Peatoimetaja veerg 04/19 (Triin Loide)

Aprilli ehk sulakuu kohta uurides, et kas sellel on ehk mõni naljakas nimetus, ei torganud midagi väga naljakat silma. Küll aga avastasin, et 25. aprill on markusepäev, mille kohta võib lugeda järgmist: “Eestis kutsuti markusepäeva ka äkksurmapäevaks. Usuti, et kui sellel päeval künda või muud põllutööd teha, siis surevad ootamatult loomad.” Vanad eestlased tundusid kaunis närviline ja morbiidne rahvas olevat. Aprilli alguses tundus olukord hetkeks üsna nutune olevat - produktiivsemad ulmikud ja kaasautorid istusid kõik kas loomepalavikus ning kirjutasid jutuvõistluse jaoks jutte või olid hoopiski armunud ja suhtusid mu ettepanekutesse midagi üldkasulikku teha eluterve skepsisega. Siiski õnnestus mul inimeste loomuomast empaatiat ära kasutades jää ära sulatada.

Mis ma välja peksin? Sulbi kirjutas lühikese ja otsekohese vihakõne (ta enda määratlus) ulmesõnauste kohta. Raamatuarvustusi laekus ootamatult kaks - Skarp arvustas Nikkarevi "Maagiat" ning oma suureks rahuloluks leidsin täna hommikul postkastist ka Belialsi arvustuse "Newtoni esimesele seadusele".

Minu veel suuremaks rahuloluks on seekord ka mitu mänguarvustust: Aap võttis ette "Majesty" ja Martin Nõmm arutab varsti ilmuva "Vampire the Masquerade" järje valguses sarja nüüd siis esimest osa. Toimetusega seda teemat arutades mõtlesime, et no Paradox on muidugi kogenud mängutegija, aga kas grand strategy žanritega rasva läinud mängustuudio ei ole ehk liiga suurt tükki hammustanud? Ning kas on karta, et me peame tervikliku mänguelamise saamiseks välja käima ~300 € nagu näiteks Crusader Kings 2 eest...? Mõningast hirmu tekitab ka nende uus Imperator: Rome, mis on hetkel üsna mittemidagiütlev mänguke. Riho mängis Metro Exodust ning ajas sellega minulgi hamba verele ja kirjutas sellest ülevaate. Peatun korraks ka sellel, et miks ma mänguarvustustest headmeelt tunnen. "Ulme" seostub eeskätt ja ennekõike ikka kirjandusega, vähemal määral filmidega. Nii et ulmet eelkõige kirjutatakse ja loetakse ning by default on ka Reaktoris kõige tähtsamal kohal kirjandus, jutud ja tõlkejutud ning raamatuarvustused ja nii edasi. Arvutimängud on hämar ala ja mulle meeldib hämarate alade uurimine ja "ulme" mõiste laiendamine ning sidumine võimalikult mitmekesiste kultuuritahkudega.

Käidi vaatamas "Tasujaid" ning kirjutati ka paar juttu. Väsimatu Skarp kirjutas jutu golemist, mängu tulevad Stalin ja Brežnev ning ka Mairi Laurik murdus minu ja Metsavana ühissurve all ning saatis meile värske loo. Ja lõpuks lõi toimetus ise ka käed külge ning avaldamisele läheb meie oma Artur Räpi jutt "Kollased silmad öös". Mitmekesine valik lugemist kenadeks kevadõhtuteks, kuigi ilmateade lubab laupäevaks miinuskraade ja mul on salli ja kinnaste kandmisest kõrini... Laura järjejutt läheneb vaiskelt lõpusirgele, järgmises Reaktoris tuleb loo lõpplahendus. Püsige lainel!

Mul on kombeks peatoimetaja veergu kirjutada mitmes jaos ning mõned mõtted ma salvestan kuu jooksul drafti. Nii et kui ma selle faili siin avasin, siis tervitas mind lause: "Reaktoris võite avaldada pseudonüümi all ja kaitseme teie anonüümsust oma vere ja õlle hinnaga! Hirm häbi ees ei pea varjutama loomerõõmu!" Mul läks tükk aega, enne kui ma aru sain, et mida ma sellega mõtlesin ja kust see üldse tuli ja kas ma olin seda kirjutades kaine, aga ühe jutu autoriks on märgitud Müütiline Inimkoi. See tekitas küsimuse, et kas taas on käest T. R. Hiinlase ajastu, aga ei, ei ole. Ma aktsepteerin pseudonüüme senikaua, kuniks need ei ole ropud, liignõmedad, päevapoliitilised ega sarnane liialt olemasolevate inimeste nimedele. Loodan, et kõik lugejad on sellega rahul...? Kuna mul pole ainsatki mõistlikku põhjenduist, et miks Müütiline Inimkoi onleks kehvem kui Ander Skarp või miks Ander Skarp oleks kehvem Jüri Jürissonist vms, siis las olla nii. Nagu ma olin meeltesegaduses kirja pannud - loomerõõmu ei pea miski varjutama.

Lisaks muudele juttudele on meil seekord ka kaks tõlkejuttu ja raamatukatkendeid. Tutvuda võib uudiskirjandusega ning sellekuine ulmestaar on Jakob Rosin, kellest on meil kõigil palju õppida. Poisid käisid HÕFFi kaemas ning tundub, et kõik peale minu veetsid aprillis mõnusasti aega - lugesid, mängisid, käisid üritustel.

Kaanepildi pani toimetus ise kokku ning kujundas Toivo Tooming.

Head lugemist!

Tervitades

Triin & toimetus

Palju õnne, Amanda di Ossorio! (Kalver Tamm)

Aprill on HÕFFi-kuu. Nii et mis oleks paslikum, kui pühendada seekordne õnnitlus hispaania lavastajale-stsenaristile Amando de Ossoriole, kelle 101. sünniaastapäeva võis kuuendal aprillil tähistada. Teate ju küll, see Amando de Ossorio, kelle „pimedate surnute“ tetraloogia on meile kinkinud ühed huvitavamad ja kõige aeglasemalt liikuvad ebasurnud filmiajaloos. Kangelannal on aega murda konts, kukkuda, karjuda hirmunult ja ikkagi nende käest ära pääseda. Zombie-laiskloom oleks ka ilmselt käbedam kui pakutaks võimalust värske liha kallal maiustada. Aga, ruttasime veidi sündmustest ette.

Kui Amando isa soov oleks peale jäänud, siis sooviks me praegu õnne pankur Amandole, kelle panus filmiajalukku oleks piirdunud Coruna kino hilisöiste seansside külastamisega. Läks aga nii, et kolmekümneselt otsustas Amando kolida Madriidi ja proovida filmimaailmas õnne. Väga libedalt see proovimine tal igatahes ei läinud. Esimene lavastajatöö, „The Black Flag“ (1956), 73 minutit mustvalget poliitilise alatooniga draamat läks minu arusaamist mööda suhteliselt otse riiulisse ja järgmise filmi sai mees lavastada alles 1964. aastal ja esimese žanrifilmini läks sealt veel viis aastat. „Malenka, la Nipote del Vampiro“ / „Malenka, The Vampires Niece“ (1969) on põhiliselt tähelepanuväärne selle poolest, et seal oleks võinud näidelda Boris Karloff ja näitles Anita „La Dolce Vita“ Ekberg.

Kultuslavastaja staatuse tõi Amandole aga tema järgmine film „La Noche del Terror Ciego“ / „Tombs of the Blind Dead“ (1971) ja selle kolm järge „El Ataque de los Mortos Sin Ojos“ / „Return of the Evil Dead“ (1973), „El Buque Maldito“ / „The Ghost Galleon“ (1974) ning „La Noche de las Gaviotas“ / „Night of the Seagulls“ (1975). Parimate õudusfilmitraditsioonide vaimus on neid kõiki turustatud veel mitme erineva nime all - „Don't Go Out At Night!“ kõlab näiteks ühe parima soovitusena õudusfilminduse ajaloos üldse.

Traditsioonide vaimus jätkates, erilisi rahapatakaid keegi Amandole filmide tegemiseks välja ei käinud ja mees ise on öelnud, et hiljem omi töid üle vaadates on ta pigem mõelnud, et seda stseeni ma kujutasin oma peas hoopis teistmoodi ette. Nappidest vahenditest saab teravama silmaga vaataja filmide käigus isegi aru. Hauast ülestõusmise stseenid leiavad minu meelest kasutust kogunisti kolmes filmis neljast, „Ghost Galleon“ oleks olnud ausam nimetada „Half of The Ghost Galleoniks“ ja mehe viimase töö „Serpeinte del Mar“ / „The Sea Serpent“ (1984) nimitegelase elavaks mängimisega jääks ka Bela Lugosi hätta. Küll aga jäi Amandost mulje kui sõnapidaja mehest, oli siis seda raha ja aega nii väha või palju kui teda oli, kui Amando oli lubanud nelja nädalaga filmi üles vändata, siis nii sai olema.

Osalt seletab ilmselt see vahendite piiratus ka „pimedate surnute“ maailma ebakõlasid. Ühtegi läbivat tegelast peale satanistlike rituaale (loe: noore neiu ristile sidumise, rindade paljaks kiskumise ja surnuks raiumise/torkamise ) harrastavate templirüütlite neis filmides ei ole, nii et ühtsele ajajoonele saab neid paigutada linastumise järjekorras. Selle maailma toimise reeglid kipuvad aga vastavalt vajadusele muutuma. Kasvõi seegi osa, et mis nende silmadegi siis lõpuks ikkagi juhtus – nokkisid varesed need poodute peast või põletasid külaelanikud tõrvikutega näost välja. Või siis see, et ühes filmis kukuvad ülestõusnud päevatõusul kokku, muidu ei paista päikesevalgus neid aga oluliselt segavat. Ei saa muidugi välistada, et siin jällegi see pagana rahateema mängus, stseenid mis leiavad aset säravas päiksevalguses on tegelikult mõeldud toimuma ööpimeduses.

Elavate surnute filmide südameks on aga lõppude lõpuks ikkagi elavad surnud. Olgu siis romerolikult aeglased, boyle'likult äkilised või amandolikult pimedad. Olevat olemas kaks filmi veel, kus pimedad surnud tegutsevad, aga oma alamžanris ikkagi täiesti erandlikud nähtused. Liikumise kiirus oli juba jutuks, see kehtib aga jalameeste kohta. Meil on siin aga tegemist templirüütlitega. See tähendab hobuseid ja mõõku. Ehk et püüdke nüüd ette kujutada stseeni, kus kangelanna püüab kas jalgi või ratsa oma saatuse eest põgeneda, aga seltskond ebasurnuid ebasurnud hobuste seljas talle mõõkade keereldes järele kappavad. Umbes nagu see stseen vähetuntud filmist „Sõrmuste Isand“ kus sõrmusevardjad Arwenit jälitavad. Võimas.

Žanrifilmide osas saab mehe filmograafiale tiiru peale kui ära mainida „Las Garras de Lorelei“ / „Claws of the Loreley“ (1974),  „La Noche de los Brujos“ / „Night of the Sorcerers“ (1974) ja „Demon Witch Child“ / „La Endemoniada“ (1974), see viimane siis Exorcisti hispaania versioon, aga kõik käsitlused keskenduvad ikkagi pimedatele surnutele. Amando isegi olevat pärast lavastajakarjääri lõppu justnimelt pimedate surnute maalidega raha teeninud.

Selle teksti ilmumise ajaks on HÕFF juba ajalugu, aga mina kavatsen küll seekordse Haapsalu külastuse käigus linnust selle pilguga vaadata, et kuhu siin annaks templirüütlite hauad paigutada ja kus nende hobused saaks kaera krõmpsutada oodates meie oma Amandot, kes tuleks ja surnud nende haudadest ärataks.

Segavereline koomiksimaailm: Stand Still, Stay Silent (Laura Loolaid)

Selles postituste sarjas vaatleme ulmelisi kõrvalvoolu-koomikseid - nii veebis- kui trükisilmuvaid. Tutvustatava materjali valik on sügavalt erapoolik ja kujuneb printsiibil “lugesime, nautisime, jagame”. Aprillis võtame kevade puhkemise puhul ette kohe mahlasema lõuatäie: Minna Sundbergi postapokalüptilise veebikoomiksi Stand Still, Stay Silent (“püsi paigal, pea suu”). Tutvustust tsiteerides on see “lugu sõprusest ja kadunud maailma avastusretkest, mõningate õuduse-, kolli- ja nõiduslisanditega” ning sarnaselt detsembris vaadeldud “Punahänna unenäoga” sisaldab ohtralt Põhjala mütoloogiat. Koomiks ilmub juba 2013. aasta novembrist mitu korda nädalas ja kuulub minu andmetel mitmete Eesti ulmikute püsi-lugemisvarasse.

Loo nimi tuleneb sealse maailma esimesest ellujäämistarkusest: kui kodust kaugel kohtad trolli, ära karju ega põgene - püsi paigal ja pea suu, ehk läheb ta oma teed.

Nimelt tulevikus, nii üheksakümmend aastat pärast seda, kui inimkonnast on üle käinud teadmata päritolu võika väljundiga katkulaine, taastub Põhjamaade pisikeseks tõmbunud maailmas tasapisi kultuuraline elu[™].

Isoleeritud Islandist on saanud kohaliku tsivilisatsiooni kants (katkuaastatel vajas isolatsioon aeg-ajalt kuulipildujatega järeleaitamist) ja Soomes-Rootsis-Taanis-Norras on võimalik puhtamates paikades mõistliku ohutustasemega asustust arendada. Kitsast kaitstud ringist väljaspool aga laiub katkusigidikest tiine tühermaa, ehk Vagane Maailm (Silent World). [LL: Ütlen ennetava vahemärkusena, et minu käigu pealt antud tõlkenimed ja -nimetused on täiesti meelevaldsed ja akadeemiliste organitega kooskõlastamata. Kes mu eestindamistega nõus ei ole, võib neid julgelt ignoreerida ja kõva häälega oma terminoloogiat peale lugeda.]

Suurt maakaarti vaata siit

SSSS maailma ülesehituses põimuvad lahutamatult teaduslik ja üleloomulik. Ühelt poolt oli kunagise katastroofi puhul ilmselgelt tegemist epideemiaga; selle jäänukid on füüsiliselt nakkusohtlikud ja nakkuse vastu on abi tavapärastest tauditõrjevahenditest (paljudel inimestel on ka loomulik vastupanuvõime). Teiselt poolt muutuvad nakatatud ajapikku jõledateks värdolenditeks, kellega võideldakse nii füüsiliselt kui vaimselt (leegiheitja on hea, koolitatud nõid veel parem).

Peatükkide vahelt leiame mitmeid ülevaateid katkuolendite eri kujude kohta: trollide suurusepõhine ülevaade, pisitrollid, koertrollid, üüratud allvee-trollid. Klassifikatsioon on pigem kirjeldav kui määrav (näiteks “hiiglane” pole mingi omaette nähtus, vaid kas üks ülisuureks paisunud nakkuskandja või väiksemate kokkuhakanud kobar)

Nakkuse-moondumise vaimne komponent ei ole meeldivate killast ja siin peab abi otsima tarkadelt/nõidadelt/manajatelt/... (korrektse terminoloogia paikapanemise usaldan ma lahkesti folklooripädevamatele kolleegidele). SSSS maailmas eristatakse Soome ja Skandinaavia nõidu - ühed rakendavad sõna- teised kirjaväge. Ehk siis, Soome nõidade arsenalis on loitsud-runod, Islandi omadel märgid-ruunid. Samuti toimib mõlemate puhul loom-vaim (luonto) või loomkujul hingejuht (fylgya) - maailmasiseselt seletatakse neid kui eri asju, aga tundub, et tegemist on sarnase nähtuse eri rakendusega.

Nõidade töö kujutamisel ilmneb kohe suur paralleel “Punahännaga” - unenägude tähtis roll muude maailmakihtidega lävimisel; unevalla ja surnute ilma hägusavõitu piirid; ka toimib uni nõidade vahelise otseliinina, mis pühib keelebarjäärid… Aga sarnaselt “Punahännaga” kehtivad siingi unevallas omad reeglid ja oma loogika, ning tuleb tundmatute jõudude suhtes aupaklik ja tumedate jõudude suhtes ettevaatlik olla.

Nõid magab, nõid töötab

Põgusalt sündmustikust ka.

Põhilugu algab sellest, et maailmakorra järkjärgulise ülesehitamise käigus hakatakse aina rohkem huvi tundma kirjavara vastu, mis laastatud piirkondades võib säilinud olla. Ja nii algatab Põhjala ajaloo taasavastamise ja kultuuri nõukogu ekspeditsiooni Vagase Maailma sügavustesse. Ettevõtmine kõlab uhkelt, koguni kangelaslikult, ja peagi suudetakse kokku koguda käputäis vabatahtlikke. Kui retk päriselt lahti läheb, taipavad meie “kangelased” õige ruttu, et nende näol on tegu säästumeeskonnaga, kellele eraldatakse hädavaevalt vahendeid, ja kelle peamine väärtus seisneb selles, et nad on olemas.

Järgnevad paar peatükki pühendutaksegi vabatahtliku uurimismeeskonna liikmetele. Nad tuleb eri paigust kokku koguda ja selle käigus saame aimu, mis puust keegi on. (Tegelaste kiirtutvustuse leiab sellelt lehelt.) Lugejale antakse ettekujutus ka retke ohtlikumast küljest: väga tõhusalt soomustatud rongiga läbi saastatud ala liikudes tungib pardale pirakas katkutroll ja temaga hakkama saamiseks kulub üksjagu tulejõudu.

Väga tõhusalt soomustatud rong

Kui meeskond on stardipaika kokku kogutud ja võimaluste piires varustatud, läkitatakse nad teele. Üle Taani väinade, suure silla taga, algabki Vagane Maailm. Siin-seal satutakse trollijälgedele, aga esialgu suuri raskusi ei ületata. Rohkem tutvustatakse neil lehekülgedel iga ekspeditsiooniliikme ülesandeid: Tuuri juhib soomukit, Lalli teeb öö varjus eelluuret ja rakendab kaitsvat sõnaväge; Mikkel toidab, katab, tohterdab, Sigrun käsutab ja Emil laseb pahalasi õhku. Päris katsumused algavad hüljatud haiglas, kust leitakse esimesed väärtuslikud köited - mis aga transporti ei kannata. Peale raamatute on haiglas säilinud mõndagi muud. Esialgne ehmatus osutub siiski asjatuks - vanades voodites lesivad vaid kopitanud korjused, keda pole vaja peljata. Peagi leitakse ka korralikum raamatukapp, mille sisu enam paljast pealevaatamisest pudiks ei kuku. Alles siis, kui raamatusaak on suuresti käes ja seltskond luusib ringi veelgi magusamate leidude lootuses, sajab neile kaela teine ehmatus, sedapuhku põhjendatud, ning pääsemiseks peab nii jalgadele kui terariistadele valu andma. Isegi plahvatust saab näha!

Troll sajab kaela

Esimese raamatu (pt. 1-5) lõpuks jõutakse rahulikumasse laagripaika, kus sangarid saavad hinge tõmmata. Teise raamatu (pt. 6 - 11) alguses toibutakse esimesest suuremast katsumusest. Raadio teel saadakse ühendust tsivilisatsiooni rüpes valvet pidavate kultuurikomitee liikmetega, samuti saabub levisse Tuuri vend Onni, kes esimeses osas laevast maha jäi (temaga suheldakse esialgu küll “unekanalil”). Selles osas saab meeskond ka täiendust. Kõigepealt liitub ränduritega Reynir - pika patsiga lambakarjus, kes seiklusi igatsedes on vanemate talust jooksu pannud ja laevajänesena porgandipüree seltsis kohtumispaika purjetanud. Teiseks uueks liikmeks on kirju kassipoeg - ehk teisisõnu, sõpradel on nüüd karmanis oma isiklik tondidetektor.

Tere tulemast pardale!

Abivägi on igati teretulnud, sest tee muutub aina raskemaks. Hukkunud tsivilisatsiooni rägas on järjest keerulisem turvalisi läbipääse ja ohutuid ööbimispaiku leida, nii et “ainult mõned vaimud” läheb kirja kui hea uudis. Sedamööda, kuidas liigeldakse tõsisemalt saastunud paikades, kasvab ka “meelenakkuse” oht - ekspeditsiooni jälitavad vaimolendid ja trollid leiavad painajatena tee nõidade unedesse, külvates üha mürgisemaid mõttekäike.

Peagi järgnevad Vagase Maailma olendid soomukile juba üsna avalikult. Kiiruga vahetust ohust põgenedes satutakse veelgi suuremate hirmutiste otsa ja edasi toimub plagamine ja võitlus juba elu eest.

Vastukaaluks näeme Soomemaa nõidu tõsisemalt töötamas: nii Lalli kui Onni lasevad ohuolukordades valla oma luonto (Lalli loomhing avaldub ilvesena, Onni hingekujuks on öökull). Samuti avalduvad tasapisi Reyniri nõiavõimed, mida olude sunnil peagi ka rakendama hakatakse.

Väiksemat sorti hirmutis

Suure pingutusega pääsetakse hullemast, saabub kevad, loodus tärkab, kirjavara koguneb.

Unenäorännakute käigus hakkab kooruma ka uus saladus-avastus: Reynir (koos vastupunniva Onniga) satub hubasesse kirikusse, kus toimetab vanaemalik pastor. Erinevalt paljudest teistest teel kohatud troll- või vaimolendeist on tema elavate inimeste suhtes sõbralik, ei soovi muud kui vestelda, ning on oma praeguse olukorraga rahul - või vähemalt teab, et peab oma praegusele kujule jääma, kuni on tähtsa ülesande täitnud. Mis ülesande nimelt, ei oska keegi veel arvata.

Kolmandas raamatus (pt. 12- 21) panused aina tõusevad: üle tuleb elada pesuehtne bossilahing ja nõidadel tuleb kaaslaste abistamiseks kõvasti pingutada.

Pingutus annab tiivad

Ka seisavad rändurid silmitsi iseenda haiguste ja ihunõtrusega - sest päris kindlasti ei ole nad võitmatud ega väsimatud ja kuhjuv ohukoorem jätab paratamatult jälje. Tagatipuks läheb rikki ustav kassikõrvuline soomuk - see tähendab, et ilma- ja tondikindel transport on läinud ja edasiliikumiseks peab muid mooduseid leiutama. Kaob ka raadioside võimalus ja sõbrad on nüüd Vagase Maailma rüpes täiesti omapäi.

Meeskond jagatakse pooleks ja kumbki koosseis peab ülejäänud teekonna iseseisvalt üle elama. Üks seltskond tegeleb rohkem võitlemise ja põgenemisega (kuigi neil avalduvad ka uued huvitavad suhtlusmeetodid). Teine, Sigruni juhitud pool, peab hakkama saama emotsionaalset laadi raskustega: väsimus ja halvasti paranenud haavad murravad juhi poolel teel maha ning võitmatu Islandi sõjard peab reisi jätkama aiakäru otsas, ise samal ajal oma lüüasaamiste üle mõtteid mõlgutades.

See seltskond leiab lõpuks tee ka unes nähtud kiriklasse (pastori lihalik kuju on… ütleme, pisut teistsugune kui prillidega vanaema). Kui siis tonthobu juhitud “kogudus” neile järele jõuab ja kõik paistab kadunud olevat, lahendab vaimumaailma piiril tukkuv pastor olukorra ootamatul moel.

Pärast neid kohtumisi jõutakse kogunemispunkti mererannal ja varsti jõuab lõpule nii kolmas raamat kui kogu esimene suurem lugu. (Seiklused lähevad siiski edasi - juba kogub tuure teine pikem retk.)

Seekord ma isegi ei ürita määratleda, missugune lugeja koomiksist kõige rohkem rõõmu võiks tunda. Selle asemel loen üles mõned elemendid, mis mind isiklikult “SSSS” juures vaimustavad: katkutrollide disain ja maagilise saaste visuaalid üleüldse; koomiksi kodulehe etnodisain; hävingujärgne tehnoloogia - remiks iidsest ja kaasaegsest; maalilised vaated ja kõdu-interjöörid. Ka meeldib mulle väga kultuuriliste eripärade käsitlemine: Soome ja Skandinaavia maailmanurkade erisused joonistatakse välja, neile pööratakse tähelepanu - ja siis põimitakse ühiseks mustriks.

Jutu sisse sai küll juba hulganisti linke põimitud, aga lisan lõppu mõned veel. Siit leiab koomiksi suure sisukorra ja siit ülevaate kõigist vahelehtedest-infotahvlitest. Koomiksi kaks esimest raamatut on trükis ilmunud ja neid saab soetada poelehelt (sealt leiab muudki toredat). Kunstilehel saab aga imetleda mitmesuguseid teemakohaseid joonistusi.

Päeva materjal Wikipedias, märtsis 2019 (Taivo Rist)

KUU KEEMIA: germaanium (1. märts)

Mul oli küll tunne, et kõik keemilised elemendid on juba inglise viki esilehelt läbi käinud, aga ikka selgub, et ei veel. Germaanium on see element, mille olemasolu ja omadusi ennustas Mendelejev 1869. aastal. 1886 avastatigi ja – ennäe imet – just selliste omadustega nagu Mendelejev väitnud oli! Tänapäeval kasutatakse toodetud germaaniumist 15% infrapunaoptikas (see kogus väheneb järjest) ja 50% fiiberoptikas (see kogus kasvab). Germaanium on Maal levikult 50. element ja maksab umbes 1000$ kilo (hind kõigub suuresti: 2003 oli 380 $/kg ja 2014 1900 $/kg, praegu jälle alla 1000 $/kg).

https://en.wikipedia.org/wiki/Germanium

KUU ARVUTIMÄNG: "Resident Evil 5" (5. märts, avaldamise 10. aastapäev)

Kui eelmisel kuul tutvustasin Uputuse-nimelist viirust, siis seekord Uroborose-nimelist. Uroboros on vanaegiptuse müütidest pärit madu, kes õgib oma saba. Ent nimi "uroboros" ise pärineb vanakreeka keelest, ehkki kreeka müütides ta ei esine. Uroborose-nimelise viiruse leiutas kuri Umbrella korporatsioon ja sellega nakatunud inimesed muteeruvad koletisteks.

"Resident Evil 5" on kolmanda vaate tulistamismäng. Järjenumbrist 5 hoolimata on ta sarja 7. Mäng ja esimene, mis pole ellujäämisõudus, vaid märul. Ühtlasi on ta sarja esimene kahe isiku koostöömäng. Tappa tuleb hulk pahalasi ja lihtsalt Uroborosega nakatunuid, mõni visatakse vulkaani sisse laavasse. Maailm tuleb päästa hullude käest ja peategelane mõtiskleb lõpus, kas maailm üldse päästmist väärt oli. Kriitika oli positiivne, kiideti nii graafikat kui sisu. Mängu süüdistati rassismis, sest alguses tapab valge peategelane külatäie neegreid.

https://en.wikipedia.org/wiki/Resident_Evil_5

KUU ULMEAJAKIRI: "Amazing Stories Quarterly" (10. märts)

Selle ajakirja asutas Hugo Gernsback kaaslaseks oma ajakirjale "Amazing Stories". Avaldas originaalloomingut ja üksnes kaks kordustrükki (Wellsi "Kui magaja ärkab" ja Gernsbacki "Ralph 124C 41+"). Ilmus 22 numbrit (aastail 1928–1934) ja läks 2 korda pankrotti. Tänapäevased hinnangud ajakirja tähtsusele ja selles ilmunud juttude kvaliteedile lahknevad.

https://en.wikipedia.org/wiki/Amazing_Stories_Quarterly

KUU AJALUGU: Talvesõda (13. märts, sõja lõpu aastapäev)

Selle üle võivad soomlased uhked olla. Venelastel oli sõdureid poole rohkem, lennukeid 30 korda rohkem ja tanke 100 korda rohkem. NSV Liidu kaotused sõjas olid 321–381 tuhat meest, Soome kaotused 70 tuhat meest. Kuidas selline ulmeline asi sai juhtuda? Lugege.

https://en.wikipedia.org/wiki/Winter_War

KUU ASTRONOOMIA: Kapella (21. märts)

Kapella on Veomehe tähtkuju heledaim täht ja tähistaeva heleduselt 6. täht. Esimest korda kujutas seda ulmes 1949. aastal brasiillane. Beam Piper pani sinna 1958. aasta jutus "A Planet for Texans" elama saurusesuurused kariloomad, keda karjatatakse tankidega. Kapella esineb Heinleini "Starship

Troopersis", Vance'i "Emphyrios", Christopher Evansi BAASist puuduvas romaanis "Kapella kuldsed silmad", McCaffrey Rowani-seerias, Aldissi jutus "Journey to the Goat Star" ja nii edasi. Farmer saatis romaanis "Time's Last Gift" sinna seiklema surematu Tarzani. Tegelikkuses on Kapella neliktäht, mis koosneb kahest tähepaarist, ja seetõttu on seal elu ebatõenäoline.

https://en.wikipedia.org/wiki/Capella

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: šišiasaurus (22. märts)

Saurus nimetati Hiinas Henani provintsis asuva Xixia maakonna järgi, kust tema jäänused kõigepealt leiti. Ta oli ninast sabani 1½ m pikk. Arvake nüüd, kui palju ta kaalus! 8 kilogrammi. Saurused olid sageli suht kerged. Eriti lindsaurused. Kuid nad ei lennanud: neil polnud tiibu, vaid sirpküünistega käed. Seevastu siluett oli väga linnu moodi. Šišiasaurus oli inimesele põlvekõrgune ja tema kummaski lõualuus oli 22 hammast, kuid need polnud liha söömiseks väga sobivad, nii et ta võis olla kõigesööja. Suur sauruste väljasuremise sündmus sai saatuslikuks kõigile lindsisalikele ja šišiasaurusele sealhulgas.

https://en.wikipedia.org/wiki/Xixiasaurus

KUU ROMAAN: "Teemandid on igavesed" (26. märts, avaldamise aastapäev)

James Bondi neljas romaan, mille põhjal valmis seitsmes Bondi-film Sean Conneryga peaosas. See on ka üks väheseid Flemingi Bondi-teoseid, kus puuduvad vihjed külmale sõjale. Selle asemel lööb Bond maha suurel hulgal teemandismugeldajaid. Palgamõrvareid härra Winti ja härra Kiddi mäletate?

https://en.wikipedia.org/wiki/Diamonds_Are_Forever_(novel)

KUU PROMINENT: Albert Pierrepoint (30. märts, sünniaastapäev)

Albert Pierrepoint oli Suurbritannia peaaegu viimane timukas. Ka tema isa ja onu olid timukad ning Albert tahtis juba pisikese poisina timukaks saada. Nii et näete, mõnikord lapsepõlveunistused täituvad. 25 aasta jooksul hukkas ta 435 kuni 600 inimest, neist paarsada sõjakurjategijat.

https://en.wikipedia.org/wiki/Albert_Pierrepoint

KUU TEHNIKAPILT: Täiustatud Katsereaktor (16. märts)

Kuna ajakirja nimi juba selline on, siis pilk Idahos asuva reaktori südamikule. Kütuseplaadid hiilgavad eresiniselt Tšerenkovi kiirguse tõttu, mis eritab footoneid sinises ja ultravioletses lainealas. Valmis juba 1967 ja töötab siiamaani.

https://en.wikipedia.org/wiki/Wikipedia:Picture_of_the_day/March_2019#/media/File:Advanced_Test_Reactor.jpg

TEINE TEHNIKAPILT: stardiplatvormi veesüsteemi test (25. märts)

Liikurstardiplatvormi number 2 peasüsteemiklappide kasutuskestus on täis saanud (aastal 2004) ja nad vahetatakse välja (neid pole vahetatud Shuttle'i programmi algusest peale). See annab võimaluse testida stardiplatvormi heli summutamise veesüsteemi ja stardiplatvormile tühjendatakse 300 tuhat gallonit mahutav veepaak. Lisaks oma töötajatele on seda sündmust kutsutud vaatama ajakirjanikud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Sound_suppression_water_system_test_at_KSC_Launch_Pad_39A.jpg

KUU LOEND: Ursula LeGuini bibliograafia (29. märts)

Kas teadsite, et daam Ursula on lisaks ilukirjandusele toimetanud kogumikke, tõlkinud (sealhulgas Laozid), avaldanud esseesid ja esseekogumikke ning ... kuidas öeldagi ... rahvaraamatuid? Kümmekond lasteraamatut, kümmekond luulekogumikku ja näidend.

https://en.wikipedia.org/wiki/Ursula_K._Le_Guin_bibliography

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS: VANAFILMI-ERI

KUU SÜRREALISMIPILT: kirik järves (12. märts)

Kui tavaliselt katsutakse ehitada kirik keset küla, siis Makedoonias on kirik keset järve. Kuidas ta küll järve sattus? Nojah, kirik valmis 1850 ja 1953 valmis veehoidla ...

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Iglesia_sumergida_de_San_Nicol%C3%A1s,_lago_Mavrovo,_Macedonia,_2014-04-17,_DD_11.JPG

KUU LAEVAPILT: "Silja Serenade" (21. märts)

Eelmisel kuul oli juba kaks Eestiga seotud laevapilti, nüüd kolmas. "Silja Serenade" lasti vette 1989, alates 2006 kuulub Tallink Grupile. Valmimisest kuni 1991. aastani, mil valmis "Silja Symphony", oli ta Euroopa suurim reisilaev.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Silja_Serenade_in_Stockholm.jpg

KUU ASTRONOOMIAPILT: Suur Magalhãesi Pilv (28. märts)

Suur Magalhãesi Pilv on Linnutee naabergalaktika ja pildistatud on tähetekkepiirkonda N159. See asub üle 160 000 valgusaasta kaugusel ja selle läbimõõt on üle 150 valgusaasta. Selle keskmes on Liblika udukogu.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hubble_Peers_into_the_Storm_(29563971405).jpg

ESIMENE VANAFILM: "Draama merepõhjas" (7. märts)

Prantsuse 1901. aasta märul pikkusega 69 sekundit, üks esimesi liikuvate tiitritega filme maailmas. Sisaldab merepõhjast leitavat aaret, kuritegu ja kulissile joonistatud näkineidu.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Un_Drame_au_fond_de_la_mer_(1901).webm

KUU SÜRREALISMIVIDEO: liustikega kaetud mäed Tiibetis (10. märts)

Šokolaaditriipudega valge kreem, küll on isuäratav! Võta näpust, polegi söödav, hoopis vaade lumistele mägedele. Pikkus 40 sekundit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Glacier-capped_Mountains_in_Tibet.ogv

TEINE VANAFILM: "Saatan lõbutseb" (11. märts)

Hispaania režissööri Segundo de Chomóni Prantsusmaal valmistatud 1907. aasta ulmefilm (Chomón oli režissöör, stsenarist ja peaosatäitja). Kui sel aastal jagatuks "Oscareid", kandideerinuks eriefektide kategoorias. Sisu puudub, kogu aur läheb eriefektide peale, aga vaadata kõlbab sellegipoolest. Originaalpikkus 10 minutit, taastatud kujul 8½ minutit.

KOLMAS VANAFILM: "Kummitav loss" (12. märts)

Georges Méliès' 1897. aasta film, üks esimesi õudusfilme. Siiski polnud autorite eesmärk tekitada vaatajates õudust, vaid pigem üllatustunnet. Pikkus 45 sekundit.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Le_ch%C3%A2teau_hant%C3%A9_(1897).webm

NELJAS VANAFILM: "Iola lubadus" (16. märts)

D. W. Griffithi 1912. aasta film 20-aastase Mary Pickfordiga peaosas indiaanitüdrukuna. Pikkus 15 minutit. Kui eelmainitud vanafilmid on nagu muuseumieksponaadid ja tänapäeval kõlbab neid vaadata peamiselt lühiduse tõttu, siis "Iola lubadus" näeb juba filmi moodi välja. Pickfordi näitlejavõimed on muidugi väljaspool kahtlust, kuigi lõppu ei suuda temagi päästa, ükski inimene ei sure niimoodi, see on stsenaariumi viga. Antonio Moreno meespeaosas on samuti tubli. Stsenaariumis meeldis mulle väga see, et kuigi kõik tegelased latravad palju, ei ole kogu filmis ainsatki tiitrit – ja kõik on arusaadav! Veel meeldis mulle lahingu kujutamine: kui see film

tehtaks tänapäeval, näeksime hulgaliselt mehi, kes kukuvad ega tõuse, aga filmis näidatakse vaheldumisi ühe poole sõdureid ja teise poole sõdureid tulistamas, ükski indiaani sõjamees ei lange.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Iola%27s_promise_(1912).webm

VIIES VANAFILM: "Mere hind" (20. märts)

1922. aasta film 17-aastase Anna May Wongiga peaosas, kestab 53 minutit. See oli esimene Hollywoodis tehtud värvifilm ja esimene värvifilm, mis ei vajanud eriprojektorit. Wong mängib kogu trupi üle, meespeaosaline Kenneth Harlan, kes elu jooksul mängis mitmesajas filmis, on tema kõrval eriti kahvatu. See oli Wongi läbimurderoll ja ühtlasi revolutsiooniline selles mõttes, et hiinlast kujutati inimesena, vähe sellest, hiinlane koguni abiellus ameeriklasega! Loomulikult, kui ameeriklane vaid soovib, tunnistatakse see abielu kehtetuks, sest see on ju sõlmitud hiinlasega,

ning kuigi ameeriklane võib hiinlasega lapsi saada, ei tohi ta teda suudelda, sest see oleks juba liiga kõlvatu. USA segregatsiooniseadused keelasid Wongil filmis valget näitlejat suudelda, isegi kui valge mängiks asiaadi rolli. Režissöör Tod Browning võis teda küll keppida, ehkki Wong

oli alaealine, aga see oli midagi hoopis muud ega tulnud arvesse. 1928 sai Wongil rassismist villand ja ta kolis Euroopasse, kus seadused selles osas lõdvemad olid ja ta saigi filmis valget näitlejat suudelda.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Toll_of_the_Sea_(1922).webm

KUUES VANAFILM: "Disain unistamise jaoks" (22. märts)

1956. aasta kultusreklaam pikkusega 10 minutit, žanrilt vist maagiline realism. Peaosas tantsijatar Thelma Tadlock. Kuigi ta tantsis pisirollis mitmes filmis, oli see tema ainus oluline näitlejaroll ja mul on sellest kahju, sest see film näitas, et ta oli tegelikult suurepärane näitleja.

Reklaamitakse General Motorsi autosid ja köögimööblit. Kuigi film on 63 aastat vana, ei ole sellist mööblit mina veel näinud, see tundub tänapäevalgi futuristlikuna ning autod ... nojah, pange tänapäeva luksusautod nende asemele ja miski ei muutu, nii et tegelikult mõjub reklaam tänapäeval sama uudsena kui 1956. aastal. Kui palju te olete näinud sedavõrd aegumatuid reklaame? Filmil on ka helitaust, mees ja naine vestlevad laulukeeles, aga Tadlock ja tema partner Brioux ei liiguta suud laulusõnade matkimiseks. See tekitab mõtte heli maha keerata ja vaadata seda reklaami tummfilmina. Teate, väga hästi sobib, heli on täielikult liigne. Alustage tummversioonist ning kui pärast tahate, keerake heli peale ja vaadake teist korda veel.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Design_for_dreaming_(1956).webm

SEITSMES VANAFILM: "Põrguhinged" (25. märts)

64 minuti pikkune film 1916. aastast. Pealkirjast hoolimata puudub ulmeline element täielikult. Seda filmi peetakse maailma parimaks tummvesterniks. Kaasaegne kriitika oli vaimustuses ja kui tollal jagatuks "Oscareid", kandideerinuks "Põrguhinged" paljudes kategooriates: parim film, režissöör,

stsenaarium, meespeaosaline (William Hart). Minule see film nii väga ei meeldinudki, ehkki tuleb tunnistada, et statistide massi käsutas režissöör Charles Swickard osavalt ja Louise Glaum tegi naiskõrvalosas üllatavalt hea esituse. Seevastu Clara Williams naispeaosas oli täielik äpardus.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Hell%27s_Hinges_-_1916.webm

KAHEKSAS VANAFILM: "Lonedale'i operaator" (28. märts)

17 minuti pikkune märul 1911. aastast. Omal ajal oli see teedrajav mitmes mõttes. Tegevus toimub mitmes paigas vaheldumisi, publik polnud sellega veel harjunud, ja ühes stseenis kasutatakse isegi suurt plaani. Peategelane Blanche Sweet oli võtete ajal 15-aastane ja elas pärast filmi valmimist veel 75 aastat.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Lonedale_Operator.webm

KUU LOODUSFILM: Kilauea vulkaani purse (30. märts)

Vaadake 44 sekundit, kuidas vulkaan purskab. Väga rahustav vaatepilt.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Spattering_and_lava_flow_at_fissure_20_in_K%C4%ABlauea_Volcano%27s_Lower_East_Rift_Z....webm

ÜHEKSAS VANAFILM: "Lumivalgeke" (31. märts)

Muidugi teavad kõik Disney "Lumivalgekest ja seitset pöialpoissi". See film on mõjutanud kõiki järeltulevaid Lumivalgekese-filme. Seetõttu on värskendav vaadata filmi Lumivalgekesest ENNE Disneyt. Lumivalgekest mängis 33-aastane (raske uskuda, näeb välja nagu 18) Marguerite Clark, kelle kümnetest filmidest on säilinud kõigest 5. 1916. aasta film, pikkus 63 minutit. Saate teada ka pöialpoiste nimed (sellistega te pole harjunud). Walt Disney oli sel ajal viieteistkümnene ja talle meeldis see film väga.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Snow_White_(1916).webm

Repliik: Võluvad rupskid ehk Ooper käib ka puhvetis (Raul Sulbi)

Sõnaloome ei ole nali nagu ei ole ka kirjandus nali. Nagu ei sünni head kirjandust n-ö. kolhoosikorras, üheskoos õlut juues ja koomilisi ideid tulistades ning jämekoomilisi karaktereid leiutades, nii ei saa ka töötavat ja oma eesmärki täitvat sõnaloomet teha eelkõige humoorikusest ja teravmeelsusest juhindudes. Mingi valdkonna omakeelse terminoloogia mõte on võimaldada sel alal emakeelset suhtlust arendada. Selleks peab terminiloome olema aga eelkõige loogiline ja arusaadav, mitte humoorikas ega teravmeelne. Olen eestikeelsest ulmealasest terminoloogiast ja süüdimatust sõnaloomest kirjutanud pikemalt almanahhi «Täheaeg 5. Süütalastepäev» (2009) juhtkirjas «Terra fantastica kartograafid» ja soovitan seda kirjatükki siinkohal kõigile: ei hakka seal sõnastatud postulaate praegu üle kordama.

Rupskid ja rapped

Aastapäevad tagasi kuulutati HÕFFil välja ulmeteemaline sõnavõistlus, mille parimaid tunnustati möödunud suvel Estconil. Näidetena süüdimatust ja teravmeelitsevast või lihtsalt läbimõtlemata sõnaloomest tooksin välja võistlusel äramärgitud sõnad ’rupskiooper’, mis peaks siis asendama eesti keeles ’splatterõudust’, ja ’võluvik’ ’fantasy’ tähenduses.

Omakeelne terminoloogia peaks ideaaljuhul olema iseennast selgitav ja arusaadav ka väljaspool valdkonna fantaatikute ja spetsialistide kitsast ringi. Lisaks siis võimalikult täpsele originaaltermini mõtte ja sisu edasiandmisele. Rupskiooper pole lühidalt öeldes neist mitte ühtegi. Kui väga konkreetselt selle sõna tähendust ei tea, siis ei tea ja ongi kööga, pole midagi teha. Selle tähendust sõnast endast lähutavalt ega selle kasutuskontekstist naljalt tuletada ei saa.

Lisaks kõigele otsib sõna  miskipärast analoogiat terminiga ’kosmoseooper’ (space opera), mis omakorda on tuletatud analoogia alusel ingliskeelsest fraasist ’horse opera’. Mõlemad terminid on küll algselt olnud pilkava tagamõttega, kuid ometi tähendavad mingeid selliseid kirjandusteoseid ja raadio/telesarju, mille ambitsioon oli olla mastaapne, suursugune, pühalik, tähtsust täis. Splatteri puhul sellist ambitsiooni paraku kunagi olnud pole: termini õuduskirjanduses tarvitatav vaste ongi ju ’splatterpunk’. Punk ja ooper on üsna vastandlikud nähtused. Splatter on aga olemuselt just punk-nähtus.

Nii et siis sõna, mis on sündinud põhjalikumalt läbi mõtlemata, taustsüsteemi adumata ja konteksti tundmata.

Võluvad, võlujad ja võlutud

Võluvikki on sama õnnetu sõna, lihtsalt teistel põhjustel. Eks terminile ’fantasy’ eestikeelse suupärase vaste otsimisest saaks varsti juba terve raamatu kirjutada. Miskipärast ei meeldi kellelegi parim, arusaadav ja täiesti loogiline termin fantaasiakirjandus, fantaasiaromaan, fantaasiafilm. Selle asemel on välja pakutud kummalisi leiutisi nagu muinasjutuline fantastika, muinasfantastika, imeulme, lihtsalt fantastika (saamata aru, et see ei ole fantasy tõlge eesti keelde, vaid katustermini ulme sünonüüm) jmt.

Nüüd siis püütakse võluvikuga, justkui oleks fantaasiakirjanduse defineeriv element võlukunst, võluvägi. (Näiteks «Troonide mängule» mõeldes küll see sõna ja seos pähe ei karga.) Pole vaja olla oraakel, et näha analoogterminina juba nõukogude ajal levinud sõna ’põnevik’. 1980ndatel hakkas ilmuma lausa sellenimeline sari, kuigi raamatusarjas ilmusid valdavalt ajaloolise ja geograafilise taustaga seiklusromaanid. Üldiselt on põnevik hilisemal ajal siiski hakanud tähendama eelkõige thrillerit (mis erinevalt telekavade koostajate arusaamast ei ole triller, see sõna tähendab hoopis midagi muud, vaadake «Võõrsõnade leksikonist» ise). Põnevik on lühend sõnadest põnevusromaan, põnevusfilm ja sellisena väga loomulik ning loogiline.

Aga stopp. Kas me kujutame ette termineid võluvusromaan, võluvusfilm, võluvuskirjandus? On need koketeerivad armastuslood? Või hoopis «Ella Enchanted»? «Bedazzled»?

Nii et paraku lähevad nii rupskiooper kui võluvik samasse patta imeulme, kõvaulme ja teiste sajandivahetusel leiutatud jabur-terminitega, mis õnneks pole juurdunud ja millest eestikeelse ulmeterminoloogia kontekstis mingit tolku pole. Kui ehk, siis vaid mõnes seltskonnas koomilise mälestuskillu ja naeruväärse vahepalana...

Sõnaloojatele soovitaks aga edaspidiseks rohkem rahulikku ja läbimõtlevat meetodit, mitte teravmeelseid seoseid ja naerukihinaid tekitavaid leiutisi.

HÕFF 2019 (J. J. Metsavana, Ove Hillep)

Kes tähelepanelikult Reaktorit ja muid meediakanaleid on jälginud, on kindlasti teadlik, et aprillikuu viimasel nädalavahetusel toimus Haapsalu imekaunis linnas järjekorras juba 13. korda Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide festival (HÕFF). Neljapäevasel festivalil näidati ära 24 täispikka filmi, otsatu hulk lühemaid linateoseid, katsuti jõudu mälumängul ning nauditi suurepärast ilma heas seltskonnas.

MV: Minule oli tegemist juba 11. HÕFFiga, ja antud kord jääb meelde ilmselt läbi kahe märksõna – halvad valikud ja imeliselt ilus ilm. Tavaliselt on HÕFFi aegu olnud nimelt ikkagi üsna tuuline ja vilu ilm aga seekord kostitas loodus meid tõelise saunaga ning isegi õhtud olid üllatavalt tuulevaiksed ja sumedad. Võimalik, et see aitas ka kaasa sellele, et kuigi saabusin juba neljapäeval, siis midagi vaatama ma enne reedet ei jõudnud. Tarmo Õuemaa pakkus meile taas ööbimisvõimalust oma suurepärases mereäärses häärberis ja seal läks koheselt lahti filmi, kirjanduse ja ulmeteemalisteks aruteludeks. Mis puudutab aga halbu valikuid, siis millegipärast suutsin ma pidevalt sattuda neile filmidele mis polnud päris minule ning magada maha just need, mis oleks võinud mind huvitada. Nii jäid mul nägemata nii Friigid, Red letter day kui ka One Cut of the Dead – mida kaasvaataja Jüri Kallas nimetas hiljem kogu HÕFFi olulisemaks filmiks. Arvan, et oma osa neis valikutes seisnes ka selles, et kavas leiduvate sisukirjelduste ja netist vaadatud trailerite baasil oli üsna raske otsustada. Näiteks mitmel juhul, kui filmi nimetati mustaks komöödiaks, tundus trailer olevat pärit hoopis mõnest ängist nõretavast draamast ja ka vastupidi. Ahjaa - üks asi, mille pärast HÕFFi mäletada, on kindlasti ka dekoratsioonid ning kaunistused. Kunstimeeskond oli ennast tõesti ületanud ja kaunistusteks polnud üles seatud ainult postereid, vaid nurkades passisid kipsist (või tont teab millest) kummitused ning keset suitsuplatsi lösutas muljetavaldava suurusega ämblik.

