. Ent nii paksu naist ei olnud Bernhardil kunagi olnud ja ta leidis, et ega see ikka õige asi ei ole, et kepid nagu vesivoodis – korra lükkad ja tükk aega õõtsub takkajärele...

Emma ei tulnud.

Viies oli nimekirja järgi Milana ja Bernhard sai liiga hilja aru, et sel õhtul piiras ta maja kombluspatrull.

Kuues oli Lenna.

„Noh, ma pole päris kindel, et mul oleks jätkunud taipu ja ettevõtmist selline nimekiri teha, kui ma oleksin üksi kolmeteistkümne erinevas suuruses jorssiga. Noh, sind ei kipu naised vast vägistama, mul oleks raske mingi sajakahekümnekilose kiimas rasvalaadungiga...” Ta kooris end ka kohe alasti ja ronis voodisse. „Aga tead, kui ma oma elu peale mõtlen, siis keskmine kepitihedus peaks siin tõusma.” Ka Lennaga oli väga lahe, kuigi naine oli väga passiivne, nii et teinekord polnud õieti arugi saada, kas ta naudib toimuvat või magab.

Laura ei tulnud.

Kaheksas oli Sofia.

„Kuule, sa saad siin piisavalt keppi, eks ole, aga kui sul juhtub mõni vaba õhtu olema ja sa lisakeppi tahad, siis anna märku.” Omal viisil oli Sofia kõige naiselikum neist. Näo poolest üsna inetu, oli tal selline ülimalt feminiinne keha. Ta polnud tegelikult üldse paks, kuigi jättis sellise mulje, sest oli päriselt suure kondiga. Rinnad olid tal küll väiksemad kui Alisal, kuid tema suuruse kohta suuremad ja hulga pringimad, lisaks sõrmeotsasuurustele tumedatele nibudele ka paraja pannkoogi mõõdus tumedamate rantidega nende ümber. Tal oli võrreldes muuga peenike piht ja selle all kumerdusid vägevad puusad. Ta häbememokad olid kena lopsakas roosiõis, kliitor samuti väikese sõrme otsa suurune ja ta läks väga ruttu nii märjaks, et sõna otseses mõttes tilkus. Ta oli voodis aktiivne, kippus Bernhardit selili keerama, et saaks tema peal ratsaasendis hüpata, karelda ja karjuda, sealjuures ise oma tisse või kaela silitades. Bernhard lasi sel rahus toimuda, sest teda seal rabelemas vaadates leidis kinnitust vana tõde, et naudingut tundes muutub naise nägu ilusamaks.

Üheksas oli Polina.

„Hei, näe, ma tulin kohale. Keppi vist ei saa, vana ja paks, nagu ma olen? Olgu, ma magan vähemalt siin ja räägin teistele, et sain.” Bernhard lohutas teda, et vast ajapikku isegi saab, aga just esimesel ringil võtavad kõik viimast. Ja et ta ei lükka ümber ega kinnita mingeid lugusid, nii et rääkigu rahus. Nii nad siis magasidki kõrvuti. Naine kooris end küll enne magamaminekut paljaks ja vaatas mehele väikse lootusega otsa, aga ta ei näidanud oma pettumust kuidagi rohkem välja. Ta oli tüüpiline 44-ne ja isegi mitte kõige hullem neist – ta rinnad rippusid, reitel kobrutas tselluliit ja kõht moodustas mitu pehmet voldikest; pihta enam ei olnud. Aga veelkord, ta polnud üldse kõige hullem ja oli lootust, et seal läheb ta paremasse vormi...

Kümnes oli Mia.

Ta oli kohutavalt, lausa talumatult närviline ja kippus ilmselt oma peas kogu aeg end kõigi teistega võrdlema. Ta üritas vist muljet jätta, olla vaimukas ja tark, igatahes ta rääkis vahetpidamata. Kui oli aeg voodisse minna, oli ta end niimoodi üles keeranud, et puhkes nutma. Bernhard keeras lambitahi maha ja võttis ta kõigepealt koos kõigi riietega kaissu, silitades aeglaselt ta selga. Mia lõtvus tasapisi. „Kas... ma... võtan riided ära?” Bernhard oli tegemist, et mitte naerma pahvatada. „Palun. Ma võtan ka.” Mees puudutas teda ettevaatlikult, siis tõmbas pihast lähemale. Ega ta midagi eriti ei oodanud ja midagi polnud teha, loomulikult ta võrdles kõiki neid naisi omavahel. Mia oli mõnes mõttes selle kõige õnnetuma pirnikujulise kehaga, suhteliselt hapra, delikaatse ülaosaga, ja sellele kontrastiks ümar tagumik ja tugevad reied, allpool jälle vormikad, kuid jämedad säärelihased ja suhteliselt luidjad pahkluud. Talle ei paistnud meeldivat, et mees teda altpoolt kätega puudutab ja tundus, et ta naudib ainult üht asja – oma suguelundite vastu mehe reit hõõrumist. Noh, tema sai lõpuks oma orgasmi kätte. Bernhard leidis, et ei tasu vaeva. Ta polnud päris kindel, kas naine üldse sai aru või hoolis, et tema ei lõpetanud.

Üheteistkümnes oli Eva. Ta tuli õhtust sööma, nad lobisesid natuke ja siis ta naeratas ja kõndis minema.

Kaheteistkümnes oli Emilia.

„Kas tead, meie sinuga oleme täpselt üks aastakäik.” Justnagu annaks see sulle mingeid privileege... „Tead, see ei ole tegelikult õige. Ma pole kunagi olnud nõus, et pean meest kellegagi jagama. Sellised suhted olen kohe lõpetanud. Kohe. Küsimata. Edasi rääkimata.” Miks sa siis üldse tulid? Aga Bernhard oli ju lubanud viisakaks jääda ja võimaluse anda... „Ma ei ole kindel, kas see midagi pakub. Noh, saad aru, ilma armastuseta. Ilma intiimsuseta. Ilma sellise sügava hingepõhjast tuleva võbinata, mis ütleb, et see inimene on see ainus ja õige.” Bernhardil oli keele peal, et tal on see võbin iga kord, kui tal on võimalus kedagi keppida – et alati on õige. Tal oli tahtmine öelda sellele rumalale naisele, et ükskõik, kas tallegi sobiks paarissuhe või keppimine 3-4 pandavamaga sealt nende pundist – Emilia ei oleks üsna ilmselt see üks või selles pundis. Et olukord on selline, nagu on. Ja et ta kõigile võimaluse annab, on tõesti tema arvates kõige parem viis seal edasi elada. Et see võtab ehk mõned pinged maha ja ehk annab teatud kindlustunde. Sealjuures kõigile, mitte ei tekita pidevat stressi ja võitlust nende vahel, keda ta muidu voodisse valiks.

