Peatoimetaja veerg 04/2021 (Laura Loolaid)

Tere, head lugejad!

Meie uus number sai sama heitlik ja mitmepalgeline, nagu mahlakuu ise. Oleme ühtekokku sõlminud naerulist ja õõvalist, nukrat ja mängulist: mitu täiesti erineva meeleoluga juttu, arvustusi kohalikest raamatutest; kurioosumeid veebivaramutest ja malelaualt; jätkuvad Sulbi katsumused välismaise noortekirjanduse keeristes. Selle kuu ulmestaarina jagab oma lugemisrõõme ja ulmeteekonda Piret Bristol.

Muuhulgas tõin ise küla pealt tööd koju kaasa - pakun muljeid ja katkendeid maailmakirjutamisest eel-arenduses olevale mänguprojektile Mortalis: Back to the Roots. Projekti peakunstnik Mark-Antonius Puhkan joonistas sel puhul just Reaktori jaoks pisikese hiidkuusega kaanepildi. (Alloleva kirjanikuportree näppasin samuti tema materjalide hulgast.)

Suur aitäh kõikidele uutele ja vanadele kaastöö-kirjasaatjatele! Toimetuse unerahu on tükiks ajaks põhjalikult rikutud.

Jagan kaastööde teemal ka tagakambrites ja salavakkades hoitud teadmisi, millest ehk ilmarahvale tulu võib tõusta. Mida kuu lõpu poole, seda rohkem tekste on toimetuse käes korraga läbivaatamisel, korrastamisel, toimetamisel, täiendamisel, vahel ka kirjutamisel. Mida hilisemal kuupäeval saabub kaastöö, seda vähem jagub talle tähelepanu. Ja kui tsivilisatsiooni viimast kantsi, keeletoimetajat peaks sel ajal, kui varuaeg on otsas, tabama oma palgatöö või - hoidku selle eest - eraelu, noh, siis teostab kriisi-keeletoimetust ülejäänud kolleegium. (Nii, nagu oskame!)

Sama numbri kaastööde vastuvõtmisel oleme sellepärast mõttelise piiri tõmmanud 26. kuupäeva kanti ning kuu lõpupäevad reserveerime püsiautorite ja omade inimeste töödega tegelemisele. Uued saadetised võtame muidugi vastu ka kuu lõpus, aga enamasti jäävad need juba järgmist kuud ootama.

Need tekstid aga, mis ka omadelt laekuvad kuu viimasel päeval (nagu see veerg siin!), siis kui toimetus on ametis ülespandud postituste korrastamise ja numbri terviku lihvimisega, saavad garanteeritult keeletoimetajate null-tähelepanu. Nii et kui näete siin tekstis trükivigu, siis teate, miks :)

Aga nüüd - lugege, kirjutage, jagage!

Reaktori nimel

Laura Loolaid

Galaktikaimpeeriumi annaalid 2: Jälle need armunud kosmoseprintsid (Raul Sulbi)

Emily Skrutskie: Bonds of Brass. 320 lk.

Del Rey Books. New York 2020.

Annan pioneeri ausõna, et ei valinud teadlikult arvustatavaid raamatuid sellesse rubriiki nii, et jälle on käsitletava teose peategelasteks noormeestest armastajatepaar, see juhtus värskeimast raamatust ajas kronoloogiliselt minevikku liikudes juhuslikult (nii et pigem on tegu lihtsalt moodsa noorteulme trendiga) ja võin kinnitada, et galaktikaimpeeriumide tsükli järgmised arvustusobjektid enam selle tunnuse poolest esile ei tõuse.