Ove: Kahtlemata minu seni kõige huvitavam HÕFF. Algatuseks otsustasin ma panna jalga oma vanad kingad, mida ei olnud 10 aastat kantud ning mis suutsid kahe esimese festivalitunniga jalad korralikult villi hõõruda. Seatud vastamisi selle kohutava olukorraga, otsustasin teha stiilile hädatapu ning läksin ostsin omale poest kroksid. Nendega tagasi festivalile jõudes sain Eesti tuntuimalt kroksi-spetsialistilt Indrek Harglalt võtta, kuna olin teadmatusest ostnud vuhvlid – palju nad ei maksnud ning ega ma osanud küsida ka. Kuna õnnetused käivad ikka paarikaupa, otsustas loodus järgmisel hommikul anda minu telefonile puhkust ning võtta endale vastutus minu äratamise eest. Nimelt otsustas kusagil poole kümne paiku üks priskemat sorti herilane tulla minu magamiskoti peale tolgendama – läbi une sai kätt liigutatud ning järgmisel hetkel vahtisin täiesti ärksana, kuidas seesama putukas oma nõela minu käsivarrest välja kangutab ning ülbelt minema lendab. Ebameeldiv, kuid ääretult tõhus. Ja tagasi mõeldes väga viisakas herilane, et nõnda kaua ootas – usun, et ta keerutas juba viimased tund aega kannatamatult suiseid, oodates, mil äratuseks paslik aeg kätte jõuab. Aga HÕFF suutis kõigest hoolimata oma meluga tuju üleval hoida. Ei morjendanud ka nähtud filmid, korraldajate tehnilised viperused, kavamuudatused ega järjekindlalt tühjenev õllepudel. Reede õhtul saime sõpradega ootamatu lühikontserdi osaliseks, kui trehvasime kojuminekul rock-folk-sült-punk ansamli „Klots“ proovikasse. HÕFFil juhtub...

Méliési lühifilmid

Ove: Mitmeid aastaid toimub HÕFFil Mèliési lühifilmide nn poolfinaal, kus parimate esitatud lühifilmide seast valib kolmeliikmeline žürii välja parima, mis suundub Itaalias toimuvale finaalile.

Keskmine tase oli parem kui enamasti, kuid kahjuks ei olnud ühtki sihukest pärlit, mille pärast oleks suu lahti jäänud. Täiesti külmaks jättis neist Andorra "Lumetorm" (The Blizzard), kus ei toimunud suuresti miskit. Ragnar ja Hendrik Novod on teinud sel aastal hea töö ning pettuda ei tulnud.  Äramärkimist vajaks kindlasti lühianimatsioon „Maasikaõgijad“, mis suutis lühikese ajaga ilmatuma pika loo ära rääkida. Itaaliasse kuldset Mèliési püüdma läheb HÕFFilt sel aastal Eesti film „Karv“.

Friigid/Freaks (2018)

Ove: Nägin poolikult, kuid pean tunnistama, et isegi poole pealt oli film parem kui paljud teised nähtud. Nagu ma kusagilt lugesin "Jack Black'i look-a-like püüab kaitsta oma perekonda." Oli inimlikke kannatusi, moraalseid dilemmasid ning parajalt märulit – kokkuvõttes tekkis huvi film algusest peale ära vaadata küll, kuigi ta esialgu olla kippunud venima.

Harpuun/Harpoon (2019)

Metsavana: Kolm hälvikut paadis ehk siis kolm sõpra lähevad kalaretkele ja pööravad selle käigus nii hirmsasti tülli, et elusalt kuivale maale naasmine muutub kahtlaseks. Ilmselt oleks olnud tegemist märgatavalt nauditavama filmiga, kui peategelased poleks olnud nii uskumatult lollid. Nii mina kui kaasvaatajad oigasime pidevalt nende poolt tehtud otsuste pärast ning kohati tundus, et käis pidev ületrumpamine, et kes ikkagi suudab haarata publiku vihatuima tegelase tiitli. Võin väikse spoilerina öelda ka, et võitis lõpuks geenipank.

Abrakadabra (2018)

Metsavana: Giallo sõbrana ainuvõimalik vaatamine, kuigi ahvatleti ka kõrvalsaalis toimuva westerniga. Ilmselt oleks selle filmi kõige suuremaks kiituseks fakt, et mul kulus kuskil pool filmi, enne kui aru sain, et tegemist pole mitte mingi vana ammu unustatud 70. - 80. filmiga, vaid täiesti uue eelmise aasta tööga. Visuaalne stiil oli tõesti fantastiliselt õnnestunud ja loojad tundsid ning kasutasid kõiki giallo atribuute suurepäraselt. Lugu ise ning ka peategelane kippusid aga jääma selle hoolikalt loodud maailma taustal liiga kahvatuks. Samas pettumus see film ka kindlasti polnud, lihtsalt nagu allpool oleva Öövahigagi oleks see saanud olla kõvasti parem.

Öövaht/The Nightshifter (2018)

Ove: Film, mida ma sõbrale kirjeldasin algselt kui "Jonah Hex tänapäevas" ei olnud küll otseselt vale, kuid ega ta selle poolest hea ka ei olnud. Peategelane Stenio töötab surnukuuris ning omab antud ametis kohutavalt head oskust: rääkida surnutega. Päevast-päeva satub ta kokku gängsterikampade konfliktide värskete ohvritega, keda ta vahel isegi aidata püüab. Ühel korral otsustab ta aga aitamiste vahele ka ise kasu saada... Võrdluseks võib öelda, et surnud tunduvad oma saladustega olema veel kaitsvamad kui vabamüürlased.

Lootused kistakse filmi esimese poolega kõrgele, kuid ei suudeta hoida head ning hoogsat liini, vajudes kogu looga poolde säärde suhtedraamasse ning ilmselt maailma kõige halvema naise esitamisse. Ilmatuma hea idee oli raisatud lihtsalt mõttetu postuumse pereterrori esitamiseks.

Metsavana: Tunne on, nagu oleksin vaadanud kahte täiesti erinevat filmi, kus esimene oli laheda uudse idee, huvitava dialoogi ja killukese musta huumoriga. Ja mille teine pool oli üsna nüri jump-scaredest tihke kollifilm, kus kuri koolnu kiigutab kappe, luurib praeahjus ning nõuab vereohvreid. Esimesele poolele seega täispunktid ja teise poole saadaks heameelega ülefilmimisele. Oleks lavastajatel olnud mõistust püsida edasi koolnute rääkimise teemas, võinuks sellest saada üks HÕFFi säravamaid lugusid.

Uskumatu/The Unthinkable (2018)

Ove: Kavakirjelduse, mis väitis, et miski aeg tuleb lõuapärasid põrandalt otsida, ning festivali endise juhi Maria lubadused enne filmi lasid oodata palju grandioossemat filmi kui linal näidati. Põhirõhk oli autismimaiguga poja ning vägivaldse isa suhete lahkamisel. Teise liini liitis filmile noorte inimeste õnnetu armastus. Fantaasiat oli filmis vaid vihma näol, mis tekitas amneesia. Tegelased olid moraalselt eemaletõukavad, tegevus meenutas oma juhuslikkuselt 20-tahulist täringut ning lubatud WTF-moment oli lõpus, kui sa said aru, et oled korralikult petta saanud.

Metsavana: Hüsteerilisi inimesi pole huvitav vaadata ei päriselus ega ka filmilinal ning õnnetuseks terve esimene tund muud seal näha ei saanudki. Kannatasin siiski hambad ristis edasi, sest teadsin, et mingi hetk jõutakse ka actioni ja ulmeni. Ent mingil põhjusel ei suutnud ka see kaasa tõmmata ja kuskil 20 minutit enne filmi lõppu jõudsin äratundmisele, et mind ei huvita absoluutselt, mida need tegelased mõtlevad, teevad või mis neist saab. Andsin seega filmile loobumisvõidu ja läksin koridori sõpru otsima. Kui otsida mingit analoogi, siis kõige rohkem meenutas ekraanil toimuv  Happening (2008) uusversiooni.

Kosmonaut, ärgake! Külla tuleb Vladimir Tarassov

MV: Tarassoviga oli nii, et kõige huvitavam osa oli tema kõne ja Jürka täiendav jutt. Multikaid olin ma valdavalt näinud (eriti muidugi Mäekuru) ja kuna seanssi kippusid kummitama ka mitmed lõbusad aga pikapeale tüütavad tehnilised probleemid, siis hiilisin tasakesi järgmisele seansile ning loodetavasti kirjutab Tarassovi muljetest Jürka ise juba pikemalt ja põhjalikumalt.

Surma keskpunkt/The Dead Center (2018)

Ove: Kahjuks tuleb öelda, et see oli festivalil nähtuist kõige parem film, hoolimata Tamula-suurustest plot-hole'idest. Surnukuuri tuuakse laip, kes on hommikuks kadunud. Samal hommikul leitakse haiglast üks tundmatu kontaktivõimeline mees, kes saadetakse psühhiaatriaosakonda. Noor doktor hakkab teda ravima, saamata isegi aru, kuhu ta ennast selle käigus tirib. Mõnusalt hoogne, mitmete põnevustpakkuvate tegevusliinidega ning pärast eelnevat filmi meeldiv värskendus.

Metsavana: Pärast „Uskumatut” mõjus nagu sahmakas värsket õhku. Jah, oli venivaid kohti, oli ebaloogilisusi, aga samas oli ka head näitlemist, huvitavaid karaktereid ning tugevat pinget. Minu jaoks päästis see film ilma mingi naljata kogu laupäevase päeva ja taas kaduma kippuva usu õudusfilmidesse.

Peakütt/The Head Hunter (2018)

Ove: Pean tunnistama, et ei suutnud antud teost lõpuni vaadata - u 20 minutit enne filmi lõppu otsustasin loobuda. Vaiksed kaadrid, vaid üks peategelane, kes kogu nähtud filmi ei rääkinud sõnagi, hägune tegevusliin ning mõnus atmosfäär, mis meenutas Witcheri ja Game of Thronesi kombinatsiooni. Alles järgmisel päeval sain teada, et tehniliste probleemide tõttu olid kaks heliriba kolmest puudu ning sellest ei antud ei teada ega osatud seda jooksvalt lahendada. Mul on hea meel, et ma filmi lõpuni ei vaadanud, kuna nüüd saan ma seda teha hiljem koos heliga, kuna lootust film isegi andis.

Vestlusring “Eesti õudusfilm?! Kellele ja miks”

MV: Minu jaoks lõbus ja huvitav paneel, kuna seal selgus üsnagi ilmekalt, et zanrikino kimbutavad täpselt samad probleemid mis ka ulmikuid. Riigipoolne toetus on kehv, vaatajate ring on kitsas (kuskilt vestlusest käis läbi, et maksimaalselt 30 000 inimest) ning oma ala tegijatel on vähe praktiseerimiskogemust ja täiesti seinast-seina arusaam, mida tuleks siis täpselt teha. Kokku olid saanud täiesti eriilmelised loojad. Kaks noort ja ideedest ja huvist pungil noort meest, üks hea rahastuse peale saanud tädike oma pisut hämarulmeliste ideedega ning täiesti sõge B filmilooja. Seda, kellele ja miks õudusfilmi vaja on, ma aru ei saanudki, aga lõbus oli kuulata ikka ning kindlasti ei nõustu ma ülalnimetatud tädi arvamusega, kes ütles saalist lahkudes, et tegemist oli täiesti mahavisatud ajaga.

Artikkel: 79 ulme(sugemetega) maailma ehk 2019.a ulmejutu võistluse kommentaarid (Heinrich Weinberg)

Ei – siit ei tule mingit lumehelbekese solvumiskultuuri monumentaalteksti ega itkemist teemal kuivõrd masendav ikka kõik see tekstilasu oli, mida võistlustöödena žüriile lugemiseks saadeti. Jutuvõistlus on teadupärast üks tore asi – kõik, kel vähegi kirjutamispisik veres, sahtlisse või kuhu iganes miskit tehtud, samuti need, kes hobi korras või suisa professionaalselt kirjutavad, olgu ilukirjandust või mingit muud teksti, saavad võimaluse anonüümselt, seega võiks ju loota, et eelarvamuste vabalt oma teosed žürii armuliku pilgu alla usaldada. Žüriil on kohustus teksti lugeda. Eks ta muidugi iga žüriiliikme südametunnistuse asi ole, kui põhjalikult võistlustöödesse süvenetakse, kuid põhimõtteliselt saab siiski iga esitatud tekst mingigi tähelepanu osaliseks. See on päriselt ka hea võimalus jala ukse vahele surumiseks.

Isiklikult põdesin enne võistlustööde lugema asumist omajagu – ma pole mingi suurem asi lühijuttude lugeja ja ega varasemate võistluste žüriiliikmete kommentaarid, olgu avalikud või omavahelistes vestlustes poetatud, ka just kuigi julgustavalt ei mõjunud. Seega olgu alustuseks öeldud, et minu meelest oli lugude tase ikka oluliselt parem kui ma kartsin. Noh, selle positiivse mulje üheks põhjuseks võib olla muidugi see, et ma tõsimeeli eeldasin, et pean end vaevaliselt läbi tõsise verbaalse saasta kaevama, aga tegelikult oli lugemine ikkagi laias laastus positiivne kogemus.

Käesolevas artiklis annan kokkuvõtliku ülevaate võistlusele esitatud lugudest ilma sisusse laskumata, samuti hindamismetoodikast ja mõne sõnaga isiklikust lugemiskogemusest kõige laiemas laastus. Artikli avaldamine Reaktoris enne lõplike tulemuste väljakuulutamist on kooskõlastatud kõigi žüriiliikmetega, kes väljendasid selles osas oma nõusolekut; kuid rõhutan, et lisaks mõningatele faktidele väljendab see minu isiklikke seisukohti, mitte žürii kollektiivset arvamust.

79 juttu...

Tegelikult põdesin ma enne juttude laekuma hakkamist kahe omavahel vastuolus oleva asja üle: esiteks, nagu juba ülal öeldud, kuidas ma jaksan ja suudan need läbi lugeda; teiseks, mis siis kui jutte laekub armetult vähe? Ma soovisin kogu südamest, et jutte oleks palju, sest kvantiteet (osalejate paljusus) annab ikkagi mingi ettekujutuse konkurentsist. Kuidas sa ikka valid 10 parimat ütleme näiteks 13 jutust? Puht-tehniliselt muidugi tehtav, aga... Ja kui siis tuli kokku 79 juttu, tekitas see sarnaselt algsetele muredele vastuolulise reaktsiooni: väga lahe, et nii palju; ja – oh õudust, ma pean ju need kõik läbi lugema!

Lihtsalt statistika mõttes olgu mainitud, et tegemist on senise osavõturekordiga. Varasemalt on võistlustöid laekunud 2004.a 77; 2011.a 73; 2014.a 65 ja 2017.a 68 juttu.

Töö organiseerimine

Meeldetuletuseks mainin veelkord, et jutud laekusid kõigepealt võistluse koordineerija Iris Jeletski kätte, kelle ülesandeks oli failid üle vaadata (sh kõrvaldada ka rekvisiitidest personaalne info) tagamaks, et tööd oleksid anonüümsed. Žürii hindab teksti, teadmata, kes on selle kirjutanud; kui punktid on koos, võitjad selged, siis lisab Iris ka autorid kõrvale.

Tööde hindamine toimub 2 voorus – esimeses eraldatakse võistlustöödest head ja väga head tekstid eesmärgiga tekitada Top20. Staažikaima žüriiliikmena andis Eva Luts meile ette reeglistiku hindamiseks: iga juttu hinnatakse esimeses voorus skaalal nullist kolmeni. 0 on halb, 1 on pigem halb kui hea, 2 on pigem hea kui halb ja 3 on hea.

Ma mõtlesin sellele potentsiaalsele „tekstilasule“, mida peaksin läbi lugema ja et ilmselt juba õige ruttu tekkib olukord, kus jutud hakkavad omavahel segi minema ning tekitasin endale tabeli, kuhu lisasin peale ametliku hindamisskaala oma isikliku (10-pallise) ning siis veel lahtrid lühikokkuvõtte ja lugemise käigus tekkivate mõtete-kommentaaride tarbeks. Seega idee kohaselt oleks võimalik minult saada mingisugused kommentaarid iga jutu kohta... Mitte analüüsi! Lihtsalt kommentaarid, mõtted, nii nagu need lugemisel järjepanu pähe turgatasid.

Teine asi, mille ma kohe alustuseks enda jaoks ära otsustasin, oli see, et ma olengi täpselt nii subjektiivne kui mulle meeldib. Ma saan aru, et see pole kirjutajate suhtes võibolla kena või aus või mida iganes. Aga see mind ausalt öeldes väga ei huvita. Jutuvõistlus pole akadeemiline või kirjandusteaduslik (või nimetage kuidas soovite) konkurss. Minu voli ja pädevus žüriis olla johtub lihtsalt sellest, et eelmisel korral osutusime Reidar Andresoniga võitjateks. Ma ei vaata nendele lugudele mitte niivõrd (hobi)kirjaniku mättalt, kuivõrd lihtsalt lugejana – kas mulle meeldis lugeda või mitte. Jah – niipalju võib küll mööndusena öelda, et kui oli tõesti hästi kirjutatud lugu, siis ma ei praakinud teksti välja lihtsalt selle tõttu, et mulle näiteks õudus ja fantasy kui ulme alamžanrid eriti ei meeldi. Seega näete – ma olen isegi omaenda reeglite suhtes selline „suvaline“ – teen täpselt seda, mida ise paremaks pean ja täpselt nii, kuidas mulle sobib.

Minu poolt esimeses voorus juttudele antud punktid tuleks tegelikult „tõlkida“ selliseks: 0 = ei meeldi üldse; 1 = ikka ei meeldi; 2 = täitsa meeldis (või – tundub täitsa kobe tekst, isegi kui eriti ei meeldi); 3 = kohe ikka väga-väga meeldis.

10-palli skaala võtsin enda jaoks kasutusele lihtsalt selle mõttega, et kui pärast peab minema nn eurovisiooni meetodiga (punktid 12; 10; 8; 7 jne) Top20 seast esikümmet selgitama, siis oleks endal lihtsam reastada neid 3 ja 2 punkti lugusid ja vaadata – võibolla peaks mingi (lemmik)loo esikümnesse jõudmise nimel ka mõne teise jutu ohvriks tooma.

Tekstid ise

Juttude sisusse süüvimata ütleks üldistusena nii, et tekste oli seinast-seina. Oli minu meelest vägagi pöörast fantaasialendu, oli selliseid triviaalseid heietusi, mille puhul ulmeline element oli teise, kolmanda või tont-teab-mitmenda-järguline. Sellest ka minu artikli pealkirjas sõna ’ulmesugemetega’. Oli jutte, kus oli esimese lause, lõigu või esimese paari lehekülje juures juba selge, et autori sooviks ongi kirjutada ulmelugu. Ja siin pole vahet, kas tegemist oli pika, lühikese või alamžanri mõistes SF-, fantasy- või õudusjutuga. Oli lühijutte, mille kohta sobib iseloomustuseks termin ’laast’, kõige suurema osa moodustasid jutud pikkusega ca 5000 – 8000 sõna ning oli tekste, mis kompasid ka maksimumiks seatud 14999 sõna piiri.

Ja rõhutan – minu subjektiivse hinnangu kohaselt on väga erineva tasemega lugusid nii pikkade, keskmiste kui lühikeste hulgas; häid ja halbu lugusid on nii pöörase fantaasialennuga autorite klaviatuurilt kui ka nendelt, kes võibolla üldse ei adu, mis „loom“ see ulme on ja kuidas seda süüa või serveerida.

Ääremärkusena olgu öeldud, et ma olen ise jutte kirjutades teinud täpselt samu asju, mida ma võistlustöid lugedes kriitiliste märkustena kirja panin. Mõnigi jutt on alustuseks pikk tükk heietamist, ulmeks „pöörab ära“ alles teine jutu pool. Näiteks saatsin kunagi 2013.a Raul Sulbile Täheaja kaastööks jutukese, milles oli ulmet ainult viimase lõigu puändi jagu ja ausalt öeldes ei olnud ma kuni praeguseni täielikult mõistnud tema tagasisidet, milles ta ütles, et kardetavasti tunneksid lugejad, kes loodavad Täheajast eest leida ulmejuttu, end minu loo juures petetuna. Samamoodi tundsin minagi end mitmete võistlustööde juures petetuna, sest mulle serveeritakse neid kui ulmejutte, aga tegelikult pole seal muud kui olme.

Kokkuvõttes ei suutnud ma lugeda 5 juttu ja 2 teksti said läbitud nö diagonaalis – seega on minu isiklik tulemus 91% ehk siis nagu sissejuhatuseski ütlesin – tegelikult oli nende tekstidega töö laias laastus positiivne kogemus. Lõpetades oli tunne, et ma olen vaat’ et kadunud kuhugi alternatiivsesse reaalsusesse, sest niivõrd intensiivselt nii suurt kogust erinevaid jutte pole mul olnud kunagi varem nii lühikese aja jooksul olnud juhust ega põhjust lugeda.

Žanritest ja teemadest

Ulmikud naudivad aeg-ajalt terminoloogilisi vaidlusi ja on püütud leida (häid) maakeelseid vasteid ka inglisekeelsetele terminitele. Viimati saime nautida HÕFFil välja hõigatud sõnause tulemusi 2018.a Estconil, kus muu seal jõudsid laiema publiku ette sellised mõisted nagu ’rupskiooper’, ’uitulme’ ja ’võluvik’ jt. Ülal kirjutatu jätkuks – suure osa selle aasta võistluse tekstidest võiks kvalifitseerida „uitulmeks“.

Riskin sellesse sogasesse vette veel omalt pooltki juurde lisada.

Nagu ikka oli võistlustööde hulgas esindatud „puhtatõuline“ SF (science fiction, või nagu mõni pakub maakeelseks terminiks teaduslik fantastika). Seda oli nii kosmoselendude, military SF’i, küberpungi, düstoopilise tulevikuühiskonna portreteerimise kui aurupungina; nii siinsamas kodusel maakamaral aset leidva kui kusagil kaugel, sootuks võõras maailmas toimuva seiklusena. Teise suure „laevatäie“ lugusid võiks mahutada õuduse (horror) mütsi alla. Eesti keeles on tulnud kasutusele termin ’etnoõudus’ (vahest kasutatakse ka ’etno-horror’). Mõte siis selles, et lugu ammutab ainest meie enda maavillastest pärimustest, mis tihtipeale ongi sulaselged üleloomulikud juhtumised. Selliseid lugusid oli võistlusel terve trobikond. Teine hulk õuduslugusid oli paigutatud väljapoole Eestit, teiste maade-rahvaste kultuuripärandisse või sootuks väljamõeldud keskkonda. Kolmanda seltskonna moodustasid fantasy-jutud. Sarnaselt eelmisele kahele kategooriale toimus osa neist siinsamas koduses Eestis, teine osa jällegi kuskil väljamõeldud „haldja- või päkapikumaal.“

Loomulikult ei puudunud ka alamžanrite piire ületavad tekstid: SF oli miksitud õudusega, etnoõudust vaadeldud läbi SF’i prisma, mitmetes lugudes oli väga tugevalt esindatud hoopis kriminulli element või hoopis oligi tegemist olemuselt krimilooga, mida „vürtsitasid“ ulmelised elemendid või kus keskne probleem oli olemuselt ulmeline.

Ühe tähelepanekuna ütleks, et väga mitmete lugude puhul ei saa ma üle ega ümber mõistest ’folkloor’. Mitmed tekstid tunduvad tõukuvat mingitest kohapärimustest, kohalikust folkloorist. Eks igas külas on oma kummitav maja või neetud järv või ainult täiskuu ajal ilmuv metsarada, mis viib nõia majani või mingi muu selline pärimus. Omaette küsimus on, kas seda ilmtingimata on vaja ulmejutuks vormistada...? Ehk siis paljud lood, milles minul oli raskusi seda nö päris ulmejuttu ära tunda, olidki sellest seltskonnast, mida hakkasin lugemise käigus nimetama ’folk-ulmeks’.

Emotsionaalselt tonaalsuselt oli lugusid samuti seinast-seina. Ei puudunud melanhoolne-nostalgiline meelelaad ja väga stiilipuhtalt oli esindatud ka komöödia ning julgeks isegi öelda, et sotsiaalne satiir.

Teemade ring oli samuti lai: käsitlust leidsid nii zombid, vampiirid, haldjad, päkapikud, näkid, libahundid, deemonid, reinkarnatsioon, revolutsioon, sarimõrvad, üleloomulikud nähtused, kummitused, tondid, samaaegselt inimestega teised Maal elavad mõistuslikud rassid, inglid, evolutsioon, mustad augud, tulnukad, sõda, kolonisatsioon, propaganda, ravitsemine, teadmiste ja maagia suhe, armastus, vihkamine, kättemaks jne. Erinevalt varasemate jutuvõistluste kokkuvõttest meelde jäänud tähelepanekuna ei olnud praktiliselt ühtegi klassikalises mõistes „elu pärast surma“ juttu. Võibolla see mood on mööda läinud...?

Kuidas võita jutuvõistlust?

Niisama loba-vormis olen teiste ulmikutega erinevates foorumites ja kohtumistel lõõpinud teemal, kuidas tuleks kirjutada selline tekst, mis võidaks jutuvõistluse.

Andri Riidi jaoks tuleks kirjutada sisse õilsad krahvid, Maniakkide Tänavale küberpunkarid-häkkerid, mõlemad seltskonnad peaks Weinbergi rõõmuks ohjeldamatult kohvi larpima; Reidar Andresoni jaoks oleks oluline kaelamurdvad tehnoloogilised ideed, eriti mingi biotehno-värk, Eva Lutsule tuleks pakkuda midagi nunnut ja õrnatundelist ning kui tahta, et Raul Sulbi selle kõik Täheaja kaante vahele paneks, peaks see jäljendama 1940. aastate angloameerika ulme kuldajastu stiili. Või midagi muud taolist...

Natuke küünilisemas võtmes on avaldatud arvamust, et tulenevalt nn eurovisiooni punktisüsteemist osutuvadki edukamateks need tekstid, mis kõige vähematele žüriiliikmetele otseselt vastu hakkavad ehk siis kõige enam keskmisi või natuke kõrgemaid kui keskmisi hindeid teeninud võistlustööd.

Minu hinnangul on sellel võistlusel mitu võidutasandit ja palju võitjaid. Esiteks on juba kõik oma tööd esitanud autorid saanud võitu iseendist – nad on teinud teoks endale püstitatud ülesande, kirjutades valmis ja saates žüriile loo, olgu see siis milline tahes. Teine oluline võit ongi žürii tähelepanu: keegi peale sinu enda loeb su juttu ja arvab sellest midagi. Ma toon täiesti teadlikult välja sellised ehk pealtnäha triviaalsed asjad, sest minu meelest ei ole jutuvõistluse peamine eesmärk „avastada“ see üks-kaks hindamatut jooksva aasta ilukirjanduslikku pärlit. Pigem tuleks jutuvõistlust vaadata kui „värbamisüritust“ – kui me saavutame tulemuse, et igalt võistluselt tuleb juurde paar-kolm uut autorit, kes ka edaspidi avaldavad häid või suurepäraseid ulmetekste, siis olemegi juba midagi võitnud. Loomulikult võib targutada selle üle, kas ikka on vaja neid kirjanikke ja raamatuid nii palju. Mina arvan jätkuvalt, et mida rohkem, seda parem. Mida laiem on püramiidi vundament, seda suuremaks ja kõrgemaks saab seda ehitada.

Mu isiklik veendumus on, et võidutöö (nagu tegelikult iga hea ulmetekst) tuleks kirjutada uhkelt, selgelt, häbenemata ulmejutuna. Sõltumata konkreetsest žanrist. See ei peaks olema „uitulme“, kogemata muu jutu sekka eksinud ulmeliste elementidega, millel pole tekstis kandvat rolli, vaid peaks minema julgelt sinna, kus on ees ootamas ulmikute poolt kõrgelt hinnatud vanemad ja modernsemad klassikud ja staar-autorid.

Kui esimesed žüriiliikmed olid oma lugemismaratoniga ühele poole saanud, siis tekkis juba mõttekohti, arvamusi ja saime hakata ilma põhjalikumalt sisusse süüvimata esimese vooru punkte võrdlema ja mõne jutu kohta teistelt arvamusi küsima. Olgu siis õrrituseks öeldud, et ilmselt nagu alati, on jutte, mille osas hindajate arvamused lähevad kokku ja teisi, mille osas need lahknevad. Põnevaid arutelusid ja esikümne nimel rebimist ilmselt tuleb.

PS. Kõik, kes lootsid siit nüüd leida mingeid vihjeid võidutöödele või oma jutu välja praakimisele – lootke edasi! Peate kannatlikult „praadima“ kuni 11.maini, mil kohtume kl 12 Tartus, Linnaraamatukogu neljanda korruse saalis tulemuste välja kuulutamisel.

Raamatuarvustus: Maniakkide Tänava raamatust ehk Newtoni esimene peatäis (Veiko Belials)

Hoiatus: järgnev ei pretendeeri ühestki otsast objektiivsusele. Subjektiivsus puhtal kujul.

Tunnistan ausalt, alustasin Maniakkide Tänava uue romaani „Newtoni esimene seadus“ lugemist kahetiste tunnetega. Ühest küljest kiitev eelinfo – olevat põhjalikult läbi töötatud ja parem kui varasemad raamatud. Teisest küljest, andku nüüd Agur mulle andeks, aga pahatihti on nii, et tema teoseid lugedes tuleb mulle tahtmatult meelde omaaegne Kalmer Tennosaare hitt:

„… ruum on täis

… villaste sokkide lõhna

nurgas mustendab kaaneta klaver

keda lokkides lontkõrv piinab

vana klaver teeb meele nii haledaks

et võtaks või peatäie viina.“

Ehk siis see maavillasus halvas mõttes: ilmsed kiirustamise märgid ja nagu Jyrka seda väljendas: „Jüri ja Mari kosmoses“. Nimedest ma ei räägigi. Küllap see on pigem minu viga, et lugedes nimesid Süümet ja Meelend, tulevad mulle kohe meelde sellised nimed nagu Tõivet ja Urmas-Armas Pilukelluke. No ei suuda mina seda tõsiselt võtta.

Õnneks nii villaste sokkidega see tekst ei olnud.

Tuleb tunnistada, et kiirustamise märke selles raamatus ei ole (kui jätta kõrvale korrektuuri- ja küljendusvead, mis pole autori süü). Jah, autor on näinud vaeva stiiliga ja pole tema süü, et minule lugejana ei ole olemuslikult kunagi meeldinud olevikuvormis kirjutatud teosed. Nii et mõistes autori taotlusi tuleb siiski tunnistada, et täit lugemiselamust ma ei saanud. Aga igal juhul tuleks autoril kogemusest õppust võtta ja edaspidi avaldada korralikult läbitöötatud tekste – kasu on silmaga näha.

Peatükkide alguses olevad sissejuhatavad lõigud olid toredad (eriti kui tead esitluselt, et need põhinevat autentsetel tekstidel – mida raamatu lugeja jällegi ei tea). Samas mõned neist ei haakunud kuidagi romaaniga ja mõjusid võõrkehadena, olles ilmselt mõeldud vaid õhustikku looma. Teised seevastu haakusid otseselt sündmustikuga või avasid kaudselt taustu. Nii et pigem oleks tulnud mingi läbiv lähenemine valida ja üritada siis seda järgida. Praegu kiskus minu jaoks liiga harali.

Peamine häda minu jaoks oli aga hoopis see, et teksti oli soovitud korraga panna liiga palju, samas kui osad ääretult intrigeerivad teemad jäeti kasutamata. Edison, Darwin, Newton, Einstein, valgustusajastu ja humanism… kõik oleks nagu korraga, mis ei lase lugejal kuidagi pidepunkti leida. Esitluselt kuuldud info, et romaani maailmas kehtib Maavalla kalender, mis arvestab aja alguseks Eesti mandrijääst vabanemist, tegi asja veelgi segasemaks. Maavalla kalendri järgi on praegu aasta 10232. Leheküljel 136 toodud dateeringu järgi peaks romaani tegevus leidma aset aastal 10235 ehk siis 2022. aastal, mis ei ole enam üldse loogiline (ka romaani enda sisemise loogika järgi).

Millest mul lugejana aga kõige enam kahju oli, on see, et kõige põnevamad aurupungilikud liinid jäid romaanis täiesti välja arendamata. Ma pean silmas neid üleskeeratavaid vedruhobuseid (ehk üldistatult tehnikat), millest lõputult jahutakse, aga mis väga lavale ei pääsegi ja eriti hiidusid ja hiiukutsikat. Milline kasutamata potentsiaal! Selle asemel keskendub suur osa romaanist suhtedraamale, mis tõukub naispeategelase soolisest identiteedist. Nii et väga kaasaegne romaan, vaatamata tegevusajale. Ehk liigagi.

Nii et pärast raamatu lugemist olen ma sama kahetiste tunnete küüsis, kui ennegi. Ühest küljest (stiililiselt, vormiliselt) oli küpsem ja ühtlasem. Teisest küljest (sisuliselt) oli konstruktsioon minu jaoks siiski nõrgavõitu. Nii et tahtmine pärast lugemist võtta üks peatäis viina, ei ole lõplikult kadunud, kuigi on vähenenud.

Raamatuarvustus: Arvi Nikkarevi kogumik „Maagia” (Ander Skarp)

Maagia on esimene eestikeelne 21. sajandi vene ulme antoloogia. Üsna paksu raamatusse (343 lk) on mahutatud nelja autori kuus juttu. Juttude lugemine iseenesest kulgeb kiirelt ning põhjus, miks ma raamatu paksust mainin, seisnebki selles, et hea tahtmise juures oleks võinud need lood ka poole õhemasse formaati suruda. Ja selle arvelt ehk teist samapalju lugusid juurde mahutada. Aga eks see on koostaja otsustada, milliseid ja millises mahus ta jutte oma antoloogiatesse lisab.

Arvi Nikkarev on ise oma kogumikule kirjutanud nii eessõna, kui ka lõppu lisatud autorite lühitutvustused. Eessõnas kirjeldatu oleks justkui kogumiku juttude lühiarvustuste loetelu ning selle põhjal on mul natuke keeruline omapoolset arvustust lisada – kõik oluline on juba öeldud ja seda ilma, et saaks miskit juttude lahenduskäikudest ette ära lobiseda. Jääb üle vaid kritiseerida või kiita raamatut ennast.

Ära hinda raamatut kaane järgi! Ma pean seda kahjuks siiski tegema, sest nii jubeda kaanepildiga raamatut pole ma juba tükimat aega näinud. Vähemasti küll mitte pärast 90ndatel trükitud Burroughsi Marsi printsessi. Maagia kasuks võib aga öelda, et seda igapäevaselt käes hoides ning riiulilt vaadates hakkab lõpuks tunduma, et ega see kaanepilt nii väga hull polegi. Marsi printsess on aga siiani hirmus.

Teine asi, mille kallal tahaks viriseda, on raamatu formaat – seda küsimust puudutasin ka eelnevalt juba servamisi.  Ühele reale mahub keskeltläbi 5-6 sõna ning leheküljele 30 rida. Minu noorte silmade jaoks väga valus kogemus ning säärase laiutamise tõttu paksus aetud kõvade kaantega raamatut on ülimalt ebamugav ühes käes hoida, lehtede keeramisest rääkimata. Samas olen ma kuulnud, et vanema generatsiooni ulmefännid suisa nutavad rõõmust, sest see formaat pidi olema nende silmadele kui mesi karudele. Ehk peaksin Maagia taaslugemiseni ootama oma 30 aastat?

Olles nüüd „Maagiat” lugenud nii raamatust, kui ka veebist (nii Reaktori kui ka Algernoni 2019. aasta märtsinumbrites oli kummaski üks lugu tollel ajal alles trükikojas viibivast antoloogiast), võib tõdeda, et sisu poolest on kahtlemata tegemist väga eriilmelise raamatuga. On nii häid, kui halbu lugusid, eraldi neid ma hetkel hindama ei hakka, küll aga tahaksin lähemalt rääkida kahest jutust – Leonid Kaganovi „Mul veab” ning Maria Galina „Pööripäev”. Miks just nendest? Sest üks neist oli suurima pettumuse valmistaja ning teine oli kogumiku kõige nauditavam lugemiselamus.

Mul veab, ehk suurepäraselt alanud lugu, mis kaotab ennast klišeede ja naiivsuse rägastikku. Kogu see vanaisa ja lapselapse vahelise dünaamika kirjeldamine läbi lapsesilmade oli ülimõnus ja pani mu lugejana esmapilgul ahhetama. Te peate ju ometi mõistma, et eelnevalt olin ma lugenud „Reeturit” ja „Maagiat”! Üks neist oli puhas pätiromantika ilma romantikata ning teine oli lihtsalt väga odav lati alt läbi jooksmine, mille koht minu arvates ei peaks üldse ulmeantoloogias olema, rääkimata veel selle antoloogia nimilooks olemisest. Aga noh – „Mul veab” oli alguses kui sõõm värsket õhku või tervistavat vett janusele suule. Kahjuks oli see aga ennatlik tunne ning juba õige pea hakkas lugu alla käima. Narratiiv nõudis aga kindlat lõppu ja selleni ka autor jõudis. Ühest hetkest oli lihtsalt tunda, kuidas miskit muutus – ma ei tea, kas hakkas mingi tähtaeg pitsitama või ei viitsinud autor lihtsalt niisama enam eriti pikalt jahuda, igatahes oli tulemuseks pettumus.

Vedamise loole järgnes aga Pööripäev Maria Galina sulest ning see on üks minu lemmiklugudest antud kogumikus. Mitte seepärast, et ta oleks niivõrd ulmeline – oh ei, tegemist on vist kõige vähemulmelise fantaasialooga – ent selles loos on midagi, mis teeb selle lugemise huvitavaks, turvaliseks, mõnusaks. Nagu loeks mingit lapsepõlves kuuldud muinasjuttu, mis ammu unustatud, ent mis hakkab loo edenedes üha enam ja enam meenuma ja välja kooruma. Kuidas lugemisega kaasneb mingi sõnuseletamatu miski – MAAGIA - mis mõjutab sind lugejana. Kui kummaline, et nimilugu „Maagia” polnud kümnendikkugi nii maagiline, kui Pööripäev. Kirjanik on suutnud kuidagi väga voolavalt ja rahulikult kirjeldada peategelase tegemisi, keskkonda, milles ta tegutseb ning kõiki erinevaid poliitilisi ja ühiskondlikke nüansse, mis loo kulgu mõjutavad. Ja see kõik toimub mingis eriskummalises maagilisrealistlikus maailmas, kus inimesed elavad koos libahüljeste ja pärishüljestega, kes suudavad inimestega suhelda, ent samal ajal tundub terve maailm olevat justkui 70ndate lõpu kuurortlinn.

Ja teate – pean oma sõnu sööma, et räägin vaid kahest loost, ent oleks natuke nadi mitte rääkida raamatu nimiloost. Kuigi ei taha. Kohe üldse ei taha. Lugu ju iseenesest polnud otseselt halb, polnud ka halvasti kirja pandud... Ah, keda ma petan – oli küll halb. Sisult täiesti suvaline pseudokeskaegne külaelu, lihtsalt selle vahega, et peategelane täpselt kahel korral umbes kahe lehekülje pikkuse monoloogiga nö. „maagia” olemust lahti seletas ja läbi selle vuristati lugejale ette kogu info, mida kirjanik pidas vajalikuks edastada. Aga lugu ise – valedele eeldustele rajatud valede tegevusplaanide vale teostamine. Jutu lõpuks on küsimusi rohkem, kui vastuseid, lisage sinna juurde veel ka loo-ülesed küsimused – näiteks, miks peategelane käitus nii nagu ta käitus, miks oli tal tarvis kolmeks päevaks jokutama jääda jne jne.

Nii „Maagia”, kui ka „Mul veab” on kirjutatud Leonid Kaganovi poolt, kes kuulu järgi olevat Nikkarevile pakkunud kogumiku tarbeks küll uuemaid lugusid, ent antoloogia koostaja jäi oma valiku juurde kindlaks. Millest on kahju, sest ehk oleks olnud uuemast valikust midagi... uuemat ja küpsemat?

Lõppkokkuvõtteks võiks öelda, et kogumikus Maagia oli nii halbu, kui keskpäraseid lugusid ja üks väga hea lugu. Lisaks juba mainitutele leidus antoloogias ka Oleg Divovi „Reetur” ning Svjatoslav Loginovi „Roheline kuppel”, mis kumbki tegutsesid suhteliselt süütult oma žanri piiride sees, olles siis vastavalt urbanfantasy slaavilikus kastmes ja teise loo puhul omamoodi segu kelmiseiklustest ulmekastmes. Ning kogumikku lõpetab samuti Loginovi kirjutatud lugu „Tule tagasi Sorrentosse”. Huvitav, aga ma polegi veel kuskil arvustustes või arvamuseavaldustes näinud viiteid Strugatskitele. On ju nende „Marslaste teine sissetung ” olnud Loginovile selle jutukese juures suureks inspiratsiooniks.

Arvi Nikkarev kirjutab ise kirjastuse Skarabeuse kodulehel, et „Kevade alguseks olid lepingud sõlmitud ja tõlketöögi käimas. Siis lõin kahtlema: raamatu paksuseks tuleks ca 270-280 lk, kuid võiks ju olla ka paksem! Kuna aprillis-mais koostasin kogumikku Svjatoslav Loginovi teadusulmesse kuuluvatest lühiteostest ja selle paksuseks ähvardas tulla üle 450 lk, siis otsustasin nihutada kaks juttu 2019. aasta "Maagiasse". Nimelt jutustuse Roheline kuppel (2013) ja lühijutu Tule tagasi Sorrentosse (2014).”

Ja väga hea, et ta seda tegi, kindlasti muutsid need kaks lugu kogumiku üldilmet vaheldusrikkamaks. Järgmine aasta peaks isegi Loginovi tõlkekogumik ilmuma, mul on aga ettepanek, et Nikkarev võiks järgmisena käsile võtta hoopis Maria Galina kogumiku koostamise ja tõlkimise.

Mänguarvustus: Majesty ehk Niiditõmbaja kuningriik (Aap Toming)

Kuii Dune 2 aastal 1993 välja tuli, oli kogu kontseptsioon reaalajas toimuvast - pealtvaates strateegia, baaside ehitamine ning üksuste liigutamine - uudne. Hetkel sellesse aega tagasi ei läheks, juba mõte iga üksuse üksikult liigutamisest tekitab peavalu. Elukvaliteeti parandavaid uuendusi tõi juba C&C seeria aastal 1995, mis lasi kümneid üksuseid korraga liigutada. Veidi hiljem arendati välja veelgi mugavust lisav "Attack Move" käsklus, mis lasi võileibu teha samal ajal kui ekraanil olev tankiarmee paari klikiga vastased kiviaega tagasi saatis. Reaalajastrateegia mängud on üksteist üle trumbata üritades läinud paraku ülemäära keerukaks. Red Alert 3-es ja Starcraft 2-es on igal üksusel eraldi võimed, mida peab 200 klikki minutis tehes realiseerima, et mitte mitmikmängus häbisse jääda. Mängimine on justkui muutunud tööks, mida peab tegema tuhandeid tunde, et teisest -  tõenäoliselt 13 aastasest poisist Turbastanis, parem olla.

Kui taoline reaalajas strateegia ka Sinu pea pigem halliks teeb, kallis lugeja, oled jõudnud õigesse kohta!

Keskaeg draakonite ja võluritega

Majesty viskab kiirustamise ja mitmikmängu e-suguti näitamise minema, asendades selle hea muusikaga, läbimõeldud majade paigutamise ja planeerimisega. Üksuste üle otsene kontroll puudub, selle asemel tegeled niiditõmbamise ja oma kuningriigi alamate mõjutamisega.

Majestys algab kõik Paleest, kus elad Sina, suure kuningriigi haldaja, samas olukorda pealtvaates seirates. Nõnda hakkab iga tasand ja igas tasandis on sul natuke maksuraha, et erinevate kangelaste tsunfte asutada, sepikoda ehitada või kaitsetorne püstitada.

Tsunftidest saab värvata sõdalasi ent nende tegevust kontrollida ei saa. Kõigil on omad elud, mured ja eesmärgid ning jääb vaid loota, et neile läheb see korda, et turuplats põleb ning palee müürist kivitükke vallikraavi kukub.

Õnneks saab toimuvat mõnevorra mõjutada preemialippudega, lükates mõne vastase pea kohale korralik lunatasu ning siis on võimalik, et su alamad lahkuvad lõbumajast, et oma mõõk Minotauri pähe sutsata.

Veelgi parem - õigeid pühamuid, templeid või võlurite kodu ehitades tekib võimalus maksuraha eest loitsusid kasutada, et oma isepäiseid alamaid aidata. Kõik vahendid alates tervendamisest, kaitserüüst, elluäratamisest kuni suurte äikesetormideni on olemas, kui vaid jätkub nutsu ja oidu, et neid vahendeid kasutada.

Kõik saab alguse paleest

Aga alamad on tõesti isepäised – nad tegutsevad ekraanil ise oma parema äranägemise järgi ning neid ei saa hiire ega klaviatuuriga kontrollida. Ja nad on vägagi isikupärased. Mõnevõrra saab kõigi käitumist ette aimata – metsavahid uurivad kuningriiki ümbritsevat loodust, sõdalased ostavad sepikojast varustust ja käivad metsistunud metsades vastaseid otsimas, et ennast proovile panna. Võlurid veedavad enamuse ajast raamatukogus, kukuvad pikali ja surevad kui nende peale veidi soojem tuuleke puhub, ent suudavad kõige võimsamate loitsudega vajadusel isegi draakoni taevast alla tõmmata. Nn. Kelmid on ammuga osavad kütid, ent sedavõrd riukalikud, et varastavad vahel omaenda kuninga tagant maksuraha. Vampiir-preestrinna muudab kuningriigi veidraks kohaks, kus jalutavad ringi taltsutatud skelett-sõdalased ja ebasurnud. Relvitud mungad uitavad ringi ja panevad kuningriigis kasvama tervendavad taimed, millega teised kangelased endale kosutavat võlujooki valmistavad.

Neid näiteid on lugematult, ent kindlasti võib öelda, et Cyberlore-i arendajad on osanud absoluutselt igale kangelase klassile midagi sellist anda, mis on meeldejääv ning mis vastavalt tasandile kas vajalik või niisama lahe tundub.

Majesty kõige ilusamaks omaduseks võib lugeda, kuidas kangelased kes alustavad nõrkade ja väetitena, muutuvad õnne, parema varustuse ning mängijapoolse abi tõttu võimsateks lvl 666 titaanideks. Selle käigus on võimalus vaadata, kuidas taaskord, alati isikupäraselt ja humoorikalt nime saanud kangelane su kuningriiki kaitseb, kolle peedistab ning korduvalt napilt surmasuust pääseb. Selles mõttes on Majesty justkui Sims, kus kiindumine tegelastesse on peaaegu nagu kiindumine omaenda perekonna liikmetesse. Sa oled koos nendega palju üle elanud ja näinud, kuidas nad suureks on kasvanud. Higi ja pisaraid on valatud ning teenitud kulla eest on sõdalane ostnud endale sädeleva ja võimsa turvise ning relva ja kaitset pakkuva loitsu. Oskuseid on treenitud viimseni ning kangelase tegevus lahinguväljal meenutab justkui Hiina Kung-Fu filmidest tuntud peategelast, kes pingutuseta varbaga ennast maa küljest eemale lükkab ja mõõku viibutades ringi lendab.