Emilia võttis riidest lahti ja ajas jalad laiali. Läks isegi märjaks ja nii edasi, aga tema keppimine ei pakkunud mingit naudingut. Küll ei meeldinud talle üks või teine asi ja ta kurtis, et mees on liiga raske ja ta ei saa hingata, kui see teda enda vastu surub, ja nii edasi. Kuna ta oli üks pisemaid, siis teatud mõttes oli tal ju õigus, Bernhard oli temast ligi kaks korda raskem.

Kolmeteistkümnes oli Nora. Tüdruk ei tulnud ja Bernhard kasutas juhust ja mõnitas terve õhtu põhjalikult ja mõnuga maja ümber kondavat kombluspatrulli.

*

Kuue-seitsme ringiga, ehk kolme kuuga hakkas asi paika loksuma. Mirteli džokistiil pehmenes aja jooksul, kui nad teineteisega ära harjusid, ja temaga oli iga kord parem. Sofiaga oli enam-vähem sama lugu. Tüdruk oli noor ja kui ta julges end avada, siis hulga tulisema iseloomuga, kui keskmine eestlane, kelle keha teatavasti koosneb 90% ulatuses pidurivedelikust. Lennaga ei saanud asjad kuidagi teistmoodi olla kui olid – naine mängis seksi ajal endiselt sisalikku päikesesoojal kivil, nii et loomulikult on elus asi kõige parem asi ja nii edasi, aga ega see väga palju kõrgekvaliteedilise silikonnuku keppimisest ei erinenud. Bernhard suutis väga hästi ette kujutada, et nii mõnelegi ise ka enamuses pidurivedelikust koosnevale eestlasele oleks ta ideaalne naine.

Alisaga istus asi iga korraga vähem. See... lihtsalt ei läinud, kui uudsus, mis ju neid mõlemaid teineteise juures oli köitnud, otsa sai. Lõpuks ta enam ei tulnud.

Liisa... no midagi ei olnud teha, best before oli tal lootusetult üle. Tähendab, Bernhard kujutas selgelt ette, et kui ta oleks seitsekümmend, oleks ta sellise moori üle üliõnnelik – tark, terava keelega, oma ea kohta suurepärases vormis ja mis peamine, nagu Bernhardil oli võimalus veenduda, paistis talle sobivat kõik, peaasi et keppi saab, ja ta oskas ka suurepäraselt suhu võtta. Aga ka tema hakkas oma kordi vahele jätma. Paistis, et see jääbki nii – kord kuus võis Bernhard ju temaga vastutuleku korras natuke mängida. Veelkord, kuidagi ebameeldiv ta ju ei olnud ja mehel oli temast natuke kahju.

Eva rohkem ei tulnud. Polina käis veel korra tema kõrval magamas ja kuu hiljem veel korra ja siis enam ei tulnud.

Mia võttis kombeks käia regulaarselt end ta põlve otsas rahuldamas. Eks ta lasi end „tavalist moodi” keppida kah, küllap suurepäraselt teades, et seda mehed tahavad, aga teda huvitas seks just sellisel viisil. Kurat temaga, pani Bernhard selle asja enda jaoks paika.

Emiliaga läksid asjad hapuks umbes kahe kuuga. Kuidagi oskas ta end Bernhardile vastikuks teha. Mees ei saanud lõpuni aru, mida ta õieti tahab või naudib. Miski polnud hea ja naine kurtis, et ei saa rahuldust. Aja jooksul näis Bernhard taipavat, et puudu on mingi „vaimne komponent”. Aga kust seda võtta? Kui pole antud. No ei ole antud... Bernhardile hakkas tunduma, et ta kaua enam ei suuda. Et naine pole sale, vaid anorektiline, et ta pole vormis, vaid lõtv ja alatoidetud. Et ta on kondine ja kontide peal pole lihased, vaid midagi vormitut ja ebamäärast. Ja kui selle elaks veel üle – naine oli ju alguses päris veetlev tundunud – siis see, mis oli kõrvade vahel... See pretensioonikus, millest kuidagi kumas läbi, et mehed peavadki sõrmeviibutuse peale läbi rõnga hüppama – ju tal siis oli elus õnnestunud selliseid mehi leida. Jah, Bernhard sai väga hästi aru, et ega tal see, eriti nooremana, raske ei olnud. Selline pisike, natuke haldjalik ja plikalik naine paneb mehed, keeled ripakil, enda järel jooksma, kui tahab. Ainult et nüüd oli ta nelikümmend ega paistnud kuidagi aduvat, et on tihedas konkurentsis kaheteistkümne teisega. Bernhard ei öelnud talle enda meelest midagi eriti halba, kuid korraga ta enam ei tulnud. Bernhard lootis, et nii see jääbki.

Emma ja Laura polnud endiselt nägu näidanud. Mis oli suurepärane. Bernhard küll tegi igal nende päeval endale psühholoogilist eeltöötlust, et neid ikka viisakalt vastu võtta kui nad tõesti tuleksid, aga seni, nagu öeldud, polnud nad tulnud.

*

Kliima eriti ei muutunud, vast läks ainult tasapisi palavamaks. Kui nende uus elu seal stabiliseerus ka selles mõttes, et kõigil olid omad toad, voodid ja mööbel ja nad suutsid suurema vaevata koguda piisavalt, et koos Bernhardi jahipidamisega nälg neid ei ähvarda, jäi neil aega üle ka muuga tegeleda, ja lõpuks võtsid Naisõiguslaste retked vedu, nad käisid 4-5-stes puntides kuni sajakonna kilomeetri kaugusel mitmes suunas. Enamasti läks Emma ja Lauraga kaasa Polina, mõnikord ühinesid ka teised, peamiselt Nora, Milana, Sofia ja Liisa. Alisa ja Eva käisid korra. Miks Lenna ja Mirtel ei läinud, Bernhard ei teadnud, samas kui Eva oli kõige eakam ja Mia ja Emilia kõige nõrgemad – nende puhul oli see mõistetav. Või teatud mõttes oli siin vastuolu – eks see oli mingisugune võimunälg, mis Emma ja Laura liikuma pani, samas kui tegelikult olid vist kõik peale Eva neist paremas füüsilises vormis.

Nad leidsid palju veidraid asju, millest mõne ka kaasa tõid. Ühe tõi Bernhard oma džiibiga ära – mingites kummalistes varemetes oli täiesti töökorras õlipress. Ja mitte ainult lihtsalt press, selle juurde käis nutikas rektifikatsiooniseade, mida sai üsna lihtsalt panna diiselmootorile sobivat segu tegema. Bernhard polnud kindel, mida selle sodi põletamine mootorile pikemas perspektiivis tähendab, aga natuke vabamalt julges ta ringi sõita küll.