Inimene harjub kõigega ja kannatab kõik ära. Mis ei tapa, teeb tugevaks. Või vigaseks. Inimesed jäid ellu stalinlikes surmalaagrites ja sunnitöökolooniates, kus igapäevane füüsiline töö oli enam kui kontimurdev, toidu toiteväärtus pea olematu ning kriminaalidest kaasvangide ja valvurite vaimne ja füüsiline terror kohutav. Inimene harjub kõigega ja kannatab kõik ära. Isegi olevikuvormis kirja pandud raamatud. See raamat on oleviku ajavormi kasutades jutustatud ja mingist leheküljest alates tõesti seda fakti peaaegu enam ei märkagi, oled selle ebaloomuliku ja inimvihkajaliku piinamismoodusega ära harjunud. Aga milline võinuks elu olla ilma nende trööstitute vangilaagri-emotsioonide ja tervist räsinud sunnitöö-aastateta?!

Emily Skrutskie romaani „Võitluskaaslased“ (kuigi tänapäeva bukvalistliku tõlkekultuuri ajastul eelistatakse ilmselt otsetõlkelisemat varianti „Messingahelad“) sündmused keerlevad galaktikaimpeeriumi pärija identiteedi, tema tapmiskatse ning kosmoseimpeeriumis puhkenud kümnend varem veriselt allutatud teise impeeriumi põrandaaluste patriootide mässukatse ümber.

Peategelased, umbes 17–18-aastased Gal Veres ja loo minajutustaja Ettian Nassun on Umberi impeeriumi sõjaväeakadeemias tudeerivad „õhuässad”, impeeriumi laevastiku pilootideks õppivad toakaaslased. Ja need kaks aastat, mil nad on tuba jaganud, on minajutustaja Ettian olnud Gali kõrvuni armunud. Taas kord, samasoolised suhted pole ses tulevikumaailmas mingi tabu, üsna teksti alguses on akadeemias toimuva peo ajal kuskil tantsusaali nurgas ka üks teine kadettide paar ühte liibunud, kuigi soolisi valikuvõimalusi on, sest akadeemias õpib samamoodi ka naissoost noori militaarentusiaste.

Igatahes algab romaan sellega, et ühe õppelennu ajal tahab grupp kaasõppureid Gali tappa, kuna on teada saanud, et tema näol on tegu Umberi võimuhullu ja jõhkra keisrinna incognito nende seas viibiva poja ja troonipärijaga. Ning nende grupp koosneb Umberi poolt kümmekond aastat varem alistatud Archoni impeeriumi patriootidest. Tegelikult on ka Ettian Archoni päritolu, kuid oma kodumaa hävitamise järel tänavale sattunud ning seitse aastat karmides oludes ellujäämist õppinud tänavalapsena ta justkui vihkab seda fakti, et archonlased, vanemad, lähedased ta nõnda vallutuse käigus hülgasid, surma said ja tema üksi jätsid. Nüüd igatahes on ta Umberi akadeemia edukamaid kosmosepiloote ning ei plaani enam kunagi elada nii, et tal kõht pidevalt tühi oleks ja ootamatult tänavail varitsevad ohud kuklasse hingama satuks.

Koos Galiga katselennul olles valib ta atentaadikatse käigus enam-vähem automaatselt Gali poole, ei ühine oma kaasmaalastest mässuliste õppuritega ning päästab troonipärija ja oma salaarmastuse objekti elu. Lisaks romantilistele tunnetele põhjendab ta seda enda jaoks nii, et usub Galist saavat märksa humaansema imperaatori, kui on tolle ema, ta loodab Galist valitsejat, kes tooks impeeriumisse suhtelise rahu ja hea valitsuse.

Seda rahu ja suhtelist headust me aga niipea ei näe: pärast atentaadikatset ja Gali identiteedi avalikuks tulekut akadeemias isoleeritakse ta turvakaalutlustel, kuid ootamatult saab Ettian teada, et tema toanaabrit hoitakse sisuliselt vangis ning akadeemia ülemal ja kohalikul provintsikuberneril on atentaadikatses oma huvid mängus – lisaks pidi keegi ju Gali tegeliku identiteedi paljastama. Kaaskadettide väikese diversiooni varjus aitab Ettian Gali põgenema ning koos lahkutakse ühel väikesel varastatud transpordilaeval akadeemiaplaneedilt. Ettianil on plaan aidata Gal impeeriumi pealinna, turvaliselt keiserlikku paleesse.