Aga siis saab ta ikkagi surma...

Samal ajal kui sina uut turuplatsi paigutasid või mujale vaatasid, tekkis su kangelase ümber kolm vampiiri ning draakon, kellest ta jõud kahjuks üle ei käinud.

Mäng annab alati teada tegelase surmast iseloomuliku heliga, samuti on võimalik kaardiga tuvastada surma toimumispaik.

Kuid väga väga harva on võimalik teda uuesti ellu äratada.

Südamed saavad murtud, kättemaks vannutud ja juba liigub kursor vastava kangelase kodukoha peale, et 1000 kulla eest uus level 1 amatöör värvata. Kogu suurepärane tsükkel hakkab uuesti.

Hetk hiljem heliribal: "Evil... Has won" :'(

Kui see kõik tundub olevat suur emotsionaalne koorem ning meeletu vastutus, siis eks ta veidike ole ka. Õnneks pakub mäng piisavalt algtasemel võimalusi, kuidas vaikselt erinevaid asju katsetada enne kui ajalimiidi ja draakonitega tasandites enda oskustes pettuda tuleb.

Tasandeid pakub mäng tervelt 31 ning nende hulgas on väljakutseid algajale, edasijõudnule, eksperdile ning meistrile. Erinevaid põnevaid stenaariume on palju ja kindlasti ei ole tegemist tüüpilise reaalaja strateegia näitega, kus iga kord on ülesandeks ehitada baas, värvata sõdalased ning seejärel sõita vastastest üle.

Majesty puhul tahakski kõige rohkem soovitada enne mängimist vaadata läbi lühike õppevideo, sest kasvõi näiteks maksuraha kogumine on raskemate tasandite läbimiseks lausa hädavajalik oskus.

Turuplatse tuleks ehitada rohkem kui üks ning nende kõrvale võiks ehitada üks või kaks kaitsetorni, et maksukoguja saaks kiirelt maaaluste tunnelite kaudu kaitserajatisse sisenedes kotisoleva kulla eelarvesse tuua. Nõnda saab vältida olukorda, kus punapõskne, veidi naiivne ning trullakas maksukoguja teel Palee sissekäiku rott-meeste, trollide või muude kollide ohvriks langeb.

Kui üldse Majestyt kuidagi kritiseerida, peaks rääkima tehisintellektist. Neid arvukaid kordi, kus sõdalane täiesti seletamatult otsustab tervendavat võlujooki joomata jätta ning pahalastega enesetapjalikku võitlusse asub, on veidike liiga palju. Jah - mõnikord vaatad tõesti antud tegelinski atribuute ja avastad, et kahemeetrise kuvaldaga lihamäe intelligentsuse näitaja on 2 - aga siiski. Ka täiesti tobedalt saab surma vägagi taibukaid tegelasi. Tunne, et mängu juhuslike numbrite generaator on sulle koha kätte näidanud ning su saatus pole päris sinu oma kätes, on ebaõiglane.

Teisalt tekitab kalibreeritud loteriiga sarnanev lahingutegevus piisavalt palju ägedaid momente, mis muudab kogu mängukogemuse kordumatult põnevaks.

Samamoodi nagu kindel võit võib osutuda kaotuseks, juhtub ka seda, et viimse elunatukese küljes rippuval kangelasel õnnestub paari osava löögi läbi eluga pääseda ning tagasi kõrtsi taastuma minna. Kus õllekannud ja baaridaamid tervendavad kõik haavad.

Mõningaseks puuduseks on ka see, et osad tasandid on sedavõrd rasked ning neid tuleb alustada korduvalt uuesti. Palee peab kaardil olema ettemääratult õiges kohas. Kui tead ette, et draakoneid igast suunast mingil hetkel tulema hakkab, annab olulise strateegilise eelise oma külaga kaardi nurgas paiknemine.

I've gotta bad feeling about this...

Lõpetada tahaks kiitustega. Heliriba on suurepärane ja olustikule vastav - keskajast pärit instrumentide sümfoonia paitab kõrvu nii rahulikumatel kui ka kaootilisematel hetkedel.

Graafiline disain on vaatamata madalale ekraani resolutsioonile hea näide sellest, kuidas arendaja on pidanud pingutama, et piiratud võimalustega ekraanile isikupära ja ilu tuua. Tulemuseks on aegumatu disain, mis ei tohiks ka tänapäeval kedagi eemale tõugata. Võlurid on sortside kombel habetunud vanamehed koonuseliste peakatetega. Paladinid on plaatturvisega kaetud sõdalased, kes käivad kirikus. Kõik pahalased on ekraanil kergesti ja lihtsasti tuvastatavad, verdtarretavalt hirmuäratavad, kuigi kahjuks mitte nii hästi animeeritud kui võiks.

Mäng on täis topitud kavalaid disainivalikuid, mis tekitavad elava ning värvika olustiku. Kangelasi värvates tekivad suvalistesse kohtadesse väikesed talumajad, mis vaikselt linna piire laiendavad. Kui manalateed on läinud liiga palju sõdalasi, tekib ühtäkki linna surnuaed, millest aeg-ajalt ebasurnuid haudadest tõuseb, kes lähimat kõrtsi või turuplasti rüüstama asuvad.

Linna kasvades tekivad maapinnale kanalisatsiooni sissepääsud, mille rentslites elavad elukad, kes aeg-ajalt tänavatele ilmuvad ja linnaelanikele rahu ei anna.

See ja muud nüansid tekitavad tunde, et mängija silme ees kasvab võimas ja kõigi eluliste probleemidega kuningriik, milles elavate tegelaste õnn ja mured sulle korda lähevad.

Sarnaselt Heroes of Might and Magic seeriaga on suutnud Majesty arendajad süstida oma mängu seda maagiat, mis paneb sind olustikku sisenema ja selles elavatest tegelastest hoolima.

Aegumatu disain

Ja mis peamine - kogu mängukogemus on tšill.

Tegemist on manipulatiivse niiditõmbamisega ja oma sõdalastele kaasaelamisega. Halliks kardinaliks olemisega, kes muuhulgas jaotab raha ja jagab ehitusmeestele ülesandeid.

Värvatud tegelased elavad oma elu ja mängija ülesandeks on vaid pakkuda võimalusi, et neil hästi läheks. Ainult koos tegelaste edu ja õnnestumistega on võimalik iga järgnev tasand võita.

Aga miks kirjutada sellest kõigest ulmeteemalises ajakirjas kui tegemist on ilmselget fantaasia valdkonna mänguga?

Sest see ongi ulmeliselt hea!

Säästke pigem sellel suvel nahka päikese eest, pange tööle õhukonditsioneer, laske alla rulood ning sisenege Ardania mütoloogiliselt rikkalikku keskaegsesse fantaasiamaailma.

Enne kui ühilduvus uuemate arvutitega enam võimalik pole.

Pealkiri: "Majesty: niiditõmbaja kuningriik"

Mänguaeg: 20-40h

Mängu tüüp: pealtvaates God-game tüüpi reaalajas strateegiamäng

Hind: 2,5 – 10 euri (Steam-is ja GoG-is seisuga 28.4.19)

Väljaandja: Hashbro Interactive (algne), Paradox Interactive (HD edition)

Arendaja: Cyberlore Studios

Väljalaske aasta: 2000 (algne), 2012 (Gold HD)

Mänguarvustus: Metro Exodus (Riho Välk)

Nagu ma enda Metro 2035 arvustuses ütlesin, siia olen ma suur Metro-sarja fänn. Uut Exodust ootasin aga juba pikisilmi, sest selle treilerid olid ülivinged. Kas lõpptoodang aga ka ootustele vastas?

Alustan kohe kõige suuremast ja tähtsamast asjast. Nimelt ei ole Metro: Exodus tehtud Metro 2035 raamatu põhjal (jumal tänatud), kuid ei ole mu meelest ka päris õige Metro (oh ei). Esimene on tõepoolest vägagi positiivne, sest nagu ma raamatuarvustuses korduvalt ütlesin, siis tegu oli võrdlemisi nigela ja tammuva teosega, millest oli hoolikalt kõik põnev välja jäetud. Nii ütlevadki juba mängu algustiitrid, et mäng on sellest ainult inspireeritud. Ja tõsi ta on - mängu esimene tund on kontsentreeritud ja tugevalt muudetud kokkuvõte Metro 2035 raamatust - et ülejäänud Venemaa ja maailm on ikkagi olemas ning Moskva ümber on kellegi karmi käsu tõttu üles seatud raadiosegajad ja valvepostid, et Metro inimesed saaks tunnelites ilusat elu elada (loe: elusalt mädaneda) ja keegi neid mingil juhul segama ei tuleks. Artjom ja tema sõprade kamp aga ei taha selle saladuse avastamisega kaasnevat surmaotsust omaks võtta, nii varastavad nad endale auruveduri ja tossutavad Moskvast minema.

Iseenesest on ju äge, et meile tutvustatakse maailma väljaspool Moskva metrood, aga siinkohal läheb mängul natuke käest ära. Nimelt läheb käima Mad Maxi (loe Metsavana arvustust) venemaine versioon - vedur Aurora tahab vahepeal ära laguneda, ei saa mõnest sillast üle ja vahepeal tuleb mitme tunni jagu UAZ bussiga mööda kõrbe ringi sõita, vahiposte maha võtta ja bandiitide asumeid segi peksta. Ma tõesõna olin vahepeal segaduses, kui ma ei saanud oma UAZiga torne rammida, mul ei olnud pagasnikus harpuuniga Okseämbrit, kes mind snaiperite eest hoiataks ning päris tõsiselt, vahepeal oli kõrbes samasuguseid kaste maas nagu Mad Maxis, nii et ma ootasin, et Artjom-Max läheb neid jalaga lahti taguma, et oma Magnum UAZile uut kardaani saada.

Lagunevad laevad keset kõrbe, hernehirmutis koos suure juhi näoga, sinine vilksatus tornis on vist snaiper. Maxi Magnum Opus näeb ainult kuidagi niru välja.

Siiski, mulle Mad Maxi mäng väga meeldis ja seda UAZiga ringipõristamist oli mul seepärast palju, et ma käisin kogu kaardi risti-põiki läbi. Ning tegelikult oli seda kõrbe-autosõitu ainult ühe peatüki jagu, mis siis, et see oli vist kõige suurem peatükk.

Mida siis Metro: Exodus meile pakub? Tegelikult hämmastavalt paljut, iga peatükk ise oleks juba iseseisvalt täiesti asjalik mäng või õhem romaan. Väike lühikokkuvõte kõikidest peatükkidest:

Moskva: tuttav Metro, nägelemine võimu ja poliitika üle, samal ajal kui inimesed tunnelites manduvad. Vana ja tuttav.

Volga: Pärast metrood ja radiatsiooni tundub täiesti ebareaalne, et õues võib ringi käia ilma kaitseriietuse ja gaasimaskita. Esimene asustatud punkt, kuhu Aurora neid sõidutab, on Volga jõe ääres, kus inimesed on otsustanud, muidugi ühe õige papi eeskujul, et kõikides pahedes on süüdi elektriuse vägi ning ainuüksi taskulambi kasutamine on karistatav. Inimesed palvetavad vagalt kirikus ja püüavad jõeluhtadel kala ning võitlevad mutant-krevettidega. Iseenesest ei ole paha elu ju. Ainult et ehtsa lihtulme võtmes ujub jões ringi suur Tsaari-kala, kellele tuleb inimohvreid tuua. Omamoodi mõnusalt camp vaenlane, lausa mõnus oli sellele seiklusele kaasa elada. Ei olnud mingi jabur mutant, vaid lihtsalt tige kala. Siin peatükis hakkab tiksuma ka moraalikompass, mis on Metro mängudes alati üsna tähtis komponent olnud - kui sa annad võrdlemisi vagadele ususellidele, valvuritele ja kõikidele muudele rahulikele elanikele valimatult tina ja nuga, siis kirikust põgenemisel lastakse su sõber maha. Hiilid vaikselt ringi, lööd tüübid selja tagant nokki ja alla andnud tüüpe ei puutu, tõstab lõpus preester käed üles, käsib teil uttu tõmmata ning tulevahetust ei juhtu.

Järgmisena sõidetakse pikk maa Uuralitesse, Yamantausse, sest seal pidi olema valitsuse tuumapunker, ning on lootust, et valitsus koos kõikvõimaliku küllusega on seal säilunud ning ehk isegi edasi arenenud. Kahjuks on tõde aga üsnagi etteaimatav ja postapo maailmas üsnagi tavaline, ning lõpuks tuleb ka sealt automaaditärinaga põgeneda. See on üks väheseid kohti mängus, kus moraalikompass laibakuhja ei loenda.

Pikk teekond viib nüüd seiklejad lõunasse, Kaspia mere äärde. Õigemini on seal ainult üks lõputu kõrb, liiva sees elavad inimelajad, kelle intelligentsitase piirdub kivide loopimise ja elementaarse varjumisvõimega. Siin on õide puhkenud aga korralik orjalaager - tigeda paruni juhtimisel plaksutavad endised sõjaväelased või muidu “valgemad” myrzad kohalike tõmmude orjade pihta piitsasid. Aurora sõidab selleks hetkeks viimaste varude peal, nii kütus kui aurukatla vesi on otsakorral, nii peabki Artjom varastama UAZ bussi, leidma vee- ja kütusetünnid, päästma kohalikud orjusest ja Parunile pasunasse andma. Moraalipunkte saab orjade vabastamise eest, kaotab orjade tapmise eest.

Edasi suundutakse Taigasse. Seal kohtume kunagise lastelaagri kasvandikega. On piraate, pioneere ja kodutütreid, kuid üldiselt on nad metsas elamisega hästi hakkama saanud. See peatükk on aga hiilimise osa, sest piraadid ja pioneerid kaitsevad oma valdusi üsna tõsiselt, kuid tegelikult ei taha nad sulle midagi halba. Minu jaoks oli siin hiilimist ja ootamist liigagi palju, oleks tahtnud ammuga kedagi pähe lasta. Aga siis kui olid bussisuuruse karuga lahingu maha pidanud, jooksid kohalikud kokku, ning kui olid liiga palju nende sõpru maha lasknud, lasid nemad sinu sõbra vigaseks..

Surnud linn - tere tulemast tagasi Metro mängu. Pika ringiga jõutakse Novosibirski, millele heideti eksperimentaalne koobaltipomm, mille tulemusel on linn 8 korda kõrgema radiatsioonitasemega kui kodulinn Moskva. Kuna metrootunnelite võrgustik on Novosibirskis maapinnale lähemal, sõltusid selle elanikud maagilisest antiradist. Selleks ajaks kui mängija kohale jõuab, on see muidugi ammu otsas ning linna tunnelitest on suur sisesõda üle käinud. Viimane peatükk on suurepärane nostalgiahüpe vanemate mängude atmosfääri - kõnnid ringi pimedates tunnelites, sind ründavad erinevad mutandid, su gaasimaski filtrid on pea alati otsakorral ning radiatsioonitase on nii kõrge, et dosimeeter ragiseb vahetpidamatult ja silme ees tantsivad hallutsinatsioonid.

Peamine asi, mida ma eelmiste mängudega võrreldes igatsema jäin, oligi just atmosfäär. Kui viimane peatükk ei oleks olnud niivõrd kontsentreeritud ja raske, oleksin mängus pettunud olnud.

Mängu sisemehhaanikast: ma igatsen taga aegu, kui arvutimängu tegelasel võis olla kümme relva, alates signaalraketipüstolist kuni relsskahurini. Metro on alati mängija relvavalikut piiranud, ning alguses tundus kolm relva ikka väga vähe. Reaalsuses kasutasin enamuse ajast “kohustuslikku” relva, ehk käsipumbaga Tikhari, sest selle laskemoon oli põhimõtteliselt tasuta ning aparaat ise täiesti hääletu. Natuke igatsesin Metro õhustikust neid tossupadruneid, mis neile omase tuhmi häälega töötasid, mingit peatamisjõudu ei omanud ning sohilapseks nimetatud automaati ummistasid. Selle eest saab aga oma püsse kogu aeg vastavalt vajadusele ümber ehitada, hea näide oleks, et öö tulekul saad küljest kruvida punase lasersihiku, mis karjub “tulistage mu pihta”, ning asemele kruvida öönägemisseadmega optika koos infrapunalaseriga. Võtad paar valvurit maha ja siis mugistad naerda, kui mitte keegi sind mitte kuidagi üles ei leia. Lisaks on mängu sisse ehitatud nüüdseks pea lahutamatu meisterdamissüsteem. Korjad helendavaid seenekesi ja hammasrattaid, et hiljem põlve otsas endale laskemoona või gaasimaski filtreid meisterdada. Sellistel süsteemidel on alati oht tüütuks muutuda, kuid 4A studios mõtles selle peale rohkem kui 5 minutit ning asjade kokkuroobitsemine on kiire ja valutu, samuti koosnevad kõik asjad kahest komponendist, muutes meisterdamise võrdlemisi lihtsaks. Nagu eelpool ütlesin, siis Tikhar oli mu põhirelv, sest kokkukorjatud vanarauast sai lihtsalt ja kiiresti suure peotäie kuullaagreid taguda.

Natuke ka tehnilisest küljest. Ma ei tea, kuidas Metro: Exodus jookseb viletsamatel arvutitel, kuid see kasutab kõige uuemad tehnikaröögatust, milleks on real time ray-tracing, mida toetab hetkel ainult paar kõige uuemat videokaarti. Olles vaadanud neid mänguvideosid, siis tuleb nentida, et Exodus näeb orgastiliselt ilus välja. Minu natuke tagasihoidlikumal arvutil jooksis mäng ilma selle moeröögatuseta siiski ikkagi ülikaunilt. Muidugi olid vahepeal mõned põõsad vigased, mõni koll jäi seina sisse kinni ja millegipärast olid laskumistrosside ümber mustad makaronid. Siiski ei saaks öelda, et miski otseselt häirinud oleks.

Kokkuvõtvalt: tegu ei ole enam stiilipuhta Metroga, tegemist ei ole enam niivõrd õudus- kui hiilimismänguga, kuigi õudsaid kohti meenub tagantjärgi hulgimini. Siiski on tegemist suurepärase mänguga ning kui kunagi peaks järge lubatama, või siis näiteks Moskva Artjomi asemel Peterburi Anatoli seiklusi samas maailmas, siis kindlasti mängiks

9/10

Mänguarvustus: „Vampire: The Masquerade – Bloodlines” ehk Maailmalõpust ja iseteadlikust narratiivist (Martin Nõmm)

2019. aasta märts tõi palju elevust, kui mängude kirjastaja Paradox Interactive teatas, et on peatselt oodata järge 2004. aasta videomängule Vampire: The Masquerade - Bloodlines (VTMB). Tegemist on vampiiriteemalise action-rollimänguga, mis saabus lettidele longates ja uputas oma arendajafirma Troika Games’i, kuid mis tõusis kultusklassikuks ja saab tänaseni fännidelt uuendusi. Mis aga tegi sellest vastuolulise klassika polnud mitte nn nii-halb-et-on-hea süžee nagu säärastel puhkudel sageli välja kukub, vaid hoopiski kaval ja mitmetahuline lugu, mis paraku läks vigase mängumehaanika sees kaotsi.

Ei saa rääkida VTMB’ist mainimata fiktsionaalset maailma, millel see põhineb. Videomängu järgki tuleb tänu Paradox Interactive’i paari aasta tagusele ostule, millega firma sai omale White Wolf Publishing nimelise rollimängukirjastuse. White Wolfi lipulaev oli alati World of Darkness (WoD), tabletop ja ka live-action rollimängumaailm, mis põhineb meie endi reaalsusel, aga mis on maalitud väga süngetes ja küünilistes toonides. Kõige parema ettekujutuse annab see, kui mõelda, et kõik vandenõuteooriad on tõsi, maailmalõpp on liginemas ja lihtinimesed on heal juhul etturid, halval juhul kariloomad üleloomulike jõudude (ehk näiteks vampiiride) võimumängudes.

WoD oli sajandivahetuse kümnendeil vägagi kõnetav fantaasiamaailm, sest see suutis tabada teadmatust ja hirmu, mis inimestel seoses uue milleeniumi ja infolevikust tingitud harjumatu teadlikkusega oli. Alles teine põlvkond oli end vaikselt harjutamas mõttega pöördumatust kliimamuutusest, oli toimumas väga järsk tehnoloogia areng ja sajandi esimene kümnend kulges sõdadega, mille väljaöeldud põhjustes kahtlesid paljud. WoD aga pakkus selle ärevuse algeks jõudusid, mis olid sääraseid sündmusi juhtinud juba iidsetest aegadest saadik. Kõikide konfliktide taga polnud selles maailmakäsitluses muidugi ainult vampiirid: oli ka maage, muumiaid, libahunte, haldjaid, vaimusid, deemoneid ja muid üleloomulike võimetega olendeid ja inimesi, kelleks rollimängijad kehastuda said ja kelle mütoloogias oli peatselt saabumas hukatus või maailmamuutev murrang.

Vampire: The Masquerade on vampiiridega seonduva tabletop materjalide nimetuseks. Maskeraad ise on traditsioon, millega end surelike eest varjatakse. Kuigi vampiiride lugu algab iidsetest aegadest, tõestab keskaeg oma inkvisitsioonidega vajadust end surelike eest varjata. Mängija võib end kehastada eri ajastutes, keskajast tänapäevani ja hirmu maailmalõpu ees on võib kohata igal ajastul, nagu ka meie enda reaalsuse ajaloos. Verejanu kõrval on vampiiride loomuses ka sageli võimujanu ning terve nende ühiskond on üles ehitatud teiste ärakasutamisel. Sageli on isandaks keegi vanem ja võimsam ning teenriks noorem ja nõrgem (mängija). Tänapäeva nimetus on toonastes WoDi materjalides kui Final Nights, ehk viimsed ööd, mil tehnoloogia areng on enese varjamise hädavajalikuks teinud ja õud hukatuse ees on saavutanud oma haripunkti.

White Wolf ehitas rikkaliku maailma ja lõi sellele oma ajaloo, justkui alternatiivse seletusena meie enda ajaloole. Mängija pidi oma valikuid tegema fatalistliku teadmisega, et keegi kasutab teda tõenäoliselt ära ja kohtumõistmise päev pole kaugel. Pikka aega kardetud lõpp pidi lõpuks ka saabuma ka materjalides endas. Pärast mitut edukat ja vähem-edukat arendust, romaani, kaht videomängu (millest üks oli VTMB) ja läbikukkunud telesarja said lõpuks kirja ka maailmalõpustsenaariumid. Nii, kuidas muutus pärismaailm, loodi ka uus WoD, mis enam ei baseerunud niivõrd gootilikul õudusel kui tumehallil fantaasial.

Fännide jätkuv huvi ja ehk ka hilisem VTMBi kultus hoidis vana maailma aga veel elus: White Wolf naases praeguse kümnendi alguses selle juurde uute täiendavate publikatsioonidega ja üritas isegi sellest edutult MMORPG’d teha. Lõpuks aga ostis Rootsis baseeruv mängude kirjastaja Paradox Interactive kõik White Wolfi õigused, uus ja vana maailm said täiesti eraldiseisvateks entiteetideks. Varsti on ka oodata kahte videomängu just vanas maailmas, millest üks on siis paljude jaoks kauaoodatud järg VTMB’le.

Veel enne kui videomängu endani lõpuks jõuda, vajab WoDi vampiirimütoloogia pisikest lahtiseletamist. Vampirism on selles maailmas needus, mis kõige levinuma ja läänelikuma arvamuse järgi pärineb Piibli-ajast. Aadama poeg Kain sattus konflikti oma venna Aabeliga Jumalale pakutud ohvriandide pärast; oli põhjuseks kas siis kadedus või pettekujutelmad. Kain surmas oma venna ja temast sai inimkonna esimene mõrvar. Jumal needis Kaini igavesti ööpimeduses rändama. Oma eksirännakul Noodamaal ta needus muutus sõna otseses mõttes verejanuks, aga lubas talle ka enneolematuid andeid. Sadu aastaid hiljem jõuab ta inimkonna esimesse linna, kus ta oma üksinduses jagab oma needust kolme surelikuga. Need kolm omakorda jagavad seda kolmeteistkümne surelikuga, kes aga pöörduvad oma loojate vastu. Kain paneb sellele kolmeteistkümnele peale oma enda needused, mis igaüht neist teistest eristab ja aegade lõpuni nende järglasi saatma jäävad.

Iga vampiir, k.a mängija, pärineb kas kaudselt või otseselt neist kolmeteistkümnest, moodustades oma eripäradega omaette klannid. Klannide alla kuuluvad mitmed tuntumad vampiiri-arhetüübid koletislikest nahkhiirlastest kuninglike draculateni ja isegi peaaegu, et sätendavate superstaarideni. Paljud teised klannid aga laenavad mujalt: vanaegiptuse, india või lähis-ida mütoloogiast. Mõni on aga üsnagi omaette leiutis. Nii mõnigi öölane ajab taga kaotatud inimlikkust, aga väga paljud neist ei ürita isegi eitada, et nad on äraneetud koletised.

Miks surematud vampiirid hukatust kardavad on seepärast, et ühe ennustuse järgi tuleb Kain kunagi tagasi oma järglaste sekka ja hakkab kohut mõistma, või siis teevad seda kolmteist vereliinide loojat. Kui noor vampiir on tavainimesest mitmekordselt üle, siis millist koletislikku võimu võiksid omada kõige vanemad? Ühe teise ennustuse järgi teeb Jumal ise maailmale lõpu – milline saatus aga ootaks neid, kes on juba enne temalt needuse saanud, kui mitte midagi veel hullemat? Mida lähemal süžee maailmalõpule on, seda ärevamad on ka vampiirid ise, nähes nii olematuid kui ka tõsiseid märke selle saabumisest.

Käesoleva arvustuse autor tõmbab siinkohal maa alt ära sellega, et tegelikult pole kogu eelpool olev informatsioon peaaegu üldse oluline seoses VTMB’iga, kuna terve selle ekspositsiooni näeb mängija ära üsna kompaktselt ja saab ise otsustada, kas ka usub seda, või on olemas mõni muu seletus. Tabletop rollimängudel põhinevates videomängudes peab siiski tausta seletama, et üldse millestki aru saada, aga erinevalt D&D adaptsioonidest, mis mängijale pikki märkmeid ja mängusiseseid raamatuid ette viskavad, siis VTMB pigem näitab ja laseb tegelastel oma sõnadega olukorda selgitada.

Järgnevad piiripealsed spoilerid. VTMB’s saab mängija valida seitsme klanni vahel kolmeteistkümnest. Mõni klann mõjutab süžee kulgemist vähem, mõni rohkem. On üks klann, mille veres on mässumeelsus ja keda kehastades võib mängijat kõnetada ka üks anarhistlikum grupp, kellega oma teekonnal pistmist tuleb. On teine klann, kelle päralt on võim nii surelike kui ka surematute üle ja kes võib hoiduda sarnaste võimukate institutsioonide poole. On kolmas klann, kes on olemuselt nii lähedal surelikele, et saab palju kergemini ka nendega läbi.

Need on aga pindmised erinevused, mida mängija võib kohata. Kahe klanni puhul muutub süžee aga kardinaalselt, mille puhul kehtib soovitus neid alles mõnel teisel mängukorral mängida. Siis ilmnevad ka paled, mis esimesel korral silma ei paistnudki. Üks nendest klannidest on nimega Nosferatu, mis on viide pigem samanimelisele 1922. aasta õudusfilmile kui Bram Stokkeri poolt populariseeritud vampiirisünonüümile. Kaini needus sellele klannile on hirmuäratav välimus, mis tähendab, et maskeraad surelike ees võib kergelt katkeda. Mängija veedab suure osa ajast rentslis rottide keskel, kuna surelike seas nad naljalt liikuda ei saa. Nende eeliseks on aga oskus püsida varjudes, tänu millele kuulevad nad palju rohkem taustainfot, kui mõni, kes otseteid kasutada saavad.

Mängides esimesena vampiiri, kes vabalt surelike seas olla saab ja kes oma kaassurematutelt nii otseseid solvanguid kuulma ei pea, võib kergesti arvata, et VTMB’s lahtirulluv süžee on ühesuunaline ja ilmselge. Kõige alguses saabub mängija tegelane Los Angeleses kahtlasse korterisse üheöösuhteks. Põnev partner aga osutub vampiiriks, kes ta verest tühjaks imeb ja veretilga kaudu temaga oma needust jagab. Kohe pärast ärkamist jäävad nad aga vahele linnas valitsevale võimule, kes nad ilma loata paljunemise pärast näidishukkamisele toovad. Hukkamisel on kohal peaaegu kõik, kes hiljem mängijat ühest linna otsast teise jooksutama hakkavad. Üks neist protesteerib valjult pärast looja surma ja võimuorganil ei jää muud üle, kui rahu hoidmiseks noor vampiir ellu jätta.

Peategelasele antakse enda tõestamiseks otsekohe suur ülesanne ja pärast eluga pääsemist võib mängijal vabalt olla instinkt seda kuulekalt täita. Nii võib minna lõpuni ja päris suure eduga. Maskeraadi lõpus peavad maskid langema ja eks siis mängija näeb, mis tegelikult kõik see aeg toimus. Olles Nosferatu on aga algusest peale ilmselge, et peategelane pole midagi muud kui kõnts, kes suurtele võimumängijatele lihtsalt ette jääb. Viisakad palved vanematelt vampiiridelt midagi mängu jooksul korda saata saavad rõlge varjundi. Mängijal on alati õigus protesteerida, isegi kui ta tegelane pole Nosferatu, küll aga tundub see palju jultunum, kui käsuandja on oma solvangud vaid allteksti peitnud, mitte koledale haisvale Nosferatu-noorukile neid näkku öelnud.

Täiesti pea peale tõmbab mängus kogu reaalsuse kui valida oma tegelase loomisel klann nimega Malkavian. Kõik teised vampiirid pelgavad neid või peidavad oma pelguse äreva naeru taha, sest nende needuseks on hullumeelsus. Üks teooria väidab, et see hullumeelsus tuleneb sellest, et needus lubab neil näha objektiivset tõde. Objektiivne tõde pole aga mõeldud ei sureliku ega ka vampiiri jaoks ja see hävitab täielikult igasuguse terve mõistuse. Malkaviani klanni vampiirid on väga läbinägelikud, aga nad sageli ei tea seda.

Säärased tegelased on sageli rabavad ja märkimisväärsed, tuues kokku trikster-tegelase ja oraakli arhetüübid. Fantaasiamaailmas või õukonnaintriigis on ta sageli narr, sest kellele teisele on lubatud rääkida tõde, kui mitte naljatajale või hullumeelsele? Allegoorilisemas mõttes on see sarnane Timoteus von Bockile J. Krossi „Keisri hullust”, sest tal oli hullust rääkida tsaarile otse, ilma ilustamata. Otsesemalt on selliseks tegelaseks G. R. R. Martini „Jää ja tule laulu” saagas ühe kuningahakatise õukonnanarr Patchface (kelle eestikeelne nimi jääb mulle hetkel teadmatuks, sest mitte keegi vist ei loe neid raamatuid maakeeles), kelle arusaamatud värsid tulevikku ennustavad ja kes isegi vanadaam Melisandret hirmutab.

Esimene sõber, keda Malkaviani klannist peategelane videomängus kohtab, naerab tema saatuse pärast end kapsaks. Tehnilise poole pealt pole enam ükski repliik, mida tegelane anda saab, sarnane teisest klannist tegelaste omadega. Isegi repliikide visuaalne font võib mõnes mänguversioonis olla hüplev ja katkendlik ning aeg-ajalt sosistavad tundmatud hääled jutu või tegevuse sisse teemaväliseid mõtteid. Malkavian näeb tulevikku, tegelaste tegelikke motiive, varjatud omadusi ja tegelikult see ei muuda absoluutselt mitte midagi, sest oraakli needuseks on oma ettekuulutuste täideminemist ka otse kogeda. Kujundlik neljas müür mängija ja mängu vahel lammutatakse maha ja jääbki selliseks.

Peategelane, kes on Malkavian, võib saabuda pahalase juurde, kes pole üles näidanud vaenulikkuse haisugi ja talle näkku rääkida tema poolt peategelasele seatud lõksust… ning ikkagi sellesse kõndida. Ta ei nimeta ühtegi kohatud tegelast nende pärisnimega, vaid pigem nimetusega, mis kõneleb nende rollist narratiivist; üks äraeksinud neiu nimega Lily on vaid „kadunud lilleke” ja teine ohvreid ootav inimsööja „ämblik oma võrgus”. Ühes dialoogis vastab ta teise tegelase küsimusele „Ma ei tea, küsi seda tollelt, kes mind mängib.”

Sarnast mõistmist kogu VTMB’i sündmustikust saab vaid mitu korda seda läbi mängides. Esimest korda ülesandest ülesandesse tuhisedes võivad tegelikud motiivid jääda vaid allteksti, kui just Malkavian allteksti otse välja ei pudista. Neljas müür ei murdu aga ainult oraakliklannist olles. Igast klannist peategelane võib mängu alguses ühes rannas kohata ennustajat, kes talle tegelikult terve loo ära jutustab. Kuid isegi seda teades, võivad tema ütlused jääda täiesti arusaamatuks. Ennustaja parim vastus saabub peategelase küsimusele, et kas siis, kui kõik on öeldud ja tehtud, ta siiski võidab. Vastust soovitan ise kuulda.

Mängu sündmused toimuvad aastal 2004, ajal, mil WoDi peaaegu kõikide üleloomulike gruppide lood on saavutamas oma haripunkti. Milleenium küll vahetus, kuid eks teame isegi, et graafikus oli tol kümnendil päris mitu maailmalõpukuupäeva. Vanemad vampiirid mainivad peategelasele korduvalt, et õhus on mingisugune hoomamatu õud ja et tema öösse saabumine ei pruukinud olla õnnetus. Ta saab korduvalt kummalisi kirju ja vihjeid, mis viitavad mingisugusele hirmuäratavale tõele, mis tal tegelikult otse nina ees on (ja mida Malkaviani-tegelane ilma mängijale otse ütlemata ka näeb). Sellise miljööga jäi VTMB oma algallikale truuks ja tõlgendas seda mõjusalt videomängu meediumis.

VTMB’l on väga palju pakkuda, vaimukast või mõtlemapanevast dialoogist hirmuäratavate või melahnoolsete miljöödeni. Oma aja kohta leidub selles harvanähtud detaile nagu näiteks jooksvad raadio- ja uudisteprogrammid (mis paraku küll mingil hetkel korduma hakkavad), mis lugu toetavad ja täiendavad. Igas tegelase poolt külastatud kohas on näha meie enda reaalsust, aga palju kummalisemas ja süngemas rõhuasetuses, just nagu WoD peabki olema.

Kõik need väiksemad ja suuremad lõbud ja pöörded, paljud, mis jäid praegu ka mainimata, läksid paraku mängu lansseerimisel kaotsi. Väga vähesed videomängud on tänaseni suutnud sellist jutustamise meistriklassi. Kriitikud on itkena öelnud, et VTMB oli oma ajast ees ja oleksid vaid asjad läinud teisiti, oleks ehk järg tulnud palju rutemini. Praegu aga peaksid nii Steam kui ka GoG õnneks müüma just võimalikult lapitud versiooni.

Kurjad keeled räägivad, et Activision, mis Troika Games’i toona omas, sundis neid mängu enneaegselt välja andma (tuleb nagu kuskilt tuttav ette). Kuigi kriitikud kiitsid mängu narratiivi, oli mäng tehniliselt vaid poolvalmis ja paljud mängijad ei saanud mõne vea tõttu lõpuni mängidagi. Troika, mille esimene mäng Arcanum: Of Steamworks & Magick Obscura võttis aega, et suureks klassikuks kujuneda,ja teine mäng The Temple of Elemental Evil polnud briljantne väljalase, seda krahhi üle ei elanud. Mängu lõplik korda tegemine jäi fännidele ja uuendusi (kustutatud või isegi uue sisuga) lastakse välja tänase päevani. Eriti aga ärkas modifikatsioonide stseen ja mängu enda müük taas elule just tänavu pärast Paradoxi teadannet järgmisest vampiirimängust.

Aastad on aga möödas, ajad on muutunud. Tänapäevasele informatsioonist ja tragöödiast üleküllastunud mõistusele võib toonane WoDi kulissidetagune õudus jääda veidi võõraks ja ehk mitte nii hirmutavaks. See võis ka tingida White Wolfi hilisema suunamuutuse pärast seda, kui maailmalõpud said algmaterjalis läbimängitud. Kõige hiljutisem muutus just vanas WoDi versioonis tuli Paradoxi all, mis kehtestas, et apokalüptiline murrang toimus ja kogu üleloomulik kogukond maailmas sai kujundlikult ja ka sõna otseses mõttes läbiraputatud. Inimmaailmas on selle märgiks ainult viimaste aastate murrangulised sündmused. Sellisesse maailma võime siis saabuda Paradoxi Vampire: The Masquerade – Bloodlines teises osas, mille sündmustik leiab aset 15 aastat hiljem Seattle’is.

Kuidas küll allutada ülevoolavalt üleloomulikku maailma, mis end painajalikult varjata üritab, olustikku, kus igat veidrust võib mõne klikiga striimida tuhandetele või isegi miljonitele vaatajatele? VTMB’is kuuleb vaid tänaval mõnel korral vanamoodsat mobiilihelinat ja kasutatud arvutites pole isegi erilist graafikat. Olemata uusversiooniga mitte nii tuttav, võiks pakkuda, et ehk on selle uue süngema reaalsuse traagika see, et surelikke isegi enam ei huvita nii väga, sest kannatus ja reaalsustajude nihkumine on muutunud nii tavapäraseks. Ootused on igatahes väga kõrgel Paradoxi järje suhtes ja võiks ikkagi loota, et World of Darkness’i ei peaks taas videomängumeediumis kalevi alla panema. Ja et võiks ikka saada jälle Malkaviani mängida...

Filmiarvustus: Tasujad: Lõppmäng (Miikael Jekimov)

Kahekümne kahest filmist koosnevat kosmilist lugu kroonib neljas Tasujate film, mis paneb Igaviku-saagale väärika punkti. Kolmanda osa, „Igavikusõja“ lõpus lakkab Thanose sõrmenipsu peale pool universumi elust olemast, mispeale on ellujäänud kangelastel vaja leida moodus kuidagi Hull Titaan alistada ning reaalsus tagasi endiseks muuta. See ongi kõik, mida saab süžeest ilma midagi spoilimata öelda. Keskseks jääb aga ikkagi igine ja nukker küsimus, et kuidas tegelda kaotusega – kas ja mil määral tuleks edasi liikuda, ning mis hind on väärt tasuda, et taastada õiglus. „Maksku mis maksab,“ teatavad meie kangelased filmitreileris.

„Lõppmäng“ on tegelikult film, mis ei võta ainult eelnevaid pisemaid lugusid kokku, vaid tõstab esile tahke, mis meile nende juures kõige enam meeldivad. Peamine rõhku kannavad kuus algselt Tasujat – Raudmees, Kapten Ameerika, Must Lesk, Thor, Hulk ja Kullisilm, ning nende ümber on põimitud ka kaalukamad süžeeosad. Esiplaanile kerkivad loomulikult kaks kanget liidrit: Raudmees ja Kapten Ameerika – ning eriti on viimase puhul meeldiv tõdeda, et näeme teda täisväärtusliku sangarina pärast veidi tagasihoidlikumat rolli eelmises osas. Luubi all satuvad ka Igavikusõjast puudunud kangelased Kullisilm, kellest on saanud üks vingemaid tegelasi ja kes võib nüüd julgelt kasutuma-Tasuja-tiitli põõsasse visata; ning Sipelgamees, kellel on samuti loo lahenduses oluline roll. Paljud algatused, vihjed ja easter egg'id eelnevatest filmidest (ja märkimisväärsematest koomiksitest) saavad nüüd täisväärtuliku tulemuse, Russo-vendadest režissööripaar on pakkunud fännidele elamuse, mis märgib ära eelmiste filmide huvitavamaid seiku ning kirjutab need sedakorda lõpuni välja. Fan service on mõiste, millega tihti kaasneb halvustav maik, ent „Lõppmängus“ on elementi kasutatud positiivse ning hulgaliselt äratundmisrõõmu pakkuvana.

Ehkki Marveli kinouniversumi – MCU – filmides on alati esiplaanil olnud võimsad eriefektid, värvikad kähmlused ja palju huumorit, ning „Lõppmäng“ on kindlasti üks vägevamaid näiteid, on minu arust tegelikult filmide parimaks osaks kangelaste teekonna ning arengu viimistlemine. Eriti ilmne on see filmi esimeses vaatuses, mis tegeleb ettearvatult hävitustöö tagajärgede ja omaks võtmisega. Paljude tegelaste juures ongi meeldiv näha milliseks nende omavahelised suhted on kujunenud ja kujunevad: kas Raudmees ja Kapten Ameerika lepivad lõpuks ära; kuidas Kullisilm ja Must Lesk, ning Nebula ja Rocket üksteist kaotusevalus toetavad; mida tunneb Thor pärast oma läbikukkumist, millist lootust annab Kapten Marveli tulek ja abi? Paljud Marveli näitlejad on öeldnud, et iga MCU film on justkui jupp suurest puslest. Lood on enamjaolt eraldiseisvad, mõndadel tegelastel on mitmest filmist koosnevad omad seiklused. Lõppmängus saavad kõik need rajad viimaks kokku ning tegelaste kaared ja teekonnad tõmbavad mitmelgi puhul ringi täis. Seega on emotsionaalselt tegu kahtlemata kordaminekuga. Üks parimaid ja osaliste mõttes ulatuslikumaid lahingustseene filmiajaloos on boonuseks, selle mastaap eepiline igal moel.

Ilma süžeed spoilimata on keeruline filmi kritiseerida, ent midagi täpsustamata saab öelda, et mõne tegelase puhul võib nende koomiline kujutamine veidi kahetise mulje jätta. Võib tekkida küsimus, et kas ikka oli parim lahendus – eks igaüks saab vaadates oma arvamuse moodustada, filmi jaoks töötas ning huvitav ja meelelahutust pakkuv oli kindlasti. Mõningad kriitikud on ette heitnud ka kolmetunnist kestvusaega, mis on kergelt öeldes jabur virin – tegu on siiski ulatuslikku fiktsionaalset maailma käitleva teosega, mis tõmbab üle kahekümne filmi otsad kokku ning annab mitmele tegelasele rahuldustpakkuva lõpplahenduse. Ajanurina peale hakkasid internetiavarustes levima ka meemid, milles Sõrmuste Isanda fännid küsivad Marveli omade käest „First time?“ Film on tegelikult päris tihe, ning juhtub päris palju, ent liinid tõmmatakse kokku ning samal ajal lükatakse käiku teised, seega on tegu hästi ja terviklikuks kirjutatud lõpetusega.

Kuna „Lõppmäng“ märgib Igaviku-saaga lõppu ning avab tee uutele (ja osadele vanadele) tegelastele, saab ootusäreva pilgu heita ka tulevikku. Kui Disney aasta alguses 20th Century Foxi omandas, kandusid mitmete seni populaarsete koomiksikangelaste nagu näiteks Fantastiline Nelik ja X-Mehed, ning kuulsate kurjamite nagu Dr. Doom, Galactus ja Magneto, õigused üle MCU filmivaramusse. Ehkki neid tegelasi pole veel mõningaid aastaid kinolinadele ootada, on lugusid palju, mida koos Tasujatega võimalik jutustada. Samuti ootavad oma järge uued filmid eesotsas Ämblikmehe järjega (millega jõuab MCU filmide kolmas faas ametlikult ühele poole), teised kinnitatud osad nagu Galaktika Valvurid, Must Lesk, Must Panter ja Doktor Strange, ning peatselt Disney+ platvormil ilmuma hakkavad sarjad. Materjali on palju ning kuna filmiuniversum ja tegelasmansa on niivõrd rikkalikud, võib iga vaataja leida kangelase kellega samastuda ning kellele kaasa elada olenemata sellest mida ja kui palju plaanib näha.

Kokkuvõtteks ütleks, et kui vaataja pole Marveli fänn ega hooli eriti superkangelastest, ei usu ma, et „Lõppmäng“ suudaks arvamust muuta. Kui aga olla viimase 11 aasta jooksul neid tegelasi jälginud, nende teekonda koos kaasa teinud ning jaganud emotsioone ja värvikaid hetki, saab kogeda võimast filmielamust, mis tõepoolest annab kõike, mida ühelt kinokülastuselt tahta. Vaatemäng on suurejooneline, tegelased oma parimas kuues ning mõtisklusi jagub kauaks pärast tiitrite lõppu.

Uudiskirjandus 04/19

Kõhedad muinaslood

Mart Sander

Mart Sanderi uus kogumik „Kõhedad muinaslood“ on põnev uudis kõigile õudus- ja fantaasiasõpradele. Sellesse autori enda poolt illustreeritud novellikogusse on koondatud seitse lühemat või pikemat lugu – novellidest lühiromaanideni – mis pakuvad lugejale terve nädala jagu kõhedust. Osa lugudest on ilmavalgust näinud inglise keeles, osa ilmunud erinevates kogumikes, osa aga kirjutatud spetsiaalselt kogumiku tarbeks (seitsmest loost viis ilmuvad eesti keeles esmakordselt). Allegoorilised muinasjutud taaselustavad meie ürgsed hirmud pimeduse, üksinduse, teispoolsuse, nõiduse ja needuse, deemonite ja rahutute hingede ning kõige selle ees, mille kohta me tavatseme öelda: „seda pole olemas“. Siin raamatus on.

Kirjastus Literarity

298 lk

Silber. Kolmas unenägude raamat

Kerstin Gier

„Kolmas unenägude raamat“ on Saksamaa menukaima noorteautori „Silberi“ triloogia vinge lõppvaatus.

On märtsikuu ja Londonis on kevad ukse ees. Liv Silber seisab aga silmitsi kolme muret tekitava probleemiga.

Esiteks: ta valetas Henryle.Teiseks: see unenägude värk muutub üha ohtlikumaks. Arthur on unenägude maailmas saanud jälile saladustele, mille abil on võimalik korda saata uskumatuid sigadusi. Ta tuleb iga hinna eest peatada. Kolmandaks: Livi ema Ann ning Graysoni ja Florence’i isa Ernest plaanivad juunis abielluda.

Ernesti kurjal emal Kookeril on oma poja pulmadeks suured plaanid, mis paraku ei kattu vähimalgi määral pruudi omadega. Nüüd peab Liv tööle panema kogu oma nutikuse ja tahtejõu, et ähvardavat katastroofi ära hoida. Hea õnne ja usaldusväärsete sõprade olemasolul pole aga ükski olukord päris lootusetu.

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Katri Soe-Surén.

352 lk

Cress

Marissa Meyer

„Kuu kroonikad“ on Marissa Meyeri viiest raamatust koosnev sari, kus uue futuristliku võtme saavad tuntud muinasjutud Tuhkatriinust, Punamütsikesest, Rapuntslist ja Lumivalgekesest.

Satelliidile vangistatud, tipptasemel häkker ja valmis maailma päästma – Cress ei ole tavaline hättasattunud preili. Cress kasvas üles vangina. Kaaslaseks vaid võrguekraanid, on ta sunnitud täitma kurja kuninganna Levana käske. Seekordseks ülesandeks on leida Cinder ja jälgida ta nägusat kaasosalist keiser Kaid. Kuid kuninganna Levanal ei ole aimugi, et tagaotsitavad ja kihlatu plaanivad ta kukutada… Kui teed ristuvad ja vabaduse hind tõuseb, ei ole õnnelik lõpp Cressi, Scarleti ja Cinderi jaoks kunagi kättesaamatum tundunud.

Kirjastus Pikoprint

Tõlkinud Karin Kull

626 lk

Kodukäija

Åsa Larsson ja Ingela Korsell

Sarja „PAX” 10. raamat

Oraakli kaardid ennustasid kaarnavennastele katastroofi. Ennustus hakkab tasapisi täide minema. Õige varsti peavad Viggo ja Alrik ära kolima. Nad saadetakse Mariefredist kasuvanemate Andersi ja Laylah’ juurest minema. Viggo meelest on see kõik Irise süü. Aga kui ta järsku taipab, kus võiks olla neile vajalik kood, süttib pimeduses väike lootusekiir. Kas vennad suudavad Mariefredi ja maailma päästa, enne kui must nõid salaraamatukogusse sisse pääseb ja tondi äratab? Aeg tiksub, pimedus murrab sisse – viimast korda!