Üldse oli see maailm imelik. Bernhard oli selle üle mõtisklenud kogu selle aja, mis ta seal oli, tolleks hetkeks juba varsti kolmveerand aastat, ja ega ta muud seletust leidnud kui maagia. Ainult et sellest ei teadnud ta midagi. Temasugusele oli imelihtne ignoreerida suuremat osa sellest materjalist, mis pärast maagia ja kõige sellega seonduva „avalikustamist” ringlema oli hakanud. Ta ei olnud elus palju lugenud ja ulmet praktiliselt üldse mitte. Ainus kokkupuude sellega olid okupatsiooniaegsed raamatud Mirabiliast ja hiire pildiga kogumik. Meenus „Nagu õieke väljal” ja talle üldse ei meeldinud esimestel kuudel assotsiatsioonid, mis sellega tekkisid – et kas ta on see paljas sülge niristav idioot, kes ainult kiikuda mõistab...? Ja siis oli mingi punamusta maskiga raamat, kus seltskond sattus kohta, mis täitis nende soove. Raamat oli venelase kirjutatud ja Bernhard mäletas, et see oli tundunud selline tüüpiline ideoloogiliselt kallutatud debiilsus... Aga mingi selline masin näis see maailm olevat. Küll laisk, taipamatu ja kolmveerand aega puhkusel.

Alustaksime näiteks puidust, mida oli väga lihtne toorest peast kirvega töödelda, ent mis muutus paari päevaga kõlisevalt kõvaks. Hiigelsuur purunenud langevari, mille Bernhard leidis üsna alguses ühel oma retkel ja mille riidest olid tehtud kõik madratsikatted ja varikatused. Veider, justkui hiigelsaabliga ära lõigatud majaosa, kust ta oli leidnud kõik need sööginõud, millelt nad nüüd sõid, ja üldse mitu autotäit kõike igapäevaselt majapidamises vajalikku, sealhulgas paar täiesti korraliku õlilampi; kraam oli kasutuskõlblik vaatamata sellele, et varemed näisid olevat vähemalt aastakümneid vanad. Siis see õlipress, mille toodang kõlbas autokütuseks, ja neid asju oli veel – Bernhard näis suutvat kujutleda, et see on paik, kuhu tohutust hulgast maailmadest satub igasuguseid asju, millest keegi tahab lahti saada – selline maagiline prügikast... Kuigi see andis asja olemuse edasi, otsis ta paremat sõnastust, sest nii enesekriitiline ta ka ei olnud.

Vähemalt ühes oli Bernhard pärast naiste tulekut kindel – tema privaatne muinasjutumaailm see ei olnud. Muidugi juhul, kui ta alateadvus teda ei vihka – sest miks muidu olid seal Emma ja Laura?

Naiste jahile kaasavõtmisest ei tulnud suuremat. Puhtfüüsiliselt oleks kõige rohkem abi olnud vast Polinast, kuid ka tema ei paistnud kuidagi põhilisi asju selgeks saavat. Jahitarkusi ei saa paari sõnaga edasi anda. See on pikkade aastatega omandatud tunnetus, mis hakkab arenema juba siis, kui lapsena metsas marjul-seenel või luurekat mängimas käiakse. Mitte kuidagi ei õnnestu sõnadesse panna, kuidas liikuda vaikselt ja ümbrusse sulandudes. Kuidas igal sammul kaardistada mõttes rada, määrates ära kohad, kuhu sa astud järgmised paarkümmend sammu. Kuidas mõõta hetkega, automaatselt, ise seda õieti teadvustamata iga põõsa kõrgust, lehestiku tihedust ja varju, ja sealjuures ette kujutada, kuidas sa seal keskel võiksid välja näha kusagil lähikonnas oma elu pärast kartva looma jaoks.

Ainukesena andis lootust Nora. Plika õppis kähku ära püünispaelte paneku ja sai varsti hakkama ka kuni paarikümnekiloste loomade kõri läbilõikamise ja verest tühjaks nõrguma panekuga. Eva aitas teda. Elatanud naine oli omal ajal palju metsas hulkunud ja orienteerus seal päris hästi, kuid ta oli korilane, mitte kütt. Tema, muide, õpetas Norat jahisaagiga korralikult ringi käima – ju ta oli nooruses maal elanud. Aga üks asi on hakkamasaamine, teine tahtmine, ja temal seda teist ei olnud. Ja ega ta jaksanudki enam nii kiiresti ja kaugele minna, kui Nora käis. Plika jooksis Bernhardist kiiremini, nägi paremini ja kuulis paremini. Ainus, milles Bernhard temast üle oli, olid kogemused. No ja loomulikult füüsiline jõud – kirvest kahekümne meetri peale visata, nii et see juraka paarisajakilose eluka kolba lõhki lööks, ei suuda nääpsuke naisterahvas eales. Ega peagi – omavalmistatud vibuga oli Nora sama tappev, kuigi vähem dramaatiline... aga see viimane on maitse küsimus.

Piki jõge hiilimine andis Bernhardile teinekord mõtlemisainet ja uue vaatenurga elule. Täpsustagem – ta ei hiilinud hiilimise enda pärast, ta pidas jahti ja kui ka otseselt ei pidanud, oli vähemasti valmis jahti pidama. Ta lihtsalt liikus hääletult ja varjudesse sulandudes. Kodus ta selline ei olnud, aga need naised seal – või, noh, see osa, kellega ta paremini läbi sai ja tööd tehes või koos süües vabamalt vestles – väitsid nagu ühest suust, et ta muutub metsa minnes. Et lagendikul ja majas on ta suur ja lärmakas puudelõhkumismasin – nad ju ehitasid alguses suurema osa ajast ja kes see ikka puid langetas ja suurema tahumise ära tegi... –, metsas aga lähevad ta silmad suureks, kõrvad kikki ja ninasõõrmed puhevile. Korraga pole teda üldse enam kuulda ja siis ta hajub varjudesse.

Kord kuulis ta mingit mõminat ja lutsutamist ja hiilis tasapisi lähemale, tõmmates vöö vahelt kirve. Esimeseks ütles talle tegelikult lõhn, et tegu inimestega. Hääled olid omapärased ja ta seisatas kõhklevalt. Ta tõepoolest ei aimanud, kellega tegemist ja mis toimub, kuni nägi – väikesel lagendikul, jõekääru ääres varjus, olid Emma ja Laura teki maha laotanud ja lakkusid 69-s teineteise tundlikke kohti. Bernhardil oleks peaaegu paha hakanud. Ta vaatas viis sekundit, et veenduda, et ta ikka õigesti näeb, ja taandus siis vaikselt.

Noh, see seletas paljut. Teatud mõttes oli üllatav, et nad sellega tegelevad, kuid talle meenus, et naised tunnevad teineteist paarkümmend aastat. Aga olgu, see pole tema asi – või pole rohkemat, et see seletab nende suhted ja suhtumised. Kui nad kogu aeg ei ussitaks ega üritaks teiste elu kibedaks teha, ei huvitaks see teda vähimatki... Bernhard avastas järele mõeldes, et see pole ka päris õige. Kui nad poleks tal seal nagu kivi kingas, oleks tal nende pärast hea meel – tublid moorid, teil on oma salaelu ja seks ja puha – te olete hulga elusamad, kui oodata võis!