Pikal lennureisil tulevad ka noorte vastastikkused tunded üksteise vastu ilmsiks, sest – jah, hea lugeja, tundub, et ka Gal on Ettianisse samamoodi armunud – neis logiseva transpordialuse kitsates ruumides, kambüüsides ja kus iganes hakkavad hormoonid möllama. Midagi suudlusest rohkemat siiski ei juhtu, sest Ettian, kes on üldse üks üsna ärritav ja pidevalt põdev tegelane, otsustab oma armastuse ohvriks tuua, kuna kardab, et kui tema tunded Gali vastu oleksid avalikud, kui nad oleksid päriselt paar, oleks ta oma armastatule tulevastes galaktilistes võimuintriigides lihtsalt potentsiaalne survepunkt. Nii et kui Gal teda pärast hetkelist ehmatust ja segadust vastu suudelda tahab ja kinnitab, et Ettiani koht on alati Gali kõrval, küsib Ettian kibedalt oma tulevase rolli kohta: „As what? Your consort? Your chauffeur? Your pressure point?”

Nii otsustavadki noored oma tärkavad tunded alla suruda, mis ei takista neil sellest hoolimata ühes kois või hotellitoas ühes voodis magamast, noh, mitte päris kaisus, vaid pigem kogemata puudutuste peale piinlikult eemale tõmbudes, nii et frustreerivalt naljakaid momente puistab autor meile küllaga. Ja nii väga, nagu nad ka ei taha oma reisi selles ülevõõbatud logisevas transpordilaevas, mis neile ometi nii romantiliseks koduks on saanud ja kus nad esimest korda suudlesid, üha edasi ja edasi venitada, peavad nad selle rauakolaka ühel planeedil siiski jälitamishirmus maha müüma. Edasi viib tee neid kokku 16-aastase poolenisti põlenud näoga tänavatüdruku Wen Iffraniga, kes nende reisiseltskonnaga Gali suurest vastumeelsusest hoolimata ühineb ning üsna pea leiab noortekolmik end Archoni patriootide salajasest kogunemisbaasist ning nende suureks üllatuseks on ettevalmistamisel ülestõus Umberi impeeriumi vastu.

Erinevalt eelmisel kuul käsitletud Everina Maxwelli debüütteosest on Emily Skrutskie tekst selgelt profima autori kirjutatud ja seetõttu ka kirjanduslikult veidi parem. Skrutskie on enne „Vereõiguse” (Bloodright) nime kandva triloogia, mille avaosa käesolev raamat ongi, juurde asumist avaldanud mõne aasta jooksul kolm romaani ja mõned lühipalad. Nii et see käsitöö pole talle päris võõras. Aga sarnasusi aasta hiljem ilmunud Maxwelli romaaniga on siin mitmeid: lisaks üksteisesse armunud, aga selle tunde käes lugejate kannatust proovile panevalt miskipärast piinlevast noorte meeste tandemist kuni selleni välja, et sellegi raamatu puhul on veidi arusaamatu, kellele ta mõeldud on.

Taas kord tahetakse justkui korraga kahel toolil istuda: väidetakse, et see on korraga justkui täiskasvanuile ja noortele lugejatele mõeldud. Mis tegelikult ju ei tööta nõndaviisi päris hästi. Sellisel juhul peab üks lugejagrupp paratamatult kannatama. Ja kannatajapooleks tundub siin seekord jäävat täiskasvanud lugeja.

Eks ma ju tean, et võtsin selle väljakutse ette suuresti iseenda harimiseks, et milline on tänapäeva uusima lääne ulme ja sealhulgas ka noorteulme tase, nii et nüüd ei maksa vinguda kui valitud tee kiviseks ja konarlikuks osutus. Aga teist raamatut järjest vaatavad mulle sellegi (noorte)romaani puhul vastu täpselt samad probleemid.