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Kadri Papp

256 lk

Salajaki lahing

Johan Theorin

„Jarmalandi kroonikad“ on põhikooliealistele noortele mõeldud ainulaadne fantaasiaeepos, mille tegevus toimub keskaegses Skandinaavias, kus inimeste kõrval tegutsevad ka viitrid, haldjad ja lohemaod.

Triloogia esimeses osas „Salajaki lahing“ põrkuvad viitrite ja inimeste maailm, kui olendid hakkavad inimesti ründama ja sööma ning inimestel tuleb lahinguks valmistuda. Raamat jutustab loo teekonnast lahinguni nii inimeste kui ka viitrite vaatepunktist.

Just talveunest ärganud nahksete tiibadega Ristin Laitiib kuulub viitrite kuninglikku valvemeeskonda ning ootab kaaslastega viitrisõdalasi, kes naasevad Salajaki kindlusesse värske saagiga. Samal ajal moodustatakse riigis viitrite vastu suurt sõjaväge ja ka vennad Eggid põgenevad oma Smålandi kodutalust, et sõjaväega ühineda. Vanem vend Samuel unistab rüütliseisusest, keskmine vend Niklis tahab saada sõduriks. Noorim vend Jöran, kes hoiab end aga tülidest ja kaklustest eemal, järgneb vendadele, et nad hoopis tagasi koju viia.

Sõjavägi marsib põhjapoolsete mägede suunas ja möödub Storsjö järvest, kus liitub foogti sõjameestega. Nendega ühineb ka foogti tütar Lovisa, kes Samueli silmapilkselt ära võlub. Lovisal on aga oma salarelv – järves elav lohemadu.

Oma rännakul puutuvad vennad Eggid kokku küsimuste ja probleemidega, mis kõnetavad ka tänapäeva teismelisi: perevägivald, rahalised raskused, seisusevahe, sõprus, armastus, vastuoluline info. Keda ümbritsevatest uskuda ja keda mitte? Kas järgida oma teed või usaldada kedagi teist? Kas kindlaks kujunenud arusaamadel on ikka tõepõhi all?

Kirjastus Eesti Raamat

Tõlkinud Heidi Saar

320 lk

Topeltstaar

Robert A. Heinlein

Hugo auhinnaga pärjatud romaan «Topeltstaar» on ameerika ulme suurmeistri Robert A. Heinleini (1907–1988) kaheksas maakeelde jõudnud raamat. Töötu näitleja Lorenzo Smythe palgatakse kehastama populaarset poliitikut John Joseph Bonfortet. Oponendid on Bonforte röövinud ning Smythe peab eelolevaid valimisi silmas pidades hakkama tema teisiku rollis kaitsma poliitiku vaateid, mis on tema enda jaoks vastumeelsed.

«Topeltstaar» räägib loo sellest, kuidas vastanduvad näitleja ja poliitik, kuidas staarnäitlejast saab tähtpoliitik.

Kirjastus Fantaasia

Tõlkinud Tatjana Peetersoo

184 lk

India printsessi pärandus

Jules Verne

Esmakordselt eesti keeles ilmuv „India printsessi pärandus“ ei ole eksootilises keskkonnas toimuv romantiline seiklusjutt, nagu võiks arvata romaani pealkirjast, vaid sünge ja düstoopiline ulmevisioon kahest drastiliselt erineva ühiskonnamudeli valinud linnast. Nendeks on ühe ja sama India päranduse eest Ameerikasse rajatud saksa teadlase juhtimisel toimiv Stahlstadt – Teraselinn – ning prantsuse teadlase ideaale järgiv France-Ville. Selles superrelvadega peetava sõja ohtu käsitlevas romaanis rõhutas Jules Verne esmakordselt nii nähtavalt teaduse ja tehnoloogilise progressi ohtusid. Romaan on omaaegsete gravüürjoonistustega rikkalikult illustreeritud.

Kirjastus Viiking

Tõlkinud Martin Kirotar

208 lk

Ulmkonnakroonika 04/19

Ulmestaar: Jakob Rosin

Olen selline kapist välja tulemata ulmefänn. Et pigem loen üksi vaikselt kodus, foorumitesse ja listidesse pole jutustama kippunud tulema. Teagi miks, vast pigem seetõttu, et arvutist on saanud selline töövahend, mida puhkuse ajal näha enam ei taha.

Tõsi, ka ühelegi füüsilisele ulmikute ilmingule pole ma veel jõudnud, aga õnneks on olemas selline tore ajamääratlus nagu ühel päeval... Enam meeldib lugeda, kui filme / sarju vaadata, lauamängu ja koomiksi ja muu vahva graafika maailm on minust määda voolanud, peamiselt selle tõttu, et ma pole sünnist saadik pea mitte midagi näinud.

Igapäevaselt olen Eesti Pimedate Liidu juhatuse esimees, ajakirjanik GeeniusMeedias ning reede hommikuti keeran Raadio2 eetripuldis nuppe ning räägin juttu, et see Eestimaa ükskord ometi ärkaks.

Ahjaa, pime ja ei näe. Ennetades küsimust, et "Aga kuidas sa siis raamatuid LOED?" Ma pigem loen tõesti audioraamatuid. Seega inglise keeles ostan raamatuid nÄiteks Audiblest või Kindle’ist. Viimase puhul, ja ka Eesti kaubandusvõrgus saadaval olevate e-raamatute puhul kasutan ma telefonis äppi, mis teksti failist ette loeb. Kuna Eesti kõnesünteesi sel äpil pole, on kõige lähem häälduslik vaste soome keel. Seega kuulan ma ka eestikeelseid raamatuid soome tädi Sanna raske Lääne-Helsinki aktsendiga. Nii, et kui keegi raamatut kinkida tahab, saatke fail!

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Praegu on lahti Expanse sarja 5. raamat, Nemesis Games.

Mingite pikkade sarjadega on ikka see lugu, et need hakkavad mõnusa pauguga pihta, naudid, loed, hoiad öösel voodi servadest kinni, sest nii põnev on. Siis ühel hetkel saavad autoril head ideed otsa ja tormamine muutub selliseks rahulikuks kruiisimiseks, kus aeg-ajalt on hüpekad. Aga pooleli ei tahaks ka jõtta, sest viiendaks raamatuks on peategelased saanud mõnusateks tuttavateks, ja kuidas sa siis ikka neid nii hülgad?

Teiseks raamatuks, sest mul on kombeks korraga mitut raamatut lugeda, on hetkel Hiina ulmekirjaniku Cixin Liu  The Three-Body Problem.

Raamatute puhul on minu peamisteks triggeriteks kosmos ja küberpunk. Muidugi on kõikides alamžanrites oma meistriteosed, aga kui keegi mingist suuremast kosmoseseiklusest pajatab, tuleb see raamat enne ette võtta, kui näiteks mingi aurumasinate sõda.

Viimastest lemmikutest pärineb ehk William Hertling'i Singularity series. Selles nelikus vaadeldakse tehisintellekti teket ja selle erinevate vormide mõju inimkonnale. Alates Gmaililaadse meilisüsteemi vastuste generaatorist kuni nanorobotite, päheistutavate implantaatide ja muu säärase mölluni välja. Lugu on pidevalt uute pööretega ja ei ole liiga lihtne, seega neid olukordi, kus tegevust või tehnoloogiat ette ära arvaks, ei teki just sageli.

Kui sarjadest ja filmidest rääkida, siis nagu ülal mainisin, ma just liiga aktiivselt neid ei vaata. Black Mirror vajaks siiski ära märkimist ja The Martiani filmi olen ka nüüd vist üle nelja-viie korra juba vaadanud.

Ahjaa, Star Trek, mitte Star Wars ning Doctor Who, varasemad hooajad on ka teemaks.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Üldiselt, kui raamat suudab mind öö otsa üleval hoida, on tegu väärt lugemisega. Olgu see siis seetõttu, et lugu võtab pidevalt uusi nurki ja koguaeg toimub midagi, või suudab autor oma loodud tegelased lugejale nii lähedale tuua, et sa ei saa nendele kaasa elamata jätta ja kui viimane raamatu lehekülg lõppeb, lähed internetti saatusekaaslaseid otsima. "Kas keegi igatseb neid veel?"

Ja seepärast ei kõhkle ma raamatuid uuesti ja uuesti lugemast. On teoseid, mida ma iga paari aasta tagant jälle ja jälle loen. Audioraamatute eelis on see, et samal ajal saab midagi muud kasulikku teha või tukkuda. Viimase puhul läheb aegajalt muidugi osa jutust kaotsi, sest raamat loeb end ju ise edasi, kui sa magad, aga raamatute uuesti lugemisel ongi see võlu, et sa tegelikult ju tead, mis toimus.

Üks asi, mis mulle meeldib, aga nõuab lugemise puhul keskmisest enam süvenemist, on keeruline maailm ja tegelaste õlesehitus. Näiteks Peter F. Hamiltoni raamatud on väga head. Maailm on äge, tehnikat on nii et uputab, möllu, mäsu, aga samas sisu on ka palju, sest paralleelselt jookseb umbes kaheksa erinevat tegevusliini eri tegelastega, mis sarja viimase osa lõpus äkki kokku saavad.

Esimesed paarsada lehekülge ja kümmekond peatükki muud ei tehtagi, kui tutvustatakse uusi tegelasi ja kohti. Hakkad just aru saama, mis toimub, ja kellega tegu ja siis vuhh, visatakse sind mingisse järgmisesse maailma. Ja muidugi saavad nad ühel hetkel kõik kokku, ja siis on igavesti äge, aga see kõik vajab aega. Ja mitte liiga suuri pause lugemises, sest muidu läheb tõesti meelest ära, kas sellest tegelasest juba varem on räägitud ja kuidas tema pilti suhestub.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... )ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

AINULT KOLM?!

Aga, täitsa suvaliselt:

1. Dan simmons'i Hyperion Cantos ehk kõik neli raamatut.

See on üks neist sarjadest, mida aina üle ja üle loen. Nii meisterlikult loodud maailma ja tegelasi annab otsida. Esimest korda seda lugedes olin vist 13 aastane. Ja seetõttu on ka põnev jälgida, mis moodi minu enda suhtumine kogu loosse aastatega muutunud on. Et kui kunagi olid kõige põnevamad kosmoselahingud, siis nüüd täna on tegelikult hoopis huvitavam loo taustapõhi, see kudum, mis moodustub erinevate kultuuride ja inikonna harude konfliktidest, mis tegelikult ju raamatu keskmeks on. Nihverdan sellele samale reale ka Leo Kunnase Gort Ashryni, sest ehkki tegelikult täiesti teistsuguse jutustusega, on neil kahel sarjal palju Ühist. Kas või juba see, et mõlemad on jube head.

2. Meie enda oma saladuslik Tsaar, ning kogu selle juurde käiv. Taaskord on tegemist ääretult mitmeharulise maailmaga, mille osad jätked on nõnda kaugele sirutatud, et me ei teagi, kuhu mõni tegevusliin välja viib. Avatud maailma eelis on see, et igaüks saab omamoodi käed külge panna ja sellest endale põneva loo välja kirjutada. Ei ole ise ka maha matnud mõtet servast oma ilukirjanduslikku kirjaoskust tsaarimaailma arendama minna.

3. Arthur C. Clarke. 2001, Kosmoseodüsseia oli ilmselt esimese viie ulmeraamatu seas, mida lugesin. Ja siiamaani kummitab. Clarke'i nn. retrohõngulised ulmeromaanid on kuidagi head ja kodused lugeda, ehkki neis ei ole sageli ülalmainitud küberpunglilikku mäsu, on seal head tegelased, sujuvalt voolav lugu ja tal on mingi eriline viis edasi anda kosmose mõõtmatuid kaugusi, mis modernsema ruumihüppe, teleportatsiooni, kaugsiirdumise ja muu säärase juures eriti realistlikult mõjub.

4. Palun vabandust, Üks veel. Daniel Suarez on Üks neist autoritest, kelle raamatu ostan kohe, kui see välja tuleb. Influx on tema loomingusse hea sissejuhatus, sest tema väljamõeldud tehnika on uudne ja põnev, selle Ümber kootud lugu aga täpselt selline, mis Üldse kohe magada ei lase.

HÕFF elutööpreemia sai Priit Vaher

Pressiteade:

Tõstmaks esile nende filmitegemisega seotud ametite esindajaid, kes tavaliselt varju jäävad, annab Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival tänavuse elutööauhinna filmikunstnik Priit Vaherile.

71-aastane Vaher töötas aastail 1970–1992 stuudios Tallinnfilm ligemale 30 mängufilmi juures, algul kunstnik-dekoraatorina, seejärel kunstnik-lavastajana. Tema tuntumate tööde hulka kuuluvad „Ideaalmaastik”, „Karikakramäng”, „Arabella, mereröövli tütar”, „Keskea rõõmud” ja „Ainult hulludele ehk halastajaõde”. „Ideaalmaastiku” ja „Arabella” eest võitis ta 1983. aastal teisel Nõukogude Eesti filmifestivalil ka parima kunstniku auhinna.

Iseäranis tähelepanuväärne on Vaheri panus meie fantastikafilmide valmimisse: ta kujundas Nõukogude Liidus 32 miljonit vaatajat kogunud linateose „Madude oru needus”, samuti Ida-Euroopa Spielbergiks hüütud poolaka Marek Piestraki teise filmi „Saatana pisar” ning tegutses dekoraatorina legendaarsete ulmefilmide „Navigaator Pirx” ja „Hukkunud Alpinisti hotell” juures.

„Mis tunne on? Sellele küsimusele vastata on nii lihtne ja samas nii keeruline,” ütles vastne laureaat ise. „Meenub rida filme, nii paremini kui halvemini õnnestunuid – omal ajal käis isegi ajaarvamine nende järgi. Meenuvad nii omaaegne tunnustatus kui hilisem unustatus, rõõm ja valu. Oli rõõmu õnnestumistest kuni lõpuks, seoses Tallinnfilmi kadumisega, tuli peale suur must masendus, millest ülesaamiseks kulus aastaid. Üllatav on minu tööde ülesleidmine aegade kolikambrist ja see on üks pagana hea tunne.”

Elutööauhinna saab Vaher kätte festivali avatseremoonial, mis leiab aset sel reedel Haapsalu kultuurikeskuses. Päev varem toimub Haapsalus ka HÕFFi suur rongkäik.

Varem on festivali elutööauhinna pälvinud filmisaade „Jupiter”, Sven Grünberg, Bill Rebane, Karel Zeman, Hideo Nakata, Tobe Hooper, Shinya Tsukamoto, Andrei Iskanov, Adam Mason ja Brian Yuzna.

Mart Sander esitles HÕFF-l raamatut

Neljapäeval, 25. aprillil esitles Mart Sander oma uut raamatut „Kõhedad muinaslood“. Kogumik sisaldab seitse juttu, mis autori sõnul peaksid aitama õuduslembesel inimesel üle elada HÕFF-ile järgneva nädala võõrutusprotsessi. Mart Sander ütles esitlusel, et ta peab Haapsalu Õudus- ja Fantaasifilmide Festivali maailma parimaks festivaliks ning ta püüab ära vaadata kõik linastuvad filmid. Loomulikult see ei õnnestu, sest seansid kattuvad, aga ta püüab anda endast parima. Ja just seetõttu pidas ta ka oluliseks oma uue raamatu esmaesitlus HÕFF-l teha. Kogumiku „Kõhedad muinaslood“ esitluse viis läbi Toomas Kolk, kes mängis ka peaosa Mart Sanderi filmis „Tegelikult“, mis linastus 2018. a HÕFF-l. Toomas Kolk rääkis omaenda lugemismuljetest ja küsitles autorit. Mart Sander tunnistas, et ta ei oota inspiratsiooni, et pigem paneb teda kirjutama konkreetne avaldamisvõimalus – kui näiteks Indrek Hargla palub talt juttu antoloogiasse, siis see on talle inspiratsiooniks. Kogumik sisaldab seitse juttu, millest vanim on 1990-e alguses eetris olnud raadiokuuldemängu jutuversioon, osad tekstid on varem ilmunud inglise keeles, osad eesti keeles, osa aga kirjutatud spetsiaalselt selle raamatu tarbeks. Kaanepildi kohta ütles Mart Sander, et tal ema kogu aeg kritiseeris, miks ta autoripilt tagakaanel alati nii pisike on? Seekord pani ta siis autori pildi suurelt ja esikaanele. Raamatu kujundus ja illustratsioonid on samuti Mart Sanderi tehtud. Haapsalus toimunut võib nimetada eelesitluseks, sest raamatu suurem ja päris ametlik esitlus toimub 30. aprillil Tallinnas, Apollo raamatupoes.

Pildistas: Markus Sein

„Newtoni esimene seadus“ esitlus

12. aprillil toimus Tartu kirjanike majas Maniakkide Tänava romaani „Newtoni esimene seadus“ esitlus. Autoriga vestles Jüri Kallas, esines ka ansambel Vist Tulnukad. „Newtoni esimene seadus“ on alternatiivajalooline romaan, mis aurupunklikus võtmes pajatab loo mittealistatud Eestist. Kuningliku Eesti teadusmõisates ehitakse moodsaid masinaid, tegeletakse inimaretusega ning vaikselt kinnitavad kanda valgustusajastule omased ideed. Maniakkide Tänava romaan „Newtoni esimene seadus“ ilmus veebruari alguses ning tegu on uue kirjastuse Lummur raamatusarja „Teaduse kaardivägi“ esimese raamatuga.

Pildistas: Jaana Muna

Veiko Belials käis Elmari raadios

Veiko Belials käis Elmari raadios ja tal õnnestus lisaks HÕFFile paar sõna ka Ulmeühingust öelda. Saade oli eetris neljapäeva hommikul 8.10. Kuula lähemalt siit https://bit.ly/2W581FV

Tallinna ulmikute teine reede

Pildistas: Riho Välk

Reaktori juttudest 04/19 (Tõnis Hallaste)

Avispea taga metsas

Raivo Tammus

Autobiograafiliste elementidega mängivas jutus läheb peategelane Raivo Tammus tagasi kodukoha Avispea kanti. Üllatuslikul kombel ilmneb, et samas piirkonnas tegutsevad ka libahundid. Tuues mängu paljud autorile isiklikult tuttavad inimesed, kirjeldatakse novellis, kuidas Tammuse-vennad püüavad jälile saada libahuntidele ja nende saladustele, samal ajal semulikult õlut libistades.

Huvitav oli jälgida üleloomuliku ja üleni loomuliku vahekorda. Selmet olla lugu sellest, kuidas maagiline element ilmub tegelaste argisesse ellu ja paiskab kõik segamini (raputab nende psüühikat, lööb paigast nende senise maailmapildi jne), kohandus novelli argine element argise maailmaga. Ei, „kohandumine” on veel vähe öeldud – libahundi-motiiv pigem taandus üheks suhteliselt mõnusaks ajaveetmisvahendiks. Ja kuna rõhk jäi tegelaste mõnusale ajaveetmisele, kaotas libahunt sellisena oma erilisuse. Põhimõtteliselt võinuks libahundi asemel olla ka tulnukad või suured sipelgad, kas või ISISe terroristid – selles tekstis kujutatud Tammuse-vennad oleks neile kõigile vastu astunud samasuguse bravuuri ja ükskõiksuse seguga, nautides ühist võimalust võidelda sama asja eest (või sama asja vastu – aga eks see ole sama asi), muhedaks tegevad õllepudelid käeulatuses.

Tundub, et tegevusele andis juurde see, et tegelased olid suuresti päriselust laenatud. Küllap see mõjutas ka nende tegutsemist, vähemalt tuletas autorile meelde, et nad on ju kah tavainimesed ja soovivad tegeleda oma igapäevaste toimingutega. Näiteks meeldis mulle väga, et üheks komistuskiviks libahundi-saladusega tegelemisel oli see, et neile abiks olnud vanamees ei saanud neid aidata, sest kohe algas „Õnne 13”.

Tekst ise oli üllatavalt argise hoiakuga, mis mõjus värskendavalt – tavaliselt on surnuaias tõele jälile jõudmise stseen midagi dramaatilist ja hirmsat (välk lööb ja valgustab korraks terve ruumi ja valgustab neile ka suure tõe, mida kardetakse teada saada). Siinse teksti tegelastel oli hauakivide uurimisel peamiseks mureks, et õllepudel hakkas otsa saama.

Üks asi, mis ajas mõnevõrra segadusse. Truupõld algul väidab, et see, kes tapab libahundi, saab ka tema võimu, seejärel aga lisab, et selle kunagise tapmise käigus pritsis libahundi veri talle suhu, mistõttu ta sai koletise jõu. Kumb siis oli? Juhul kui tapmine annab jõu, läheb neil edaspidi raskeks, sest vähemalt ühe libahundi tappis Karla, kellel on aeg-ajalt skisofreenilised hood.

Natuke kohmakalt mõjub jutustaja isiklik keelepruuk – näiteks „õhtupoole läksid Raivo ja Tom jõukasse” ehk jõusaali. Mingeid näiteid oli teisigi, see pole erandlik vääratus. Selline lühendamine ja sõnakasutus sobiks juhul, kui Raivo oleks minategelane, aga peategelasest kolmandas isikus ehk tema-vormis rääkiv jutustaja võiks ikkagi olla natuke neutraalsema keelekasutusega. Tjah, muidugi saaks siinkohal öelda, et kirjandus on subjektiivne ja jutustaja ei peagi olema neutraalne, mõni kirjanik on palju originaalitsevam ja mis ma Tammuse kallal norin – aga siin ei anna see minu arust juurde.

Kohati oli tekst päris labane. Tsiteerin lõiku:

„„Mida fakki, mida raiska siin toimub!” hüüdis Paks telgist välja tulles, endal till poolnussitud Rakvere litsist poolripakil.”

Ning tsiteerin, mis sellest „litsist” sai:

„Kogu selle möllu keskel jõudis ühtäkki kohale, et lits on kole vaikseks jäänud – gaasiballoonist lennanud kild oli tabanud õnnetut naist täpselt otsaette ning sealt suust ei tulnud tõepoolest enam piiksugi.”

Ja kuidas sellesse suhtuti?

„„Kuradi hea kepp oli, aga...,” vinnas Paks surnud prosti sülle ning viskas üle kasti tolmuseina sisse ja röögatas „äkki raputab raiped kannult.”

Vast pole minust liiga feministlik tunda ebamugavust sellest, et tegemist oli jutu ainsa naisega.

Kahjuks oli tekst labasevõitu, ka oli stiilis kohmakusi. Ja midagi oli teksti liigses argisuses, mis röövis lugemisentusiasmi. Eriti loo alguses. Loed, kuidas mingi tüüp käib vennaga jõukas, ja siis võetakse mõned õlled. Ehitatakse müüri veidi. Tuim, noh. Vahel on sellised tausta kujundavad väikesündmused ja pisitegevused head, sest aitavad teha maailma käegakatsutavamaks ja aitavad kirjeldada tegelaste omavahelisi suhteid ja võimuvahekordi. Sedapuhku näis mulle aga, et neil polnud sihti, need lihtsalt olid.

Hiljemgi vaatasin, et kui siis libahundi-möll pihta hakkas, ei läinud sündmused eriliselt korda. Inimesi hakkab järjest surema, aga lugejale läheb see samavõrd korda kui tegelastele. Tekstist kumas läbi, et tegelaste saatus ei paistnud autorile õieti korda minevat. Tõsielulised karakterid olid mängu toodud, et nendega õlut juua ja öist libahundi-mängu mängida. Looks oli sellest vähevõitu.

5,5/10

Tähed täis surma

Maniakkide Tänav

Paul Meldor on kunagine kindral, kellest on nüüd on jäänud digitaalne teadvus. Püütud kinni vaenlaste elžuggide poolt, on ta sisestatud kaevandusmasinasse, kus on oma kunagiste vaenlaste heaks töötanud juba tuhat aastat. Novelli alguses leiavad Pauli vanad võitluskaaslased ta üles ja püüavad teda sellest päästa. Kas tal õnnestub oma teadvust masinast kehasse pannes ja siis tagasi masinasse lülitades ja seejärel jälle bioloogilisse kehasse pannes jõuda niikaugele, et lõpuks pääseda vabadusse?

Tegemist on seiklusliku militaarulmega, mille peategelane on sunnitud olema pragmaatiline. Algul veidi ehmatas ära, et tegelane näis olevat tarbetult kalk. Hiljem aga ütleb, et hoolimine kaasinimestest ja liiga varajane hoo maha võtmine on põhilised põhjused, miks tema varasemad põgenemiskatsed olid läbi kukkunud. Sealjuures tundub oluline lisada, et ei õigusta – ta ei vabanda ega virise, vaid tegutseb enda huvide nimel, hoolimata jäljest, mille jätab.

(Natuke teemaväline: mitme viimase numbri vältel on arendatud edasi poleemikat selle üle, kas Reaktori kirjutajad tegelevad liialt proleulmega, s.o. ulmega, mille tegelased on madalad ja taotlused madalad, maailmapilt küüniline. Veidi on tundunud, et kirutakse mingi teatava positiivse programmi puudumist – kui nõmedad tegelased teevad nõmedaid asju, et nõmedas maailmas jätkuvalt nõmedad olla, siis miks ma seda loen või nii. Keegi poleks hakanud praegast käsitletavast tekstist rääkima kui proleulmest, nii et minust on vist ebaadekvaatne üldse tekitada seda seost. Aga siiski, võiks justkui arvata, et siinses novellis tekib oht, et inimelu pole grammigi väärt ja tegelased on isekad – et maru küüniliseks kisub või nii, ehk siis... miks ma seda loen või nii. Ja mul on tunne, et siin on lihtne vastus. Peategelane pole niisama küüniline, vaid ta on pragmaatiline. Temas pole põlastust inimeste vastu, ta on lihtsalt sunnitud sedavõrd kiirustama, et pole võimalik korraks peatuda ja mõelda sellele, kas see, mis ta teeb, on moraalselt aktsepteeritav. Inimelul on väärtus – aga et üheainsa inimelu täisväärtuslikkuseni jõuda, tuleb nii mõnegi teise inimelu jala alla suruda.)

Teksti teadusulmelisus on hästi saavutatud. Selmet pakkuda väikest ulmemekki või dekoratiivset ulmevärvingut, on siin täitsa korralikus annuses huvitavat ulmetehnoloogiat. Loed ja tunned, et toimib:

„/.../ lasknud laeva automaatikal suurendada kvantreaktori energiaväljundit maksimumini, käivitas sukeldusmootorid. Tohutu energiapalanguga läbis ta aegruumi koe ja libises allruumi.” Korrektne teadusulme.

Mulle meeldis vaenlaste kosmoselaeva meeskonna lihapudruks muutmine gravikompensatsiooni hävitamisega. Gravikompensatsiooni-tehnoloogia olemasolu ja selle järsu katkemise katastroofiline mõju – huvitavad ideed, millega ma polnud ise varem kokku puutunud. Eks ma loen ka vähe militaarulmet.

Või siis:

„Metallkeraamilised luud, diitaalselt juhitav organite töö, võrguühendus ajju, fiiberfrafeenist lihased, juhitav kiirmuteerumine, kehasisesed lisaenergiaallikad, vaakumikindlus...” - vahva ju. Nagu ka see, et selle loetelu peale vastatakse, et see on veel üsna tagasihoidlik. Transhumanistlik kehamodifikatsioonide-elevus on suur. Mispuhul mõjub toredalt iroonilisena lause „Siis säärane tunne oligi olla inimene, täpselt nii nagu ürgsetel aegadel.”

Mul on endal ainult väike kiiks üleslaadimise tehnoloogiaga ja nende arusaamadega, mis sellega kaasnevad. Teadvuse ja keha ja mõistuse lahutamine on mu meelest samasugune teadusulmeline võimatus nagu valgusest kiiremini liikumine – seda on ikka pandud ulmetekstidesse, aga tahaks siiski olla kriitiline. Mõttetegevust ja emotsioone taandada puhtalt (digitaalseks tehtava) ajutegevuse osaks ei tundu päris veenev. Või see, et Paul mingi hetk ei saa õieti arugi, kas ta on bioloogilises kehas või masinas. Ei, siiski täpsustan: ta virgudes tunneb, et igatahes pole keha bioloogiline, sest bioloogia tähendas alati valu. Seega eristab masinlikku ja bioloogilist keha see, et ühes tunned valu. Kahe kehakogemuse üleüldine samastatavus on ulmetekstides juba tavapäraseks kujunenud nähtus, aga mingit aistingulist eneseanalüüsi tehes võiks neid erinevusi ikkagi loetleda rohkemgi.

Kuna minu meelest sõltub inimteadvuse tegevus vägagi keha ja mõistuse läbini põimunud koostööst, siis oli minu jaoks veider lugeda, kuidas:

„/.../ kuskil tagaplaanist käis läbi mõte, et bioloogiline keha ei ole siisk inimese jaoks normaalse elutegevuse keskkond. Liiga raskesti hallatav ja kergesti mõjutatav.”

Samas on tekstis selle osas päris huvitavaid nükkeid. Näiteks lõik, kus „/.../ Paul oleks püsti karanud ja karjatanud, kui tal oleks olnud keha ja suu. Selle asemel edastas ta ärkvele ehmuv teadvus tehiskeha süsteemidesse seosetuid impulsse, mis pani seadmeid spontaanselt sisse ja välja lülituma.” Mõte, et aju edastab (iseenesest väga kehalise) paanikahoo masinlikeks vilgutusteks ja minialarmideks, edastab huvitaval moel kehakogemuste mitte-päris-samastatavust. Masin reageerib nii, nagu masin reageerib.

Ma saan aru, et teksti eesmärk polnud teadusulmelisele elemendile keskendumine – Maniakkide Tänava tekstide noovumid on üldjuhul seiklusliku loo teenistuses, neist ei saa selle põhifookust –, aga mulle tundus, et üks põnev motiiv, mis pead tõstis, võinuks saada selle loo kandvaks elemendiks. Nimelt mainitakse korduvalt, et pidevate kehavahetustega kaasnevad traumad lähevad aina hullemaks. Esimene teadvuste või kehade vahetus toimub suhteliselt ilma vaevata, hilisemad on juba ebameeldivamad, kohmakamad, tülikamad. Loo eesmärk oli, Koit Toome laulu parafraseerides, Pauli viimine kuskile „kaugele siit, kus jäänud tema väike paradiis”, aga huvitav olnuks, kui mingi hetk nende kehade vahetumiste traumaatilisus saanuks temast võitu. Ta ei jõua selle paradiisini, sest käib liiga hooletult ümber oma kehade, mõistuste, teadvusega. Praegu käidi välja mõte selle ohtlikkusest, aga lihtsalt kui üks komistuskivi. Kui see määranuks Pauli saatuse, jääks tekst meelde ühe teadusulmelise motiivi (kehavahetustega kaasnevad ohud) ärasooritamisena.

Kuidas seda aga teha, et see poleks niisama üks õnnetu ja katkendlik lõpp põnevale süžeele – raske öelda. Võib-olla ma siinkohal lihtsalt sõidan sisse oma süžee-eelistustega. Aga ega ma kommenteerijana eriti teisiti ju saagi. Sest see väike „oleks” aitab mulle rõhutada, et praegusel kujul on tekst väheke unustamisväärne sündmusterikas seiklus, ebamääraselt heroilise peategelasega pääsemine jubedast vangipõlvest. Ja sellisena tore. Lugejasse jääb lugemisest saadav rõõm. Lihtsalt... minu üks suurimaid rõõme ulmest on uute konteptsioonide väljamängimised. Tekst võinuks öelda midagi ühe ulmemotiivi võimaluste (või võimatuste) kohta. Mida peaaegu juba ütles, aga mitte päris lõpuni välja.

8,7/10

Jyrka karvustused 04/19 (Jüri Kallas)

Märtsikuise Reaktori mõlemad jutud olid lisandused autorite varasematele tekstidele. Iseseisvad küll, aga kumbki autor on varasemalt Reaktoris avaldanud ühe jutu, mille tegevus toimub samas maailmas ja/või samade tegelastega. Samas, neid jutte võib ka vastava eelteadmiseta lugeda. Korrektne oleks lihtsalt ära mainida, et tekstid on pisut seotud varasematega. Kui päris aus olla, siis polegi ma kuigi kindel, et ma oleks neid seoseid märganud, kui Raivo Tammus poleks vastavaid vihjeid enda jutu ees andnud, või Maniakkide Tänav poleks sellest oma romaani esitlusel sellest rääkinud.

Raivo Tammus – Avispea taga metsas

Autor pidas vajalikuks lisada jutule eessõna, kus ta räägib enda eelmisest tekstist „Kooljad“ (Reaktor 5/2013) ning sealt tuleb välja, et mõlema loo tegevus toimub samas kandis. Eessõna annab autor ka mõista, et mõlemal jutul on reaalne põhi, mille peale siis on loodud ulmeosa. Samuti saame aimu, et autoril on neid jutte kirjutades olnud mõtteis teatav kodulooline huvi. Kui saatesõna muidugi mingi äraspidine loomemüüt pole..?

Kuna ma debüütjuttu „Kooljad“ polnud lugenud, siis asusin ma teksti kallale puhta lehena ning algus oli päris paljutõotav. Oli üsna maalähedane lugu, kus ajuti kerget irooniat ja suisa matsakamat nalja sisse viskas. Tegevus läks kiirelt käima ning üsna pea olin ma lugejana haaratud lihtsate poiste libahundijahist. Tervikuna siis päris mõnus tekst.

Kuid on ka negatiivset. Eelkõige keelekasutus! Autor ei taju keelt, n-ö ei kuule, sest päris muheda ja rahavaliku keele vahele kasutab ta ajakirjanduslik-telegramlikku kantseliiti, mis ajuti suisa kõrva kriibib. Mul tekkis lugedes mitu korda silme ette pilt autorist, kes on pensionieelik või suisa pensionär ning kes samas püüab popp ja noortepärane olla. Ei, pensionärluses pole midagi halba – ma lihtsalt kirjeldan emotsiooni. Mitmed n-ö popid ja nn slängilikud ütlemised mõjusid mulle kuidagi totter-naljakalt, aga võib-olla oli viga minus ja ma lihtsalt ei jaga matsu.

Ka tuleb kritiseerida teksti pikkust. Arvan, et kui pisut tihendada, siis saaks parema loo. Kõik see külapoiste jauramine ja kulgemine oli päris nauditav, aga sinna vahele pikitud libahundiloo taustad ja koduloolase Truupõlluga seonduv oli nõrgem. Jah, seda oli vaja, aga oli tunda, et autorile polnud see nii oluline, või ta ei suutnud seda seiklustega samaväärselt kirja panna. Et siis viimistlusküsimused...

7/10

Maniakkide Tänav – Tähed täis surma

Romaani „Newtoni esimene seadus“ esitlusel rääkis Maniakkide Tänav, et ta kirjutab praegu romaani, mille tegevus toimub samas maailmas juttudega „Teekond tulevikku“ (Reaktor 2/2018) ja „Tähed täis surma“.

Jas tõtt-öelda olen ma selle teksti hindamisega raskustes. Jutt mulle meeldis, aga samas oli ka häirivaid momente.

Alustaks meeldivast. Taolist tehnost tiinet märulit pole eesti ulmes kunagi palju ja juba seetõttu ajan ma pöidlad tunnustavalt püsti.

Kui aga rääkida negatiivsest, siis oli tegu üsna sirgjoonelise tekstiga ning sellisena pisut õlgu kehitama paneva tekstiga. Ma saan aru küll, et seikluslugu jne, aga oleks tahtnud mõnda kohta ehk seletavamat lõiku juurde, et see kõik NII sirgjooneline poleks. Samuti häirisid mind dialoogid, kus praktiliselt puudus pinge – lihtsalt räägiti või anti edasi hädavajalikku informatsiooni. Võimalik, et taoliste dialoogide põhjuseks oli peategelase Paul Meldori isik, õigemini selle füüsiline kuju. Lühidalt: autoril võib olla pädev õigustus, aga mind lugejana häiris.

Kokkuvõttes see jutt mulle meeldis, aga kuna lugemisel esines tõrkeid, siis ausus ei luba mul kõrgemat hinnet panna. Mõni vähemkogenud autor saanuks ehk palli enam, kuid Manikkide Tänava kirjutamisstaaži arvesse võttes ma rohkem anda ei saa.

8/10

Kuigi ma olen eespool olnud kriitiline, hindaksin ma seekoordset jutuvalikut õnnestunuks. Jah, n-ö nõrk ja tugev neli, aga lugedes ma ei piinelnud ja enamjaolt suisa nautisin. Kuid nagu Maniakkide Tänav ise on öelnud, et kritseerides ei tohiks me sõbrad olla, et see ei vii edasi. Ja tõsi see on, sest mõlemat juttu oleks pisut siludes paremaks saanud.

Jutt: Ukrainakeelne diktaatorite lühiajalugu. Katkend romaanist „Sada aastat püksata” (Müütiline Inimkoi)

Puhja Tao, 1941

"Sa magad, Nikita, mu poeg..." ümises sm. Stalin vaikselt ja kiigutas hälli, kus suikus sm. Hrutšov.

Äkki nägi too vist midagi hirmsat unes, sest hakkas järsku rabelema.

"...ja piki randa kõnnib NKVD," laulis Stalin rahustavalt.

Sm. Hruštšov vähkres hällis rahutult, pistis siis pöidla suhu ja hakkas seda innukalt lutsutama.

"Mmm ... Kukuruusa" pomises ta läbi une.

"... Ruusa ...Ruusa ... Maga nüüd," pomises sm. Stalin ja kiigutas hälli.

Ta hakkas pisut närviliseks muutuma – köögis jahtus tee ja ootas sm. Beria – too siin aga ei kavatsegi korralikult magama jääda.

"Kasvata siis sedasi endale järelkasvu," pomises Stalin pahuralt. Veendunud, et sm. Hruštšov on uuesti magama jäänud, tõusis ta vaikselt ja hiilis kikivarvul kööki.

Köögis ootas teda sm. Beria.

"Näe, tee on täitsa ära jahtunud!" rüüpas Stalin oma jooki.

"Seda, et, sm. Stalin ..." alustas Beria arglikult. "Mul on siin mõned mahalastavate nimekirjad, mis vajaksid Teie allkirja."

"Allkirja ja allkirja," torises Stalin, "kust ma sulle kõik need allkirjad võtan, näpust või?"

"Muud sul ei ole, kui sm. Stalin andku aga allkirja. Aga kui sm. Stalinil allkirjad otsa saavad? Aga kui sm. Stalinil käsi ära väsib?"

"Mis te nüüd, sm. Stalin." meelitas Beria. "Teie võimete juures...!"

"Pealegi, ega inimesed ennast ise maha ei lase, ilma sm. Stalini allkirjata aga ei saa kuidagi."

"Hmm..." jäi Stalin mõttesse, "aga miks, õigupoolest, ei võiks inimesed ennast ise maha lasta? Anname igaühele nagaani ja padrunid ja ... Hoiaksime tohutult NKVD seltsimeeste aega ja töövaeva kokku."

"Ei, ei, nõnda küll ei lähe," kohkus Beria, "kus seda enne on nähtud, et inimesed ennast ise maha laseks!"

"Pealegi," jätkas ta kavalalt, "meil, Nõukogude Liidus, on, jumal tänatud, KORD majas. Kui inimese laseb NKVD maha, siis järelikult nii on ette nähtud!"

Sellise raudse loogika vastu oli isegi sm. Stalin võimetu.

"Kurat sinuga!" ühmas ta. "Anna oma nimekirjad siia, saad oma allkirja!". Otsekohe kerkis köögipõrandast tore väike kakakarva kuradike ja sättis ennast laua taha istuma.

Stalin tiris põuetaskust sulepea ja hakkas sellega ägedalt rapsima. Sulepeast lendas tindilärakas Beriale otse vastu vahtimist.

Surmani kohkunud Beria hüppas toolilt püsti, silmad punnis.

Stalin jõllitas teda hetke elajaliku pilguga. Tekkinud reaktsiooniga rahul hakkas sm. Stalin järsku naerma.

"Haaa, lollike, ära kohkusid. Mõtlesid, et sm. Stalinil on ainult üks sulepea!"

Ta koukis püksitaskust Punase Pliiatsi™ ja kritseldas kiirelt resolutsiooni.

Beria kahmas laualt mahalastavate nimekirjad ja surus need vastu rinda, õnnelikuna nagu laps uue lelu üle.

Tindinodise näoga Beria kiirustas minema, sest mahalaskmistega ei kannatanud oodata. Ähmi täis peaga unustas ta maha isegi Stalini väljamanatud kuradi. Too istus köögilaua taha ja hakkas larpima Beriast järele jäänud teed.

Sm. Stalin ohkas raskelt ja vajus toolile. Akna taga oli öö. Akna taga sirasid tähed ja laius tohutu maa. Miljonid inimesed ootasid iga päev sm. Stalini allkirju, et süüa, sittuda, armastada, tööle minna või maha lastud saada.

Stalin ägises toolil ja vajus laua kohale kummargile. Vastutuse raskus rõhus teda, nagu määratu malmist plokikaas.

Poodud võõraste mets, 1941

Sm. Stalin tõstis võpatades pea köögilaualt. Ta oli tukkuma jäänud.

Mees tundis kerget häbitorget: „Sm. Stalin, kujutage ette, suvatses tukkuma jääda, aga miljonid seltsimehed kogu maailmas, on sel ajal nagu peata kanad, ilma sm. Stalini asjatundliku juhtimiseta.”

„Aga mis siis, kui ma järsku ära suren?” tuli talle õudne mõte. „Noh, vähemalt järelkasvu eest on hoolitsetud,” rahustas juht ennast mõttega teises toas tudivast Hruštšovist ja vaatas heldimusega inkubaatorit, kus haudus Brežnevi muna.

„Õnneks olen ma vastutustundlik inimene, kes ei vea seltsimehi alt, ei jäta neid ilma Juhita.” lohutas Stalin ennast mõttega.

Rahustuseks otsusta sm. Stalin sirvida kirjavahetust. Keegi väike Mamlakat Tadžikistanist oli Juhile saatnud niivõrd südamliku kirja, et see tõi lausa pisara vana mehe silmanurka. Tublid vanemad on meil, oskavad kaadrit kasvatada, luristas Stalin liigutatult nina ja pühkis silmi. Ta tegi mõttes märkuse, lugupidamise väljanäitamiseks Mamlakati vanemad oma käega maha lasta.

Rahvaste Isa avas paki kuivatatud lastekodulastest tehtud näkse ja asus mõtisklema – nädalavahetus oli ukse ees – mida sellega peale hakata.

„Võiks selle poliitilise hoora, Trotski, maha lasta?” arutles ta. „Ammu pole juba raiska maha lastud! Millal ta viimati maha lastigi? 1937 aasta mais? Ja mille eest tookord? Kaasajooksikluse eest vist? Või menševlikkudega flirtimise eest? Kurat, tee või tina, mitte ei tule meele. Aga selge on see, et ammu oleks juba aeg. Jah, kindel värk, see nädalavahetus tuleb see kindlat ära teha! Ja lisaks võiks mõne Poliitbüroo liikme veel lisada. Buhharevi näiteks.”

Ühe plaani paika saanud, Juhi tuju tõusis. Mahalaskmine on alati tore, tõstab tuju ja parandab toonust.

„Pärast aga võiks minna kalale,” unistas Stalin edasi.

„Jah, kalale minek on väärt mõte, aga keda sinna kaasa võtta?”

„Võtaks Beria?”

„Ei,” tegi Juhi sisemonoloog korrektuuri, „Beriat ei võta! Berial on mahalaskmis-sõltuvus.”

Kui palju kordi (tuhandeid kordi) on ta üritanud sellest vabaneda. Mitte miski ei aita, kui inimesel on nõrk iseloom! Mida kõike ta pole proovinud. Kord proovis ta mahalaskmise-vastaseid-plaastreid, need tekitasid tal nahaärrituse. Läks üleni ville täis.

Tuleb Beria Poliitbüroo istungile, aga välja ei näegi nagu Beria vaid nigu miskisugune kärnkonn.

Stalin muheles selle meenutuse peale. Küll saime alles naerda.

„Ja pärast oli veelgi lõbusam. Beria jättis kõigi naerjate lõustad  meelde ja orgunnis nende kohta kompra. Saime kõik maha lasta”

„Jah, toredad ajad olid!” mõtiskles Juht endamisi.

„Viimasel ajal proovib ta mahalaskmise vastaseid tablette. „Vere maitse,” ütleb ise, „jääb õige suhu, aga tunni aja pärast tahaks ikkagi „päris asja”.“

Kalale sihukest ei võta, see hirmutab oma paugutamisega kõik kalad minema.

Kalale võtame hoopis Lenini. Lenin on korralikult surnud ja ära mumifitseeritud. Sihuke ei hakka paugutama ega lärmama.

„Või läheks hoopis jahile” tuli Stalinile järgmine idee.

***

Mets. Vaikus. Jalutad tasakesi. Kusagil laulab mingi linnuke. Jääd kuulama. Ega linnuke viimati midagi nõukogudevastast ei laula. Võib olla peaks vihjama sm. Beriale?

Zinovjev ja Kamenev aga rabelevad rihma otsas, niuksuvad tasakesi ja ilastavad.  Juba tunnevad jänese lõhna. Ja siis tunned, „nüüd”. Lased „penid” rihma otsast vabaks ja nemad ajavad sulle jänese ette.

„Pauhh” ja tehtud. Lähed saaki kontrollima.

Endal mõte peas sumiseb „oli see nüüd Jakovlev? Või hoopis Mikojan?”

Juht uneles edasi, sügaval oma mõtetes.

„Või helistaks hoopis Aadule ja kutsuks ta sõda mängima?”

„Sõda pole ka ammu tehtud!”

Õigupoolest käis too isehakanud kapral Stalinile natuke närvidele, aga või sul niiväga valida on.

Akna taga laiutas endiselt öö. Töölised ja teenistujad (v.a. need, keda parasjagu maha ei lastud ja need, keda nõukogude seadus kohustas rasket tööd tegema) nautisid väljateenitud puhkust.

Vaid Juht ei puhanud. Temal ei olnud puhkamiseks mahti. Ühe väikese köögi aknas, suures Moskvas siras tuli.

Köögilaua taga aga istus kõigi nõukogude inimeste suurim sõber, sm. Stalin, ja mõlgutas mõtteid. Mis oleks nõukogude inimestele parim: minna nädalavahetusel kalale. Või jahile? Või teha kapral Aaduga üks pisikene sõda.

Raske on Suure Juhi koorem.

Jutt: Unistus ilusamast homsest (Mairi Laurik)

Esimene mast kukkus. Peaaegu hinge kinni pidades jälgis Peter kokkupakitud  eraldaja kukkumist. Kuigi seadeldise nimi jättis Peteri meelest pisut soovida, oli selle tööpõhimõte pea ilus oma lihtsuses, jätkates nii selgelt Marsi hõredas atmosfääris katsetatud ekstrahaatorite loomilikku arengut. Siin oli siis järgmine samm müstilise terraformimisvalmiduse programmist, kukkudes orbiidile pidurdunud laevalt planeedi vaenuliku pinna poole.  Nii pea kui tehnoloogia Veenuse atmosfääri jõuab, hakkab eraldaja süsihappegaasi lagundama, kogudes hapniku membraankottidesse.  Kohe, kui andurid piisava gaasitiheduse tuvastavad, lülituvad ekstrahaatorid tööle, muutes raskema gaasi kergemateks komponentideks ning ladustades neid erinevatesse balloonidesse. Mida rohkem gaasi sel moel kogutakse ning suuremaks balloonid kasvavad, seda enam aeglustub aparatuuri langemine ning mingil hetkel hõljutavad hapnikuga täidetud õhupalliballoonid aparaadi taas kõrgemale.

Peter teadis peensusteni, kuidas eraldaja töötama peaks, kuid ikka vaatas ta hirmunult peene tehnika sööstlaskumist pilvede suunas. See oli Peteri tehnoloogia – tema visandid, mis said tehnikute poolt detailseiks ja töötavaiks masinaiks töödeldud. Ta teadis alla visatud kompsu tugevaid külgi, kuid polnud pime ka võimalike ohtude eest. Liiga palju hapnikku ja kõrge temperatuur oli neist esimene.

„Noh, kardad ikka veel, et su lapsukesed surnuks kukuvad?” tögas Leon.

„Ei!” raputas Peter pead ja tõmbas end illuminaatorist eemale.