Ja teinekord kuulis ta teises paradiislikus paigas, kah paar kilomeetrit piki jõekallast – küll teises suunas –, umbes samasugust tegevust. Ta tahtis vaikselt mööduda ja kaduda, kuid nina või kõrvad – ta ei olnud päris kindel, kumb – ütlesid, et midagi on teisiti. Seekord nautisid teineteise paljast ihu Milana ja Alisa. Seda etendust jäi Bernhard pikemalt vaatama ja pükstes läks ebamugavalt kitsaks. Vaatas, andis endale aru, mida ta teeb, ja kuulutas – samuti iseendale – ja mis siis? Ei olnud kumbki tüdrukutest mingi pornotäht, ei olnud Milanalgi mingit erilist modellikeha, ent kui Emma ja Laura olid olnud umbes sama seksikas vaatepilt kui emised koos püherdaksid, siis nende noorte tüdrukutega oli teine lugu. Bernhard sai ka väga ruttu aru, et mingit võrdsust seal pole. Alisa oli see, kes asja juhtis, ja Milana oli tema „tüdruk”. Ta ei olnud kunagi päriselt näinud, kuidas naised teineteisega ametis on, ja pidi tunnistama, et pornofilmid ikka ei ole päris õige õppematerjal – kõik oli natuke sedamoodi ja polnud ka. Tüdrukud sosistasid teinekord teineteisele midagi kõrva, siis suudlesid, siis vaatasid teineteisele silma ja ainult silitasid käsivarsi ja selga. Peamiselt oli näha, et neil on koos hea olla. Bernhard vaatas neid umbes veerand tundi ja taandus siis vaikselt.

Muud sõpruskonnad seal – ja Bernhard lootis siiralt, et ta rohkem lesbisuhteid ei avasta – olid samuti teatud mõttes loogilised ja ootuspärased. Väga hästi said läbi Lenna ja Mirtel ja samasugune paar kujunes aja jooksul Liisast ja Evast. Ja Mia ja Emilia – kaks pisikest humanitaari, kes nägid nii välja, et neid ei julge sinna metsa hüüdekauguselegi marju korjama saata – vat ründab neid mõni jänkuke või põldhiir ja tormavad kiljudes teine teises suunas ja otsi neid siis sealt, kuhu nad kiini joostes jõuavad... Ja Sofia ja Polina – mõlemad mitte-eestlased ja mõlemad teistega võrreldes natuke teisest ühiskonnakihist ja lihtsama töö tegijad.

Muidugi polnud see jaotus absoluutne. Sofia seltsis teinekord Alisa ja Milanaga, teinekord Lenne ja Mirteliga, Polina oli enamasti alati oodatud Liisa ja Eva seltskonnas. Teinekord ühinesid Lenne ja Mirtel Mia ja Emiliaga, teinekord Sofia, Alisa või Polinaga. Teinekord oli kogu seltskond koos ja huvitaval kombel need, kes kippusid ikka kahekesi, teistest natuke eraldi jääma, olid Laura ja Emma. Eks see oli kahe teraga mõõk, et nad, erinevalt ülejäänud seltskonnast, varem teineteist tundsid ja väga-väga hästi läbi said.

Tähendab, põgusalt tundsid nii mõnedki üksteist varasemast ajast, kuid põhimõtteliselt olid nad kõik erinevaid teid mööda sinna seminarile sattunud ja täiesti juhuslikult ühes bussis. Kui Bernhard seda kord mõista püüdis, lõppes asi loomulikult sõnasõja ja pika kaagutamisega. Et kuulge, Emma ja Lauraga on kõik selge, koos lüpsavad riiki, aga teie teised? Selle peale seletasid Emma ja Laura pikalt ja üleolevalt, milline primitiivne ignorant, meesšovinist, tagurlane ja kivinenud vaadetega konservatiiv ta on. Ja nende korraldatud seminari vastu oli suur huvi ja muide, kutse oli päris kallis. Bernhard tegi suured-suured silmad ja küsis irvitades, et kas keegi tõesti maksis sinnatuleku eest? Ta ju teadis vastust – Eva oli õpetaja ja koolile oli tasuta kutse saadetud, Milana oli võitnud mingi esseekonkurssi, Nora mingi võistluse, mille nimi Bernhardile kuidagi meelde ei jäänud, Mia oli saanud ülikoolile saadetud tasuta pääsme, kuna õppis seda ala ja Sofia eest maksis Töötukassa. Kui ta küsis, olid ka ülejäänud keerutama hakanud – kellele oli see preemia, kellele kohustus... Esimest korda ta seda lausa ei uskunud – seminar, mis justkui oleks päris kalli piletiga, aga keegi pileti eest ei maksa, kõik saavad selle mingeid segaseid teid pidi... Kodanikuühiskonna viirastus, mis maksuraha kantimise peal parasiteerib, kuulutas ta kõva häälega kusagilt meeldejäänud lauset, mis väljendas ta mõtteid paremini, kui ta ise oleks osanud. Ja siis muidugi õige kaagutamine alles algas.

*

Öeldakse, et inimene mõtleb, jumal juhib. Siis öeldakse veel, et pill tuleb pika ilu peale. Ja siis öeldakse veel, et mida külvad, seda lõikad. Kui sellist käibefraaside, kontekstist välja kistud sententsite ja eufemismide hunnikussekuhjamist veel tükk aega jätkata, arvaksid ka kõige juhmiad ära, et maalitud idüll ei saanud lõpmatuseni kesta. Ei saanud väga mitmel põhjusel ja kõige elementaarsem nendest on – kui ikkagi mitte naturalistlikult, vaid filosoofiliselt väljenduda –, et seksuaalse naudingu alla on loodus peitnud inimkonna surematuse. Kes tõesti aru ei saanud – kui mehe viljastamisvõimeline sperma viia naise tuppe õigel ajal, kui munarakk on valmis, toimub viljastumine.

Ja juhus on irooniline – esimeseks jäi last ootama... Liisa. Ju ta arvas, et tal pole enam muretseda vaja...

Järgmine oli Sofia. Siis Alisa. Siis Lenna. Teatud mõttes oli seni kõik ülimalt loogiline, kui muidugi arvata välja saatuse sarkasm, Liisa. Kõik need naised olid parimas eas, neil polnud seal mingeid kaitsevahendeid ja tervis läks selles paigas kah kõigil paremaks, nad olid palju paremas füüsilises vormis kui kodus. Mia sai väga harva Bernhardi paugu sügavale tuppe ja Mirtel oli juba sellel piiril, kus rasestumise tõenäosus hakkab langema.

Kui nüüd järgmiseks küsida, kuidas nad seal nii vabalt seksisid, täiskasvanud ja enam-vähem täiemõistuslike inimestena üldiselt ju siiski teades, kuidas lapsi tehakse, siis sellele on raske vastata. Võib-olla oli naistel ikkagi pea natuke segi ja jalad ei ulatunud maha (ei, see ei ole sedalaadi kahemõttelisusena mõeldud). Võib-olla mõni neist riskis teadlikult, võib-olla oli mõnel kogemusi, et nii kergesti nüüd ka rasedaks ei jää (kuid nende tervis oli seal parem!) ja võib-olla mõni lihtsalt ei hoolinud. Bernhard kinnitab, et eks ta ikka rääkis rasestumisvõimalusest ja mõnikord lasi oma laengu ka mujale kui tuppe.