Põhirõhk on pandud tegelastele ja nende mõtte- ning tundemaailma kirjeldamisele, nende käitumise iseenda jaoks mõtestamisele ja põhjendamisele – mis meenub mulle põhitunnusena ka hiljuti loetud juhuslikest Eesti noortekatest. Samas ei ole ma kindel, et selle kirjutusviisi kohta on nüüd paslik ütelda ’character-driven story’, kuna ega need tegelased nüüd karakteerselt kuigi keerulised ju ei ole: pigem nämmutatakse meile kergeks allaneelamiseks sobivaks beebipüreeks nende niigi üsna lihtsakene ja elementaarne mõttemaailm. Midagi tõeliselt huvitavat ja ootamatut need tegelased ei tee. Ehk et ühe tunnusena võib siit välja tuua sarnasuse, mille poolest kodumaine noortekirjandus astub täpselt ühte jalga globaalsega: noored peategelased suurema osa raamatust mõtlevad ja põevad seeüle, mida nende sõbrad teevad ja miks ja kuidas käituvad ja mida peaks nemad järgmiseks tegema, mille üle põdema ja kuidas käituma. Selle kõrval unustavad need noortekirjanikud mugavalt ära tegelaste ja tegevuspaikade kirjeldamise, autentset kohatunnetuse loomist ei maksa neilt oodata.

Igaks juhuks pean täpsustama, et kui ma eelmise kuu arvustuses kasutasin fraasi ’noored täiskasvanud’, siis loodan, et kontekstist tulenevalt oli aru saada, et ma räägingi 20ndates eluaastates noortest täiskasvanutest, mitte ei püüa tõlkida eesti keelde koleterminit ’young adult’, mis tähendab siiski teises elukümnendis peamiselt teismelisi lugejaid, lugejagruppi, mille kohta 1950ndatel, kui Robert A. Heinlein, Lester del Rey, Isaac Asimov, Andre Norton ja paljud teised oma noortekaid kirjutama hakkasid, kasutati terminit ’juvenile’.

Paradoksaalsel kombel on need 1950ndate noorteulmekad oma kirjutusstiililt märksa vähem juveniilsed, märksa vähem lapsikud ja oluliselt täiskasvanulikumad ja ennast tõsisemalt ning asjalikumalt võtvad tekstid kui tänane noorteulme. Kirjandus on muutunud primitiivsemaks, kirjandus on muutunud lapsikumaks, kordan ma eelmisest sajandist pärit rikkiläinud grammofonina. Vabandust.

Lihtsalt täiesti kogemata sattusin selle romaani vahepeal muudel põhjustel lugema David Gerroldit, kelle loomingus on ka küllaga geiproblemaatikat ja samas ka heinleinilikke kosmilisi noorteseiklusi, teismeliste kangelaste kujunemislugusid. Gerroldi rikkalik keelekasutus, osavad stiilivõtted, dialoogide täiskasvanulikkus, võime kirjutades erinevate meeleoluliste helistikega mängida ning lisaks käsitletud probleemide läbitunnetatus ja üleüldine elukogemus oleksid justkui mingist sootuks teisest maailmast pärit. Lisaks kirjeldab ta vana kooli ulmekirjanikuna loodud maailmu poeetiliselt, asjalikult, detailselt – nagu vaja on. Lisaks kirjeldab ta tegelaste välimust! Dialoogide, mõttemaailma ja muu põhjal joonistuvad välja täiesti huvitavad ja vastuolulised ning elulised karakterid, kõik erinevad... Oehh. Mul oli lihtsalt vaja seda kinnitust, et tegelikult saab tänapäeval edukalt kirjutada ka vana kooli stiilis. Mitmekülgselt ja hästi.