„Mis see olla saab, mis neid hukata võib?” uuris Leon, kes nüüd omakorda illuminaatorist välja piilus. „Kurat, need Veenuse pilved on ägedad!” muutis Leon aga teemat veel enne, kui Peter midagi vastata jõudis. Omal moel oli see isegi hea, sest Peteril polnud aimugi, mida ta vastama oleks pidanud. Komplekte oli testitud kõige suhtes, mis  NASA supermeeskond välja mõelda suutis. Neid oli testitud põhimõtteliselt kõige suhtes, mida kõige küünilisemad inimesed oma halvimates unenägudes ette suutsid kujutada, kuid selles see probleem oligi – need olid vaid unenäod ning reaalselt polnud veel ükski alus planeedi atmosfääris heljuma kerkinud. Esimene pääsuke oli alla lastud, kuid keegi ei saanud kindel olla, kas lind paneb pea ees vastu maad või suudab end pilvede kohale kergitada.

„Hapet need igal juhul ei karda,” pomises Peter viimaks.

„Aga meie?” mühatas Leon. „Kui su pall end üles vinnab ja elamiseks vajalikku pinda kirjutama hakkab, lähme meie alla.”

„Skafandrid on ju samamoodi happe suhtes testitud,” turtsatas Peter. „Ei, nendega ei juhtu midagi.”

„Õigus!” leidis Leon taas emotsionaalse pinna. „Aga meil on nüüd vähemalt kuu aega aega enne, kui siit liikuma saame. Teeme ühe mängu enne tehnokontrolli?”

„Praegu mitte,” raputas Peter pead. Nüüd, mil eraldajat enam näha polnud, kibeles ta tagasi arvuti juurde. Teoreetiliselt pidas eraldaja nendega sidet ja andis teada, kui seadmed tööle läksid, kui atmosfäär tihenes, kui korpus kuumenes, kui... Peter muigas, tema lapsuke liugles alla kivise pinna poole ning nüüd sai esimest korda kontrollida, kas kõik tõepoolest nii hästi töötas nagu see varasemalt paberile kirja oli pandud. Ta heitis veel viimase pilgu aknale ja lükkas end siis otsusekindlalt aga kontrollruumi poole.

„Kaamerad su pisikesel igal juhul veel töötavad!”

„Esimene takistus on siis möödas,” ohkas Peter kaptenile vastu. Peter võttis positsiooni sisse, surfas sõrmedega üle ekraanide ja jäi rahulolevana istuma – esmapilgul paistis kõik töötavat just nii nagu tarvis.

„Ja sina olid veel valmis selles projektist loobuma,” irvitas kapten.

„Sa mõtled seda, kui ma paar NASA kõrgemat ohvitseri pehmematesse kohtadesse saatsin? Jumal, sellest on mitu aastat möödas juba! Kas see tilluke klatš iial maha vaibub? Jah, meil olid erimeelsused; jah, meil on siiani erimeelsusi, aga...”

„Ütle mulle, mida paremat meil siin teha on kui aegajalt meelelahutuseks tillukest klatšinurka arendada? Meid on siin kaksteist ning ülejäänud seitse ja pool miljardit inimest asuvad umbes neljakümne miljoni kilomeetri kaugusel. Kui me omavahel ka ei räägiks, oleks siin veelgi kõledam. Kurat, juba ainuüksi selle vahemaa välja hääldamine tekitab koduigatsust.”

„Nuh, eraldaja töötab nagu laulus?” hõikas Leon ukselt.

„Mismoodi ta siis sinu meelest töötama peaks?” tögas kapten optimistlikult, kuid Leon jäi tagasihoidlikumaks. Hetkel see veel töötas, hetkel oli kõik korras, kuid kõik võis iga hetk muutuda. Päris täpselt Veenuse olusid polnud ju kordagi kontrollitud.

„Kuulge, see hakkab pidurduma?” hüüatas Liza. „Kurat, Peter, sa said sellega hakkama! See pidurdub.”

Jah, näiliselt eraldaja langus juba pidurdus. Ideaaloludes oleks võinud eeldada, et seadeldis on tööle hakanud ning esimesed membraanballoonid täituvad, kuid Veenuse atmosfäär oli ideaaloludest kaugel.

„Vara veel hõisata,” mühatas Peter vastu. „See võis lihtsalt mõne ülemise kihi tugevasse tormi sisse vajuda ja seal koos muu sodiga lennelda.”

Vaikus. Peter irvitas. Need viimased kaks aastat, mil teda viimaks ometi missiooni jaoks füüsiliselt ja vaimselt ette valmistati, rõhutati igal sammul, ptüi, iga poolsammu ajal, kui tähtis on hoida optimismi ja meeskonnavaimu ning kuidas nad ei tohiks selles olukorras üksteist alla tõmmata. Ja siin ta istus, julgemata liiga palju loota –  heitis ühe sõna ja sai vastuseks vaikuse.

„Poole tunni pärast on rutiinne mootorikontroll,” lõhkus kapten vaikushetke. „Peter ja Liza  jälgivad eraldajat, ülejäänud seadku end valmis. Maaga ühenduseni on jäänud kolm tundi. Peter, kas selleks ajaks on Eraldaja kohta juba midagi täpsemat teada?”

„Võimalik.”

„Võimalik? Jah või ei?”

„Kui masin piisavalt kauaks leviulatusse jääb, on info olemas. Kui eraldaja peaks aga Veenuse kumeruse taha kaduma...” Ta vaikis hetke, et tõenäosusi arvutada. „See on asjaolusid arvestades ülimalt väike võimalus, kuid päriselt välistada siiski ei saa.”

Masin langes. Viimaste andmete kohaselt oli eraldaja kiirendus juba negatiivne, kuid kiirus ikka veel pinna poole suunatud. Peter polnud kindel, kas ta peaks olema uhke, et tema töö tulemus vähemalt esmapilgul ilusasti töötab või hoidma hinge kinni, sest iga järgmine hetk võis kaasa tuua uue salapärase jama. Palju sellest möödas oli, kui nad Leoniga Eraldaja üle parda heitsid? Kaheksakümmend kolm minutit, vastas kell arvuti ekraanil.

Hiljemalt paari ööpäeva jooksul saab selgeks, kas eraldaja töötas korrektselt, kas rõhuandurid pidasid survele vastu ja tõepoolest eraldaja 50 kilomeetri kõrgusel kinni hoiavad. Seejärel oli printerite kord hakata platvormi kirjutama. Eraldaja teine sektor hakkab printimise jaoks süsinikku koguma ning hiljemalt kolme kuu pärast saab valmis esimene punker.

Peter naeratas mõttest, kui lähedal õnnestub tal olla Veenuse esimese linna loomisele. Tõsi, tal ei õnnestunud minna alla värskeltkirjutatud pinnale, kuid kõigeks oli oma aeg.

Minutid möödusid ning vaikselt-vaikselt lubas Peter naeratusel üha suuremaks kasvada. Ühe osaga ei suutnud ta endiselt päris kindlalt uskuda, et eraldajaga seotud kaadervärk tõepoolest töötas. Tõsi, ta oli lasknud kaasa pakkida ühe tillukese alkohoolse joogi päevaks, mil ülejäänud meeskond viimaks alla läheb ja tagasi raporteerib, et hõljuva linna algus on edukalt tööle saadud. Peter pidi jääma laeva, krimpsutas ta nina. Kogu ettevalmistuse ja füüsiliste eelduste kiuste ei suutnud nad tema teadlasekehast päris testlendurit välja meelitada. Nii oli orbiidil tiirlev kodu lähim, milleni ta jõuda sai.

„Endiselt miljoneid kilomeetreid lähemal kui enamik inimesi,“ pomises ta ergutavalt ja keskendus taas andmeterägastikku. Maale pole need andmed veel jõudnud, nentis ta rahulolevalt lisaks.

„On muutusi?“ uuris kapten ukselt.

„On probleeme?“  põrgatas Peter vastu.

„Ei! Laev on sinu jaoks korras. Või meie kõikide jaoks, kui eraldajaga mingeid probleeme peaks tekkima. Aga sa pidid rääkima, miks pagan sa omal ajal need ülemused pehmesse kohta saatsid.“

„Ega seal midagi keerulist ei olnudki. Nemad tahtsid ühte, mina nii ei tahtnud ja… Noh, ütleme nii, et kui ma poleks aru saanud, et see töö mulle, kurat võtaks, ikkagi meeldib, siis poleks ma täna siin.“

Järjekordne täistund kuulutas side algust. Orbitaaljaam oli Veenuse tagant välja triivinud ning õiges suunas vaadates  võis näha planeeti, mille pinnalt nad enam kui pool aastat tagasi lahkusid. Pool aastat, ühmas Peter, kuid ei liigutanud end. Kogu selle aja jooksul, mil jaam oma kurssi Veenuse orbiidil stabiliseeris ja eraldaja alla laskmiseks valmistus, oli justkui kirjutamata reegel, et iga viimnegi meeskonnaliige iga tiiru ajal korra Maad piilumas käis. See oli just nagu läbi sõitmine linnast, milles sa kunagi elanud olid. Just kui iseenesest vedas rool auto läbi tänava ning õige maja ees pingulduks kael eriti pikaks ja püüaks leida uusi elanikke, uusi toimetamisi, kuid sellest enamgi veel otsis pilk detaile, mida polnud muudetud.

Nüüdki veel, oli Peter kindel, jalutas pool nende meeskonnast kaugelt kumavat täppi vaatama. Ülejäänud meeskonna jaoks võis Veenusele tulek olla lühiajaline ja siis polnud koduigatsuse kasvatamises suurt midagi halba. Kui Peter oleks saanud valida, oleks ta kohe Veenusele jäänud. Võimalused olid praegugi olemas – laevas oli töötav külmkamber koos elualalhoiuks vajaliku varustusega. Kui eraldajaga kõik hästi peaks minema ning esimene platvorm korralikult tööle saadakse; kui järgmise laeva start Maalt ei viibi ning nende endi toiduvarudega probleeme tekkima ei peaks, siis oligi siin sihtpunkt. Lihtsalt tol päeval, mil Maalt antaks positiivne vastus, lülitab Peter külmutamise režiimi sisse ning sulgeb end kambrisse. Suure tõenäosusega on ta siin üksi, peab ise suutma kõigega emotsionaalselt toime tulla.

Aga selle kõigeni oli veel aega. Esimene esaldaja alles alustas oma tööd.

„Sir!” raporteeris Peter. „Eraldaja prototiivad on selgelt avanenud ning praegusel hetkel on meil Veenuse atmosfääris kahetonnise kivi asemel samas kaalus lind. Tiibade eluiga peaks arvestuslikult küündima kuni ööpäevani, andes balloonidele täitumiseks lisaaega. Seejärel langemine jätkub, kuid vaid paari päeva ulatuses. Suure tõenäosusega kaotame eraldajaga peagi kontakti.”

„Väga hea!” vastas kapten. „Võid akna juurest läbi käia! Seejärel kontrolli oma EVA üle.

„Just nii!” Peter seadis sammud tillukese illuminaatori poole. Ta ei teadnud, miks, kuid küllap näris tedagi mingi seletamatu nostalgiapuhang, pisut masohhistlik soov vaadata maja, milles ta kunagi elanud oli. Jah, vaadata täppi, mis tähistas planeeti, millel ta kunagi elanud oli.

Kümme aastat varem oli Peter seisnud ülemjuhatuse ees. Tol ajal oli NASAs töötamine tema jaoks samasugune mäng nagu tehniliste probleemide paberil lahendaminegi. Talle, noorele ja taibukale teadlasele näidati murekohta ning tema sukeldus lahenduste otsimisse. Magamine oli nõrkadele ning nii mõnigi seltskonnaüritus või perekondlik kogunemine lõppes ikkagi sellega, et ta diivaninurgal istused ja kohusetundlikult „Mhmh!” vastates samal ajal mõttega töö juures oli ning paberitükikesel valemeid teisendas. Perekond teadis ja mõistis, kuid nii mõnigi neist, kes sõbraks pürgisid, kadus kiiremini kui saabunud oli.

Tol ajal oli terraformimisvalmiduse plaan alles uus, värske ja meelierutav. Sellest räägiti ajakirjanduses, see inspireeris temasuguseid noori tegudele. Inimkonna esimene mehitatud reis Marsile oli õnnelikult lõpule jõudnud. Tõsi, tagasi tuldi sealt suhteliselt nõutult ning peale hiiglasliku rahakulutamise võimaluse ei saavutatud suurt midagi läbimurdvat, kuid väikesed läbimurded siiski olid. Just tolle reisiga seostati tänaste mootorite sündi ning automaatotsingu toimimist. Toona sai selgeks, et inimesega ei juhtu suurt midagi, kui ta korraliku ettevalmistusega peotäieks aastateks kasti aheldada ja kodust kaugele visata. Emotsionaalses mõttes olid orbitaaljaamades tegutsejad ju „värava taga muru niitmas”. Kes siis nemad olid? Need Veenuse ja Marsi külastajad? Maa orbitaaljaamad olid väravatagune ning kuul käimine võis sarnaneda lähima poe külastamisega. Olid nad siin rohkem tööl? Nemad, kes nad viimase paar aastat tulma reisimise peale kulutasid, rutiinseid tehnikakontrolle korraldasid ning iga kaheteistkümne tunni tagant Maale raporteid saatsid, samu igavaid ja muutustevabu protokolle vastu võtsid.

„Me ei saa veel nii pea koju!”

Peter pööras end aknast eemale, raputas mõtteist välja ja noogutas Lizale.

„Kaks aastat liikumist on selja taga ja kaks aastat liikumist ees, kuid vahele jääb märkimisväärselt põnevam aeg. Näähh, ega ma sinna koju minemist tegelikult ootagi.”

„Kui küsida, kumba ma rohkem ootan, siis loomulikult ootan ma Veenuse atmosfääri sisenemist, kuid vahel, kui ma siia satun ja Maad vaatama jään, tahaks ikkagi koju ka.”

„Seda ei saa keegi sulle pahaks manna,” mühatas Peter.

„Sa ise ei igatse kodu järele?” üllatus Liza.

„Mitte märkimisväärselt. Ega mind seal ju suurt miski ka oota.”

„Kuule, ma saan aru, et sa said mingi jamaga kunagi hakkama ja et su suhted kõrgema juhtkonnaga pole just kiita, kuid midagi?”

Midagi? Peter mõtles hetkeks. Alates tollest hetkest, mil Karlton ta fakti ette pani, et ta kas töötab reeglite järgi või ei tööta üldse, oli Peteri jaoks vaid üks siht. Eraldaja esimene versioon oli tolleks ajaks idee tasandil juba olemas ning ta teadis, et soovis näha masinate valmimist, Veenuselinna idee elluärkamist ja ehitamist.

Maal oli korter, mille Peter maha müüs, isalt päranduseks saadud ettevõtted, mis pidid ilma temapoolse panuseta toimima ning võimalik, et ilma temapoolse hingamisetagi toimima järgnevad viisteist aastat, kuni Sofia viimaks piisavalt vanaks saab ning Peteri päranduse üle võtab.

Jah, Sofia... Tüdruk, kes polnud isegi Peteri tütar, kuigi oli sündinud ajal, mil Peter Sofia emaga abielus oli. Lihtne pilk vastsündinud tõmmu tütarlapse silmadesse sundis Peterit DNA-testi suunas vaatama. Edasi ei jäänudki muud üle kui vältimatuks muutunud lahutus sisse anda. Püüdis Ariana, mis ta püüdis, kuid sellises reaalsuses ei suutnud naine ka kahe advokaadi toel küüsi Peteri perekondliku varanduse taha ajada. Ainult Sofiast oli kahju.

Ainult Sofiast ning just tolle väikese, tänaseks juba kuueaastase, tüdruku pärast saatis Peter kohusetundlikult igal kuul eknaisele raha. Kaks tundi pärast kohtuotsuse väljakuulutamist, mis Peterit sendi võrragi vaesemaks ei teinud, kuid Arianalt kohtukulud sisse nõudis, saatis Peter summa, mis kohtukulud kattis. „Sofia ei pea selle jama pärast kannatama,” seisis lühikeses sõnumis.

Sofia ei kannatanudki. Kui Sofia kord 21-aastaseks saab, otsib Peteri advokaat tüdruku üles, annab edasi Peteri jäetud kirja ning õigused kõikidele Peteriga seotud ettevõtetele ja patendirahadele. Rohkem lapsi Peteril ei olnud ning kui ta siia jääda plaanis, siis ilmselgelt polnud neid ka tulemas. Osalt just Sofia pärast nõudis Peter võimalust Veenusele tulla. Tulla ja jääda.

„Neetud kanüül!“ siunas Peter. Ta vaatas hiiglasliku metallnõelaga tõtt, kuid ei kiirustanud veel nahka desinfitseerima. Nüüd, mil alalhoiukapsel oli laevast eraldunud, oli Peteri päralt igavik. Või vähemalt kolm kuud söögi lõppemiseni.

Veenuse esimene jaam töötas. Kõik toimis nii nagu plaanitud. Väike ekstrahaator koos kirjutajaga olid loonud esimesed ruumid, mida suured balloonid planeedi pinnast umbes 40km kõrgusel hoidsid. Kirjutajad töötasid endise hooga, kuid väike maandumisplatvorm ning paar kitsamat kliimakindlat siseruumi olid juba valmis. Leon, Herbert ja Liza – Veenuse esimesed elanikud – veetsid juba teist kuud planeedil.

Maalt oli teele saadetud veel üks uurimislaev, mille pardal olevad geoloogid lootsid väikerobotite süvasukeldumise abil planeedist veelgi paremat pilti saada. Kõik toimis! Esimene linn kasvas tubahaaval, peagi alustatakse teise rajamist ning NASA praeguste plaanide kohaselt peaks viiekümne aasta pärast olema Veenusel vähemalt kümme tuhat püsielanikku, võimalik, et rohkem.

„Ja ikkagi!“ püüdis Peter end kokku võtta, puhastas küünarliigese sisekülje aeglaste liigutustega, võttis kanüüli kätte ja püüdis end eelnevaks veelgi paremini valmis seada. Maal, missiooniks valmistudes, said nad kõik endale korduvalt kanüüle panna. Meditsiiniline eneseabi oli üheks eeltingimuseks. Põhimõtteliselt ei lubatud kosmosesse kedagi, kes poleks valmis iseendal jäset amputeerima, et valitsuse miljardeid maksev tehnoloogia koduplaneedi orbiidile tagasi viia. Aga testides, mis viidi läbi ohvitseri käes oleva stopperiga, polnud iial aega ega võimalust mõelda, kuidas nahk nõela eest esmalt eemale paindub või kas see teeb ka häält, kui ühel hetkel alla annab ja nõela läbi laseb. Siinses aja puudumises võis aga detailideni kujutleda vinguva veeni usjat eestlibisemist, et nõel sileda pinna kõrvalt hiiliks.

Aeg oli kõik, mis Peteril veel oli ning samas polnud seda üldse. Ta istus oma tulevases kirstus, oli lisanud vajalikud andurid ning oli peaaegu valmis. Kolm kanüüli tuli veel lisada ning seejärel nuppu vajutada. Kui ta nupu vajutatud saab, muutub ta esimeseks isekülmutajaks päikesesüsteemis.

Uinuda!

Uinuda, et saada äratatud tulevikus, siis, kui Veenus õitseb, linnad on kasvanud ning võrgustiku moodustanud. Kogu projekti kallal tööle asununa polnud Peter mõelnud, et Veenus sedavõrd suureks kinnisideeks kasvab, kuid nii see läks. Maal oli tema testament ning juhised Sofiale, siin automatiseeritud süsteem tema keha elustamisvõimelisena hoidmiseks.

Esmalt manustati tuimestid ja narkoosiravimid.

Vahetult enne uinumist nägi ta, kuidas kirstu kaas sulgus ja tihenes.

Järgmisel hetkel avas ta silmad.

Külm oli.

Kuratlikult külm.

„Sinu paremal käel on punase lingiga sahtel,“ juhendas tundmatu hääl. Sealt leiad pesu ja termoülikonna.“

„Kes?“ kähises Peter. „Kui kaua?“

„Pane end riidesse ja ava ülekande ekraan,“ naeris nüüd keegi vana naine.

Jälle tundmatu.

Peter noogutas ja otsis riided. Riiete juures oli seedetrakti elustamise pakike. Ta luges instruktsiooni ja manustas paki sisu. Loodetavasti toimis see endiselt.

„Nii!“ teatas Peter ekraani tööle pannes. „Kui suur Veenuse elanikkond on?“

Ekraanile ilmunud keskealine mees naeratas kohmetult, kuid ei jõudnud veel vastust välja mõelda, kui varem kuuldud vanur kaamera tagant hõikas:

„Pööra kaamera siiapoole, las ma ise räägin.“

Vanas naises oli midagi tuttavlikku, kuid sama palju ka võõrast.

„Ära vaata mind nii!“ rehmas naine käega. „Sa tunned mind küll! Ma arvan, et võiksin sind isaks nimetada, kuigi sa nelikümmend aastat noorem välja näed.“

„Sofia?“

„Mina ise.“

„Mu jumal! Sa… Sa said mu pärandi kätte?“

„Sain,“ noogutas naine, „Ja nüüd, mil minu elu hakkab lõppema, kuid sinu elu on endiselt lapsesaamise eas, saan ma selle sulle tagasi pärandada, aga sellest kõigest jõuame me rääkida, kui sa Maale tagasi tuled.“

„Ei,“ raputas Peter pead, „tagasi ma ei tule, vaid kolin siinsamas planeedile. Linnad ju selleks luuaksegi, et neis elataks.“

Sofia raputas pead, pisut jõuetult ja kahetsevalt, kuid sellegi poolest kindlalt.

„Kui me oleksime võtnud su nõudmisi täht-tähelt, poleks sind kunagi äratatud,“ teatas Sofia. „Veenuse projekt kukkus läbi. Ühel hetkel püüti seda rahvusvaheliseks viiea elus hoida, veel ühel korral leidis universaalvabasuse kirik Veenuse väärtusliku olevat, kuid laial laastus on planeet juba aastakümneid täiesti eluta seisnud. Ma ei lasku praegu detailidesse, selleks pole aega, kuid ma arvasin, et sa tahaksid olla ärkvel, kui kogu planeet singulaarsusesse kokku kukutatakse.“

„Mida? Milleks? See ei oma ju mingit mõtet.“

„Nimeta seda kiirteeks, nimeta väljapääsuks päikesesüsteemist, mõlemad on õiged. Kahepunkti teoreetiline võimalikkus oli ju juba siis kirja pandud, kui sa kaheksakümne aasta eest silmad kinni panid.“

„Jah, aga…“ Peter vakatas, püüdes meenutada kõike alates koolifüüsikast ja lõpetades musta augu reisimisvõimalusi käsitlevate ulmeraamatuteni. „Aga Veenus on ju liiga väike, et stabiilset musta auku moodustada. See aurustub põhimõtteliselt mõne hetkega! Ja mis moodi sellele hernele, sest suuremat te ei saa, üldse pihta peaks saama?“

„Peter,“ teatas mees, kes end esmalt näitas, taas kaamera vaatevälja ilmus. „Me suuname su kapsli teise kanalisse pildi operatsiooni emalaevalt.“

„Selge,“ vastas Peter ja lülitas kõrvalkaamera tööle. „Mis jurakad need orbiidil on?“

„Need on stabilisaatori rõngad,“ vastas mees asjalikkusega, mis ei jäänud Peteri kunagisele kirglikkusele kuigi palju alla. „Kohe, kui Veenus singulleerub. klõpsatab selle ümber kokku stabilisaatorrõngas, mis hoiab energiahulga kontrolli all ning muutub ühtlasi ka teemärgiks, mille abil Veenust kergemini tabada. Kaks tundi pärast singulleerumist, paneme esimese robotjuhitava laeva teele. Loodetavasti annab see häid tulemusi.“

Peter ei vastanud. Tema silmad olid klammerdunud Veenusele. Ta ahmis pilti endasse teadmisega, et see on viimane kord, mil tal õnnestub planeedile pilk heita.

Ja siis see juhtus.

Peaaegu sümmeetriliselt, peaaegu hetkeliselt, kuid siiski agoonialaadse aeglused, vajus planeet iseendasse neelates sealjuures kogu atmosfääri ning kõik, mis Peteri loodud aparatuuri abil iial ehitatud oli. Näis nagu neelaks singulaarsus ka Peteri unistusi ja lootusi, tema senine elu ja töö olid kadunud. Suure tõenäosusega polnud see kõik üht gammapursetki väärt.

Jutt: Kollased silmad öös (Artur Räpp)

Ta oli proovinud nende teelt kõrvale minna. Ta oli kumaras hiilinud, oli läinud käpukil, keha mätaste vahele hoides, ta oli roomanud kuklani külmas mudas.

Nüüd on ta siin, liikumatu nagu laip. Tema - vaid üks pehme punavereline. Ja need, nad tulid kaugelt üle soo - kollaste tähnide pilv. Neid oli palju ja tema oli kodust liiga kaugel. Ja nüüd läheneb kollaste silmade surm talle läbi öö. Kollane külm lõpp. Ta ei liiguta sõrmeotsagi. Ta pole ju loll! Ta ei tohiks nende peale isegi mõelda, sest temast kauem elus püsinud kütid vannuvad, et silmad, kollased silmad, loevad punavereliste mõtteid. Kui see on tõesti tõsi, on täna mehe surm. Kollased silmad öös on surm, sest muule ei suuda mees mõelda. Neetud, ei suuda!

Mees surub pea veel sügavamale samblasse. Märga soosamblasse. Ta suruks sügavamalegi, kui julgeks - iga liigutus, iga lihasvõbin võib ta ära anda. Ta peab paigal püsima, ta peab pääsema, jõudma tagasi koju. Mees teab - Regina ootab; just praegu piidleb ta seal kinnist ust ja kuulatab öövaikust. Regina teab kõike, mida soost, mida öövaikusest karta on: laukaid ja põhjatuid mädakohti, kremeke – uimasisalike ulma magusat ahvatlust, hammastihaseid, mudamadusid ja õelaid punaverelisi kütte kaugematest soodest. Loomulikult teab Regina ka kollaseid silmi, ja veel teab ta neid - mees lubab endale ühe vargse judina üle selja jooksma - kontkäsi. Suured ja aplad bioloogilised tolmuimejad Berengi süsteemi neljandalt, kes siia planeedile kogemata lahti pääsesid.

Regina pärast ja nende lapse pärast, keda Regina kuuendat kuud oma südame all kannab. Ta peab pääsema, peab jääma liikumatuks, jääma nähtamatuks. Ta peab!

***

Tipp-tipp! Keegi liigub päris lähedal.

Mees ei hinga.

Jälle tipp-tipp. Silmad, nad näevad ainult muutust pildis, seda teab iga kütt. "Seni, kuni püsid liikumatult, nad sind ei näe. Seepärast: mis ka ei juhtuks, ära liiguta end, ning terve kari võib sinust üle kõndida. Seisvat sööki pole nende jaoks olemas!" ütleb küti käsiraamat.

Mees teab seda, ta ei hinga, ta on surnud, ta pole kunagi üldse elanudki, ta on mudakämp, söödamatu plöga. Silmad, kollased külmhõõguvad silmad peavad seda uskuma! Surnud muda - mitte elus punasevereline mees!

"Te pole mingid mudasöödikud. Te pole, üldse pole," julgeb mees mõelda. Küttide hulgas on ta julguse poolest kuulus.

Kerge tuulepuhang toob vihmapihu. Jahe ja märg vemmeldab palja kaela kitsast riba, trügib riietesse, seljale, igale poole.

"Õnnistatud olgu külm ja märg, sest see on sinu eluspüsimine sel sooelajate maal!" Nii seisab küti käsiraamatu kaanel. Mees teab, et külm vaigistab elajate himu, vihm nüristab elajate pilgu - iga kogenud kütt teab seda. Mees teab rohkemgi. "Kodu ja su naisuke, mille nimel sohu minna ja mille nimel taas tagasi tulla, see on su ultrakiust päästeköis. Ilma selleta oled sa sama surnud, kui mägedesse eksinud pime alpinist kuristiku serval." Seda tarkust pole nad kaanele pannud ja kollanokad seda ei tea. Ja need, kes lähevad ja tagasi ei tule, ei saa seda ka kunagi teadma.

Aga mees - ta on siin juba neljandat aastat ja tal on Regina.

Oh, sajaks vaid rohkem! Sajaks vaid ainult veel rohkem, veelgi külmemat vihma! Jäist vihma, lörtsi, lund, tuisku, pöörast lumetormi, kui tohiks paluda. Kui ainult oleks, keda paluda. Aga ei ole, on vaid mees, tema tarkus ja tema ultrakiust päästeköis. Sellest peab piisama.

Tipp-tipp-tipp. Nad jooksevad tema ümber, kollased silmad. Tulevad, riivavad teda ligaste kehadega, astuvad talle peale. Nende lehk on lämmatav, roiskunud liha ja kirbe keemia ving. Kuid mis sellest - nad lähevad mööda. Nad ei märka meest. Nad ei märka saaki, sest neil on temast üle ja mööda sörkides muud tegemist. Nad lõgistavad luulõugu, neil on värske saak seedeõõnes. Nad lahkuvad. Nad lähevad ära. Nad ei ründa. Tõepoolest just nii. Miski soe tärkab mehe sees. Kollased silmad lähevad ära!

***

Tipp-tipp rabistab tihe külm vihm üle soo. Kuskil mitte väga kaugel kiljatab koidutirts, ja siis veelkord, nõrgemalt ja kaugemalt, teine koidutirts. Hetk hiljem on ümbrus kui käsu peale sädinat täis. Planeedi pisilinnud hingavad kergendatult, sest päike on taas tõusmas ja hing ikka veel sees. „Hõisake, sest te elate veel!“ hüüavad nad. „Mida teil veel vaja on!“

"Hing on sees!" hõigub Mees koos lindudega üle soo. Ta seisab. Muda nõrgub jakki mööda alla, kuid see ei loe. Mitte miski ei loe, sest öö on möödas, kollaste silmadega libarebased on läinud ja koduni on vaid poole päeva tee.

"Regiiina!" hüüab mees. "Regi-ina! Ma tulen nüüd. Vaid veidi veel."

Ta rapsib endalt muda, haarab koti saagiga ja peatub äkki. Midagi veidrat on samblal ta ümber, siin ja seal, eemal ka. Ta kummardub, siis kükitab. Sammal mehe ümber on täis väikeseid täppe - libarebaste kondiste jalajätkete jäljed - kõikjal täppide ümber punab aga peenike pihu. Nad on saagi kätte saanud. Punane pihu, punase verega saagi - maise punase verega. Inimene või ehk koer? Muud maist, punase verega elu ju siin pole, surnud liha aga libarebased ei söö. Surnud liha ei ole olemas, surnud liha ei liiguta.

"Raisk!" Raske klomp tõuseb mehele kurku ja pigistab kõri. "Raiskade-raisk! Ei saa olla! Dessantlaste käest smuugeldasin ise maja, kuulikindla. Ei saa olla. Oli tõesti kuulikindel, proovisin. Mitu korda proovisin. Mida kuradit, oli, siiani on!" Mees lööb rusikaga pihku. "See on kellegi teise veri. Või marjade mahl. Libarebaste kudu või siis nende pask. Kuradi jäledikud! Ilmselt said Pauli koerad kätte, raisad. Iga kell Pauli koerad. Need ei oska ju öösel kodus püsida. Selge värk, et Pauli koerad. Vaesed loomad." Mees pöördub. Soo laiub ükskõikselt ta ümber. Kuskil seal eemal, siit üle kuuekümne kilomeetri, seal elab Paul oma kahe koeraga; kedagi teist neljasaja kilomeetri raadiuses ei ole. Mees vaatab rada otsides enda ümber. Laukad, mättad ja siin-seal kontkäte pesakuhjatised, kõik ammu avastatud ja ümberteed leitud. Päeval pole soos midagi hirmsat - kui tead, kust rada läheb, kui tead, kus oht varitseb. Mees teab. Ta läheb tagasi, sammal nõtkub ta taldade all, lastes siin-seal sogast soovett nähtavale tõusta. Ta heidab eelmise päeva uimasisalike saagi selga, sellesama, mis pani teda kui poisikest liiga kauaks soole jääma. Uimainimestele uus laar rõõmu, neile Reginaga aga uus laar raha. Või surma? Mees neelatab. "Põrgut. Just nii - meile Reginaga uus laar raha, uued saapad, uus leegiheitja, parem kohe kaks, ja paisunud arve intergal-pangas. Just, tublisti paisunud."

Mehe silmade ette kerkib Regina. On õhtu, nagu nende turvalises majas ikka õhtu on. Põleb veel vaid öölamp ukse kohal. Leegiheitja punased signaaltuled pilguvad toa nurgas. Naine seisab hämaras, nina peaaegu peeglis, ja kammib end. Kollaste lilledega öösärk voogab ta keha ümber ja naise kõht, see kummub kaunilt õhukese riide all. Vaikne on, vaid generaator möriseb omaette põranda all. Tema ja Regina ja nende laps. Mehe pere, tema ultrakiust päästeköis.

Mees raputab end kujutluspildist välja, heidab pilgu soole. Üks kontkäsi on oma urkast välja roninud ja luristab nüüd sammalt, muda ja soovett sisse. Soopinnale tema taha jääb lai tume vagu. Vagu on lai ja tume - selge see, kontkäsi on näljane, kuid ta on kaugel, ta on veel ohutu, ta ei söösta nii kaugele üle muda, et üks rasvasem amps napsata. On aeg minna. Mees kohendab end ja teeb esimese tõtliku sammu.

***

Puud, rohelise läikiva koorega, laiade karvaste lehtedega. Neid on palju, terve sooäärne põndak on puid täis. Mees peatub. Hullem on selja taga. Jäänud on veel vaid tunnike - läbi võsa laugest nõlvast üles, kuni puud taanduvad ja seal, kõige tipus, lamedal lagendikul on kodu ja Regina. Ta on seal, nad on seal, peavad olema, Regina ja laps, keda mees alguses ei tahtnudki, sest sünnitamiseks tuleb neil linna minna, võib-olla isegi mitu kuud seal elada. Linn on kaugel, linnas on kallis ja seal pole mehele tööd, vähemalt mitte nii tulusat kui pakuvad soo ja uimasisalikud. Ja nende pikalt unistatud unistused, mida kõike võiks rahaga teha, kuid linn ja laps - just nüüd, just sellel sooplaneedil... Nõnda oli mees kord tõesti mõelnud. Kuid nüüd oli see Tema pere, tema kõige kallim, tema ultrakiust päästeköis. Mees suleb silmad. Ta näeb Reginat. Naine piilub aknast. Väljas on ammu valge, erksinised leivalilled õõtsuvad keskpäevases tuules. Murelikult vaatab naine - kas mees juba tuleb? Ta pigistab leegiheitja pidet - nagu alati, kui miski teda õues närvi ajab, olgu noor, veel ringihulkuv kontkäsi, verisammal, mis on uuesti võrseid ajama hakanud, või üksik loid kollaste silmade paar. Sel planeedil on väga palju, millega Reginat närvi ajada.

Mees usub, et nii see just praegusel hetkel on. Neil on parim maja ja parimad relvad, mida siit planeedilt osta saab. Nemad kaks, naine ja laps, on seal, soomusseinte taga kindlalt varjul. Teisiti ei saa see olla!

Mees seisatab teel, uurib tihedat puuderäga, narmjaid lehti ja punaseid rippuvaid õisikuid, tõmbab ninaga sügavalt magus-lääget lõhna. Tundub väga lendkaanide kodu moodi olevat, liigagi väga. Ta pöördub - paremal pool teab ta üht kohta, kus taimed nii lopsakalt ei kasva. See on kindlam tee ja sooserv tema jalge all kannab. Mees võib end veidikeseks lõdvemaks lasta. Päike ja kindel maa - ja kodu on siinsamas. Ta kohendab seljakotti ja läheb.

***

Mets plõksub, sahiseb ja vigiseb ta ümber. Tavalised ohutud hääled, mees tunneb neid. Seal vasakul ülal, paberi käristamise moodi hääl, see kuulub röövrästale. Las kärtsub, mees on talle liiga suur saak. Aga too trillerdus all paremal, oi, neid on täna palju, on aga uniritsikate oma. Nad kogunevad korjuste ja kõduhunnikute ümber. Mõni kohalik kuusjalgne peletis on jälle sussid püsti visanud. Vaene tõbras. Mees noogutab ja pöörab pilgu uuesti üles, tee kohale latvade poole. Alla teele ei taha ta vaadata, ta juba nägi, mis seal on. Palju väikeseid täppe ning peent punast verepihu. Nad on siin olnud, öised kollaste silmadega libarebased. Ta teab, mida see võib tähendada. Ta teab, et see ei pruugi - ei tohi! Regina on ohutus kohas. Jalgrajakäänakul pöördudes mees libastub. Ettevaatamatus on siin planeedil surmav harjumus - kuid täna see ei loe, ta ei hooli, ta on varsti kohal. Veel üks samm, veel üks, veel üks pikem. Ta peaaegu jookseb.

Mees peatub. Välja servalt ei näe just palju. Maja on omal kohal: tuhmroheline soomusteras ning kuppelkatus; seinad on püsti, köögiakna nurk, mis mehele kätte paistab, tundub terve olevat. Mahatallatud rohi, väga palju mahatallatud erksiniseid leivalilli. Ja punane pihu, palju punast värvi, punast maist verd. Aga libarebased ei jätaks ometi head toitu ripakile - ei jätaks ju! See siin on midagi muud. See on…

Mis see on?

Ja kus on leegiheitja jäljed, kõrbenud haavad leivalillede sini-oranžis segadikus? Miks neid ei ole?

"Regina!" hüüab mees. "Mu Regina." Kott uimasisalikega prantsatab seljast räsitud rohule, kott segab, mees jookseb. Üle räsitud rohu, üle punaste täppide, üle meeleheite ja purunevate lootuste.

Punane. Mees peatub kätega vehkides. Maja uks, see on punane.

"Regina!"

Trepp on punane.

Roheline soomusuks liigub vaevumärgatavalt, see pole lukus. Miks?

Mees hüppab, lendab üle viimaste meetrite, üle astmete, üles-üles kodu poole. Ta peatub, libiseb, seisab, käed tõstetud.

Midagi heledat on seal, uksepraos.

Regina? Regina. Seal!

Ta hingab, ta on elus! Kummuv kõht kollaste lilledega öösärgis - ultrakiust päästeköis. Mees tõukab ust, sirutab käe.

„Regina,“ sosistab mees. „Sa oled elus.“

Regina silmad on kummalised. Need on tühjad. Ei, mitte tühjad. Neis on… kahetsus?

„Sina?“ Naine pigistab valusalt uksepiita. „Oled see ikka päriselt sina?“ Naine langetab pea. „Ma ei saanud… Silmad - need kollased. Ma ei saanud, ei saanud... Anna andeks...“

Mees ei mõista, millest naine räägib, kuid sellest pole midagi. Mitte midagi! Regina on elus ja mees on õnnelik. Ta tõstab käe, et naise pikki juukseid silitada, nagu alati koju naastes. Kuid ei, naine vajub, tõmbub kokku, kukub. Nüüd istub ta trepil, käed silme ees.

„Ma ei saanud.“ Naise hääl kõlab tuhmilt, ta on pea põlvedele surunud. „Ei julgenud. Öösel… Nad tulid sinu ümber. Aga ma kartsin. Kartsin sinu pärast ja enda pärast... ja lapse.“ Väike kollane kägar trepil vabiseb. „Ust... ma tahtsin ust… kartsin avada. Nad oleksid tuppa pääsenud. Meie laps…“ Naine nuuksub, vajub veelgi kokku, päris väikeseks nuuksuvaks puntraks.

Regina - ta ei nuta ju kunagi? Mõtleb mees. Pole kunagi nutnud.

„Nad tulid äkki, korraga, kõik suurde kuhja,“ kostab kägarara seest. „Kõik kohe suurde kuhja. Sina hüüdsid ja hüüdsid. Sa hüüdsid mind appi, aga ma ei saanud, ei saanud avada. Anna… andeks. Leegid... Leegiga põletanud. Palun, palun.“ Naine vakatab, ta vappub. „Ma oleksin su leekidega ära põletanud. Ma ei saanud... leekidega.“

Mees langetab käe, pöördub. Ta näeb räsitud punasetäpilist rohtu. Ta näeb muudki. Poolik matkasaapa tald, päris ukse kõrval. Saapatallal uhkeldab kiri „Supersport“ ja talda pressitud number 47. Suur jalg, mõtleb mees. Suur nagu Paulil. Trepi kõrval läigib midagi metalset. Ta läheb ja vaatab. Ketist koera kaelarihm, ilma kahtluseta. Mees on kindel, et kuskil siinsamas on teine samasugune veel. Kindlasti on, pole teist võimalust. Paul ja tema kaks koera.

Vaikne hääl piniseb mehe kõrvus, peenike ja pinget täis. Üks ultrakiust päästeköis on viimseni pingule tõmmatud.

Paul oli siin. Ta ei käi kunagi siin. Või käib? Miks ta tuli? Mees pöördub. Seal ta on, uksel, väike ja valge-kollane tomp, tema Regina. Tema - või kellegi teise?

Mees vaatab punast õue, poolikut saapatalda. Aga. Siinkandis võib paljugi juhtuda. Haigus või õnnetus – võib-olla varises onn hapusipelgate käes kokku, mõtleb mees. Paul tuli hädas ja Regina ei lasknud teda sisse.

Ei... Regina arvas, et see olen mina. Ta ei lasknud mind sisse! Ta jättis minu surema! Minu, mitte Pauli. Minu!

Mehel on valus. Maailm eemaldub temast, Ta nagu kukuks. Mina oleksin teinud kõik, et teda päästa. Ma oleksin oma elu andnud. Mitu korda oleksin andnud. Tema eest. Nende kahe eest. Aga tema? Ta vaatab naist trepil - kollases öösärgis kumera kõhuga kägar. Regina teadis ju, et mees annaks oma elu...

Ei, pole õige! Tema Regina teab siiani, teab et mees annaks oma elu, kaitseks neid kahte seal kollase öösärgi sees. Ja ta andiski! Eile öösel, siin siniste leivalillede keskel - Regina teada oli see tema, kes kollaste silmade kuhjas suri. Tema, mitte Paul.

Mees kummardub ja murrab Pauli mälestuseks ühe terveks jäänud leivalilledest.

„Regina. Ma olen siin. Päriselt.“ Mees astub üle verepihu trepi juurde. „See oli Paul, kes öösel suri, Paul ja tema koerad, mitte mina. See oli Paul, kes hüüdis. Mina ei oleks hüüdnud, Regina. Mina armastan sind. Mina ei oleks hüüdnud, ei oleks, poleks tahtnud, et sa ukse lahti teed, sest mina armastan sind! Ja libarebased olgu neetud!“

Jutt: Golem (Ander Skarp)

„Vanaisa, pane nüüd silmad kinni ja ära enne vaata, kui ma luban!”

Vanaisa seisis laudaukse ees ning pani kuulekalt silmad kinni. Kaheteistkümne aastane Joona oli teda kõige magusamast lõunauinakust üles ajanud, käskinud toatuhvlite asemel kirsad jalga tõmmata ning läbi mudase sisehoovi lauda juurde komberdada, sest Joonal olevat „ütlemata lahe üllatus”. Ja vanaisa tegigi seda, sest ta teadis, et kui poisil silmad niimoodi säravad, peab asi olema tähtis. Vähemalt Joona enese jaoks kindlasti.

Joona lükkas suured laudauksed kääksatuste saatel lahti ning lasi juulikuisel õhtupäikesel lauta valguda.

Poiss vaatas hetkeks hoonesse sisse ning jäänud nähtuga rahule, teatas vanaisale, et too võib nüüd vaadata. „Kui julged,” lisas Joona kavalalt.

Vanaisa avas silmad ja imetles lapselapse kätetööd. Päev läbi oli sadanud ning õhtune kuum päike pani porilompides oleva vee aurama. Läbi õhkõrna aurupilve paistis laudauste vahelt hiiglaslik mudamägi. Vanaisa pidi juba lapselapsega pragama hakkama, et mida too ometi endast mõtleb – veab laudaaluse muda täis - ent siis märkas ta esmapilgul korrapäratu mudamassiivi juures tuttavlikke jooni: seal vormusid välja pea, rinnal vaheliti käed ja isegi jalad oleks justkui rätsepistes olemas. Ja tõesti – hiiglaslik mudamassiiv oli istuva inimese kujuline. Ilma kaelata, sest pea vormus koonusekujuliselt massivseteks õlgadeks.

Vanaisa muheles – vahi jõnglast, või temas on peidus pisike skulptor!

„See on golem!” teatas Joona ning patsutas mudakuhilat.

„Ei ole kole, täiesti ilus on. Kui korralikult vaadata,” ei saanud vanaisa kohe lapselapse jutust aru.

„Mitte kole, vaid golem!” hüüdis poiss. „G-O-L-E-M”

„Ahsoo...” ühmas vanaisa. Ta polnud säärast elukat varem kunagi näinud. Kuulnud oli ta küll, kuidas kunagi ammusel ajal Nõukogude armees teenides roodukomandör üht õnnetut hinge golemiks kutsus. Too oli vastu põrutanud, et seltsimees komandör ei tunneks muda ära ka siis, kui see talle näkku lennutada. Vanaisa muheles seda meenutades – tänapäeval  hakkaks need kaitseväe lillekesed säärase solvangu peale vist nutma. Aga vaat omal ajal olid mehed...

„Golem jah. Nüüd on vaja ta vaid ellu äratada ning ta hakkab minu heaks tööle,” katkestas Joona vanaisa mälestustelõnga.

Nüüd vanaisa mõistis: „see on siis nagu kratt jah? Valmistad töötegija ning äratad ta ellu, et ta sinu heaks tööd teeb. Aga tead, kratid on ühed kurjad olendid, kui sa ei suuda neile piisavalt palju tööd jagada, siis nad tulevad ja keeravad sul endal kaela kahekorra! Ja kui mitte sul endal, siis mõnel teisel õnnetukesel.”

Joona ei osanud sellise jutu peale miskit kosta. Tema ei teadnud golemite töö tegemisest mitte midagi. Ta teadis vaid seda, et golemid saab panna losse ja kindluseid valvama ning maagid teevad seda pidevalt. Ta oli ise kah varem ühe golemi valmis teinud, siis kui ta elementaal-maagina oli oma mängu mänginud. Nüüd siis otsustas ta ühe ka oma kodus valmis meisterdada.

Vanaisa kõndis mõtlikult ümber golemi ning vaatas mudameest nii alt kui ülalt. „Eks ta natuke robustne töö ju ole, ent sinu vanuse kohta päris hea. Ja kuidas see golemi ellu äratamine siis välja näeb?”

Joona kehitas õlgu: „mängus oli vaja joonistada maha suur pentagramm ning igasse pentagrammi tippu lisada üks peotäis muda. Siis ma lugesin võlusõnad ja...”

„Ah võlusõnad, jah?” muigas vanaisa: „need on ühed huvitavad mängud sul, mida sa mängid. Minu vanaisa rääkis alati, et krati tegemiseks tuleb kratile loovutada kolm tilka verd ja siis ärkab põrguline üles. Aga ära sina selliste rumalustega tegele. Kui ma noor olin, siis naabri-Karla leiti ühel hommikul oma talu tagusest metsatukast surnult, pea oli täitsa tagurpidi keeratud. Kõik teadsid, millega tegemist – Karla oli lihtsalt ahneks läinud ja ei andnud oma kratile jõukohast tööd.”

Joona kuulas sääraseid jutte alati suure imetluse ja põnevusega. Tema arvates oli vanaisa noorusajal elu palju huvitavam olnud. Tol ajal olid vanad talud täis tonte ja kodukäijaid, metsad aga suisa kubisesid kooljatest ja libaloomadest. Praeguseks olid aga nendest lugudest alles jäänud pelk mälestus ja õhtuhämaruse lõkkejutud.

„Mängus valmistati golem savipinnasest ja veest aga mina vedasin meie jõemuda kohale.”

Vanaisa vangutas taaskord pead, nüüd aga hoopis veidi murelikumalt, kui varem. „Aga nüüd peame mõtlema selle peale, kuidas see golemihunnik siit laudast välja saada. Kujutad sa ette, mis siis veel juhtub, kui su ema kahe nädala pärast komandeeringust koju tuleb ja seda hiiglaslikku mudalasu näeb? Ta ei jõua seda ealeski üksinda siit minema tassida.”