Õhkkond muutus. Asi kiskus tõsiseks. Bernhard ei olnud seni aktiivselt tagasiteed otsinud. Seda ei ole ta kunagi otse välja öelnud ja siin ei saa me tema sõnadele-mõtetele tugineda, kuid mõelgem hetke. Vähemasti suuremale osale meestest peaks kuidagi intuitiivselt absoluutselt selge olema, et kui Bernhard ka leidis tagasitee, siis ta tegi sedasama, mis metsast lesbipaare leides – taandus vaikselt ega rääkinud sellest kellelegi sõnakestki. Aga mitte enam; ja kui ta endiselt midagi ei leidnud, võib nüüd julgelt lähtuda eeldusest, et nii see oli.

*

Liisal läks halvasti. Või kuidas võtta. Tal algasid alakõhus valud ja korraga tuli sealt palju verd. Ega neil ju mingeid ravimeid-vahendeid ei olnud ja ainus, kes ravimisest midagigi teadis, oli Liisa ise. Tõsi, ka Eval oli mingeid elementaarseid teadmisi ja tema Liisa eest põhiliselt hoolitseski.

Nädalaga läks Liisal siiski olemine paremaks, ainult et last ta enam ei oodanud. Laural jätkus lamedust öelda midagi sellist, et parem ongi. Ega keegi teda selle eest ei armastanud. Liisa ise oli parasjagu liimist lahti. Tal ei ole elus lapsi olnud. Kunagi polnud õige aeg. Ja nüüd ta neid enam ei saa. Et ta tõesti oli korraks lootnud, et tema sees kasvab uus elu. Et eks see naljakas ole – saada emaks eas, kus teised saavad vanaemaks, aga see tundus lõpuks õige. Ja nüüd seda enam ei ole.

Kahe päeva pärast oli Mia kord Bernhard juures olla ja seekord istus ta mehe peal kuidagi otsustava näoga ja lausa noogutas asjalikult, kui tundis, kuidas sperma temasse purskus. Bernhard pööritas mõttes silmi – no mida nüüd... aga ei öelnud midagi.

Kaks päeva hiljem, pärast ööd, kui oleks olnud Eva kord, ilmus välja Emilia. Ta õiendas kuidagi äärmiselt vähe ja palus väga leebelt endaga õrnemalt ümber käia; võib-olla lausa asja pärast. Nii oli temaga päris tore.

Neli päeva hiljem, kaks päeva pärast Alisat (kes ei tulnud) ja päev enne Lennat, õhtul, kui Bernhard oli juba magama heitnud, kääksatas uks. Kuna teadaolevalt polnud seal ühtki kiskjat, kes oskaks linki vajutada, ja seni olid kõik naised graafikut austanud vähemalt selles mõttes, et mitte kunagi polnud kellelgi mitte-tema-õhtul Bernhardi juurde asja olnud, võis öelda, et tegemist pretsedenditu juhtumiga. Kui Bernhard tule süütas, nägi ta silmi pilgutades, et traditsiooni ei ole rikutud. Oli Milana õhtu ja seal ta oligi.

„Hm, kombluspatrull kinni ei võtnud?” ei suutnud mees küsimata jätta.

„Ju nad on tüdinud. Ja ma lööks neil pea lõhki. Ma olen juba 17. Isegi seaduse järgi tohib seksida.” Ta tammus ukse kõrval jalalt jalale, siis astus otsustavalt edasi ja istus voodiservale.

Bernhard ei näinud mingit põhjust käituda kuidagi teisiti, kui ta oli käitunud kõigi teistega. Ta keeras tule lambis maha ja tõmbas teki kõrvale. „Sa tulid nii hilja, et nagu näed, olen juba voodis. Kuna ma hästi ei usu, et sa tulid hilisele õhtusöögile, siis palun, roni teki alla. Oled teretulnud.”

Oli kuulda, kuidas tüdruk end lahti riietab. Siis justkui kõheldes korraks peatub, ja lõpuks tema kõrvale voodisse poeb. Seda viimast oli muidugi juba ka tunda.

„Miski ütleb mulle, et sa ei tulnud vaid minu kõrvale magama. Kui ma eksin, ütle, aga kas ma võin su nüüd kaissu võtta.”

„Võid,” tuli vaikne vastus.

Milana oli tegelikult päris pikka kasvu. Ta ei olnud ka just kõige väiksem, vast õige natuke pisem siiski Alisast, kes oli samuti üsna pikk ja naistest kõige raskem. Teda seal kaisus hoides ei saanud Bernhard korraga aru, miks tüdruk tema jaoks seni kuidagi lapsik ja ebaseksikas oli tundunud. Võib-olla oma rõhutatult teismelise oleku tõttu?

Ta värises natuke, kui Bernhard ta enda vastu tõmbas. Ta sättis end kohmakalt ega osanud oma käsi kuhugi panna. Bernhard tõmbas teda ise lähemale ja libistas käed üle ta selja ja tagumiku. Kui nende puusad ja reied kokku puutusid, oli värisemist selgemalt tunda. Bernhard mõtles ta huuled üles otsida, kuid peatus siis.

„Räägi, mis on?” küsis ta talle vaikselt kõrva sosistades. „Ausõna, ma ei tee sulle midagi halba. Ja sa ei pea midagi tegema. Tunne end vabalt. Kõik on hästi.”

„Ma ei ole kunagi...” Tüdruku hääl kustus.

„See ei ole üldse nii hirmus, kui filmides ja raamatutes kirjeldatakse.”

Milanal kulus kaks sekundit, siis ta turtsatas. „Loodetavasti.” Ta vaikis taas hetke. „Kuule, see tähendas ka, et sina tegutsed. Mina ei oska.”

„Suudelda ikka oskad.”

Turtsatus. „Muidugi. Aga ma ei ole... Pole oluline.”

Suudelda ta tõesti oskas. Pole poisse suudelnud? käis Bernhardil peast läbi. Kui mees käe üle ta rindade libistas, läks värin tugevamaks. Rinnad olid tal pringid ja ülimalt mõnusad katsuda. Piht oli selline... ebamäärane. Aga trimmis ja lihaseid oli tunda. Puusad toredalt ümarad ja samuti pringid. Reied väga heas vormis. Üldse oli ta selline tihkelt pehme, nagu on just naiseks saanud tüdrukud ja need naised vast isegi 40–50-ni, kes kogu elu endaga piisavalt vaeva näevad.

Aga värin läks hullemaks. Ta ei hakanud vastu, kuid ei reageerinud ka kuidagi teistmoodi, kui Bernhard käe ta reite vahele libistas ja siis ettevaatlikult jalgevahet masseerima hakkas. Ta võttis vaid tugevamini kaela ümbert kinni ja muudkui suudles. Isegi seal kottpimedas sai Bernhard aru, et tal on silmad kõvasti kinni pigistatud.