Emily Skrutskie romaani plussidest rääkides tuleb mainida, et tegu on pööraselt hoogsa teosega: jalga, mis vajutatakse esimestel lehekülgedel gaasipedaalile, sealt enam naljalt ära ei võeta. Tegevused ja üha uued ja uued tegevused ja seiklused lähenevad meile nagu troopilise orkaani vääramatu laine, mis meid enda alla matta ähvardab. Siin peituvad ka mõned teksti miinused: romaani alguses mõnekümnel leheküljel markeeritud sõjaväeakadeemia elu ja miljöö – ning samuti või eriti just ka Ettiani ja Gali tutvumise ja sõpruse lugu – vääriks märksa põhjalikumat lahti kirjutamist. Just see on nende kolkaplaneetide agulite ja mässuliste sõjaväebaaside asemel romaani pea ainus huvitav tegevuskoht. Just see, kuidas Ettiani ja Gali armastuse taim idanema hakkas, vääriks autori tähelepanu – see oleks huvitav. Just need kaaskadettide kiiruga visandatud tegelaskujud on tegelikult raamatu kõige värvikamad ja lahedamad kõrvaltegelased, aga neil Skrutskie kahjuks eriti ei peatu. Õieti jääb mulje, et sõjaväeakadeemia eluolu ja vibe’i kirjeldamisel tunneb nooruke naisautor end üsna ebakindlalt ja tahab sellelt ohtlikult pinnalt võimalikult kiiresti kaduda. Tüütule rännakule kosmilistesse tagahoovidesse ja pätiagulitesse, odavatesse hotellidesse ja salakaubavedajate turuplatsidele.

Üks keskmiselt suuri probleeme ajaviitelisema sisuga kirjanduses on see, kui autor ei tunneta lugeja ootusi. Kui autor vägagi põneva ja lugejale korda mineval teemal tegelaste vahel toimuva sisemiselt pingestatud vestluse katkestab ning viib meid mitmeks pikaks peatükiks mingile kosmoselaevade tagaajamisele. Ometi võiks ju autor omaenda kogemustest lugejana mäletada, et selline actioni kirjeldus romaanis ei ole üldiselt kuigi põnev, selline tühi tegelaste ja kosmoselaevade liikumise mehaanika kirjeldus ei loo mingit reaalset pinget, pigem tahaks näha neid tegelasi uuesti omavahel sel mingil tõsisel teemal suhtlemas. Võiks ju olla meeles, et „Tähesõdade” esimese filmi konkurentsitult ja tapvalt igavaim osa on pod-racing’u stseen.

Kummaline ehmatus tabas siinkirjutajat, kui jõudsin arusaamale, et peategelaste kolmiku kolmas liige, karmi eluga harjunud tänavatüdruk Wen, kes kõigist vaenlastest osavalt oma vikerkaarevärvilise salateradega varustatud vihmavarjuga võitu saab, on tegelikult romaanis täielik ballast. Kohustuslik tšikk nende geipoiste kõrval, soolise pildi tasakaalustaja, on siin lihtsalt toomaks sisse naisliini. Ärge saage must valesti aru, Wen on väga lahe veidi pipipikksukalik tegelane, kindlasti üks silmatorkavamaid siin raamatus, kui siis ehk veidi moodsale kirjandusele omaselt stereotüüpseid karaktereid (karmides oludes kasvanud iseteadlik ja teravmeelne ning kangekaelne tütarlaps). Aga ehmatavalt mõjus just arusaamine, et tal ei ole siin mingit sisulist rolli – ta ei kanna edasi mingit olulist tegevust, ta tolkneb lihtsalt kaasas ja pakub rasketel hetkedel Ettianile tuge, aga ta ei tee midagi sellist, mida keegi teine siin ära teha ei saaks.

Erinevalt Everina Maxwelli raamatust „Talveorbiit”, kus prints Kiemi tarmukas sekretär-asjaajaja Bel Siara oli peategelastest geipaari kõrval täiesti olulise rolliga karakter, vajalik ja asendamatu, šüzeearenguid toetav ja liigutav tegelane. Mitte lihtsalt naine tasakaalustamaks armunud geiprintse.

Skrutskie romaani teemad (kolonisatsioon ja vaimne kolonisatsioon, ohvriroll ja Stockholmi sündroom, armastus versus vereõigus ja dünastilised kohustused) on tegelikult äärmiselt huvitavad ja paljulubavad, aga neid on kuidagi nii vähe ja primitiivselt arendatud, nende käsitlus jääb kuidagi algkooli tasemele.