Joona elas koos vanaisa ja emaga. Tema ema oli koos Joonaga oma isa juurde maale kolinud pärast seda, kui Joona isa nelja tuule poole haihtus. Poiss polnud toda kunagi näinud, ent ta polnud üldse kurb, sest tal oli maailma parim vanaisa. Igastahes!

„Äkki me peaksime Hullu-Mamma juurde minema? Ta on ju nõid...” küsis Joona vanaisalt.

Vanaisa naeris nii, et proteesid hakkasid suus plõgisema. „Nõid on ta küll, jah, ent mitte selles mõttes, mida sina silmas pead.”

Päike hakkas juba loojuma ning taamal laiuva metsa tagant paistis veel vaid õrnuke punane kettaviirg.

„Eks me homme siis mõtleme, mida teha,” kostis vanaisa ja hakkas toa poole laapama.

Joona ootas, kuni vanaisa tuppa jõudis ning läks seejärel tööriistakuuri. Ta võttis sealt oksatangid ning tegi teravate tangiotstega oma nimetissõrme otsa tillukese haava. Seejärel jooksis poiss golemi juurde ning tilgutas talle sõrmeotsast kolm tilka verd.

Mitte midagi ei juhtunud.

Joona tilgutas veel kolm tilka, sedakorda mudamehe lagipähe. Väike redel, mida poiss oli muda mätsimisel kasutanud, oli veel omas vanas kohas.

Endiselt mitte midagi. Aga Joona ei andnud alla. Kolm on kohtu seadus, tavatses vanaisa alati öelda ning Joona oli lootusrikkam kui kunagi varem. Ta kaapis ämbrist veel viimase muda kokku ning mätserdas selle golemi puusa külge. Savi segunes paari tilga verega ning ennäe imet – poolkuivanud jõemuda hakkas ühtäkki värvi muutma – mustjas massiiv tõmbus täiesti lubivalgeks ning seejärel võttis kollaka varjundi.

Joona põgenes karjudes laudast. Vanaisa, kes oli kuulnud tuppa jõudes lapselapse hirmukarjeid, jooksis toatuhvlites õue ning Joona oleks ta peaaegu pikali jooksnud.

„See ärkas ellu!” hingeldas Joona hirmunult. „ma lõikasin ja... ma tilgutasin verd... kõik muutus valgeks ja...”

Ühtäkki hakkas kõik ümberringi mürisema ja kolisema. Maa vappus ja värises. Vanaisa haaras Joona kaenlasse ning oli sekunditega justkui oma teises nooruses – niivõrd graatsiliste ja hiiglaslike hüpetaga ületas ta mudase sisehoovi, lapselaps kaenla all, et oleks silmad ette teinud ka kõige atleetlikumale neegerjooksjale. Vanaisa lukustas ennast koos Joonaga maakeldrisse – sellel oli vähemalt metallist uks. Ent miski ütles talle, et siin pole ustest üldse kasu.

Vanaisa ja Joona piilusid uksepilust lauda poole ning nägid, kuidas hoone ühtäkki pilbasteks lendas. Katus kerkis kõrgustesse, palgis põrutasid nelja ilmakaare poole laiali ning vanad laudauksed kihutati hooga üle hoovi. Tolmu- ja prahipilve keskel seisis golem.

Vanaisa ja Joona vaatasid üksteisele otsa. Joona nägi vanaisa silmis sedasama hirmu, mis teda ennastki valdas.

„Vanaisa...” tahtis Joona alustada, ent vanaisa pani talle sõrme suule. „Tasa!”

Golem seisis punastes kiirtes ning tema silmad helkisid justkui punased rubiinid.

„JOONA!” kostis tõrrepõhjane hääl mürinal üle terve maa. „JOONA! Ma olen siin! Sa kutsusid!”

„Ära vasta,” sosistas vanaisa. „Äkki läheb minema?”

Aga golem ei läinud minema. Joona istus koos vanaisaga maakeldris viis päeva ja kogu selle aja valvas golem ukse ees. Oli alles kesksuvi ning seetõttu polnud ka maakelder veel hoidistega täidetud. Ja kui nälg juba üsna kõvasti näpistama hakkas, otsustasid vanaisa ja Joona astuda meeleheitliku sammu – golemit kõnetada.

„Härra golem,” alustas vanaisa. Joona toksas teda küünarnukiga ja pööritas silmi.

„See tähendab siis, golem, jajah. Äkki lasete meid siit nüüd välja?”

Aga golem ei vastanud. Ei liigutanud, ei reageerinud.

Nüüd proovis Joona ning kohe tõusis golem püsti. „JOONA! OLEN SIIN! ANNA MULLE KÄSK!”

Vanaisa vaatas lapselapsele otsa. „Ma ju ütlesin, et see on nagu kratt – nõuab tööd. Ja kui sa tööd talle ei leia, siis tuleb ja keerab meil kõigil kaela kahekorra.”

Joona nuttis, sest ta ei teadnud mida teha. Viimased paar päeva oli ta üsnagi lohutamatus meeleolus ja vanaisa ei osanud temaga enam miskit peale hakata.

„Küsi ta käest, mida ta tahab, millist käsku ta ootab.”

Joona küsis.

„ANNA KÄSK! GOLEM KAITSEB JOONA. JOONA ÜKS VERI.”

„Ütle talle, et sul pole kellegi eest kaitset vaja. Et kõik on ohutu.”

Joona ütles.

„GOLEM KAITSEB JOONA. JOONA EI TAHA KAITSE. GOLEM VÕITLEB. GOLEM SÕDALANE!”

Hiiglaslik mudamees tõusis püsti, haaras kuuri kõrvalt maast laasitud käsivarre jämeduse kuusetümika ning jooksis maa müdisedes minema.

Veel tervelt pool päeva ootasid vanaisa ja Joona maakeldris enne kui julgesid välja tulla. Golemit polnud kuskil näha. Vanaisa käis veel kõik ümberkaudsed maad läbi ning nägi mudajälgi metsa poole minevat. Teisel pool metsa asus Voore küla ja sealt edasi tuleb juba paar suuremat linna.

Järgmisel päeval tuli koju ema ning kuigi veidi ehmunud ja tige, oli ta siiski ülirõõmus, et nii Joona kui vanaisaga kõik korras oli.

See juhtus siis, kui Joona oli kaheteistkümne aastane. Nüüd on Joona kuueteistkümne aastane. Täpselt aasta tagasi jättis ta koju oma ema ja vanaisa, et minna laia ilma golemit otsima. Ainult Joona võis golemi peatada. Mudamees oli lahkunud Joona juurest teatades, et kui ta poissi kaitsta ei saa, siis ta võitleb, et tema on sõdalane. Esimesena langes tema hävitustöö all Voore küla ning napi kuu jooksul olid enamus valla taludest ja asulatest inimestest tühjad. Keda polnud tapetud, need põgenesid kabuhirmus. Mudameest ei olnud võimalik võita – ei saanud hakkama jahimehed, kohalik kaitsevägi ega ka mitte liitlaste hävitajad, kes pommitasid golemit peaaegu nädal aega järjest. Mudamees lendas küll tükkideks, ent õige kiiresti kogus ennast jälle kokku, kusjuures osadest tükkidest said uued golemid. Liitlased lõpetasid pommitamise, kui nägid, et sellel tegevusel on hoopis äraspidine efekt. Läänemere piirkond muutus jumalast hüljatud alaks, kuhu jäid alles vaid erilised surmapõlgurid ja eluheidikud, kes asusid põgenenud inimeste elupaiku rüüstama. Ent golemitel oli hea nina ning nii leidsid nad elusa inimese ka kõige sügavamalt keldrikorruselt. Paari aasta jooksul oli langenud pool Euroopat ning ida pool polnud golem ka Moskvat hellitanud. Miljonid inimesed põgenesid Ameerikasse, lootuses, et golemid ei saa üle ookeani.

Joona lootis, et ta leiab golemi ja suudab selle peatada. Joona lootis, et tema veri, mis golemi ellu äratas juhatab teda sellel teel. Poisi kaugemad sugulased olid aasta pärast golemi põgenemist mudakoletisega kokku sattunud, ent viimane polevat neile midagi teinud. Neil oli ju sama veri.

Joona tundis golemi kutset ja oli kindel, et ta leiab mudamehe Vahemere äärest. Sinnapoole ta oma sammud siis seadiski, meeltes mõlkumas vanaisa muheledes öeldud sõnad: „pea meeles, Joona, kõik teed viivad Rooma!”

Järjejutt: Tagalas on alati soe, kolmas osa (Laura Loolaid)

4. Tuhatjala-supp (jätkub)

“Kas nüüd võib sisse pugeda?”

Laskeharjutuse lõpetanud võitlejad tunglesid uudishimulikult mäeküljel. Mustrilistes jääkuhjatistes haigutas sulanud servadega avaus, mille sügavustest imbus välisõhku ühtlane uduvine. Udu kerkis hämaraid nõlvakumerusi järgides, kuni ülal tihkemaks triibuks kogunes ja üldisesse pilvesäbrusse suubus.

“Kannatust.” Lumes põlvitav geotehnik jätkas metoodiliselt terminali toksimist, sellal kui ta abikaasa ühe krati vabakäigul august sisse läkitas ja teise käsijuhtimisel järele manööverdas.

“Kõigepealt kaardistame kaudselt. Praegu ei tea me sedagi, kas sinna üldse on võimalik sisse minna.”

“Või siis, noh, kui ohutu seal on,” lisas abimeedik Uigurski ja seadis nagu muuseas kõnduri võitlejate ja jäärüsi vahele. “Gorillaga siit läbi ei lähe, nii et kui mõni jällegi, noh, kuhugi sisse ronib, ega meie appi ei pääse.”

Üksuse kroonik sättis end koopasuu äärde rätsepistesse, hellalt süles kolmas kratt - ainukene vanast partiist, mis kurult laskumise oli üle elanud. Selle küljele oli keegi paranduskiti ribadest kleepinud suured tähed: TUPSU #1.

“Sisend tuleb,” teatas kroonik ühiskanalisse. “Kas jagan otse kõigile?”

“Lase tulla,” kinnitasid pealikud.

Tagalatehnik Tikuta seadis ennastki mugavalt hange istuma ja alustas pildivastuvõttu.

Käsijuhtimisel krati kaameraväljas tantsisklev valgusvihk kobas läbinäritud härma-massiivi ning põrkas siis mineraalsele pinnale. Mõnda aega kulges vaade muutumatult tumedate kiviseinte vahel ning pildiservas vahelduvad numbrid andsid teada, et liigutakse kerkivas joones.

“Temperatuur - kakssada kuuskümmend Kelvinit!” hüüdis kroonik. “Märgatavalt soojem kui väljas.”

Kitsuke käik laienes peagi kumeraks kambriks, kus numbrite põhjal otsustades oleks mitu võitlejat mahtunud kõrvuti kõndima. Kambrist viis sügavamale mäe sisse üksainus mustav lõhe; see sirgus peagi laiemaks käiguks, mis laugelt alla, siis ülespoole käänas ja lõpuks jällegi laiemasse kambrisse suubus.

“Temperatuur - kakssada seitsekümmend Kelvinit… kakssada seitsekümmend viis!”

Taas sukeldus krati valguskiir pimedasse käiku, ning siis-

“Kuulete?”

Tilk! Tilk! Tilk! kajas selgesti kiviste võlvide all. Helitundlikkust lisades kuuldus sügavustest ka matsakaid mulksatusi ja jooksuvulinat.

“Voolav vesi! Lase edasi!”

Kaugemale liikudes hakkas pilt peagi virvendama.

“Signaal nõrgeneb.” Biotehnik noogutas kroonikule. “Laseme kolmanda võimenduseks järele.”

Võitlejate ergutushüüete saatel lennutati TUPSU #1 koopasse.

Pildiülekanne taastus täielikult parasjagu siis, kui käsitsijuhitud kratt veevulina jälgi ajades sügavamasse harukäiku sukeldus.

“Kuulge taibud,” ühmati ühiskanalist. “Tehke midagi, pilt on ikka mingit soga täis.”

“Äärmiselt huvitav - minu andmetel on sisend tõrgeteta. Ja ometi…” Kroonik katkestas ülekande ja toimetas nobedasti oma terminali kallal.

“Oota.” Biotehnik toksis omakorda mõned käsklused. “Ma võtsin lisavalgustuse maha. Näita neile nüüd.”

Kroonik kõhistas naerda ning jorutas: “Ukse vahelt paistis pilu, kõrvaltoas oli - vaat nii!”

Ülekande taastudes täitis ühiskanalit üleüldine ahhetamine.

Käiguvõlvidel sirasid türkiistähekestena pikergused limused, kes aegamisi üle kivi venisid, tuhmuvad tatiread järel.

“Need on ju…”

“Just! Helendavad eluvormid! Ja täiesti ärkvel.” Biotehnik juhtis vaatekratti aeglaselt edasi, aeg-ajalt lähi- ja pöördvõteteks peatudes.

Järgmises suuremas läbikäigus tervitasid uudistajaid paksud aurupilved. Neist läbi sukeldunud, jäi krati teele mulksuv mudalomp ja kobrutav kuldrohejas taimemass selle veertel; püstisematel seintel hargnesid juuspeentes kivipragudes verevalt hõõguvad vetikamustrid.

Mida sügavamale kratt liugles, seda kirevamalt valgustas kohalik elustik ta teed: limustega võidu ronisid käiguseintel sinkjad tuhatjalad, igas uues kambris avanes aina uusi vetikate ja samblike mustreid; ikka ja jälle vilksas kratisilma eest läbi mõni hoopis tundmata elajas.

Lend lõppes maa-aluse järve kaldal.

“Palun,” teatas biotehnik uhkelt. “Värske vesi.”

“Ja seireandmed kinnitavad, et siia saab ohutult sisse minna,” lisas geotehnik. “Aga meil on ülema luba vaja.”

Spetsialistid kogunesid krooniku ümber, kes liitis nad ajutise poolavatud sidekanaliga.

Geotehnik võttis juhtimise enda peale. “Seire kutsub staapi.”

“Okano kuuldel.”

“Ah teie, doktor… Ja kus Haiku on?”

“Magab. Meediku veto. Ülema volitused ja vastutus on senikauaks minule üle antud.”

Eemalt kostis valju sõnelemist.

“...mu veljekestel on ka rohkem mõistust peas ja nad pole veel esimest pööripäevagi...”

“Palun oodake üks hetk.” Kostis luugiprantsatus ja nägelevad hääled vaikisid. “Nõndaks. Millega ma saan kasulik olla?”

“Tähendab sedasi, härra ülema asemik,” alustas geotehnik, “et meil oleks luba vaja. Tähendab, ametlikku kinnitust. Et tohime koobastesse siseneda.”

Okano lõbus toon muutus hetkega ametlikuks. “Nõndaks. Näidake seiret.”

Geotehnik asus materjale saatma. “Siin on läbilennu-salvestus, siin atmosfäärianalüüsid, seismilised näitajad, mineraalide loend ja koobastiku ruumiline mudel.” Kui peameedik midagi ei vastanud, lisas ta kiiresti: “spekulatsiooni korras ütleksin ka, et neid käike on ilmselt kasvõi osaliselt inimkäega kujundatud - vaadake näiteks läbipääsude mõõtmeid, käiguteede tasasust, veereservuaaride paiknemist…” Geotehnik tõmbas hinge ja jätkas õhinal: “Oletan, et neid rajati kuu selle külje ennetavaks asustustoeks, lihtsalt asustus jäi peale tulemata… Pakun välja hüpoteesi, et sarnaseid õõneskomplekse paikneb mäeahelikus regulaarselt, mis pikemas perspektiivis-”

“Sain, sain,” pomises Okano. “Pidage nüüd hoogu.” Pärast mõningast vaikust küsis ta: “Kuidas on lood primaarse eesmärgiga? Kas olete kinnitust saanud, et koobastikust on võimalik mõistliku vaevaga tarbimisvalmis vett hankida?”

Tikuta kujutas ette, kuidas meedik-aseülem näpuga staabilaual järge ajab. “Saime kinnitust,” vastas ta kähku ise.

“Nõndaks. Hüpoteesid märgin ma üles - edaspidiseks. Ja ärme praegu rohkem spekuleeri. Ahja, lisage palun vestlusesse ka pealikud ja abimeedikud.”

“Olemas. Kõnelge.”

“Siin Okano - ülema asetäitjana. Annan loa väikeste gruppidena koobastesse siseneda, veevõtu ja ökoseire eesmärgil. Võitlejatest eelgrupp viib sisse julgestustrossid, teised tegutsevad vastavalt spetsialistide ja pealikute korraldustele. Pealikud - teie määrata jätan täpse liikumiskorra ja koosseisud; teie ise jääte välja. Kui midagi juhtub, siis ma tahan, et otsustusvõimelisemad pead oleksid päästjate seas. Abimeedikud annavad julgestustrosse välja ja hoiavad koosseisul kaudselt silma peal. Koopasviibimise ajal edastab eranditult igaüks otsepilti. Ahja, teie tagate, et ülekanded ja salvestused katkestusteta staapi jõuaksid. Ja läbiv instruktsioon kõigile: niipea, kui märkate midagi kahtlast, katkestate tegevuse, väljute, kannate ette. Okano lõpetas.”

“Nojah,” ütles kroonik. “Läheme siis aga botaniseerima!”

Kui paarisrusikate pealikud oma hoolealustele ülesandeid määrama hakkasid, palusid tagalaspetsialistid kaks vabatahtlikku abiks ja asusid veevõtuks ettevalmistusi tegema.

Abilised sabas, jõudis Tikuta Karilatsiga hädavaevalt sammu pidades roomukite juurde. Plats säras tuledes ja kõik neli operaatorit olid masinate vahel kibedasti ametis: iga roomukijätke energiaplokkidest korjati välja kütusesalved; saba-angaaridest ja kasutuks muutunud hõljukist tassiti kohale värsked reaktsioonikettad, need lükiti salvedesse ja täisvõimsusele laetud salved topiti tagasi energiaplokkidesse; kurul kannatada saanud kerepaneelidele pihustati hoolsalt kiudkiti kihte.

“Jõudu!” hüüdis Tikuta lähenedes.

“Sittujal on jõudu tarvis, töötegijal on abi tarvis,” vastas Sonora elegantse kummarduse saatel.

“Küll aitaks, aga meil on vesi vedada,“ ei jäänud ka Tikuta vastust võlgu. “Tulge ka parem koopasse sooja!”

“Ei see töö niipea otsa saa,“ ühmas vana Petroskoi ning pöördus tagasi kerehooldust tegema.

“Meil oll’ sest küll, mis tõse üle kannava,” kinnitas Tuikene. “Es pea esi senna peenikese mulgu sisse tükma.”

Tikuta jättis operaatorid sinnapaika ja ruttas töötegijate vahel põigeldes tagalaroomuki saba alla. Seal oli Karilatsi juba veevõtu-luugi lahti kangutanud ja vedas kereõõnsusest kapillaarlontide kimpu välja. Tikuta viipas ühe abilise endaga ja kordas sama liigutust võitlejate roomuki juures.

Abilised jäeti masinate juurde valvama, londiotsad kinnitati selga ning sammuti koopasuu poole tagasi.

Seal oli vahepeal elav sagimine lahti läinud.

Mürakad abimeedikud kerisid kõnduritest julgestustrosse, jälgisid kiivalt ülekandevoogusid ja lugesid võitlejatele sõnu peale.

“Te ei kujuta ette, mis just juhtus!” hüüdis keegi ühiskanalisse. “Minu munder lülitas aktiivse kütte välja!”

“Noh, ja mis me sellisel puhul teeme?” päris Uigurski.

“Ee, ma ei tea. Midagi?”

“Väga hea - ei teegi midagi. Noh, lased edasi nii kui enne. Aga kui nüüd mõni tahab kangesti suplema minna või, noh, mundrit lahti teha, siis teiega tuleb omaette jutt. Kõigepealt pistan, noh, oma käega karantiini.”

“Ja mina pean kogu see aeg loengut,” lisas teine abimeedik. “Ohutushoiust ja võitleja heaolust.”

Kapillaarlondid järel lohisemas, pugesid tagalaspetsialistid läbi esimeste kitsamate käikude. Kui jõuti kuumamuda-kambrisse, lasi Tikuta Karilatsil ees ära minna ning lülitas siis oma valgustuse välja.

Ta silme ees avanes kohe pisimõõtmeline elu, mida krati vahendusel enne näha ei olnud: samblakulla tortidel askeldavad piimjate sipelgate hordid, muud mutukad ja mudateod, siin-seal laepragudest punguvad pikukesed seenekobarad. Ka ülekandest tuttavad limused ja jämedad tuhatjalad kiirgasid lähedalt vaadates eriti erksalt.

“Tagalatehnik Tikuta,” kõlas otsekanalist korraga peameediku hääl. “Kuiväga ma teie jagatud vaadet ka ei naudiks, pean teile siiski meelde tuletama, et ülesanne ootab.”

“Ah, jah, loomulikult.” Tikuta lisas kiirust ning julgestustrossi peos pigistades jõudis peagi veevõtukohta.

Põhjatu maa-alune järv loksus laisalt madalas kambris, mille küljed kadusid mineraal-purikate rägasse. Mäesügavusest purikate taga pahvis auru ja kostis kuumaveeallikate pulbitsemist.

Järve kaldale oli juba püstitatud mobiilne minilabor, mille kallal geo- ja biotehnik kordamööda askeldasid, katkestades töö ainult siis, kui mõni võitleja-abiline järjekordse laadungi uurimismaterjali kohale tassis.

Tikuta haakis londiotsa mundri küljest ja püüdis tõmbesüsteemile käigu pealt parameetreid sisestada - kuid komistas lohiseva silmuse otsa ja kukkus kõhuli otse järve.

Hele plarts ehmatas liikvele koopaseinal auruvannis peesitanud tuhatjalgade karja, kes sihitult sagides üksteisele otsa jooksid ja lõbusate sulpsatuste saatel samuti vette pudenesid. Selleks ajaks, kui Tikuta oli kaldale tagurdanud ja end istuli ajanud, solberdas järvesopis mitu tosinat helendavat vingerdist.

Tikuta hakkas suure häälega naerma. “Tuhatjala-supp!” hüüdis ta näpuga näidates.

“Tõesti, tuhatjala-supp oleks hea mõte,” vastas kohe Karilatsi.

Tikuta turtsatas - tal oli meelest läinud, et laopealik ei saa eriti naljast aru ja võtab pea kõike sõna-sõnalt. Siis aga ajas hea mõte ta rõõmust pugistama.

Ta sörkis minilabori juurde ja tonksas biotehnikut. “Kuule… teil on vast tuhatjalad niikuinii arvel, aga te testige neid toiduohutuse seisukohast ka. Lausa valus on vaadata, kuidas rammus liha niimoodi vabalt ringi jookseb!”

”Kulinaarseire – sain,” itsitas biotehnik vastu.

***

Veetõmbamine oli täies hoos, kui peameedik-asepealik Okano tagalaga kõnelda soovis.

“Mul oleks palve - seoses meie suplejatega. Kas oleks võimalik nad eelisjärjekorras hügieenile läkitada? Ma mõtlen kohe praegu.”

“Kas te neid kauem jälgimise all ei taha hoida?” päris Tikuta. “Et ikka kindel olla…”

“Oo, ma kinnitan, nad on täiesti terved. Nüüdseks ilmselgelt ka ehmatusest üle saanud.”

“Mille põhjal te seda nii kindlalt väidate?”

“Nad vaidlevad vahetpidamata.”

Kolleegidega naeruturtsatuste saatel nõu pidanud, oli Tikuta lõpuks nõus hädalised oma voli ja vastutuse alla võtma. Ta läkitas rõõmusõnumi staapi ja ronis julgestustrosside najal ise järele.

Noorvõitleja Kunda toimetas seekord hügieenimoodulis nagu vana kala. Ilma käskimata tagurdas ta oma mundri ise hoiupesasse ja pärast lühikest lõõgastushetke - Tikuta kuulis, kuidas ta nina alla mustalehma-saba pobises - sai ühenduste avamisega hakkama. Ka kärgpesu oskas ta nüüd ise lahti noppida.

Alles siis, kui Tedretähn asjalikult mükoprinteri kestast välja astus, vana seenekorp maha kooritud, hakkas ta punastades nihelema.

Tedretähni pesukapslisse sulgenud, tõmbas Tikuta noorvõitleja kõrvale ja päris vaikselt: “Esimest korda oled naistega saunas või?”

Kunda noogutas kõrvade õhetades.

“Harjud ära.” Kuklavõmmu asemel kostitas ta Kundat julgustava noogutusega.

Kui mõlemad supelsaksad olid küüritud ja seenetatud, korjas Tikuta hoolduskapsli näppide vahelt ka nende kärgpesud - need jäid ta käele rippu nagu tühjad sisalikunahad. “Ajage selga. Ja siis vaatame, kuidas teie mundrid elavad.”

Kunda läks taas ähmi täis. “Oi… ma loodan, et midagi rikkis ei ole! Ma just sain ta sisse töötatud…”

Tedretähn turtsatas. “Sa ole õnnelik, et kõik ühes tükis oli, kui sa supi sisse sadasid. Oleks vale koha peal pragu või mõni ühendus lahti, ei piriseks sa siin praegu. Munder on igaühe isiklik elumull,” tsiteeris ta nipsakalt algõppe-tõdesid. “Munder annab meile õhku ja sooja, pühib meil perset. Hoia mundrit, siis munder hoiab sind.” Tedretähn lõpetas pesu kokkunäppimise ja tõmbas lünklikult pöetud kukla kapuutsi sisse. “Kuidas on, kas proovime järele? Viskame sind pesuväel õue ja-”

“Pidage!” hüüatas Tikuta. “Pesu! Ma unustasin täiesti - pesu diagnostika ju ka… Seiske siia.” Ta lükkas võitlejad mundripesade ette, lülitas peavalgustuse välja ja violett-riba sisse. “Näete - elujõulised kärjekesed kumavad kuldselt, aga osad on tumedad. Need vahetame välja. Kunda, sinul on lihtsam põlvest varbani uued pesutükid panna. Nõnda, pöörake ümber. Olgu, persest varbani...”

“Aga mis see on?”

“Mis nimelt?”

Väiksem kuldkumav kogu astus sammu kõrvale, paljastades hoopis teist tooni helenduse - tontlikult roheva, mis ilmeksimatult tuli mundripesade seest.

“Paistab, et järv on teiega kaasa tulnud.” Tikuta astus lähemale - tõesti, mõlema mundri liitekohti palistasid järvebakterite helendavad triibud. “Siin pole muud, kui uued mundrid ja vanad varuosadeks.”

Nüüd oli Tedretähni kord kohmetuda. “Äkki ikka saab kuidagi… Mul on isiklik, kõik õppuste ajalugu sinna peale kantud ja puha… Ma nii väga palun.”

Kunda ei öelnud midagi, ainult tema anuv kutsikapilk läikis hämaruses.

Tikuta kõndis edasi-tagasi, mõttes enesega võideldes.

Lõpuks ta taltus. “Hüva. Teeme nii: kui muu diagnostika on korras, täiesti korras… Ja kui sisekeskkonnas võõrelu ei ole. Siis ma kaalun muid võimalusi.”

Pärast pingsat uurimist teatas Tikuta: “Võitleja Ted- ee... Nyota - sinu oma saab puhtaks teha.” Ta tegi mõned ettevalmistused ja lülitas mundripesa puhastusrežiimile. “Aga Kunda, sinu oma peab välja vahetama.” Tikuta näitas mundri sisekihi vahelt immitsevat helendust.

“Aga mis nad seal ikka teevad? Puhastame seestpoolt ära,” jäi Kunda lootusrikkaks.

“Ma ei tea, mida nad seal teevad, aga see et nad sinnani välja jõudsid, näitab, et kuhugi on auk tekkinud. Su elumullis on pragu sees - ma ei tohi sind niimoodi välja saata. Tule, paneme sind laos riidesse.” Ta puksis noorvõitleja laomoodulisse viivasse käiku. “Aga sina, Nyota - kui puhastus on lõpuni käinud, siis sina oled vaba.

Tikuta oli vaevalt jõudnud saastunud mundri ja muud jäägid ära paigutada, kui tema suureks kergenduseks jõudis tagasi ka laopealik Karilatsi. Kaasas oli tal esimene plaaniline saunaline - üks veevõtul abiks olnud võitlejatest.

Tervituse asemel ulatas mees neile pehme kotikese. “Materjaliks.”

Tikuta piilus sulguri vahelt: segiläbi juukselõiked - heledad, tumedad, sirged, krussis… teiste seas hakkasid silma leekivpunased tupsud, mis said kuuluda ainult Tedretähn-Nyotale. Ta hüpitas kotikese tänusõnade saatel toormekasti.

“Kohe pärast äratust pügasime,” seletas võitleja uhkelt. “Me teame ise kõige paremini, kuidas peab - et kus on vaja kasvama jätta.” Ta astus mundrihoidikust välja ja nokkis kärgpesu-kapuutsi lahti. “Näete, esimesel paarisrusikal on üks ülepea triip.” Ta silitas värsket harjast. “Teisel on kaks tutti kõrva ääres. Numbri järgi!”

“Õige jah,” rõõmustas Tikuta. “Aga palun nüüd printerisse.”

Nõnda käis hügieenimoodulist läbi kogu ülejäänud üksus, kes üksi, kes paarikaupa. Pea kõigil oli vaja pesujuppe vahetada või mundrit putitada, mõned usaldasid koguni juukselõikuse tagala hoolde.

“Justkui olekski kõik…” Kapslite vahel hõljuvaid aurupilvi trotsides lõi laopealik Karilatsi numbreid kokku. “Aga arv ei klapi. Kes peale meie veel käimata on?”

“Ainult Ahja. Küllap on end jälle mõne lugulaulu sisse unustanud.” Nähes, kuidas Karilatsi vastumeelselt sideliidest näperdab, ajas Tikuta end jalule. “Pole vaja. Ma toon ta ise kohale.”

Tikuta suundus roomuki sabajätke, möödudes miniatuursest maasarnastamislaborist ja öko-laost, kus arvutustehnika vahetpidamata seireandmetest mudeleid ja simulatsioone üles ehitas, ning kus vaikelu-kapslitesse suletud prussakapesad, kokapõõsad, riisikaniidistikud ja muud tarbekultuurid ootasid tulevast püsibaasi. Tikuta märkas, et kapslite hulka oli lisandunud mitut uut - koobastes kohatud elustikuga.

Kroonik lesis oma eraklas kesk salvestusseadmeid, leebe naeratus näol, pilk äraolevalt farmako-virtuaalsetel maastikel rändamas ja pomises vaid talle mõistetavat sõnasegu mitmekeelsetest Vanamaa lauludest, liikuvatest piltidest ja esivanemate ütlemistest.

Tikuta koputas koikuseinale. “Kuule! Ahja! Aeg sauna minna!”

Kroonik hüppas istuli. “Selga tarvis siidisärki, ümber tarvis kuldakörti,” teatas ta reipalt ning marssis Tikuta sabas hügieenimoodulisse.

Tema paljakskoorimine võttis rohkem aega kui mitme võitleja puhul kokku. Ainuüksi kogukas sidemunder nõudis erilist hoolt, kuid ka tavalise kärgpesu asemel kandis kroonik ihu vastas  eriotstarbelist teaduriülikonda, mille lõimedesse oli punutud veelgi rohkem tugi- ja täiustustehnikat kui meedikute stressipesusse. Lõpuks koorus liideskihtidest välja luider androgüün, kelle ihugi katsid üleni liidesejooned ja siirikukühmud.

Ajutine vabadus liitkeskkonnast ja analoogmaailma kogemine pakkusid talle lapselikku rõõmu. Pesukookonist välja pääsenud, käänas ja keerutas ta end nagu nooruke felynx, kes esmakordselt oma sabaga tutvust teeb.

“Kui nüüd pikemaajalistest spekulatsioonidest rääkida,” alustas kroonik muuseas, justkui iseendale, “siis küllap on teile teadmata…” Ta keerutas end, nautides sooja õhku palja naha vastas. “Mmhmm... Just. Teadmata, et enne kui ma oma saatuse Malevaga sidusin-” ta kalpsas mükoprinteri platvormile ja võttis positsiooni sisse. “Niisiis. Et varem töötasin ma kodeerijana  ühes Microbe’i katselaboris,” lõpetas ta vallatult r-i põristades. “Ma ei unusta kunagi ühtegi genoomi.”

“Tähendab, sa saaksid meile kohalikust elustikust midagi kombineerida? “ uuris Tikuta.

Kroonik asus pesu selga ajama ja sedamööda, kuidas ühendused taastusid, tuli tagasi ka tema leebe äraolev naeratus.

“Bora-vasikat ma teile muidugi planktonist kokku ei pätsi. Aga kui aeg tuleb - ja kui kolleegid päri on, siis bakteri- ja pärmikultuure oleks mul kindlasti võimalik siinsete omadustega rikastada. Vastupidi ka. Näiteks nendele võrratutele tuhatjalgadele võiksime nuumprussaka jooni lisada… või siis koka-sümbioosi...”

“Ja sul ei ole kahju säärast talenti tühipalja toidu peale kulutada?” uuris Karilatsi.

“Sugugi mitte,” vastas kroonik pühalikult. “Rinne tuleb ja läheb, aga süüa on ikka vaja!”

5. Platoo

Võitlejate roomuki neljandas magalas toimetas kirju seltskond. Põrutuskindlatest kastidest kokkulükatud mängulaua uksepoolses otsas troonis võitleja Kubeba ehk Mõmm, kes oli ka pesuväel pirakam kui mõni teine täies mundris. Tema paremal käel kõõlusid kaks temast poolteist pead lühemat ja kaheksa kraadi kahvatumat noorvõitlejat. Need olid kärgpesu-kapuutsid peast koorinud ja uhkeldasid pöetud harjastest esiletikkuvate  tunnustuustidega. Ühtmoodi ümarikud roosatavad nudipead ei tulnud Tikutale esialgu tuttavad ette, aga häältest tundis ta ära kuru ületamisel muinasmaiste esivanematega kiidelnud Võnnu ja Misso. Poisid müksisid teineteist ja vadistasid vahetpidamata, täringupeotäit jutu ajal pantvangis hoides. Mängulaua vastaskülg oli rahulikum - seal veeretasid haigutuste saatel vaikset juttu paar vanemaid võitlejaid, kellega Tikutal väljaspool toidukordi kokkupuudet ei olnud. Tikuta endaga sai ring täis.

Ta istus vaba koiku veerel ja uudistas salakesi võitlejate valdusi ja eluolu. Ainuüksi magalamoodulite ülesehitus andis tunnistust, kui palju rohkem inimesi selles masinas pesitseb. Tagala paarikohaliste kambrite asemel, kuhu lisaks puhkeorvadele mahtusid lahedasti ka mundrihoidikud, seinaterminalid ja mitmes suuruses konteinerid vältimatu spetsialisti-koli tarbeks, kõrgusid siin vastakuti kaks kolme-koiku “silguriiulit” ning otsaseinas ülestikku kuus hoiusahtlit. Mundripesad aga paiknesid eluruumidest hoopistükkis väljas - kogu varustus seisis allüksuste kaupa angaaride taga, alati hüppevalmis omanike ootel.

Kuigi ruumikitsikusest ja lõhnadest aimus pidevalt teiste inimeste kohalolu, ei liikunud läheduses hingelistki ja peale mängulaua-helide kostus kõrva ainult masina madalat jõrinat - ülejäänud võitlejad kas magasid või treenisid tehiskeskkonnas. Pärast peatust platoole laskumine oli toimunud ülevas meeleolus - asjalikult sagivate inimeste varjuteater aurupilvedesse lõikuvates valgusvihkudes, krudiseva lumega põndakult vastu kajamas värskelt putitatud roomukite stardihüüd… Nüüd oli varjuhiiglaste tants vaibunud umbseks argisügeluseks. Luureringe ja pikemaid peatusi sel teeosal kavas ei olnud, sest kurul kaotatud aja tagasivõitmiseks oli ülem andnud korralduse liikuda pikemate lõikude kaupa. Nõnda rühkisid kaks masinat kõrvu üle tasase platoo, krattidest eelvägi maastikku kaardistamas, teeviidaks tulemägede kulunud kontsud kurakätt ja paremal auruvines helendavad järveviirud, mis edasi kulgedes aina harvemaks jäid.

Peatuti vaid lühiajaliselt - parasjagu niipalju, et jõuaks analüüsida krattide söödetud maastikuandmeid, ning et tagala saaks võitlejate roomukisse ettenähtud toiduratsioonid kohale viia.

“Tagala” - tähendab siis mina, mõtles Tikuta pahuralt. Laopealikul jätkus talle iga pajukiringi järel küll hulganisti tagantjärele-targutusi, aga kui saabus aeg kastikoormaga ühest masinast teise ronida, nügis Karilatsi jälle noorema kolleegi välja ja põgenes ise laosügavustesse varanduse üle arvet pidama. Muidugi, täpseid arvutusi oli vaja - sest pajukikastid pidid võitlejate vähema kerevaeva võrra kergemad saama. Lisaks sigines sisse- ja väljatuleva orgaanika numbritesse vasturääkivusi, millel tuli silma peal pidada. Tegelikult oleks pidanud sedasorti küsimustest esimesel võimalusel staabile ette kandma. Kuid laopealik lükkas raporteid aina edasi ja kui jälle midagi ei klappinud, oli Tikuta see, kes pidi loengut kuulama. Kasvav vastumeelsus hinges, oligi ta järjekordsel pajukiringil mundrist välja roninud ja veetis nüüd puhkevahetust hoopis võitlejate seltsis.

“Kuuled või?” Üks noorvõitlejatest lasi Tikuta nina ees nipsu.

“Eh? Jah? Kas juba minu kord?”

“Ei-ei,” rahustas võitleja Kubeba. “Ma siin niisama mõtlesin valjusti, kiitsin tagalat… Teate, ma olen nii tänulik, et te tavanormide peale tagasi läksite. Säästurežiimil jäi kere ikka väga heledaks.”

“Mis mõttes tavanormide?“ ei saanud Tikuta aru. “Mõmm, misasja sa ajad?”

“Noh et pärast esimesi kärpeid saime uuesti toitu juurde. Kiidan heaks.” Ta patsutas laia naeratuse saatel oma võimsat keret.

“Me eeldasime, et kuna lisavarustust niikuinii ei antud, et siis energiakulu kompenseeritakse toiduga,” lisas vanem naisvõitleja, kes iga natukese aja tagant haigutas.

Tikuta kortsutas kulmu. “Oot, mis lisavarustust?”

“Sooja hoidmiseks.” Võitleja laiutas käsi. “Pidite meile ju tulekindlamad mantlid tegema, aga siiamaani pole saanud...”

Tikuta hammustas huulde. Tavaliselt jäi selliste asjade meelespidamine Karilatsi tööks – aga ju siis oli kergekäeliselt lendulastud lubadus laopealikust üldises melus mööda läinud...

“Ära unustasin,” ütles ta tasa.

“Näete nüüd!” Noorvõitlejad-nudipead lõid üksteisele patsi. “Me ütlesime kohe, et ei saa ainult tagala peale loota! Jätsid meid külma, nüüd tahavad nälga jätta… riisikat ka enam ei anta!”

“No kuulge,” pahvatas Tikuta. Teiste juhmus hakkas teda õige vastikult närima. “Kokariisikaga on sott selge. Eriolukorra ajal said kõik topeltnormi. Ja kuna kuru peal kulus niimoodi palju ära, siis allesjäänud varud reserveerime nüüd roomukioperaatoritele.”

“Eks jah, mõnda poputatakse muidugi rohkem… Õu poisid, ärge vaielge, tagala teab kõike,” osatas võitleja Võnnu.

“Ja mis toitu puutub,” ignoreeris Tikuta teda, “siis vähendatud normid on täpipealt välja arvutatud - vähendatud koormustaseme põhjal. Kuna võitlejad praegu pikematel eelretkedel ei käi-”

“Ja kelle süü see on, ah?” praalis noorvõitleja edasi. Harukordne võimalus nurkaaetud spetsialistiga vaielda muutis ta õige kuraasikaks. “Küll me käiks, aga näe, teie taibud keerasid hõljuki perse! Endal polnud muhkugi peas, aga meie nüüd kopitagu siin...”

Ka teine nudipea tõmbas ennast õhku täis. “Vähemalt oskame meie enda eest ise hoolitseda! Eriti nüüd, kui tee on selge, ee…” Nähes et Mõmm enam ei naerata, jäi nooruk kohmetudes vait.

“Või nõnda?” Tikuta põimis käed rinnale risti ja piidles noorvõitlejaid altkulmu. “Ehk valgustate, mis tee see selline on?”

Noorvõitlejad vaatasid üksteist ebalevalt; siis lõi Võnnu käed ülbelt puusa ja Misso pobises kuulekalt: “Saunapäeval… meile näidati…”

“No oli ülesanne pesamunale natuke õpetust anda,” võttis Võnnu jutuohjad üle. “Relva kaotamise eest. Saime ta kätte ja-”

“Vabatahtlikke oli vaja,” poetas Misso vahele. “Poleks meie... oleks meid ka õue visatud.”

Võnnu sundis näole tardunud naljagrimassi, sellal kui ta toon aina kiledamaks muutus. “Ega me jumbule mingit häda ei teinud, niisama väheke sai ehmatatud. Ainult lüüsidesse pistsime… Aga kus tema, kohe kukkus laulma - tagala ladu, palju nodi, jagame ära...”

Misso jätkas julgemalt: “Kui meie saunakord tuli, me siis vaatasime sinna… panime natuke kõrvale…”

Roosapõsksed noorvõitlejad puksisid teineteist sunnitud itsituste saatel.

“Nii et teie aga käisite ja võtsite. Tagala laost.” Tikuta vaatas toetust otsides Mõmmi poole, see aga oli oma kohalt kadunud.

Vanemad võitlejad ainult põrnitsesid vaikides enda ette. “Kuule, sinu kord on,” pobises haigutav naisvõitleja lõpuks ja ulatas Tikutale peotäie täringuid. Tikuta mudis neid, turi pingul ja põsed hõõgumas.

Ei tohi, vasardas tal peas. Ei tohi, ei tohi, ei tohi… nad ei tea, mida nad teevad. Kannatab ära, kannab ette… musta lehma saba valge lehma taga, valgelehma saba…

Kuidagimoodi suutis ta hingamisrütmi rahustada.

“No minu arvates on niimoodi igatahes väga õiglane,” ei jätnud Võnnu järele. “Meie kaitseme teid, meie mõõdame maastikku, püüame teile kulleseid, kannatame külma - aga teil on seal alati soe; tahate, hüppate sauna, tahate, pugite liha...”

“On ikka lasteaed,” ei pidanud Tikuta vastu. “Kes ei oska potil käia, kes varastab palakesi...” Ta surus hambad kokku ja nohises tigedalt.

“Mis te siis nüüd niimoodi,”  püüdis haigutav naisvõitleja teisi lepitada. “Mis sest tühjast… mängime parem…”

“Sina unihiir, ära sega vahele,” nähvas Tikuta.

“Ei noh… Mis see paar kasti ära ei ole - teil on seal ju mitme õppuse jagu perse alla kraabitud!” õiendas Võnnu juba ägedamalt. “Võtke vabalt, varsti saab koju! Nagu ullikesed oma normidega. Noh kuuled või?” Ta toksas Tikutat üle laua. “Päris lolliks läinud vist…”

Tikuta kargas kastide kolinal püsti. Tema vasaksirge vihises mööda punktist, kus hetk tagasi oli olnud võitleja Võnnu nina, ja raksas vastu vaheseina. Terav valusööst pühkis peast üleliigsed mõtted; alles jäi vaid vääramatu tung: hävita!

Ta tõi kuuldavale raevuka möirge. Hästisihitud jalahoop paiskas mängulauaks olnud kasti ja sellele laotud kola klirinal nurka.

Nudipead hüppasid halba aimates vahekäiku ja putkasid mundrihoidla poole.

Tikutagi ei jäänud maha ning jõudis neile käigu lõpus järele.

Kolm kätt haarasid korraga vaheust - üks, et kinni lükata, teised, et lahti tõmmata. Tõmbajad jõudsid ette.

Tume müts, mis Tikuta lõuapäradest läbi kajas, naelutas ta hetkeks hämmeldunult paigale.

Eemalt kostis hüüdeid ja sammukobinat.

Ära pääsevad!

Tikuta pöördus, otsides pilguga pahategijaid, kuid sirinal silma valguv soe vesi segas vaatamist. Ta äigas käega üle näo.

Veri?

Vaat, kus raisad.

Värske raevuga asus ta pahategijate kannule.

Kaugele Tikuta ei jõudnud. Magala uksel käänati tal kahelt poolt käed selja taha ning suruti õrnalt, kuid kindlalt mitme võitleja jõul maha.

Nina vastu vibreerivat põrandat, püüdis ta ikka veel vastu rabeleda. Siis aga kostus ta kaelal terav plõks! ja valgus ning helid sulasid ühtlaseks venivaks pudruks.

Kui Tikuta jälle pärismaailma helisid eristama hakkas, tõstis tundmatu jõud ta silmalauge ja vaatevälja tungis ergav valguskera. Vaistlikult eemale tõmbudes silmas ta valgusallika ümber kaardumas pikki sõrmevarje ja tagapool läikimas pruuni pealage.

“Ei-ei, põrutada pole saanud, ainult kulm on lõhki,” seletas kellelegi eemalseisjale peameedik Okano - tema hoolega puhtakskaabitud peanupp seal läikiski - ning lisas otsekui väite kinnituseks rea teaduskeelseid termineid.

Pilk selginemas, täheldas Tikuta eemal ukseava, millest paistsid “silguriiulid”, tema ümber õõtsus tavaliste kulgemishelide saatel roomuki pikikäik, ta ise aga vedeles poolistukil põrandal, vasem käsi diagnostika-tahvli klambrite haardes.

Hetke mõelnud, jõudis ta otsusele, et see siin peab olema võitlejate roomuk. Aga mis tal siia asja oli?

Õige küll…

“Kui ma need põrsad kätte saan-” Tikuta üritas püsti hüpata, kuid ta jalad ei kuulanud sõna ja kellegi rasked kämblad õlgadel surusid ta tagasi istuma. Ta vilksas üle õla vaadata - sealt vaatas vastu Mõmm, alaline lai naeratus jälle näol. Tikuta tegi veel ühe katse jalule vingerdada. Mõmm naeratas veelgi laiemalt ning ta raudne haare jäi vankumatuks. Peameedik kummardus lähemale, jälle kostis dosaatori plõks! ja mõnus rammestus valgus üle Tikuta kere.

“Nõndamoodi.” Peameedik peitis oma öömustad silmad diagnostikaprillide taha ja noppis osavalt käise-skutoide lahti, ise sundimatult vesteldes, justkui laiskleksid nad kolmekesi pärastlõunases teelauas. “Nagu te isegi näha võite, on võitleja Kubeba näol kaotsi läinud suurepärane abimeediku-talent! Nii et Mõmmikene, kui teil peaks kunagi tekkima tahtmine eriala vahetada, siis võtan avasüli oma meeskonda.” Okano pikad sõrmed jooksid udusulg-kergelt üle Tikuta randme. “Vasakukäeline,” nentis ta ja pihustas nahale jahutavat udu.

“Vasaku jah. Kust sa… kuidas te teate?”

“Esiteks, kui instinktid välja löövad ja inimene ei mõtle, siis läheb ikka juhtkäsi käiku. Varasemate vigastuste põhjal võib ka üht-teist järeldada…” Okano osutas Tikuta sõrmedele, mille nahk ülejäänud käest märksa noorem välja nägi. “Muidugi kontrollisin ma ka andmeid.” Ta askeldas meedikukohvri vahet ja asus Tikuta käele ridamisi õhukesi fiksvõrgu-liistakaid laduma. “Kogu üksuse tervisetoimikud on minu halduses.” Siis sirgeldas meedik midagi oma terminali.

Peopesale kõdi tehes sirgusid liistakud käe ümber ühtlaseks kihiks ja tõmbusid jäigastudes pingule. Tikuta niutsatas tahtmatult, kui koomaletõmbuv võrk purustatud nukkidele rõhus.

Meedik joonistas kiire vastuhaagi ja surve andis järele. “Andke andeks, palju sai.” Ta pritsis kähku jahedat udu võrgu vahele. “Nõndaks. Proovime liigutada.”