„Kuule, sa ei pea, kui sul on ebamugav...” proovis Bernhard, kuid tüdruk raputas pead ja otsi uuesti ta huuled üles. „Palun,” sosistas ta, kiiresti korraks huuli ta kõrva juurde pannes, ja siis kohe oma suud ta suule surudes.

Mis seal ikka... Tundus, et ta on piisavalt märjaks läinud, ja nii siis lükkas Bernhard ta jalad laiali ja veeretas end talle peale. Milana näis natuke rahunevat, kui mees end aeglaste ettevaatlike tõugetega sobitas. Kuna ta teadis seda oodata, tundis Bernhard selgelt, kuidas purunes neitsinahk. Tal käis peast läbi, et see on vist esimene neitsinahk, mille ta elus oma londiga lõhub. Või kui mõni neist kunagistest tüdrukutest ka oli süütu, ei osanud ta tollal sellest aru saada...

Milana paistis seda olema oodanud, nagu oodatakse hamba väljatõmbamist. Ta keha tõmbus korraks natuke kangeks ja suudlus peatus, ent siis kui Bernhard, nüüd juba sügaval tema sees, alul ettevaatlikult ja siis juba julgemalt liigutama hakkas, näis ta tasapisi rahunevat.

Ta tõstis jalad ja põimis need ümber Bernhardi puusade. Ta liigutas isegi oma puusi kaasa, kui asi arenes. Ta jätkas endiselt oma suu surumist mehe suule. Ent Bernhard ei saanud küll kuidagi aru, et ta erutatud oleks või toimuvat naudiks. Jah, see paistis meeldivat ja jah, ta tahtis, et mees teda kepiks, kuid ta ise...

Aga kaua sa ikka mõtled, kui sügad londiga kena naisolevuse tuppe. Eks ta natuke püüdis oletada, et mis siis saaks, kui prooviks seda või teist. Ent sellele rääkis vastu Milana käitumine, tüdruk oli temasse klammerdunud just nii, et lase aga edasi, lõpuni. Kuidagi väga selgelt oli tunda, et ta kardab endiselt. Kardab, et ta esimene suguühe ebaõnnestub kuidagi selles mõttes, et ei meelita mehe pauku enda sisse? Kes võis talle mingi niisuguse jama pähe panna? Aga veelkord, kaua sa ikka mõtled, kui naine sind lisaks nagu tangidega enda vastu surub ja sinuga samas taktis puusi liigutab...

Seejärel lamasid nad natuke aega hingeldades kõrvuti ja siis libistas tüdruk end voodist välja ja hakkas riideid otsima.

„Sa ei pea ära minema. Võid, muidugi, kui tahad, aga ei pea. Sa oled noor ja ilus.”

„Ei... parem on.”

„Ise tead. Vajad sa valgust?”

„Ei.”

„Mul on ikkagi hea meel, et sa tulid. Kuigi mul on tunne, et...”

„Mis?”

Bernhard ei olnud seda nii mõelnud, aga see lõpetamata lause näis huvi tekitavat.

„Pole oluline. Minul oli küll väga hea. Aga kui sa lubad märkida, siis, nagu ma ütlesin, sa ei pea midagi. Naudid rohkem. Ma sain ju aru...”

Tüdruk oli suurema osa oma riideid leidnud ja selga saanud.

„Mida?”

„Vaata, see esimene kord sul... Valus ja nii edasi.” Bernhard otsis sõnu. „Eks see ole selline pool rehkendust, kui sinul hea ei ole.”

„Mul oli hea.”

„Päriselt?”

Nüüd oli tüdruk riides. „On see tõesti poolik kord, kui mina ei tulnud?”

Oeh... „No muidugi on see rohkem peas kinni. Ma ei tea, kuidas sinu jaoks. Ma ei taha midagi halba öelda. Aga palun mõista, et sul võib palju parem olla ja ma heameelega pakun seda sulle. Sa ei tulnud ju ainult süütusest lahti saama?”

Oli pigem tunda, et tüdruk raputab pead. „Ma... kuule. Sa oled... Väga hea. Sa... ära ole mu peale pahane. Palun.”

„Ei ole. Aga ma proovin mõista.”

„Ma olin... Alisa peale kohutavalt kade. Et tema ja... sina ja... ja et mina olen ikka veel süütu ja... Saad aru, kui ma olen sinuga maganud, siis... on asjad lihtsamad.”

Bernhardil lõi korraga valgeks. Milana erutusmehhanism oli teistsugune, ta armastas Alisat ja Alisa loodetavast ka teda. Biseksuaalse Alisa rasedus pidi olema pidev osatamine, et partneril on veel teine elu, mida tal ei ole. Nüüd on seis natuke võrdustunud, ta kinkis oma süütuse mehele, kelle last ta armsam ootab.

„Kuule... Ära sina ka palun omakorda pahanda, kui ma ütlen mõnd asja päris otse. Kui sul tuleb hull mõte kah last ootama jääda või kui tahad proovida, kas mehega magamine võib sind üldse erutada nii, nagu Alisaga olemine – minu uks on sulle alati lahti. Hm, vastavalt graafikule muidugi, mind on kahjuks ainult üks. Kui tahad. Et sina ka jõuaksid tippu ja üle. Aga veelkord, ise tead.”

„Sa... tead?”

Bernhard lubas endale mühatuse. „Ma ei ole selles kunagi Alisaga rääkinud ja ma ei räägi sellest kunagi kellelegi. Ja minu poolest jääb alatiseks siia ruumi ka kõik see, mida meie omavahel räägime. Ega ma kõike ei tea ja nagu öeldud, ei aruta ma seda eales kellegagi. Ma näen ja panen tähele. Ja kõik on kõige paremas korras.”

„Sa oled hea. Aitäh.” Milana kummardus ta kohale, otsis sõrmedega suud, suudles teda kiiresti huultele ja pöördus. Paar sekundit hiljem kriiksatas uks ja ta oli läinud.

*

Veel suurem üllatus ootas Bernhardi kaheksa päeva hiljem, kui ta sügavas pimeduses koos Noraga viimase püünistesse jäänud kopsakamat kitse maja juurde tassis. Nora, nagu juba mainitud, oli püünistega jahipidamises päris osavaks muutunud ja see polnud esimene kord, kui tüdruk midagi suuremat kätte sai ja selle tapmiseks ja majade juurde toomiseks mehe abi palus. Seekord oli Bernhard ise metsas hulkunud – mida aeg edasi, seda rohkem ta seda tegi – ja jõudnud tagasi üsna hilja. Ei olnud hea looma püünistesse piinlema jätta ja ei olnud hea ka see, kui see end lahti juhtuks rabelema – teist korda elukas enam naljalt lõksu ei lähe ja ühel päeval võib veel hakata teisi ka õpetama... Eksimist Bernhard ei kartnud ja keegi nende pärast ei muretsenud ka – nagu öeldud, polnud see esimene kord ja kõik teadsid, et mehel on alati kirves ja kas püss või püstol kaasas.