Tikuta kuuletus - ranne ei pääsenud painduma ja tagumised sõrmed olid samuti lõksus.

“Väga hea,” noogutas meedik ja lasi veel ühe sortsu udu. “Nüüd annan särtsu.”

Elektrisurina vaibudes tonksis Tikuta käel jooksvaid hapraid tugimustreid. “Saigi korda, jah? Ma siis katsun kuidagi meie masinasse ta-a… oeh.”

Kubeba rasked kämblad takistasid teda nii püsti kargamast kui ümber kukkumast.

“Rahu-rahu. Minu hinnangul pole te kaugeltki valmis tööpostile asuma. Jätan teid veidikeseks meile silma alla närvisüsteemi taastama - ütleme, kaks circadiem? Selle juurde käib täielik eetrivaikus. Kalibreeriksin ühtlasi ka teie hormooni-optimeerimise kiipi, kui lubate.”

“Kaks circadiem…” Tikuta arvutas. “See teeb oma sada kaheksakümmend kilosekundit... Mis siis kui ma ei taha? Rakendate mulle ka meediku veto?”

“Ei, milleks?” Okano lõbus teelaua-toon oli tagasi. “Teiega kõneleksin ma kui spetsialist spetsialistiga - paluksin juurelda rännaku kui terviku õnnestumise üle, samuti selle üle, missugused on üksuse ellujäämisvõimalused vaenulikul maastikul, juhul kui mõni kriitiline töölõik, nagu näiteks tagala, on nõrgestatud ja sellele õigel ajal tähelepanu ei pöörata… Kõigest sellest kõneleksin ma - kui te peaksite vastu puiklema. Aga te ju ei puikle, ega?” Peameedik naeratas, pea kelmikalt viltu.

“Ei, doktor,” muigas Tikuta vastu, kuid tõsines siis. “Oi… Aga kes siis järgmised ratsiooniringid teeb?”

“Rahu. Ma juba kõnelesin proua Karilatsiga, selgitasin talle olukorda. Tema ka ei puigelnud - järgneva nelja vahetuse jooksul tegeleb ta varude toomisega ise.”

“Hee, las mutt tassib jah vahelduseks ise!” Tikuta kahjurõõm ehmatas teda ennastki. “Ee, vabandust, ma ei mõelnud päris nii. Lihtsalt… ta õiendab muudkui minu kallal ja ise ei võta midagi ette…”

“Pole viga. Ma jagan seisukohta, et teievaheline tööjaotus vajab mõningast tasakaalustamist. Muuseas-” meedik võttis prillid ninalt - ”masinaoperaator Sonora  lubas ka vabast ajast aidata. Mulle jäi ebaselgeks, kes talle just mida öelnud on, aga ta jõudis juba kõigile tuld ja tõrva kokku lubada. Sõnavara ei hakka ma kordama. Tundus, et ta on teie pärast üpriski mures.” Okano muigas, kui nägi Tikutat punastamas. “Mõistan ma õigesti, et teda võib vahetuse lõppedes külastama lubada?”

Tikuta noogutas. “Aga need… põrsad?” juhtis ta jutu kähku mujale.

“Meie isetegevuslaste pärast ärge muretsege. Suunasin nad koos pealikuga ülema juurde - strateegilisi seisukohti selgitama.” Okano ladus varustuse meedikukohvrisse. “Aga teid viksime nüüd meie taastumistuppa. Siin on küll üks vaba koikut, aga ma ei usaldaks teie käeulatusse praegu ühtegi võitlejat.”

Tikuta turtsatas ja ka Mõmmi musklid ta selja taga vappusid naerust.

“Minu poolt on hetkeks kõik.” Peameedik klõpsas kohvri kinni. “Võitleja Kubeba, teie etteaste.”

“Sain. Läksime.”

Tikuta tundis, kuidas ta õhkkergena maast kerkib. Mõmm haaras ta kaenlasse ja talutas roomuki nina poole, kus staabi taga paiknes meedikute väike kuningriik.

***

Ta ärkas koduse soojamere-müha saatel. Pärast hetkelist hämmingut sai tagalatehnik Tikuta aru, et hääled kostavad ehahämarast paneelist pea kohal. Pikk uni oli otsa saanud. Ta vabastas end kinnitusvõrgust, lükkas soojuskesta pealt, ajas end ettevaatlikult istukile ja lasi jalad üle koikuserva rippu. Pea tundus erakordselt selge, ainult alakehas lasus harjumatu raskus.

No muidugi - ta oli pikalt ilma mundrita passinud ja ka magamisase oli vaid tavalisest mugavam koiku, mitte täisteenindusega tervisetoe-kapsel. Ta laskus põrandale, püüdes meenutada, kuspool ainevahetus-liides paiknes.

Käes!

Kui jäägid said kehast välja tõmmatud, tulid meelde ka muud mugavused. Siit sahtlist sai udurätikuid, siit hambatökatit - ta pistis paraja käntsu suhu ja mälus mõnuga, samal ajal ettevaatlikult käsi ja nägu tupsutades.

Silmad hakkasid hämarusega harjuma ja Tikutale jäi silma ta enda käsiterminal, mis varustusekasti otsas lebas. Selle ümber oli seotud põimpael, millele oli lükitud üksik mäluhelmes.

Uinunud teadvuse hämaratest soppidest kangastus talle Sonora kare põsk tuikava peopesa vastas ja tasasel häälel etteloetud vanamaa-jutud. Endamisi naeratades kandis ta andmed terminali ja sõlmis paela kaela, enda oma kõrvale.

Taastumistoa leebes hämaruses hakkas õige pea igav. Tikuta püüdis tulemusteta sideliidest käivitada - “Täielik eetrivaikus,” meenus talle. Siis märkas ta, et ka tema munder oli siia toodud. Pikemalt juurdlemata ronis ta sisse ja otsustas omal käel avastama minna.

Luugist välja astudes tervitas teda meremüha asemel tuttavlik roomuki-jõrin koos teiste argihäältega.

Farma-lao esises vahekojas leidis ta peameediku tukastamas, jalad seinale sirutatud. Taas sai kinnitust paljude sosinal jagatud tähelepanek, et kui Okano parasjagu kedagi kokku ei lappinud või käske ei jaganud, veetis ta iga vaba hetke magades.

Tikuta otsustas meediku und mitte eksitada ja puges temast mööda pikikäiku. Siingi oli vaikne ja hämar, ainult eestpoolt, staabiruumi poikvel ukse vahelt, kumas heledam triip.

Ta astus tasa edasi ja piilus sisse.

Ülem istus üksinda, sügavas mõttes, ning sirvis staabilaual liikuvaid pilte.

Tikuta puges ukseprao vahele ja köhatas. “Jõudu…”

Ülem virgus. “Tarvis. Astu aga sisse!”

Tikuta kuuletus kõheldes. Kas ka teda ootab nüüd “strateegiliste seisukohtade selgitamine”? Ta kaalus, mis karistusi nende olukorras üldse võidi rakendada. Koju ju kedagi saata ei saanud…

Aja viitmiseks tegi ta asja joogimasina juurde. “Ma… meedikute juurest,” seletas ta teevulina  kõrvale.

Ülem noogutas. “Olen kursis. Okanole juba naljalt vastu ei hakka. Tean omast käest. Ootad peatuse siin ära?”

“Paistab nii…” Tikuta kandis teetopsi aegluubis laua juurde ja otsis koha, kus ei pidanud ülemale otse silma vaatama.

Mõnda aega istusid mõlemad vaikides.

“Kuidas käsi on?” küsis ülem lõpuks.

Tikuta kõverdas vabu sõrmi. “Elab üle,” pomises ta nägu krimpsutades. “Eks ma ise-”

“Jäta…” Ülem katkestas ta sõbraliku viipega. “Kõik see praegune segadus… Niisuguste asjade ennetamine on minu kohustus.”

“Nojah-” Tikuta rüüpas teed - “ma olen isegi näinud, kuidas munemine ajab lollusi tegema. Aga kuidas sa seda niiväga ennetad? Kujundad maastiku ümber?”

Ülem ohkas. “Võitlejad ja baasipüstitajad peavad tegutsema käsikäes, üksteise tööd nägema, üksteise ülesandeid mõistma. Kui hakatakse kambakesti eralduma, levivad peagi kuulujutud, kahtlused… Sõnaga - ma tegin vale otsuse.”

“Ühised söömised!” taipas Tikuta lõpuks.

“Just. Näost näkku peab kokku puutuma, olgu või kord-paar mõne vahetuse peale. See on isegi halb, et võitlejatel nii ruttu kindel peksupoiss välja kujunes. Aga et võitlejate ja tagala vahele niisugune lõhe tekib... “

“Kas poleks lihtsam neile kõik ära seletada?” päris Tikuta ettevaatlikult.

“Ma ei või. Mulle on antud selgesõnaline korraldus sihtkohta jõudmiseni toimida nii, nagu oleks meil käsil lihtsalt tavalisest mahukam õppus. Ja…” Ülem ohkas, veeretades peos kapslit üksuse salajaste käskude ja sidekoodidega. Enne äramärgitud sihtpunkti käsukapslit avada ei saanud.

“Ja sa kardad,” lõpetas Tikuta vaikselt.

Ülem noogutas aegamisi, ise nimetissõrmega oma kõhna nina triikides. “Loomulikult.

Mismoodi peaksid meiesugused siinsel pinnal püsibaasi hoidmisega hakkama saama? Eks sa oled isegi näinud, kui õrnakesed me oleme. Rannamaa rahvas ei tea, mida tähendab külm, saarerahvas ei tea, mida tähendab nälg… Tasamaa rahvas-”

“Ja tasamaa rahvas ei räägi,” pistis Tikuta muiates vahele. “Vabandust…”

“Eks ta õige ole,” muigas ka ülem. “Kuid jah - keegi meist ei tea, mida tähendab vaenutegevus. Tõsi, jookseme rannal ringi, tublimad käivad orbiidil, mängime sõda, kõigil on lõbus… Aga kui see, mis asunduste ühiskogule öeldi, tõele vastab - kui peame valmistuma tegelikuks hädaohuks…”

“Aga sa oled ju ise kutselises jõurakenduse-agentuuris töötanud, kas sellest siis ei ole abi?”

“Olen. Mitmed meie omadest on. Aga agentuuris ei ole sul vaenlast, seal on tellija sihtmärgid.”

Ülem viipas Tikuta lähemale ja käivitas liikuvad pildid uuesti.

“Sa vaata neid.”

Staabilaual mängisid kõrvu mitmed lugulaulu-ruudukesed, kõigis toimetamas endisaegsetes tekstiilriietes inimesed. Siin lehvitasid määritud nägudega noored okasmetsa all lõbusasti vaataja poole; seal seisid tõsised mehed ja naised pikas reas… Lugulaulude vahel ilmus ruutudesse hõbedane kõvera nokaga lind, nurgeline terariist küüniste vahel - mõnikord üksi, mõnikord kaardusid ta ümber neli heledat kroonlehte.

“Esivanemate malev.” Tikuta noogutas.

“Vaata neid,” kordas ülem ja tõmbas ühe pildiruudu suuremaks. “Vaata, kuidas nad seisavad - otse lumes, paljaste nägudega, isegi lapsed.”

Lumes seisvad inimesed vaatasid kuhugi üles ja nende suud liikusid.

Tikuta ei teadnud, mida nad öelda võisid, kuid miski nende olekus näitas, et see oli tähtis. Tahtmatult kerkisid huulile tema enda jaoks tähtsad sõnad: “Tõotan kaitsta meie ühist taevast ja selle all sõlmitud ausaid kokkuleppeid”.

“Ja nüüd siis seda taevast ka,” lisas ülem. “Aga mismoodi? Meist ei ole talverahvast.”

Tikuta jäi vastuse võlgu.

“Nii et jah - ma kardan. Kardan, et me ei saa hakkama. Kardan, mida üksus ütleb, kui neid tegelikust missioonist teavitatakse… Kui nad küsivad, kes selle algatas, kes on malevale laevade ja masinate soetamiseks vahendeid andnud… Kuidas me teame, et seda osapoolt võib usaldada? Neil oleks õigus teada - aga mina ei oskaks neile vastata.”

Ülem pani liikuvad pildid seisma ja hõõrus meelekohti, viivuks sama hall ja väsinud, nagu kurult tulles.

Äkki lõikusid vaikusesse masinate peatumise hääled. Peagi ärkasid elule ka vahekäigud - paukusid luugid, põntsusid sammud, inimesed hüüdsid.

“Ma ei saa sind otseselt aidata.” Tikuta tõusis ja poetas joogitopsi orgaanikatorusse. “Küll aga… Teen ettepaneku jätkata strateegiliste seisukohtade arutelu hoopis tagalas. Meie masina pardal võib vabamalt rääkida. Ja pealegi on meil käimas üks süntees, mille ee… mille juures oleks hädasti vaja volitatud isikute arvamust.”

[jätkub järgmises Reaktoris]

-------------------------------------------

Loo tegevus toimub Kaosnoova fiktiivuniversumis, kus inimkond on ühes erakordselt elusoodsate tingimustega Linnutee piirkonnas asustanud paljude tähesüsteemide elukõlbulikumad taevakehad. Ammu-ammu Maalt saabunud asustusekspeditsioonide järglastest välja kasvanud uustsivilisatsioonid lävivad nüüd ka omavahel, avastavad uusi tehnoloogiaid ja ületavad uusi raskusi. Samas universumis toimuva “Jäljekütiga” otseseid seoseid ei ole.

Esimest osa loe siit.

Teist osa loe siit.

Tõlkejutt: Paljastuhnurite õigustatud meelepaha (Gareth D. Jones)

Paljastuhnurid on lahedad. Mõned ütlevad, et nad on nunnud, aga seda nad pole. Nad on lihtsalt veidrad. Aga veider on lahe. Nad on palju kannatanud antropotsentrilise keskkonnasekkumise all. Varem leidus neid Ida-Aafrikas laial asualal, siis hakkasid tavalised süüdlased nende arvukust vähendama: küttimine, elukohakaotus, maa üleharimine, kliimamuutus, kõik see värk. Tähendab, kuidas peaks saama uurida loomaliiki, kui seda hävitatakse kiiremini kui sa neid loendada jõuad?

Viimane paljastuhnurite koloonia oli peaaegu otsad andnud, enne kui Kenya valitsus viimaks midagi ette võtta püüdis. Siis, ühel päeval, kadusid lähedalasuva küla kõik kaks tuhat elanikku. Noh, see on ka veider.

Ümberkaudsed kohalikud, suuresti ebausklik kamp, pidasid seda looduse kättemaksuks. Nad nimetasid selle nähtuse Paljastuhnurite Õigustatud Meelepahaks. No loomulikult polnud sellel mingit tegemist nende väikeste loomakestega, ega ju? See on klassikalise õudusfilmi teema, eksole. See tähendab, mis nende arvates juhtus? Väikesed paljastuhnurid tõusid väljasuremise äärelt, et oma rõhujaile kätte maksta? Ma tean, et neil on suured teravad hambad, kuid nad on karvutud. Ja nad on tuhnurid! Ma uurisin neid väikeseid elukaid doktorikraadi õpingute käigus, kas tead, sest nad on erakordselt pikaealised ja sellel oleks rakendust inimeste gerontoloogias. Nad ei söö inimesi, ainult mugulaid. Nad kohe kindlasti ei pane terveid külasid kaduma.

ÜRO saatis kellegi kadumist uurima ning boonuspunktina otsustati mind ka kaasa vedada. Mitte et ÜRO oleks ka arvanud, et see on tuhnurite süü, oo ei. Kuid nad tahtsid, et ma esindaks „eksperti“ vastukaaluks kohalike ebausule ja kuulujuttudele. Nii ma leidsingi end väikeselt Cessnalt, lendamas mingile kaugele lennuväljale seljakoti ja kohvritäie varustusega. Kogu mu enesekindlusest hoolimata näris mind mure, et minust võib saada üks neist ülespuhutud filmi-teadlastest, kes ei usu hoiatusi, enne kui liiga hilja. Ma nägin vaimusilmas, kuidas paljastuhnurite hordid meid üle ujutavad, maapinnale paiskavad ja ma kahetsen oma halbu tegusid, samal ajal kui nad hakkavad mu varbaid näkitsema. 3D versioonis.

Tõenäoliselt oletate, et nii ei läinud, sest kuidas muidu saaksin ma teile sellest rääkida. Noh, varbaid pole mul kirjutamiseks vaja, ega ju? Äh?

Ei, teil on õigus. Asjad ei läinud nii. Aga ma ütlen teile, et see, mis me Kenyas leidsime, oli palju sürrim.

Me põristasime nelja tuhande jala kõrgusel ja teisel pool vahekäiku minu vastas istus meie missiooni juht. Naine oli umbes nelikümmend, ma pakun, kandis pool-militaarset khakivärvi ülikonda, juuksed lühikeseks pöetud ja jutt samasugune. Doktor Bracke oli Belgiast. Ma usun, et tal oli ka eesnimi, kuid mul polnud kunagi au seda kasutada. Tõsine, intelligentne, kompetentne: ta oli ÜRO eri-uurija ja ta tahtis, et kõik seda teaksid.

Meiega olid veel neli ametlikku meeskonnaliiget: tema belglasest assistent, turvanõustaja, kriminalist nimega Tegan ja professor Heinz, teaduslik nõustaja. Pluss kaks eriüksuslast, et meil silma peal hoida. Nad näisid vaevu piisavalt vanad, et iseendagi eest hoolt kanda. Kui eriüksuslasi mitte arvestada, olin ma kahekümne seitsme aastasena seltskonnas kõige noorem. Küllap pole kuigi palju paljastuhnurite eksperte, kelle seast valida.

Kui me lennukist välja tulime, oli kuum. Küllap see kõlab väga ilmsena. Ma olin Aafrikas, nii et mida muud oligi oodata? Lennuväli oli tasandatud maapind, mida ümbritses rohumaa, mis ulatus nii kaugele kui ma nägin. Paarisaja jala kaugusel meie maandumiskohast seisis madal puuhoone, ühe seina äärde pargitud paar vana džiipi. Värv koorus hurtsikult ja sõidukitelt. Läbi kõrvetava kuumuse rühkides hoidsin silmad teravate hammaste osas lahti. Mu kotid tundusid kaks korda raskemad kui siis, kui ma neid pakkisin.

Kui me lähenesime, ilmus hurtsikust sügavalt kortsus kulmudega pikk mees ja seisis vaikselt. Ta kandis mingit tüüpi armee vormi, mis oli lühemaks lõigatud ning oli paljajalu.

"Ma viin teid külasse," ütles ta ilma sissejuhatuseta.

Doktor Bracke käsi oli kätlemiseks tõusmas ja kahtlemata oli tal ette valmistatud suurejooneline tutvustus. Mees keeras ringi ja ronis lähimasse džiipi. Doktor tõi kuuldavale höhatuse, mis on oskus, mida ma pole kunagi omandanud, ning ronis kõrvalreisija kohale. Mu kolm kaas-uurijat ronisid tagaistmele. Teise džiibi juhiistmele tekkis suurte silmadega kondine mees, voltis end lösutamast üles. Tegan hüppas kiiresti esiistmele; ilmselgelt ei veedelnud teda tagaistmel kahe higise eriüksuslase vahel lömastumine. Nii et see oli minu saatuseks järgneva tunni jooksul, sellal kui me konarlikul pinnasel hüplesime ning ma avastasin, et konkreetselt meid transportival džiibi mudelil ei ole konditsioneeri.

Kui me viimaks peatusime, arvasin et olen tõenäoliselt tee peal kuuma kätte surnud, ilma et oleksin sellest ise aru saanud. Eriüksuslased hüppasid välja ja sammusid sihikindlalt lähimate hüttide poole, nägid välja ohtlikud ning läikisid higist. Meie autojuht libistas end taas istme sisse ja sulges silmad. Ma ronisin aeglaselt välja, enesetunne oli nagu märjal nartsul ning pooleldi mõtlesin Teganile ukse lahti tegemisest. Muide, ainult sellest, et mul ta nimi meeles on, ei järeldu, et ellu jäi, nii et ärge tundke end nii kindlalt. Teganil olid tedretähnid ja lokkis juuksed, mis selleks ajaks olid niisked ja ta pea külge kleepunud. Selleks hetkeks, kui ma olin piisavalt jõudu kogunud, et püsti seista, oli ta ise autost välja saanud. Ma jätsin oma kotid tagaistmele.

Meie teejuht, niivõrd kui ta seda oli, näitas meile, ülejäänutele, teed. Ta jäi lähima hoone juures seisma ja viipas sõnatult vaiksele külale. Eriüksuslased, kes erinevates suundades patrullisid, olid ainus märk liikumisest hilispärastlõunase päikese all.

"Nii-nii," ütles doktor Bracke, käsi kokku lüües, "asume tööle." Ta asus käskusid jagama, rääkides meile, mis meie ülesanneteks on, juhuks kui kuumus peaks olema selle meil peast pühkinud, arvatavasti, hoiatas, et me ettevaatlikud oleks, käskis meil mitte liiga kaugele minna, tegi kindlaks, et me teame, et peame paarides püsima, ja üldiselt nüristas mu aju jäänuseid alistumiseni. See oli see, milleks ta sündinud oli.

Ma noogutasin teejuhile tänutäheks. Ta ei öelnud midagi ja pöördus oma džiibi juurde tagasi. Doktor läks uitama koos assistendiga, temast umbes kümme aastat vanema pontsaka belglasega. Ma ei näinud teda peale seda enam kunagi.

Minu töö külas oli üsna piiratud. Sellal kui kõik teised olid hõivatud sellega, kuhu kaks tuhat inimest haihtus, oli minu tööks otsida jälgi tuhnuritest. Ma lootsin Teganiga samasse meeskonda saada; ta oli minust ainult paar aastat vanem ja teised olid kaugelt vanemad, nagu nelikümmend või rohkem. Ma arvasin, et meil oleks rohkem ühist, millest rääkida, aga ta jalutas juba eemale koos turvanõustajaga, lonkava terashallide juustega mehega. Järele jäi ainult teadusnõustaja: Oxbridge’i mees, kelle nimeks oli Bartholomew Heinz. Ta oli umbes kuuekümnene, valgete juuste ja punase näoga ja tegi juba väikesele nutitahvlile märkmeid. Kui ma talle lähenesin, vaatas ta üles, noogutas lühidalt ning osutas lähimale hütile.

"Kas lähme?" ütles ta ning astus hoogsalt sammul teele.

Tuhnurite urgudest – väikesed vulkaani-kujulised kuhilad - polnud mingeid märke. Ma käisin kaasas, lootes leida midagi, mis mu meelt lahutaks.

Hütid olid ümmargused, mudatellistest seinte ja kuplikujuliste rookatustega. Nende juures ei tundunud midagi tavalisest erinevat – ei mingeid end läbi seinte uuristanud tuhnurite hambajälgi ega mullahunnikuid ruumides, kuhu nad olid alt üles uuristanud ja perekonna öösel kaasa haaranud. Ma tundsin end veidi ülearusena.

Heinz jahvatas uusimatest teooriatest mandrilaamade tektoonikast, sellal kui me jalutasime. Nii palju kui mina aru sain, oli see meie missiooni jaoks täiesti ebaoluline, kuid talle kohutavalt huvipakkuv. Vahetevahel nägin teisi paare hüttide vahel. Me hüppasime mitmesse majja sisse ja välja, kuid ei jõudnud mingite järeldusteni. Tundus, nagu oleks koht keset tavalist päeva maha jäetud, nagu Marie Celeste, kuid vähema veega.

Kostis staatika praginat raadiost, mida Heinz vöö külge kinnitatult kandis. Minul raadiot ei olnud; ilmselgelt polnud ma piisavalt tähtis. Doktor Bracke hääl tundus pinges, kui ta ütles:

"Kas keegi on Barti näinud?"

See oli selle belgia kuti, tema assistendi, nimi. Me ei olnud teda näinud. Ma mõtlesin, et on naljas, et peale meile pika loengu pidamist on tema see, kes partneri kaotab. Igatahes oli see naljakas umbes minuti. Hiljem ei olnud see üldse naljakas.

Hääled andsid endast ükshaaval märku, tunnistades, et ka nemad ei olnud Barti näinud.

"Okei, asi on tõsine. Ta on kadunud."

Sel hetkel lõpetasin ma naeratamise. Ma olin mingis mõttes unustanud, et me uurime massi-kadumist. Oli veel valge ja meiega olid sõdurid ja ohust polnud kõssugi. Ei oota ju, et keegi lihtsalt niisama haihtub, ega ju? Mina kindlasti ei oodanud.

"Tulge kõik minu asukohta," ütles doktor Bracke. "Meil on vaja ta üles leida."

Seejärel kuulsin, kuidas ta Barti hüüdis, sellal kui me läbi küla siksakitasime. Üks eriüksuslane oli juba tema juures, kui me kohale jõudma hakkasime. Tegan ja tema kaaslane lonkasid teisest kandist ja jõudsid kohale just enne meid. Heinz oli kõige aeglasem ja mul olid närvid piisavalt püsti, et püsida kindlalt ta kõrval. Eriüksuslane hoidis meie saabumise ajal pidevalt perimeetril silma peal. Ta lehvitas küla kaugeimast küljest saabuvale teisele sõdurile äratundmise märgiks. Ma vaatasin, kuidas ta kõndis, panin tähele ta kehahoiaku allasurutud ärksust. Ta kadus ühe hüti taha silmist.

Vaikus venis pikkadeks sekunditeks. Ta ei ilmunud uuesti nähtavale. Ma vaatasin pingsalt hüti seda külge, mille tagant ta oleks pidanud nähtavale ilmuma. Ei midagi. Doktor Bracke vandus vaikselt flaami keeles. Ma ei oska seda keelt, aga ma olen üsna kindel, et sain aru, mida ta öelda tahtis. Teine eriüksuslane tegi sammu sinnapoole, kuid doktor peatas ta käeviipega.

"Võta temaga ühendust," ütles ta, hääl kõhedakstegevalt rahulik.

Keegi teine ei teinud piiksugi.

"Bravo Kaks, tule kuuldele."

Heinz tupsutas taskurätikuga laupa.

"Bravo Kaks, tule kuuldele."

Mitte midagi.

"Bravo Kaks, kanna ette."

Eriüksuslane, ma pakun et Bravo Üks, tõmbas taskust välja väikese sat nav asjanduse. Ta jõllitas seda tükk aega.

"Tema transponderilt ei tule midagi, ma'am."

Kui suure, traksis, surmava eriüksuslase häälest on kuulda, et ta on rööpast väljas, siis ma tean, et on aeg muretsema hakata.

"Mis selle ulatus on?" doktor Bracke hääl oli sosinast vaid veidi valjem.

"Viis klikki." Ma arvan, et see tähendab kilomeetreid. Ma peaks selle järele vaatama.

"Ma lähen, kontrollin," ütles Bravo Üks.

"Ära silmist kao," ütles doktor Bracke.

Bravo Üks liikus aeglaselt kõne all oleva hüti poole. Ta püsis nähtaval ning läks selle taha, relv õieli. Ta vaatas ringi.

"Siin pole midagi."

"Püsi sealsamas paigal," hüüdis doktor Bracke. Ta pöördus meie poole. "Okei, meie hoiame kokku. Liigume sinnapoole."

Me jalutasime aeglaselt, nagu pisike kari lambaid, kuni jõudsime Bravo Ühe juurde.

Hüti taga ei olnud mitte midagi.

"Doktor Heinz?"

Bartholomew Heinz vaatas meie juhile mõttelagedalt otsa, justkui oleks ta alles äsja taibanud, et tema kohaolekuks on põhjus.

"Ma ei tea," ütles ta. Vähemalt oli ta aus.

Justkui märguande peale hakkasid kõik koos hüüdma, kas raadiosse või liikumatusse õhku.

"Bart!"

"Bravo Kaks!"

Minuti pärast kära vaibus.

"Tagasi džiipide juurde," ütles doktor  Bracke. "See on ohtlikum kui me arvasime."

Keegi ei vaielnud vastu. Bravo Kaks lasi meil üksteisega vahet hoida, nii et me saaks olla koos, ilma et jääksime üksteisele jalgu, kui on vaja joosta, või talle ette, kui tal on vaja tulistada. Ma tegelikult soovisin, et tal oleks millegi pihta tulistada, sest kui aus olla, siis äkilised kadumised ja vaikusolid mu päris närvi ajanud. Ma püüdsin Heinzile julgustavalt naeratada, juhuks kui vana mees peaks olema südameataki äärel või midagi, kuid ta tundus vähem mures olevat kui mina. Temast tagapool, grupi teisel serval, kõndis närviline Tegan.

Siis ta haihtus.

Asi polnud ainult selles, et ta kadus. Polnud mingit sähvatust ega kärakat või auku maa sees. See nägi välja nagu oleks ta lavadekoratsiooni taha kõndinud, teate küll neid lavataustasid, millele on maalitud mingi maakoht. Justnagu oleks keegi jätnud suvaliselt keset küla ühe tüki taustast, millele on maalitud täpselt see külaosa, ja ta kõndis selle taha. Ainult et ta ei tulnud selle tagant enam välja. Ja seal ei olnud mitte midagi.

Ma karjatasin. Ma tunnistan seda: ma karjatasin nagu plikake. See tähendab, ma vaatasin otse tema poole ja ta lihtsalt läks kuskile ja ei tulnud tagasi. Keegi teine ei vaadanud sinnapoole; nad olid kõik eespool, välja arvatud Heinz, kes maapinda vahtis.

Kõik jäid seisma ja jõllitasid, hakkasid vadistama ja mina lihtsalt seisin ja jõllitasin ja latrasin sellest, mis juhtus. Siis me jooksime. Unustage distsipliin. Me olime hirmul. Mina olin hirmust halvatud. Te ei kujuta ette, mismoodi see oli. Ta lihtsalt haihtus!

Me jooksime tagasi džiipide juurde ja meie teejuht ronis pikkamisi välja, kui me seal stoppasime. Ta nahk oli must, tumemust, kuid ma vannun, et ta kahvatas, kui käega meie seljataguse poole sihtis. Ma polnud kunagi varem sellist asja näinud. Ma vaatasin seljataha, aga seal polnud midagi. Heinz oli minuga koos, näost punane ja hingeldav. Hetkeks tundsin end süüdi, et ta seljataha jätsin, kuid ta oli kuskilt spurdiks jõudu leidnud.

"Ta võeti ära," ütles teejuht, ikka veel osutades.

Ma püüdsin peade arvu kokku lugeda ja hetkeks olin segaduses, kui palju meid olema peaks. See oli turvanõustaja, see lonkav kutt. Teda ei olnud.

Meie selja taga möirgas teine džiip tolmupilves minema.

Doktor Bracke vandus taaskord.

Eriüksuslane haaras teejuhil käest, lihtsalt juhuks kui tal peaks ka olema tahtmine ilma meieta lahkuda.

Meie juht sai enesekindluse tagasi, sellal kui me seal seisime, silmad jõllis ja lõõtsutades.

"Me peame perimeetri looma," ütles ta. "See on midagi tõeliselt kummalist. Meil on vaja rohkem tehnikat, rohkem turvet."

Ta noogutas Bravo Ühe poole.

"Lähme tagasi lennuväljale, seame üles eelposti."

Ta noogutas ja me kõik kuhjusime džiipi. Mina sattusin taha pagasi juurde. Muidugi oli palju mõistlikum luua eelpost sinna, küla lähedale, aga mina kindlasti ei oleks vabatahtlikult sinna jäänud, ja ega keegi teine ka.

Kulus mõni päev, aga lõpuks ümbritses meil küla terve Kenya Armee rühm, käepärastest vahenditest barjäärid paigas. Tosinkond teadlast oli kohale ilmunud karpide ja pakk-kastidega, telkide ja matkatoolidega. Ja kotitäite skeptilisusega, mis peagi haihtus, kui me kitsekarja külast läbi ajasime ja pooled neist sealt välja ei tulnud. Nad kaotasid ka robotsondi, enne kui nad kõik veendunud olid.

Ma põhimõtteliselt jätsin nad sellega jändama ja läksin lähedalasuvat paljastuhnurite kolooniat vaatama. Teadlased olid kõik änksi täis selle imeliku nähtuse pärast, mille nad külast leidsid, aga minul oli hea meel sealt eemal olla. Vahetevahel mõtlesin ma, kuhu Tegan ja teised sattusid. Ajas tagasi? Ajas edasi? Teise dimensiooni, teisele planeedile? Põrmustati subatomaarseteks osakesteks? Kui nad läksid kuhugi mujale, siis kas nad seal ka tuhnureid leiavad?

Vastus tuli mõned nädalad hiljem, kui Tegan ühel päeval uuesti välja ilmus. Ma nägin teda järgmisel hommikul, kõhetu ja kasimata, silmis vaevatud pilk. Nad on kõik orjad, ütles ta meile. Alternatiivsel Maal on kõik need haihtunud inimesed dominantse rassi poolt orjastatud. Seda maailma valitsevad paljastuhnurid ja nende tehnoloogia on meie omast palju arenenum. Nad lõid lõhed, mis liiguvad kiirelt ja kergelt reaalsuste vahel, ning asusid uurimisretkele.

Meie Maal leidsid nad, et viimane nende liigi koloonia on haledas seisus ning tulid kiiresti järeldusele, et meie oleme selles süüdi. Mis on enam-vähem tõsi. Nende Maal ei ole inimesi üldse – kes teab, mis nendega juhtus? Nad hakkasid lõhede kaudu inimesi võtma, lõid eraldatud koloonia, mida uurida, ning milles pakkuda meile, inimestele, võimalust kogeda seda, mida olime tuhnuritele põhjustanud.

Nad saatsid Tegani tagasi sõnumiga. Nad tahavad meie Maa saadikuga rääkida. Nad tahavad, et me meie mitte-intelligentsete tuhnurite jaoks kõik heastaks. Teganil oli mulje, et nad võivad elu meie jaoks väga raskeks muuta, nendesamade reaalsuse lõhede abil.

Teadlaste ja poliitikute ja sõjaväelaste vahel oli palju pingelisi arutelusid selle üle, keda tuleks saada. Mind ei kaasatud ühtegi nende arutelusse, aga arvake ära, kelle nimi esile kerkis.

Tundub, et ma astun vastamisi paljastuhnurite õigustatud meelepahaga.

Tõlkinud Liisa Vesik.

Tõlkejutt: Võimalikkuse massin (Arthur M. Doweyko)

“See on tegelikult üsna lihtne. Sensoritelt tulevaid andmeid kasutatakse järgmise stseeni tõenäosuste kalkuleerimiseks, võimaldades meil sisuliselt vaadata tulevikku.”

Longren kippus akadeemikuna kõlama. Tal oli mitu kõrgema taseme lõputunnistust matemaatikas, füüsikas ja statistilises mehhaanikas – midagi, millele ta tavatses vihjata vähimagi provokatsiooni peale. Tema kuue jala pikkune kogu kõrgus üle Dade’i Päevalehe teadusrubriigi ajakirjaniku Mansfield Crebbsi, kel oli olnud piisavalt ebaõnne, et ta määrataks kirjutama seda reportaaži. Iseenesest lihtne tükk, mis pidi täitma tühimiku päris uudiste ja spordi vahel. Füüsiline kontrast kahe mehe vahel rõhutas sügavat ühiskondlikku lõhet – Longren oli pikk ja sirge, täiesti kiilas ning tal oli silmapaistev kotkanina, samas kui mopsinäoga Mansfield istus toolil kössis, kroonitud “Orb Anni” kärtspunase juuksepahmakaga.

“Seega, eee, mida sa öelda tahad on see, et sa saad valida ükskõik millise aja ja näha, mis siis juhtuma hakkab?” küsis Mansfield.

Longren ohkas raskelt.

“Siin on piirangud. Nagu ma ennist välja tõin, matemaatika ja füüsika nende arvutuste taga on seotud võimalikkuse seadusega. Kui jälgitav sündmus on üsna lihtsakoeline nagu… ütleme näiteks palli põrkamine, siis ennustab süsteem selle asukohta pikema aja jooksul, kuna on üsna ebatõenäoline, et miski palli trajektoori sekkub.”

“Aga see on ju üsna lihtne trikk… põrkav pall. Me kõik teame selle jamatagi, mida see teeb.”

Longreni silmad tõmbusid pahameele ohjamise katse läbi kukkudes kissi.

“Härra Crebbs, protsess on veidi keerulisem. Põrkav pall on näide, mida ma kasutan kontseptsiooni selgitamiseks sellistele inimestele nagu sina.”

Inimestele nagu mina?

Mansfield ajas end sirgu.

Tõusikust persevest. Viis aastat ja ta isegi ei mäleta mind. Füüsika 201 ja ma olin üks tema parimaid õpilasi.

Longren üritas naeratada aga ainus, mis välja tuli, oli halvustav irve.

“Oh, palun, ärge võtke mu väidet solvanguna. Isegi neil, kes valdavad hästi füüsikat, on selle teooriaga mõningasi raskusi.”

Solvanguna?

“Hea küll, hea küll. Võib-olla sa peaksid oma varustust demonstreerima ja siis seletama, mida me näeme.”

Longren astus monitoritagusele mehhaanilisele kaadervärgile lähemale. Klambrid hoidsid kahte palli umbes kolme jala kõrgusel kinni põrandal oleva läbipaistva konteineri kohal.

“Sa märkad, et mitmed kaamerad on suunatud nendele kahele suure tihedusega kummist pallile kohas, millele me viitame kui ennustamise tsoonile.”

Longren näppis hajameelselt ühe käega oma laborikitlit ja lükkas teisega lüliteid. Monitorid ärkasid ellu ja sealt kus ta istus, nägi Mansfield nii tegelikku stseeni kui ka selle kuvandit lameekraanil.

“Pallid lastakse mõne minuti jooksul lahti. Täpne lahtilaskmise aeg on määratud aparatuuri poolt genereeritud suvalise numbriga. Pallid maanduvad konteinerisse, põrkuvad üksteisega ja jäävad lõpuks paigale.”

Niipalju saan ma isegi aru.

“Nii, milleks siis monitor on? Pilt näeb seal üsna samasugune välja nagu sinu… tsoon.”

“Kas ikka näeb?”

Mansfield silmitses mõlemat stseeni, nii tsooni kui kuvatut aga ei näinud kahe asja vahel suurt vahet. Minut hiljem juhtus midagi üsna kummalist.

Üks pall monitoril kukkus, aga tegelik pall seiskus konteineri kohal, kõheldes hetk enne kukkumist. Konteineris põrkav pall paistis liikuvat täpselt sama trajektoori mööda nagu see, mis oli ekraanil, aga jäi pisut maha. Kukkus teine pall ja taas kord ennetas pilt ekraanil veidi tsoonis põrkavat palli. Kui pallid veeresid ja seisma jäid, hõõrus Mansfield lõuga.

“Mis just praegu juhtus? Kas sul mängis lint veidi tegevusest eespool?“

Longren raputas pead.

“Üldsegi mitte. Mida sa ekraanil nägid, oli arvuti poolt välja pakutud kõrge resolutsiooniga kuvand sündmustest sellisena, nagu nad juhtuvad ennustusetsoonis. Mu süsteem on seatud nii, et see näitab sulle täpselt, mis juhtub kõige tõenäolisemalt üks sekund tulevikus.”

“Üks sekund tulevikus?”

Mansfield tundis nagu ta oleks tagasi Longreni klassis, küsides lolle küsimusi, püüdes samal ajal ignoreerida itsitavaid klassikaaslasi.

Minu lugupeetud klassikaaslased.

Mansfield hõõrus kõvemini lõuga.

“Kuidas sa seda nüüd tegidki?”

Longren ohkas, kehitas meelega liialdatult õlgu, rõhutades kasvavat ärritust.

“Varustus selles ruumis sisaldab hulka kaameraid ja mitmeid teisi sensoorseid instrumente, mis on kujundatud tuvastama kõiksuguseid energia kõikumisi ja liikumisi meie sees ja meie ümber, samuti jõude väljaspool seda ruumi, mis võivad mõjutada sündmusi siin.”

Longren tegi seintele osutamisest etenduse.

“Siia seintesse on paigaldatud sõna otseses mõttes tuhandeid andureid, mis saadavad igal mikrosekundil minu arvutisse biljoneid bitte andmeid. Minu võimalikkuse programm analüüsib kõiki neid andmeid reaalajas ning annab, kasutades muutumatuid füüsikaseadusi, ennustuse, mis juhtub järgmiseks… vähemalt seda, mis juhtub ennustuse tsoonis.”

Mansfield rookis tuulejope taskust välja märkmiku ja pani kirja nii palju kui ta aru sai.

“Vabandust, doktor Fist. Ma arvan, et saan aru kuidas arvuti on võimeline ennustama põrkava palli trajektoori, aga kuidas see välja arvutab, millal pall lahti lastakse? See tegi seda, eks?”

Kuigi Longren oli segamisest häiritud, oli ta rahul Mansfieldi taipamisega.

“Ahhaa. See on nutikas tähelepanek, härra Crebbs. Tõepoolest ennustas mu süsteem lahtilaskmise aega…tegelikult kahekümendiksekundi piires.”

Nähes Mansfieldi avali suud anumas rohkemaid detaile, jätkas Longren rõõmsalt jutlust.

“Nagu ma ütlesin, sisaldab mu süsteem hulgaliselt andureid, mis tajuvad nii elektromagnetvälja kui ka füüsilist liikumist, isegi mikroskoopilisel skaalal. Juhusliku numbri generaator mehhaanilise palli agregaadis peab alluma füüsika seadustele. Kuna selle käitumist jälgitakse elektrooniliselt, on tulemus täielikult prognoositav ja kuvatav nii, nagu see näeks välja ennustustsoonis üks sekund tulevikus.”

Mansfield pani viimased sõnad kirja.

“Ohoh. Seega isegi suvalise numbri generaatori tulemust saab ennustada?”

Longren noogutas. Mansfield nägi tulukest mehe silmis.

“Tegelikult… sellist asja ei ole päriselt olemas. Matemaatikud viitavad sellistele numbritele täpsemalt kui “pseudo”. Need genereeritakse valemite abil. Asja mõte on selles, et looduses ei ole mitte midagi suvalist, ja kui mu sensorid tuvastavad kasutatava matemaatilise võrrandi, järgneb sellele ennustus.”

“Sa vihjad pidevalt oma süsteemile... kas sul on selle asja jaoks mingi nimi, midagi, mida ma loos kasutada saaksin?“

Longren jõllitas instrumente, juhtmeid, kaableid ja paneele ning pöördus tagasi Mansfieldi poole.

“Ma arvan, et sa võid seda kutsuda süsteemiks, mis baseerub ennustuste resultaatide võimalikkusel.”

Mida võib teha ainult täielik nohkar.

“See on paras suutäis…kuidas oleks midagi sellist nagu…Võimalikkuse Massin?”

Põlguselaine pühkis üle Longreni näo, kiskudes ta suunurgad allapoole.

“Võib-olla töötab see paremini populaarses ajakirjanduses, kus haip ja liialdus massidele meeldib.”

“Seega, Võimalikkuse Massin see on.”

Äge.

“Minnes tagasi selle juurde, mis just juhtus – see üks sekund… ja tulevikku?”

“Täpselt.”

“Kas su ekraan saab isegi veel kaugemale näidata? Nagu mõni sekund rohkem, võib-olla isegi minutid või tunnid edasi?”

“Härra Crebbs, kas te teate midagi kaoseteooriast?”

Ilmselgelt ei mäleta sa mind ega mu semestritööd.

“Kaos? Nagu pandemoonium?”

Vahi, kuis vingerdab.

Longren tõmbas enne vastamist sügavalt hinge.

Kas see on toss, mis ta kõrvadest välja tuleb?

“Mitte päris. Ma viitan tõelisele suutmatusele ennustada kõike absoluutse täpsusega olulise määratumatuse tõttu viisil, kuidas mateeria käitub selles maailmas.”

Mansfield teeskles paari segadusekortsu otsaesisel.

“Las ma seletan seda teistmoodi. Ükskõik kui hoolikalt me asju ka ei mõõda, viib ebakindlus selles mõõtmises väikse veani. Kogumõju on see, et ennustuse täpsus langeb aja jooksul. Muidugi on olemas haruldased erandid, kui säilitatakse selgus, mis tähendab, et võimalused on kõrged ja ebakindlus madal.”

“Seega, kui kaugele Võimalikkuse Massin töötab? Ma pean silmas… kui kaugele tulevikku see näeb?”

Äkiline tõmmelus jooksis üle Longreni näo.

“See sõltub vaatluse keerukusest. Mõne palli, lihtsa süsteemi jaoks, on mõõtmiste täpsus kõrge. Sellisel juhul on tulevikku vaatamine, nagu sa sellele viitad, suhteliselt lihtne.”

Longren astus seinale paigaldatud mustale paneelile lähemale ja osutas ekraanile selle kohal.

“Praegu on minu süsteem seatud ennustama ühte sekundit. Ma võiksin väga lihtsalt seada ennustuse palju kaugemale, näiteks 5 või 10 sekundit ja see töötaks sama hästi.”

Longren keeras numbriketast ja kuva näitas kümmet sekundit. Mansfield kiikas monitori poole ja nägi palle, nii nagu nad olid ennustustsoonis. Kuigi pilt tundus omandavat kerge hägu.

“Ja kui ma sean kuva veel kaugemale, ütleme süsteemi praeguse limiidini… mis on üks minut, mida sa nüüd näed?”

Instrumente täistopitud seinad sumisesid ja kujutis monitoril läks häguseks, moondades objekte pea tundmatuseni. Mingi hetk tundusid pallid olevat rohkem kui ühes kohas, kerged varjud liikumas vaateväljast sisse-välja.

“Mis see on? Seal on rohkem palle ja midagi liigub nende ümber.”

“Sa näed, millised võimalused ilmnevad üks minut tulevikus. Sellest kaugusest või ajaraamist, iga konteineris oleva objekti asukoha määramiseks nõutav arvutusvõimsus on tohutu ja voolutarve kolossaalne… tegelikult on see piiratud sellega, mida instituut mulle võimaldab. Sestsaadik, kui ennustuste määramatus muutub tähtsaks, süsteem üldistab ning monitor tabab hulga võimalikke tulevikustseene samal ajal.”

Longren keeras näidu tagasi nulli ja seinad vaikisid.

“Seega, kui sul oleks rohkem arvutusvõimsust, saaksid sa näha isegi kaugemale?”

“Jah ja ei. CPU võimsus võimaldab meil ligi pääseda rohkemate tõenäosuste funktsioonidele ja saada parem vaade, aga nagu ma ennist mainisin, on kaos vältimatu. Mingil hetkel, eriti keerulisemate stseenide puhul, pilt hägustub, kuna seda lihtsalt ei ole võimalik täpselt välja arvutada.”

Longreni telefon helises. Ta heitis pilgu helistaja nimele.

“Vabanda mind korraks. Ma pean sellele kõnele vastama. Ma olen kohe tagasi.”

Longren astus laboratooriumist välja ja kadus kõrvalkabinetti. Labori uks vajus kiunatusega kinni.

Mansfield tõusis püsti, et musta paneeli paremini näha. Ta kontrollis läbi akna laboriukses, kas koridor on tühi ning keeras seejärel numbreid, kuni ekraan näitas ühte sekundit ja sättis end tsoonis oleva pleksiklaasist konteineri ja monitori vahele. Ta sirutas oma vasakut kätt ja kui see oli konteineri kohal, kiikas tagasi monitorile. Päris kindlasti näitas monitor ta kätt sisenemas tsooni just hetk enne, kui see seda tegelikult tegi. Efekt oli nii segadusseajav, et ta oleks peaaegu konteinerisse kukkunud. Ta proovis seda korra uuesti, sama õõvastava tulemusega.

Kurat. See oli ikka päris imelik või mis? Huvitav, kas ma saan seda teeselda?

Ta tegi näo, et paneb käe tsooni aga selle asemel, et seda päriselt teha, tõmbas käe kiirelt tagasi. Monitorile ei ilmunud midagi. Ta proovis manöövrit veel mitu korda. Kõikidel kordadel ei muutunud ekraanil mitte midagi. Ta istus tagasi toolile, tõmbas välja taskurätiku ja pühkis otsaesist.

Seega, elektroonilised sensorid peavad jälgima mu ajuaktiivsust. Ei ole mingit võimalust seda petta. Või siiski oli?

Ta silmad ekslesid üle ruumi, ning ta teadvustas endale alandlikult kõigi nende keeruliste seinamonitoride kohalolu ja kõik need kütkeis arvutid oma väga jubeda võimega panid ta õlgu väristama.