Kui nad maja juurde jõudsid, oli kõik vaikne; tavalisest magamaminekuajast oli möödas juba mitu tundi, oli peaaegu kesköö. Nora aitas tal eluka üles nõrguma riputada ja siis läksid nad koos ojja pesema. Ka selles polnud veel midagi erilist. Üllatus oli see, kui nad kaldal end kuivatasid ja Nora nagu muuseas mainis, et see peaks olema tema õhtu ja mis nad seal väljas seisavad.

„Loomulikult oled teretulnud,” ütles Bernhard enne, kui sõnade mõte üldse kohale jõudis. Nojah, ta oli seda tegelikult Emma ja Laura jaoks endale sisendanud-harjutanud...

Ta vaatas kiiresti ringi ja Nora puhkes naerma, saades suurepäraselt aru: „Kombluspatrull loobus kuid tagasi. Kaua nad ikka end lolliks teevad.”

Kõigepealt istusid nad sööma, sest mõlemal olid kõhud tühjad. Bernhard kallas endale koduveini ja Nora sirutas nõudlikult oma klaasi tema poole. Nojah, ka kraadiga jooke ei tahtnud vanemad naised talle anda. Bernhard vaatas teda seal, kui nad sõid, ega osanud midagi arvata. Võib-olla tuli ainult õhtust sööma? Või tahab end naisena tunda? Kas asi piirdub Eva tasemega või... Kui kaugele ta tahab minna? Ja kui kaugele ta ise tahab temaga minna? Nora oli vahepeal 13 saanud. Ühelt poolt oli ta isegi natuke poisiliku kehaga, lapselikult kõhn, kitsaste puusadega, ja seda muljet süvendas, et ta oli oma vanuse ja kogu kohta päris tugev – käsivartel ja jalgadel mänglesid lihased, kui ta liikus. Tal oli kitsas nägu ja hooletult hobusesabasse kogutud peaaeaegu süsimustad juuksed, mille ta oli võib-olla ise saamatult nii vaksapikkuseks püganud. Ta oli ilus, kuid paistis sellest ise üldse mitte teadlik olevat. Ja ta oli alati, kogu aeg – ükskõik kas teiste juuresolekul või kui nad kahekesi olid – käitunud nii, nagu poleks seksi ja kõike sellega seonduvat tema jaoks olemaski. Aga välimus on teinekordki petlik.

„Nii, mina lähen igatahes magama,” ütles Bernhard, kui kõhu täis sai. Nora oli juba varem lõpetanud ja limpsis oma veini. Tüdruk pani klaasi natuke järsu liigutusega lauale ja noogutas kiiresti paar korda. Aga ta jäi sinna niimoodi istuma, pilk laual. Bernhard ohkas mõttes. Kuuldavalt ütles ta: „Kuule, sa ei pea midagi. Võimalusi on kaks, kas sa lähed või jääd. Kusjuures kui sa jääd, võid ka hiljem minna. Kui sa jääd, võid lihtsalt minu kõrval magada.”

„Ma joon veini ära.”

Bernhard ohkas taas mõttes, seekord kergendatult. Ta keeras lambi peaaegu kustu, viskas oma särgi ja püksid toolile ja kobis teki alla. Nora jõi veel minuti oma veini, siis libistas end kõigi riietega teisele voodipoolele. Bernhard ohkas taas mõttes kergendatult.

Möödus veel minut ja siis hakkas Nora nihelema. Bernhardil kulus kümme sekundit taipamiseks, et ta võtab riidest lahti. Tal tekkis aimdus, et nii lihtsalt ta ei pääse...

„Kuule.” Nora hääl oli peaaegu kuulmatu.

„Kuulen.” Bernhard vastas kah tasa, aga hulga selgemalt.

„Kas sa lubad, et jätad kohe järele, kui ma ütlen?”

„Muidugi. Mille?”

Vaikus. Siis: „Ma tahan teada, mis tunne see on, kui... mees kaissu võtab. Ma ainult ei... julge. Ma tean... et see võib valus olla.”

Töö, ainult töö... „Eks sa tule siis lähemale.”

Millegipärast tuli Bernhardil pähe paralleel Liisaga ja hetkel oli see tõhusamaid mahajahutajaid. Muidugi Nora rinnad ei rippunud. Neid lihtsalt ei olnud. Aga nööpnõelasuurused nibud olid kivikõvad. Tüdruku häbemekink ja jalad olid samuti kõvad, nagu portselanist valatud. Ei olnud aru saada, oli ta end raseerinud või ei kasvanud tal veel tupe ümber karvu. Häbememokad olid samuti olematud ja Bernhard ei julgenud väga katsuda, aga niipalju, kui julges, ei leidnud ta libedat kutsuvat pehmust.

Ootamatult surus tüdruk seal ta jalgevahel kobava käe oma kätega tugevasti enda vastu, surus ka jalad kokku ja hõõrus oma kliitorit ta pöidlanuki vastu, liikudes kiiresti nagu õmblusmasin. Ta pigistas järjest kõvemini, nii kõvasti, nagu Bernhard temast iial oodata ei oleks osanud, ja umbes minuti pärast lõdvestus ta tasase oigega. Rohkem ta ei liigutanud ja polnud kuidagi võimalik aru saada, millal täpselt ta magama jäi.

Ja järgmisel päeval küsis kaheksa (kaheksa!) naist tema käest eraldi, nelja silma all, kas ta tõesti magas Noraga. Ta vastas kõigile ühtmoodi: „Mis see olgu! Minu majas toimuv jääb sinna ja pole kellegi asi.” Ja jätkas siis leebemalt: „Noh, tulime jahilt, maja tühi, tema päev ju. Sõime õhtust ja ta jõi paar klaasi veini ja kukkus täitsa ära. Magas minu kõrval, ei toppinud ma oma lonti kuhugi.” Väga kaugel tõest see ju ei olnudki...

*

Aga tal hakkas sellest kõigest kõrini saama. Ta ei olnud küll päris kindel, milline see neist naistest täpselt olla oleks võinud, aga ta oleks vahelduseks eelistanud vaid üht. Ja nad hakkasid tema jaoks talumatult emalikuks muutuma. Tulid endiselt tema juurde, kuid mõtted paistsid olevat lapse juures; või siis mõnedel lapse tegemise juures. Ühel hetkel ta avastas, et tal on pool tosinat peret, ja see oli mingis mõttes südantlõhestavalt kurb – teda oli ainult üks. Ta oli ise rangelt pidanud seda joont, et kõik, mis toimub tema majas, jääb sinna, ja nii oligi kujunenud, et kõik need naised teadsid ühelt poolt küll suurepäraselt, et ta on nendega vaid nende päeva kahe nädala tagant, kuid see ei takistanud neid oma peas üles ehitamast just sellist pereelu meenutavat suhtumist, nagu Bernhard oma abielust ja paarist pikemast suhtest mäletas. Ja see ei meeldinud talle üldse.