Ta sörkis üle toa seinapaneeli juurde, väntas ketta kümnele sekundile ning sättis end tsooni ja monitori vahele.

Mis siis kui ma lihtsalt mõtlen sellele, et ma sirutan käe välja? Ma võin ennast veenda, et ma teen seda ja siis on sensorid haneks tõmmatud ning näitavad mu kätt…ja mis siis juhtub, kui ma ei torka oma kätt välja? Longreni Võimalikkuse Massin on läbi kukkunud. See ülbe sitapea lämbub oma sõnu süües.

Ta istus ning jõllitas kaameraid ja ekraani, mis jätkas liikumatute pallide kujutamist. Ta keskendus kõigi oma mõtetega, torutades huuli, hoides hinge kinni ja pikkamööda värvus ta nägu peetpunaseks. Mitte midagi ei juhtunud. Ükskõik kui kõvasti ta keskendus, kujutades ette selget pilti oma käest tsooni sisenemas, ei seganud mitte miski pilti monitoril.

Ta oli peaaegu alla andmas, kui kujutis tema käest vilksatas üle monitori. See oli seal vaid põgusaks hetkeks. Mansfield istus täiesti paigal, surudes alla adrenaliinisööstu.

Kurat. Läbi läks! See saab olema päris huvitav. Ma pean siin lihtsalt istuma ja mitte ühtki lihast liigutama kuni 10 sekundit mööda tiksub.

Mansfield loendas endamisi.

Üks tuhat üks, üks tuhat kaks, üks tuhat kolm…

Ja siis juhtus midagi veidrat. Ta tundis kihku püsti tõusta.

…üks tuhat neli, üks tuhat viis…

Lihased ta jalgades hakkasid värisema. Tema käed, mis klammerdusid tooli käetugedele, hakkasid libisema edasi-tagasi.

…üks tuhat kuus, üks tuhat seitse…

Tema jalad viskusid ettepoole. Higist läbiimbunud peopesad kaotasid oma nõrga pidepunkti ning mõlemad käed tõmbusid krampi. Tool näis liikuvat ise, kratsides üle põrandaplaatide, liikudes tsooni kaamerate poole, suurendades iga tolliga tema ärevust. Mansfieldi käed ja jalad tõmblesid nii, nagu oleks ta olnud hale väike marionett andetu, elajaliku lapse käes, kes teda nähtamatute nööridega sikutas.

…üks tuhat ja üheksa…

Tool paiskus ettepoole, jäi plaadiserva taha kinni ning edasi-tagasi kõikudes – pillas Mansfieldi tsooni. Ta sirutas oma käe ette asjatus katses vältida kukkumist.

…üks tuhat ja kümme.

Tiksusid mööda veel mõned sekundid ja Mansfield hõõrus pead. Ikka veel veidi nõder, tõstis ta tooli ja lohistas selle tagasi algsesse asukohta monitoriekraanide ette. Ta haakis end istmesse ja jõllitas monitore. Mansfieldil oli epilepsia – kergekujuline, mis kestis tavaliselt mõni sekund. Krambid esinesid harva. Täna oli Mansfieldil õnnelik päev.

Kurat. Longreni Võimalikkuse Massin võib isegi mu hooge ette ennustada.

Hääled koridoris.

Numbriketas! Ma pean selle nullima!

Mansfield kargas toolist püsti ja jooksis üle toa seina juurde. Ta andis numbrikettale hoogu. Seinad kumisesid. Käivituvate ventilaatorite heliga ärkasid ellu seintesse monteeritud andmepangad. Releed lülitusid, kõvakettad nurrusid ja LEDid vilkusid. Süttisid mitmed paneelid, saadetuna murettekitava sortimendi piiksudega.

Mis just juhtus?

Mansfield vaatas toas ringi, märkas seinakella ja keskendus numbrikettale ning selle LCD ekraanile.

Viis minutit! Persse!

Kui ta ulatus ketta poole, et seda teisele poole keerata, eksis pilk ekraanile ning ta tardus.

Hägused kujutised kahest mehest üksteise haardes hüplesid üle ekraani. Üks oli pikk ja kiilakas, seljas valge laborikittel. Teine oli lühike ja punapäine ning kandis tuulejakki.

Mina ja Longren! …Kas me kakleme?

Kujutised liikusid edasi, hajudes üle ekraani tantsides sisse ja välja. Kaks kuju kadusid hetkeks, pärast mida hõljus vaatevälja tema kujutis, seistes paigal ja üksi. Longreni kujutis astus tema selja taha, hoides käes midagi hõbedast ja punast.

Mansfield kuulis samme laboriukseni jõudmas. Ta katsus näpuotstega numbriketast. Oli aega veel üheks pilguks enne selle nullimist. Kujutised hägustusid veelgi, aga kui Mansfield keskendus stseenile, tundusid nad fookusesse tagasi kargavat – keereldes tagasi tsooni. Longren hoidis verest nirisevat nuga ja tõstis selle. Ta suskas selle Mansfieldile rindu.

Püha taevas! Püha taevas!

Ta nägi Longrenit libisemas allapoole ja pildist välja. Mansfieldi kujutis jõllitas täpselt kaamerasse, raputades pead, aeglaselt, küljelt küljele. Suu liikus nagu tahtes vaatajat hoiatada.

Vaataja…see olen ju mina! Ma üritan midagi öelda…iseendale!

Sõnade asemel ilmus ekraanile ainult summutatud mõmin enne kui kujutis ära kadus.

Laboriuks avanes kiunatades ja Mansfield nipsas valimi nulli. Elektrooniline undamine seiskus.

“Härra Crebbs. Kas on veel midagi, millega ma teid aidata saan?” küsis Longren laboratooriumi silmitsedes.

Mansfield libistas pliiatsi kõrva taha, püüdes muretu välja näha, ja astus seinapaneelist eemale.

Millegipärast, midagi juhtub järgmise viie minuti jooksul, mis ajab selle maniaki närvi ja see oleks minu lõpp.

“Eh…ma arvan, et sain piisavalt informatsiooni artikli jaoks, doktor Fist. Ma hakkan nüüd minema.”

Longren nuhutas õhku. Terav osoonilõhn hammustas ta nina.

“Üks hetk, mida sa seal paneeli juures tegid?”

Enne, kui Mansfield suutis välja mõelda piisavalt usutavat valet, seisis Longren tema kõrval, uurides hoolikalt instrumente seinal, pöörates eriti suurt tähelepanu pisikesele paberirulliga salvestajale.

“Härra Crebbs. Mida täpsemalt sa siin tegid?”

Longren tõstis üles käe koos paari prillidega, mida ta hoidis mõne tolli kaugusel silmadest. Ta kummardus kergelt, et saada paberist väljaprindist paremat vaadet, samal ajal takistades Mansfieldi teed ukseni.

Ta teeb seda meelega.

“Ma lihtsalt vaatasin, doktor Fist. Nüüd, palun vabandage mind, ma hakkan minema.”

Fist pöördus Mansfieldi poole. Ta nägu oli hall nagu betoon, suu tõmbunud kitsaks ja värisevaks jooneks.

“Härra Crebbs, sa kruttisid numbriketast, on ju nii?”

Persse. Ja mis siis?

“Ma… ma võisin seda natuke keerata… ”

Longreni silmad tõmbusid kissi ja ta hääl tõusis oktaavi võrra kõrgemaks.

“Veidi? Salvestis näitab, et just esines märkimisväärne voolutarve… piisavalt suur, et mu süsteeme jäädavalt kahjustada.”

Longren liikus Mansfieldi poole, kes hüppas sammu tagasi.

Ta saab mu kätte!

“Vahi seda laga! Kaks mu Venturat on kokku jooksnud!”

Mis kurat on Ventura?

Longren pöördus seinast ja marssis käed puusas Mansfieldi poole, surudes teda iga sammuga aina tahapoole.

“Rahu, rahu, doktor Fist. Ma olen kindel, et mida iganes ma katki tegin, saab korda teha. Ma vannun, et ma ei teinud midagi.”

“Sensorid ei valeta. Sa harimatu tõbras! Sul oli jultumust lollitada instrumentidega, millest sa tuhkagi ei mõista! Rumal, rumal kretiin!”

Mansfield põrkas seljaga vastu kõrvalseina. Tal ei olnud minna kuhugi mujale kui ennustustsooni poole.

Kurat. Ta on täiesti hulluks läinud!

Mansfieldi peas hakkas tiksuma Big Ben, selle ülekanne ragises ja seierid roomasid – iga sekund tõmbas teda vääramatult lõpule lähemale. Tema lõpule.

…tikk-takk…

Mansfieldi haaras paanika ja ta tõukas Longreni eemale.

“Kao must eemale, sa kuradi tõbras! Ma tõmban siit lesta!”

Longren koperdas tagasi, aga ainult mõni samm.

“Kuidas sa julged! Sa idioot, sa hävitasid mu masina. Mul võttis selle ehitamine aega aastaid ja sina hävitasid selle sekunditega! Sa veel maksad selle eest!”

Ainuke väljapääs oli astuda läbi ennustustsooni, ümber kaamerate ja monitoriekraani. Mansfield kargas tsooni. Longren järgnes tihedalt ta kannul ja kui Mansfield sirutas end monitorini, haaras Longren ta tuulejakist nii tugevalt, et oleks võinud Mansfieldi üle toa visata.

…tikk-takk…

“Kao must eemale! Lase mind lahti! Sa ei saa aru! Lase mind lahti!”

Longren haaras Mansfieldi õlgadest.

“Ma pean siit minema saama!”

Mehed koperdasid ühte kaamerasse ja lendasid uperkuuti põrandale. Longrenil õnnestus mõlemad käed ümber Mansfieldi saada ja kinni hoida.

…tikk-takk…

Mansfield üritas püsti saada, aga asjatult. Nad rullusid üle põranda, nende vehkivad jalad lükkasid ümber pallikonteineri ja aparatuuri. Mansfield vingerdas, püüdes end Longreni haardest vabastada. Ta tõmbas ühe käe välja ja lükkas põrandalt hoogu. Nad veeresid üle põranda kui üks mees ja üheks hetkeks oli ta selili. Ta tundis torkavat valu puusas.

Minu tagumine tasku. Mu taskunuga. Minu tagataskus.

Ta tõukas ennast vaba käega, sirutas käe selja taha ja tõmbas välja noa.

Ma pean lihtsalt vabaks saama, ma pean siit minema saama. Aeg saab otsa.

“Lase mind lahti!”

Mansfield tegi noa lahti ja vehkis seda Longreni moonutatud näo ees.

“Lase lahti, või ma tapan su!”

Lase mind lihtsalt lahti, kuradi tõbras ja ma lasen siit jalga.

“Ära ole suurem idioot kui sa juba oled, Crebbs! Sa ei lähe mitte kuhugi! Sa maksad selle eest, mis sa tegid!”

…tikk-takk…

Big Ben hakkas varsti lööma.

Longren väänas järsku, lükates nad järjekordsele ringile. Mansfield kuulis kiunatust, sarnast laboriukse avanemisele, ainult et see tuli tema alt. Miskit sooja valgus ta käele – sellele käele, mis hoidis nuga. Longreni silmad jõllitasid ettepoole ja tatti valgus poolavatud suust. Käed lõtvusid ja kukkusid küljele. Nuga turritas ta rinnust välja.

Püha taevas. Issand jumal. Ma ei teinud seda! Ta ei lasknud lahti. Ta lihtsalt ei lasknud lahti!.

Mansfield tõusis värisedes püsti. Ta seisis keset ennustustsooni.

Ennustuse masin tegi vea! Ma tegin sellele kuradi masinale ära.

Ta vaatas laborikella.

Kas viis minutit oli möödas?

Kusagil sügaval Mansfieldi peas läks tiksumine edasi, krigisedes, neelates igat sekundit. Big Beni nägu moondus klouni idiootseks naeratuseks, mis sosistas…tikk-takk…

Mansfield raputas pead selguse saamiseks. Ta mõtles loole, mida ta võmmidele kokku keerab. Ta pööras, et vaadata viimast korda laipa, kuid leidis selle asemel enda kohal terendamas Longreni kolakat kogu. Laborikittel oli ikka veel nööbitud, aga nüüd kattis selle rinnaesist hiiglaslik tumepunane lärakas. Longren lükkas noa Mansfieldile rindu. Ta lasi tera lahti ja kukkus põrandale. Big Ben lõi – hääbuvalt kauguses.

Mu nuga.

Labori tuled hämardusid kui Mansfieldi maailm kahanema hakkas. Ta silmad püüdsid kinni plinkiva punase kuma – üks kaameratest tsoonis, kõigest mõni jalg eemal.

Ma pean teda hoiatama… ennast.

Mansfield vaatas alla oma rinnale. Veri immitses noaservi pidi välja, joostes särgiesist mööda alla, määrides jakki, leotades pükse. Ta koperdas kaamera poole. Sõnad polnud rohkemat kui lühikesed, kriipivad norsatused.

Unustus.

***

Saalis olevast publikust kostis pominat.

“Mida sa nüüd arvad?”

Mansfield tõstis pilgu ekraanilt ja hõõrus enne vastamist lõuga.

“See oli päris paras etendus.”

Longren noogutas

“Rohkem kui etendus, Mansfield. Mida sa nägid, oli prognoosi järgi võimalik, võib-olla

tõenäoline resultaat.”

Longren tõusis toolilt ja seisis näoga vaatajate poole, oma labori raamidest piiratud.

“Daamid ja härrad, pressi- ja meie uurimiskogukonna liikmed, ma loodan, et suutsime teid ja teaduslikku kogu veenda selle tehnoloogia ohtlikkuses. Kuigi Võimalikkuse Massin on suur läbimurre, tuleb seda kasutada hoolika järelvalve all ning kohaldada intensiivset teaduslikku kontrolli ja inspekteerimist.“

Põgus aplaus katkestas hästi esitatud seminari kokkuvõtet. Longren viipas rühmale kui ta laboriukse poole jalutama hakkas.

Mansfield jäi istuma ja vaatas rongkäiku ukse poole. Kui kõik olid lahkunud, tõusis ta toolilt ja sirutas selga. Ta vaatas üles monitorile, mis oli nüüd vaikne ja pime. Ukseni jõudes jäi ta seisma. Ta silmad ekslesid üle musta seinapaneeli ja jäid ümmargusel numbrikettal pidama.

Tõlkinud Tuule Iil

Raamatukatkend: „Kivike taevas” (Isaac Asimov)

Ühel hetkel on Joseph Schwartz õnnelik pensionileläinud rätsep Chicagos, 1949. aastal. Järgmisel on ta abitu võõras Maal esimese Galaktikaimpeeriumi kõrgajal. Maa, nagu ta varsti teada saab, on stagnatsioonis, vaid kivike taevas, mida põlgavad kõik 200 miljoni Impeeriumi planeedi asukad, sest Maa inimesed julgevad väita, et see on inimkonna päriskodu. Ja Maa on vaene, suurte radioaktiivsete piirkondadega – nii vaene, et kõik Maa elanikud peavad kuuekümneselt surema.

Joseph Schwartz on kuuskümmend kaks.

***

Schwartzi metoodiline mõistus töötas kõik väga täpselt läbi. Kuna ta ei tahtnud surra, pidi ta talust lahkuma. Kui ta sinna jääks, jõuaks rahvaloendus peagi kätte ja koos sellega jõuaks kätte ka surm. Aga kuhu minna?

Chicas oli ju see – mis ta nüüd oligi, haigla? Kord olid nad tema eest juba hoolitsenud. Aga miks? Sest ta oli meditsiiniline juhtum. Aga kas ta enam siis ei ole? Pealegi oskas ta nüüd rääkida. Ta võiks rääkida neile oma sümptomitest. Enne ta seda ei suutnud. Ta võiks rääkida neile isegi meelepuudutusest.

Või olid kõik meelepuudutust kogenud? Kellelgi teisel sellist annet polnud, ei Arbinil, Loal ega Grew’l. Selles oli ta kindel, sest nemad ei teadnud tema asupaika, kui nad teda just ei näinud või kuulnud. Ta poleks suutnud ju Grew’d males võita, kui Grew oleks...

Oot-oot, male on ju populaarne mäng ja seda ei ole võimalik mängida, kui inimene on kogenud meelepuudutust. Vähemalt mitte päriselt mängida.

Nii et see oligi tema omapära – ta oli psühholoogiline näidiseksemplar. Näidiseksemplari elu ei oleks just eriti lõbus, aga vähemalt oleks ta elus.

Ja mis saaks veel siis, kui keegi hakkaks kaaluma seda uut võimalust, mille peale ta oli ise äsja tulnud. Kui keegi kaaluks võimalust, et ta ei ole keegi, kes on mälu kaotanud, vaid mees, kes on reisinud läbi aja. Sellisel juhul oleks ta lisaks ka inimene minevikust. Ta oleks ajalooline eksponaat, arheoloogiline eksponaat. Nad ei saaks teda tappa.

Muidugi juhul, kui nad teda usuvad. Jah, kui nad teda usuvad.

Doktor usuks teda. Tol hommikul, kui Arbin hakkas teda Chicasse viima, oli ta vajanud raseerimist. Ta mäletas seda väga hästi. Aga pärast seda tal habe enam ei kasvanud, nii et nad tegid temaga midagi. See tähendas aga seda, et doktor teadis tema, Schwartzi, näokarvadest. Kas see ei ole tähelepanuväärne? Grew ja Arbin ei ajanud kunagi habet. Kunagi ütles Grew talle, et karvad on näos ainult loomadel.

Tähendab, ta peab doktori juurde saama.

Aga kuidas oli doktori nimi? Shekt? Just nii, Shekt.

Ent ta teadis sellest kohutavast maailmast nii vähe. Kui lahkuda öösel või minna teid vältides üle maastiku, tähendaks see sattumist pahandustesse või radioaktiivsetesse ohupiirkondadesse, millest ta midagi ei teadnud. Seega asus ta ühel varasel pärastlõunal julgelt piki maanteed teele, nagu keegi, kel pole midagi kaotada.

Enne õhtusööki nad teda koju ei oota, aga selleks ajaks on ta juba kaugel. Neil pole ju meelepuudutust, et nad suudaksid tema puudumist märgata.

Esimene pool tundi oli Schwartz ülevas meeleolus. Kogu siinviibimise aja jooksul polnud end niimoodi tundnud. Lõpuks ometi võttis ta midagi ette – ta püüdis osutada vastupanu. Ta tegi midagi, millel oli eesmärk, ja see ei olnud enam selline põgenemine, mille ta oli Chicas ette võtnud.

Vana mehe kohta polnudki ta nii abitu. Ta alles näitab neile.

Ja siis jäi Schwartz seisma. Ta jäi seisma keset maanteed, sest tema tähelepanu köitis miski, mille olemasolu ta oli unustanud.

Ta tundis kellegi meeli ja mõtteid, tundmatut päritolu meelepuudutust, seda, mida ta oli esimest korda tähele pannud siis, kui ta oli läinud kumava silmapiiri suunas ja Arbin oli ta peatanud, seda, mis oli jälginud teda ministri maalt.

Keegi oli jälle temaga, tema taga ja vaatas.

Schwartz kuulatas pingsalt – või vähemalt ta tegi seda, mis meelepuudutuse puhul võrdus kuulatamisega. See ei tulnud lähemale, kuid oli siiski temale keskendunud. Selles oli valvsust ja vimma, kuid mitte meeleheidet. Schwartz sai aru ka muudest asjadest – et jälgija ei tohi teda silmist lasta ja et ta on relvastatud.

Schwartz keeras end ettevaatlikult, peaaegu automaatselt ringi ja puuris innukalt silmapiiri. Ja meelepuudutus muutus peaaegu silmapilkselt. See muutus kahtlevaks ja ettevaatlikuks ning ebakindlaks oma ohutuse ja eesmärgi suhtes, mis iganes see ka polnud. Asjaolu, et jälgija kandis relva, sai veelgi selgemaks, justkui oleks too mõelnud seda lõksu langedes kasutada.

Schwartz teadis, et on ise relvastamata ja abitu. Ta teadis, et jälitaja pigem tapaks ta, kui laseks silmist, tapaks esimese vale liigutuse peale. Ja ometi ei näinud ta kedagi.

Schwartz kõndis edasi, teades, et jälitaja püsib talle piisavalt lähedal, et tappa. Schwartzi selg oli millegi tundmatu ootuses pinges. Mis tunne on surra? Mis tunne see on? See mõte torkis teda sammude rütmis, hüples ta mõtetes, painas tema alateadvust, kuni seda oli peaaegu võimatu välja kannatada.

Schwartz hoidis jälitaja meelepuudutusest kinni nagu pääsemisest. Kindlasti märkaks ta hetke, mil pinge tõuseb, tähistades seda, et relv on tõmmatud ja kohe vajutatakse päästikule. Ja just sel hetkel viskuks ta pikali või põgeneks.

Aga milleks? Kui ta otsib kuuekümneseid, miks ta teda siis kohe ei tapa? Ajas rändamise teooria tõrjuti ta mõtetest ja asemele asus uuesti mälukaotuse oma. Ta on hoopiski kurjategija, võib-olla lausa ohtlik inimene, keda peab jälgima. Võib-olla oli ta kunagi kõrge ametnik, keda ei saanud niisama lihtsalt tappa, vaid kelle üle tuli kohut mõista. Võib-olla oli mälukaotus tema alateadvuse viis säästa teda tohutust süükoormast.

Ja seepärast kõnnibki ta praegu, surm sabas, piki tühja maanteed kaheldava sihtpunkti suunas.

Hakkas pimedaks minema ja tuules oli tunda külma hingust. Nagu ikka, tundus see imelik. Schwartzi arvates oli detsember ja pool viis loojuv päike näis seda tõendavat, ent tuule jaheduses ei olnud sellist jäisust, mis iseloomustaks kesklääne talve.

Schwartz oli jõudnud juba ammu endamisi järeldusele, et ilma muutumatu pehmuse põhjuseks oli asjaolu, et Maa – kui see planeet ikka oli Maa – ei sõltunud ainuüksi päikese soojusest. Radioaktiivne pinnas eritas soojust, mis ruutmeetri kohta oli väike, kuid miljonite ruutkilomeetrite kohta tohutu.

Pimeduse varjus jõudis jälitaja meelepuudutus aina lähemale. See oli ikka tähelepanelik ja riski pärast närviline. Pimedas oli jälitamine raskem. See oli jälitanud Schwartzi tol esimesel korral, kui ta kuma poole suundus. Kas ta kartis uuesti riskida?

„Hei! Hei, sina...”

See oli nasaalne, kõrge hääl. Schwartz tardus.

Ta keeras aeglaselt ringi, pöördudes kogu kehaga korraga. Schwartzi suunas tulev väike kogu viipas talle käega, ent midagi muud ei suutnud Schwartz pimeduses eristada. Kogu tuli kiirustamata lähemale. Schwartz ootas.

„Terekest. Rõõm sind kohata. Üksi mööda teed kõmpida pole just eriti lõbus. Tohib ma tulen koos sinuga?”

„Tere,” ütles Schwartz tujutult. See kogu oligi too meelepuudutus. Tema oligi see jälitaja. Ja mehe nägu oli tuttav. See jäi sinna hägusesse aega Chicas.

Ka võõras näitas välja, et tunneb Schwartzi. „Kuule, ma ju tunnen sind. Muidugi! Kas sa ei mäleta mind?”

Schwartz ei osanud öelda, kas ta oleks tavalistes tingimustes, mingis muus ajas, uskunud teise siirusesse või mitte. Aga kuidas oleks tal nüüd saanud jääda märkamata see äratundmise õhuke ja tahumatu kunstlik mask, mis pidi varjama puudutuse sügavamaid hoovusi, mis ütlesid, lausa karjusid talle, et terava pilguga väike mees oli teda algusest peale tundnud? Tundnud ja hoidnud igaks juhuks relva laskevalmis.

Schwartz raputas pead.

„Oled kindel?” käis väike mees peale. „See oli kaubamajas. Mina viisin su sealt rahvamöllust minema.” Ta hoidis teeseldud naeru käes kõhtu kinni. „Nad arvasid, et sul on kiirituspalavik. Mäletad ju küll.”

Schwartz mäletaski, uduselt. Ta mäletas seda meest ja rahvahulka, mis oli alguses nende tee sulgenud, aga siis nende eest kahte lehte valgunud.

„Jah,” vastas ta. „Rõõm kohtuda.” See ei olnud just eriti vaimukas vestlus, kuid Schwartz ei olnud paremaks võimeline ja paistis, et väikesele mehele ei lähe see korda.

„Minu nimi on Natter,” ütles ta, lükates teise poole lõdva käe. „Eelmisel korral ei õnnestunud meil pikemalt rääkida. Võib öelda, et kriitilises olukorras polnud see ka tähtis, aga mul on tõesti hea meel, et nüüd avaneb uus võimalus. Saame siis tuttavaks.”

„Minu nimi on Schwartz.” Nende peopesad puutusid hetkeks kokku.

„Miks sa siin sedasi kõnnid? Lähed kuhugi või?” päris Natter.

Schwartz kehitas õlgu. „Niisama jalutan.”

„Jalutaja, mis? Mulle meeldib see ka. Aastaringi olen aina teel. Veerevale kivile sammal ei kasva.”

„Misasja?”

„Tead küll, see paneb sind elama. Hingad värsket õhku ja tunned, kuidas veri soontes voolab. Sel korral kõndisin liiga kaugele. Ma ei salli, kui pean pimedas üksinda tagasi kõndima, nii et olen alati seltskonna üle tänulik. Kuhu sa siis lähed?”

See oli juba teine kord, kui Natter seda küsis, ja meelepuudutus tegi selle küsimuse tähtsuse eriti ilmseks. Schwartz küsis eneselt, kaua tal õnnestub teemast kõrvale põigelda. Jälitaja mõtetest kumas nõudlikku ärevust. Valega ta siin läbi ei saa. Schwartz ei tundnud seda uut maailma piisavalt, et valetada.

„Ma lähen haiglasse,” sõnas ta.

„Haiglasse? Millisesse haiglasse?”

„Chica haiglasse, sinna, kus ma juba olin.”

„Sa mõtled instituuti, eks ole? Seda, kuhu ma su tol korral sealt kaubamajast viisin.” Erutus ja üha kasvav pinge.

„Lähen doktor Shekti juurde,” lausus Schwartz. „Kas te tunnete teda?”

„Ma olen tast kuulnud. Ta on tähtis nina. Oled sa haige?”

„Ei ole, aga ma pean vahetevahel end näitama.” Kas see kõlas usutavalt?

„Jalgsi?” imestas Natter. „Kas ta sulle autot ei saadagi järele?” Oli selge, et see ei olnud kõlanud usutavalt.

Schwartz ei öelnud rohkem midagi ja tekkis raske vaikus.

Ent Natter haaras uuesti initsiatiivi. „Tead mis, semu, varsti tuleb avalik ühislevipunkt ja ma tellin meile linnast takso. See tuleb meile teele vastu.”

„Ühislevipunkt?”

„Nojah, neid on maantee äär täis. Näed, üks ongi seal.”

Ta astus sammu Schwartzist kaugemale ja viimane avastas, et karjub. „Stopp! Mitte üks liigutus!”

Natter seisatas. Kui ta ringi keeras, paistis tema näos kummaline külmus. „Mis sul hakkas, sõber?”

Äsja õpitud keelest peaaegu ei piisanud, kui Schwartz sõnu teisele näkku paiskas. „Mulle aitab sellest näitemängust. Ma tunnen sind ja ma tean, mida sa kavatsed teha. Sa helistad kellelegi ja ütled, et ma lähen doktor Shekti juurde. Nad ootavad mind linnas ja saadavad mulle auto järele. Ja kui ma püüan põgeneda, tapad sa mu ära.”

Natteri nägu muutus. „Selle viimase osas on sul küll paganama õigus,” pomises ta. See polnud mõeldud Schwartzi kõrvadele ja nendeni ka ei jõudnud, kuid need sõnad olid Natteri mõtetes nii selged. „Härra, te ajate mu segadusse,” lausus Natter valjusti. „Te ikka kohe oskate lajatada.” Seda öeldes nihkus ta veidi eemale ja tema käsi liikus puusa suunas.

Samal hetkel kaotas Schwartz enda üle kontrolli. Ta vehkis vihahoos rusikatega. „Jätke mind ükskord rahule. Mida ma olen teile teinud? Minge minema! Kaduge ära!”

Lõpp kadus kiledasse karjesse. Schwartzi otsaesine muutus vihast kurruliseks ja ta tundis hirmu inimese ees, kes oli tema järele luuranud ja kelle meeled olid täis sellist vihkamist. Schwartzi enda emotsioonid paisusid meelepuudutusest, püüdes selle haardest pääseda.

Ja siis oligi see kadunud. Ootamatult ja lõplikult. Schwartz oli tundnud hetkeks tohutut valu – mitte endas, vaid teises – ja siis oligi kõik. Meelepuudutus oli kadunud. See oli kadunud, nagu pigistava rusika haare, mis järsku lõdveneb ja kustub.

Natter paistis pimeneval maanteel käkras puntrana. Schwartz hiilis lähemale. Natter oli väike mees ja teda oli lihtne ümber pöörata. Tema näol peegelduv agoonia oli sinna kui templiga löödud. Vaod püsisid, need ei kadunud. Schwartz katsus pulssi, kuid ei leidnud seda.

Ta ajas end õuduses sirgu.

Ta oli tapnud inimese!

***

Impressum:

Isaac Asimov

Kivike taevas

Copyright © 1950 by Isaac Asimov

Kaanepilt © Meelis Krošetskin, 2019

Tõlkinud © Jaana Talja, 2019

Katkend

Raamatukatkend: Hukkajanna. Katkend raamatust „Takerdunud maa” (Tobias S. Buckell)

Las ma jutustan teile esimesest korrast, kui tapsin inimese.

Ühel hommikul lamas mu isa Anto lihtsal õlgmadratsil, mille olin kööki tulepaistele vedanud, ning lämbus omaenese elumahlade käes, kui närvutav tõbi teda seestpoolt kurnas.

Ta oli juba päevi niimoodi lebanud. Ma vaatasin, kuidas ta järjest kõhnemaks muutub, kuidas ta verd köhib, ja kuulasin, kuidas ta neab jumalaid vaiksel pominal, mida mul pliiditule praksumise tõttu raske kuulda oli.

Ma hoidsin pliidi all tuld, et tal oleks soe, kuigi talved Alam-Khaimis polnud sedasorti, mis inimese tapaks nagu kaugel põhjas. Alam-Khaimis oli talv kui külm suudlus ning tuli tegi isa olemise mugavaks ning rõõmustas teda tema viimastel päevadel.

„Miks sa pole veel tervendajat kutsunud, sa kasutu elukas,“ sisistas isa.

„Sest pole kedagi, keda kutsuda,“ vastasin ma kindlal toonil, tõmmates seelikusabad põlvedeni, et tema kõrvale kükitada. Panin ta laubale armilise käe – märk sellest, et olin juba pikki aastaid lihunikuäri ajades loomi tapnud. Ta otsmik tundus mu vana, pahkliku peo all tuline.

Kunagi oli meie naabruskonnas tervendaja olnud. Kortsuline vana mees, kes torkas paiseid ja määras ravimähiseid. Ta oli põgenenud Lõbusa Linnapea ja tolle linnavalvurite eest, kui oli ületanud silla ning suits ta eresiniseks värvis. Vanal mehel vedas, et sai elu eest Paika ja rüüstajatest vaevatud maade suunas põgeneda. Kuigi, kes teab, kui kaua ta seal elada sai?

„Too siis keegi, kes mind ravida suudaks,“ anus isa. „See oleks vaid väike nõidus. Mul on nii suured valud.“

Ta anumine torkas mulle hinge. Kummardusin talle ja praksuvale tulele lähemale, mis põletas puid, mida võisime vaevu endale lubada aegadel, mil Alacanist tulevad põgenikud end Alam-Khaimi sisse pressisid, süües ja kasutades kõike, mida kätte said.

Ohkasin püsti tõustes, põlved raksumas selle liigutusega kaasnevast valust. „Kas tahad, et otsiksin kellegi, kes sinu heaks loitsu lausuks ja siis meid kõiki surma saadaks, kui majistri suitsu peale siniseks muutume? See oleks päris irooniline, kui ükskõik kes meie perest hukkaja kirve läbi surma saaks, või mis.“

Mulle tundus hetkeks, et isa mõtles sellele. Kuid kui ma hoolega ta nägu jälgisin, et tema reaktsioone tabada, mõistsin ma, et ta on tagasi palavikuunne vajunud.

Erinevalt oma välispidiselt jumalakartlikest ohvritest ja vaatamata tema sagedasele lugupidamatusele jumalate suhtes, oli mu isa usklik. Ta pidi uskuma. Ta oli hukkaja. Kui jumalaid polnud olemas, siis mis jubedaid tegusid tema tegi?

Nüüd saab ta teada.

Teda vihastas, et ta elu hääbumine nii kaua aega võttis. Seepärast neediski ta jumalaid. Eriti kuuekäelist Borzaid, kes valib, millises saalis oma igaviku veedame.

Mu isa needis Borzaid, vaatamata sellele, et pidi temaga peagi kohtuma. Ja vaatamata sellele, et see jumal pidi otsustama isa hauataguse elu üle. Mu isa ei olnud sedasorti inimene, kes oleks sellest hoolinud. Ta ei mõelnud tulevikule ega jäänud minevikku kinni.

Ma olin seda oma isa juures alati imetlenud. Vaatamata sellele, et vihkasin väga seda, kui jäme ta minuga olla võis.

Mu vanim poeg Duram piilus ümber posti, et kööki pilku heita, tumedad lokid silme ees. „Kas ta magab?“

Noogutasin. „Kas oled näljane?“

„Olen küll,“ vastas Duram. „Set on ka, aga ta ei taha trepist alla tulla. Ta ütleb, et tal on valus.“

Set sündis moondunud jalalabaga.

„Ole vaikselt,“ hoiatasin ma teda, kui puust taldriku võtsin. Kuhjasin taldrikule purgist oliive, rebisin mitu suurt leivatükki, lõikasin juurde kitsejuustu ning ääristasin taldriku viigimarjadega.

Duram hiilis kohusetundlikult tahumata puittrepist üles ning ma kuulsin, kuidas põrandalauad pea kohal kriiksusid, kui ta toidu vennale viis. Peagi peab ta pere heaks tööle minema.

Kuid praegu hoidsin ma teda varjul pööningul oma venna ja mänguasjade seltsis. Ma tahtsin, et nad mõlemad saaksid olla rahus enne, kui nende elu raskemaks läheb. Eriti Setil.

Ma avasin akna ja vaatasin välja. Mu abikaasa Jorda pidi põllul tööd tegema. Selle asemel lamas ta jändriku puu all, veinilähker lebamas üle villis käsivarre.

Veinilähker saatis teda igal pool. Sellest saadik, kui ta oli loobunud oma ametist Linnapea sillal olevate söepannide eest hoolitsejana. Ta ei suutnud enam pesta oma nahalt magusat neemi- ja mündilehtede lõhna, ta ei suutnud enam näha siniselt kumavaid ja nuuksuvaid inimesi, keda tema tõttu minema veeti.

Ma ei andnud talle lihunikutöö eest saadud rahast kunagi vaskmüntigi, kuid veini sai ta ikkagi. Tavaliselt palus ta seda oma Alacani põgenikest sõpradelt. Ta istus nendega ning needis valjult Alacani kokku varisemist ja nood kiitsid ta juttu ning ostsid talle odavat veini.

Ohates sulgesin ma puidust aknakatte.

Isa oigas ja vandus läbi une, sest külm õhk oli tema und seganud. Ma oleksin hea meelega ravitseja kutsunud. Kellegi, kes oleks andnud meile mõru rohtu ja lootust. Kes oleks trööstides kuulanud reetliku keha hädadest.

Aga kuigi ma võisin ju vihata Lõbusat Linnapead ja tema kohutavat majistrit, oli mu perekonna elu aastaid Linnapeast sõltunud. Minu elu, mu kahe poja, mu abikaasa ja isa elu. Sest mu isa, kõhetu, nõder, kergesti ärrituv tõbras ja jumalakartmatu nagu ta oli, oli Khaimi ja Linnapea ametlik hukkaja.

Me oleksime ilma selle rahata tükk aega tagasi nälga surnud. Raha, mille viskasid peagi-peata-jääjad hukkaja topsi, lootuses osta endale täpset lööki. Vaskmündid, mille rahvas ämbrisse viskas. Linnapea käsiraha.

Nii et kui ukse kõrval olev tilluke kelluke helises, tegi ta seda kõuekõmina autoriteetsusega. Vaikne helin heljus vanas majas ringi, jõudes tasapisi kööki ning mähkides mind endasse, kui värisevad toonid vaibusid.

Kell helises esimest korda sellest saadik, kui Anto haigeks jäi.

Mu isa kutsuti, hukkajana, et ta võtaks oma kirve ning ilmuks keskpäeval linnaplatsile.

Kusagil teispool tintjat mäslevat Sulongi jõge, mis eraldas Alam-Khaimi Khaimist, kõrgel Malavia mäel Linnapea majas oli keegi helistanud hukkaja kella.

Kelluke töötas loomulikult võlukunsti abil. Linnapea vandus, et loitsud, mida oli lausutud kellade jaoks, olid koostatud tükk aega tagasi ning et kellad on ohutud. Ma mõtlesin, kas see ikka vastas tõele, sest tundsin iga kord, kui kell helises, õhus ukse juures võlukunsti nõrka lõhna. See maitses iidsete tintide, taimede ja vürtside järele ning ma tundsin selle maitset sügaval oma kurgus.

Kui Linnapea majas oli hukkaja kella helistatud, otsustas Deka, tuhande raja ja valiku jumalanna, millise hukkaja kelluke vastu helises. Ja Deka oli valinud meie kella.

Dekat ja tema trikke teati hästi. Täringuheitjate jumalanna mängis mu isale veel viimase ninanipsu.

Ma heitsin paksu puidust laua tagant pilgu oma isale. Ta pruunid silmad olid pärani lahti, kulmud pingsast mõttetööst kipras.

Ta hõõrus oma heledaid vurre, mis oli märk ta läbikukkumisest: et tal oli vaid üks laps ja see pealegi veel tütar.

„Kutse…“ ütles ta murduval häälel. „Tana. Kas sa kuulsid seda?“

Ma tundsin talle kaasa. „Sa ei saa minna. Sa tead ju seda.“

Imestasin seda öeldes, et kust oli pärit mu häälest kostev õrnus. See vana mees polnud seda minu suhtes lapsepõlves kunagi üles näidanud. Ei ühelgi neist aastatest, kui tegin süüa ja lõhkusin küttepuid, ega nendel pikkadel aastatel, mil töötasin lihunikuna.

„Ma tean, et ma ei saa minna, sa rumal tüdruk,“ nähvas isa. „Mul pole selleks ammugi jaksu.“

Kui hukkaja oli kohal, tuli kella vastu helistada. Kui seda viie minuti jooksul ei tehtud, läks hukkamiskutse edasi kellelegi teisele.

Omal moel märkis hääbuv helin meie pere surma. Ilma isa sissetulekuta peame müüma oma väikse maja ja maalapi. Ja siis ei ole me kuigi palju paremas seisus kui meid ümbritsevad põgenikud.

Vaatasin, kuidas ta asemele tagasi pikali heitis ning massiivseid laetalasid silmitses. „Kus Jorda on?“ küsis isa.

„Ta magab,“ vastasin ma.

„Purjutamisest,“ kähvas isa. „Ta on nõrk. Läbinisti mäda.“

„Mitte kõik ei talu vere valamist nii kergelt kui sina,“ nähvasin vastu.

Isa lükkas lõua ette ja lausus: „Ma olen alati kutsele vastanud. Olen alati naasnud Linnapea rahaga ning hoidnud meid elus, sellal kui okasväät meie kasutule põllulapile levib. Ma tõmbaksin enne oma kõri läbi, kui annaksin hukkaja kella ära. See on ainus, mis mu armetul vereliinil jätkuda laseb.“

„Mis juttu sa ajad?“ küsisin ma.

Isa köhis. „Jumalad vihkavad mind. Oleks ma poja saanud, oleks too juba kellale vastamas.“

Mu hääl valjenes vihast. „Noh, ma pole su poeg. Ma olen su tütar. Ja sa pead sellega elama.“ Ning lisasin siis: „Selle vähese aja, mis sulle veel jäänud on.“

Isa noogutas. „Tõsi ta on. Tõsi ta on.“

Seejärel roomas ta voodist välja. Tekid libisesid tal pealt ning paljastasid maksaplekilised käsivarred.

„Mida sa teed?“ küsisin ma.

Ta koperdas köögist välja välisukse juurde, kiitsakad jalad pingutusest värisemas.

Ma mõistsin, mida isa teha kavatses, ning hakkasin teda takistama, kuid viimast jõudu kokku võttes kiirustas isa edasi ja helistas hukkaja kella enne, kui ma tal käest haarata jõudsin.

Kui kostis üksainus selge helin ja iidse maagia õrn maitse mu kurku täitis, varises isa kondikubuna põrandale hunnikusse ja naeris mu üle.

„Nüüd pead sina minu asemel minema, mu tütar. Nüüd ei ole sul valikut. Jorda on purjus, Duram liiga noor ja Set lombakas.“ Ta hingeldas sealsamas, kus ta lamas, vahtides minu poole, silmad vajunud sügavale närbunud luukere meenutava keha silmakoobastesse. „Linnapea laseks meid mõlemaid hukata, kui püüad talle rääkida, mida just tegime. Ta pole andestav mees.“

„Kui kohtud Borzaiga Kohtumõistmise saalis, saadab ta su igaveseks Takazi piinakambritesse,“ vastasin ma talle. „Kui kuulen, kuidas su hing oigab öös, kui teda piinavad Takazi deemonnaised, siis ma ainult naeran ja teen näo, et ei kuulnud seda.“

Isa võpatas selle peale. „Kas sa tõesti vihkad mind nii väga?“

Ma värisesin vihast. „Sa ei too mulle muud kui ainult valu, vaeva ja häda.“

Ta mõtles selle peale tükk aega. Palju pikemalt, kui olen kunagi teda millegi üle mõtlemas näinud. „Mine siis vaid see ainus kord. Pärast seda võid kellukese tagastada. Ma olen peagi surnud, ma ei saa sind takistada, kuid sa pead vähemalt mu matusekulud katma. Minu saabumine Borzai Kohtumõistmise saali ei saa viibida lihtsalt selle pärast, et riitused ei olnud talle meelepärased. Ja seejärel, kui soovid, võib sellest su amet saada. Sa teeniksid sellega korralikku elatist, tütar. Ja kui mind enam pole, on üks keha vähem, mida katta, ja üks suu vähem, mida toita. Sul pole põllulappi ning inimeste veristamine toob sulle rohkem sisse kui lihunikutöö.“

Seejärel ta ohkas ning roomas oma voodi poole. Ma ei öelnud midagi. Aitasin ta tagasi voodisse, ta keha oli üllatavalt kerge, kui panin ta käe ümber oma kaela.

„Kuidas saan ma tappa kedagi, kes pole mulle midagi teinud?“ küsisin.

Isa mühatas. „Ära vaata neile silma. Arvesta sellega, et Linnapeal ja tema majistritel on nende surma saatmiseks põhjus: nad helendavad siniselt. Ära unusta, et kui nad on oma elu korralikult elanud, saadetakse nad õigesse saali oma igavikku veetma.“

„Kas Linnapea valvurid ei saa siis aru, et ma pole sina?“

„Ei,“ pomises isa. „Ma olen piisavalt kaua liha luudelt kaotanud. Ma olen väikest kasvu nagu sinagi. Kanna mu maski ja mu kirvest ja keegi ei tee meil vahet. See ei erine puu lõhkumisest. Tõsta kirves, lase sel langeda, ära viibuta seda, ning sihi tera kaela suunas. Sa oled piisavalt palju sigu tapnud, sa saad sellega hakkama.“

Ja seda öelnud, vajus ta unne, hiljutisest pingutusest kurnatud.

Ma mõistsin, et ta oli alati endale poega tahtnud. Ta oli tahtnud, et talu toodaks vilja nagu siis, kui tema oli väike olnud, enne kui okasväät põllu lämmatas. Ma mõistsin, et ta polnud kunagi tahtnud, et ma Jordaga abielluksin.

Ma mõistsin, et võib-olla tahtis ta kellukese mulle juba tükk aega tagasi üle anda, kuid kartis liialt, et seda teha. Miks ta muidu oli palunud ja nõudnud nii paljusid teeneid vanadelt sõpradelt, et ma lihunikuna jätkata saaksin?

Ma kõndisin hukkaja vormi kandes läbi Alam-Khaimi.

Sisemiselt olin endiselt mina ise, Tana, tüdinud ja väsinud, ning püüdsin raskustega näha välja väikestest piludest timukamaskis.

Ma kutsusin enne lahkumist Durami alla ning suudlesin teda laubale.

„Mille eest see oli?“ küsis ta hämmeldunult.

„Tea lihtsalt, et armastan sind ja su venda. Ma pean korraks ära käima. Kuid olen peagi tagasi kodus.“

Pärast seda, kui olin Durami tagasi üles tuppa saatnud, avasin ma isa toas oleva seedripuust kirstu ning võtsin sealt tema ametit tähistava musta nahast vesti, maski ja raske keebi. Nad olid selga tõmmates mulle piisavalt parajad, nagu isa ennustanud oli. Isa purjeriidest püksid libisesid mul pihalt alla, kuid köiejupp ajas selle asja korda.

Kirves lebas kirstu põhjas, kaarjas tera valguses helkimas.

See kaalus vähem, kui väljanägemise järgi arvata võis, ning oli peos hoides hästi tasakaalus. Kirves oli raskem kui see, mida puude lõhkumisel kasutasin, kuid kaugeltki mitte nii raske, kui olin seda endale ette kujutanud.

Ma toetasin kirve õlale ja sammusin läbi rahvast täis tänavate.

Impressum:

Katkend Paolo Bacigalupi ja Tobias S. Buckelli kogumikust „Takerdunud maa“, Tobias S. Buckelli jutust „Hukkajanna“

Tõlkinud Maria Reile, © 2019

The Executioness © 2010 by Tobias S. Buckell

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Kirjastus Fantaasia

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 04/19 (Triin Loide)

Palju õnne, Amanda di Ossorio! (Kalver Tamm)

Segavereline koomiksimaailm: Stand Still, Stay Silent (Laura Loolaid)

Päeva materjal Wikipedias, märtsis 2019 (Taivo Rist)

Repliik: Võluvad rupskid ehk Ooper käib ka puhvetis (Raul Sulbi)

HÕFF 2019 (J. J. Metsavana, Ove Hillep)

Artikkel: 79 ulme(sugemetega) maailma ehk 2019.a ulmejutu võistluse kommentaarid (Heinrich Weinberg)

Raamatuarvustus: Maniakkide Tänava raamatust ehk Newtoni esimene peatäis (Veiko Belials)

Raamatuarvustus: Arvi Nikkarevi kogumik „Maagia” (Ander Skarp)

Mänguarvustus: Majesty ehk Niiditõmbaja kuningriik (Aap Toming)

Mänguarvustus: Metro Exodus (Riho Välk)

Mänguarvustus: „Vampire: The Masquerade – Bloodlines” ehk Maailmalõpust ja iseteadlikust narratiivist (Martin Nõmm)

Filmiarvustus: Tasujad: Lõppmäng (Miikael Jekimov)

Uudiskirjandus 04/19

Ulmkonnakroonika 04/19

Reaktori juttudest 04/19 (Tõnis Hallaste)

Jyrka karvustused 04/19 (Jüri Kallas)

Jutt: Ukrainakeelne diktaatorite lühiajalugu. Katkend romaanist „Sada aastat püksata” (Müütiline Inimkoi)

Jutt: Unistus ilusamast homsest (Mairi Laurik)

Jutt: Kollased silmad öös (Artur Räpp)

Jutt: Golem (Ander Skarp)

Järjejutt: Tagalas on alati soe, kolmas osa (Laura Loolaid)

Tõlkejutt: Paljastuhnurite õigustatud meelepaha (Gareth D. Jones)

Tõlkejutt: Võimalikkuse massin (Arthur M. Doweyko)

Raamatukatkend: „Kivike taevas” (Isaac Asimov)

Raamatukatkend: Hukkajanna. Katkend raamatust „Takerdunud maa” (Tobias S. Buckell)