Ta mõtles kordi ja kordi sellele, kas ta ikka tegi õigesti seda graafikut ja kogu sellega kaasnevat korraldust luues. Ta olin endiselt suhteliselt kindel, et valikud olid niikuinii ainult halvad või väga halvad ja nendest valis ta vast mitte kõige hullema. Aga talle üldse ei meeldinud, kuhu see kõik tüüris – „pere” seostus ta peas mitte seksi, vaid lõputu pläku-pläkuga, ja tal, mehel, kelle jaoks ükski oli palju tundunud, oli neid nüüd pool tosinat. Ta sai aru, et kaua ta niimoodi vastu ei pea. Ta häbenes seda tunnet, sest kohusetunne oli temas olemas, ent ikkagi hakkas ta tõsiselt soovima, et juhtuks midagi... mittetraagilist, mis ta koormat kergendaks.

*

Nõid tuli põõsaste vahelt välja täiesti ootamatult. Ei, Bernhard ei pidanud end eksimatuks elukaks, väga hästi teades, et sellised ei ela kaua. Nõiad olid nõiad ja ta ei võtnud üldse südamesse, et ühe sellise tulekut ei märganud. Nõid oli kortsus, kuivetu ja üsna pikk, peaaegu Bernhardi-pikkune. Tema sugu oli raske määrata. Ta oli põhitoonilt hallides lapilistes matkariietes, mille õlgadel, varrukatel ja rinnal olid muidugi ka Maagiapäästeteenistuse sümbolid.

Ja see polnud üldse tähtis. Vähemalt nägi ta nõida esimesena ja tõusis järsult püsti, nii et laud hüppas ja mõnel jook klaasidest välja loksus. Kõik naistest, kellega koos ta lõunat sõi, vaatasid teda kõigepealt imestunult ja siis ta pilgu suunda järgides käitusid vastavalt oma iseloomule – kes tardus, kes kiljatas, kes surus käed suule, kes oleks peaaegu tormanud nõida kallistama...

„Tore sind näha,” astus Bernhard nõiale vastu. „Ilmselt oleme siis leitud. Me juba kartsime, et oleme liiga eriliselt võimatus kohas, et nii palju aega võttis.”

„Te olete eriliselt võimatus kohas. Palju teid siin on?”

„Neliteist.” Bernhard nimetas nimed; juba selle paari sekundiga oli uudis levinud ja kõik „külaväljakule” kokku jooksnud.

Nõid noogutas aeglaselt. „Teate, paha lugu. Teil tuleb siin olla veel vähemalt paar nädalat, halvemal juhul kuu-kaks. Väga halval juhul isegi kauem, ma ei taha teid petta. Ma lähen koju ja ütlen, et olete elus ja terved. Kirjad võin ära viia. Aga ma ei saa kedagi kaasa võtta, sest mitte keegi teist ei lähe läbi sealt, kust mina lähen, ja, vabandust, kui ma ka suudaksin ehk mõne kaasa vedada, ei taha ma teie ja tegelikult ka endaga riskida. Mõelge nii, et nüüd teist teatakse ja abi tuleb kindlasti. Teil ei ole siin häda midagi.”

Ta lasi öeldul settida, enne kui jätkas: „Tegelikult ei tulnud ma üldse teie pärast. Ma tulin järele hoopis suuremale pundile, kellele rääkisin põhimõtteliselt sama juttu – nad peavad siin paar nädalat, aga võib-olla palju kauem vastu pidama, kuni me otsime teie jaoks käidavat koduteed. Ja ma tulin teie juurde, et vaadata, kas te saate neid aidata. Saate aru, kui te oleksite siin vaevu toime tulnud, poleks mul olnud mõtet neid siia juhatada. Te saate neid aidata ja ma olen vahepeal jõudnud niipalju ringi vaadata, et see maailm on elatav. Nii et loodetavasti pole teil midagi selle vastu, et ma juhatan nad siia.”

Bernhard vaatas ringi ja tõdes, et see on vist see ainus kord, mil Võitlevad Naisõiguslased on temaga üht meelt. Või tema nendega. „Muidugi juhatage nad siia. Küll me hakkama saame.”

„Neid on päris palju.”

„Kui sa juba selle jutuga tulid, siis küllap neil on siiski siin parem kui seal, kus nad on,” kehitas Bernhard õlgu. „Ma eeldan, et keset metsa. Paar päeva toidame nad varude peal ära – enne kui õpetame toitu leidma – ja katuse all ikka parem magada kui põõsas.” Keegi teine ei öelnud midagi, kuid mõnedki noogutasid; keegi vastu ei porisenud.

Nõid noogutas kiiresti. „Suurepärane. Aga kui sobib, võtaksin ma nüüd Bernhardi kaasa, et ta aitaks mul neid siia juhatada. Mõne tunniga jõuame. Ja... Siiski, igaks juhuks. Ma ei tea, kas te olete taibanud, et siia satuvad need, kes tahavad ära?”

Viis sekundit vaikust ja siis oli see jälle Bernhard, kes mühatas: „Paistab nii jah.”

„No vaadake, oli mäng, jalgpall, ja Eesti kaotas. Lätile.”

Ja jälle liikus Bernhardi mõte kõige kiiremini. „Tribüün. Jalgpallipublik. Mehed.”

„Vanuses kaheteistkümnest seitsmekümneni,” noogutas nõid. „Saja ringis.”

Tallinn, 2018

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 04/18 (Agur Tänav)

Filmiarvustus: Virtuaaltemake filmis „Her“ (AM Ilumäe)

Filmiarvustus: Alice in Wonderland (Kalver Tamm)

Filmiarvustus: Crescendo 2012 (Ove Hillep)

Uudiskirjandus 04/18

Ulmkonnakroonika 04/18

Juttudest 04/18 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 04/18 (Jüri Kallas)

Jutt: FF (Peeter Helme)

Jutt: Gise varjud (Katre, Reidar)

Jutt: Mäss Sinisel Kuulil (Mauri Mentaal)

Jutt: Väike surm Superluminalil (Rosanna Padus)

Jutt: Jääminek (Bert Kondor)

Jutt: Pariisi Lõbus Maja (Meelis Ivanov)

Jutt: Iidsed rõõmud (J. J. Metsavana)

Jutt: Nende tee kääbaste vahel (Maniakkide Tänav)

Jutt: Igavese talve piiril (Manfred Kalmsten)

Jutt: Lumetorm (Diana Ostrat)

Jutt: Noormees ja ingel (Paadikapten)

Jutt: Mõrv „Reaktori“ toimetuses (Indrek Hargla)

Jutt: Lossitaguse juhtum (Krafinna)

Jutt: Kuldkalake (Justus Kallemaa)

Jutt: Mis on tõeline? (Triinu Meres)

Jutt: Kääbikusse ja tagasi (Viktor Kinkysepp)

Jutt: ( : ) see oleks nagu eile olnud ((:)kivisildnik)

Jutt: Kõripidi välja (Osvald Soobel)

Jutt: Ta suri ja heiskas purjed (Johannes Kärp)

Jutt: Kahenädalamees (Xavier Yzz)