Veidi nõutuks ja kurvaks teebki, kuidas tänapäeval noored arvustajad veebis, kusjuures mitte eriti Amazonis, aga just blogosfääris, netiväljaannetes jm, loobivad suuri sõnu ja ülivõrdeis hinnanguid nõnda kergekäeliselt. Iga loetud tekst on neil kohe suurepärane ja fantastiline, ilma mõtlemata ja võrdlemata, et milliseid epiteete peaks siis tõeliselt suurepäraste ja fantastiliste klassikaliste või muidu tüvitekstide kohta tarvitama.

Näiteks torkavat see raamat oma ’complexity’ ja ’fantastically rich world-building’u’ poolest silma. Noh, ega ikka ei torka küll. Nagu juba tuvastatud, ei ole ta kuigi keerukas ja kompleksne, vaid üsna sirgjooneline ühe süžeeliiniga seikluslugu ning maailm on siin visandatud küll lihtsalt selle lootusega, et temaatiliselt sarnaseid filme näinud vaataja lihtsalt telest nähtud dekoratsioonid ja värvid oma vaimusilma üle kannaks. Kõik hooned on siin kandilised karbid, muruväljakud ja parkimisplatsid steriilselt lagedad ja hallikaspruunid ning kuigi autor kirjeldab meile mitut kosmoselahingut ja tagaajamist, ei suuda ta üleüldse edasi anda talle eeskujuks olnud filmide kosmilist mastaapsust. Ikka ja jälle on tegevuse taustaks kahjuks kammerlik teatrilava ning dekoratsioonikunstnik paistab olevat juba ammu ära koondatud.

Arvustajad väidavad, et romaani lugedes näed paralleele ja koged samu emotsioone selliste kino- ja teletoodetega nagu „Tähesõjad”, „Düün”, „Battlestar Galactica”, „Viies element” või „Firefly”. Ega ikka ei näe-koge küll. Need võrdlused on parimal juhul äärmiselt pealiskaudsed, halvimal lihtsalt arbitraarsed. Jah, see romaan on samadel teemadel, siin on sõnades kosmilist mastaapi, aga kosmilist mastaapi emotsioonina ei teki, tegevustiku dramaatika nende suurte kosmiliste muinasjuttude, dünastiliste tülide või piraadilugudeni ei küüni.

Kellele aga „Võitluskaaslased” meeldis, on hea uudis kindlasti see, et juba 14. septembril ilmub triloogia teine raamat „Pärandivanne”, sest eks jäänud ju sündmused esimese osa suurpuändi järel vaat et kõige huvitavamas kohas pooleli ja lugejad tahavad teada, milliseks peategelaste romantilised suhted pärast romaani lõpu dramaatilisi paljastusi nüüd kujunevad. Või asendub armastus vihkamisega? Seniks aga võib sarja esimest romaani hinnata tubli „kolme” või nõrga „neljaga”, soovitus autorile oleks aga klassikaliselt toetav: „katsu järgmine kord paremini!” Potentsiaali ju nagu on. Lihtsalt see, millele kirjutades tähelepanu pöörata ja mis tegelikult oluline on, tuleks ümber vaadata. Nähtud telesarjade ja kinofilmide kesktasemel ümberjutustusi on meil niigi küllalt.

„Galaktikaimpeeriumi annaalid” on rubriik, milles leiavad arvustamist viimastel aastatel inglise keeles ilmunud ulmeromaanid, mille süžees on kesksel kohal... jah, te arvasite õigesti: galaktikaimpeeriumid.

Galaktikaimpeeriumid on ulmekirjanduses üsna tuntud teema, mille tegi maailmakuulsaks mõistagi Isaac Asimovi „Asumi”-sari, millest sai omakorda inspiratsiooni George Lucas oma „Tähesõdade”-saaga kurja Galaktikaimpeeriumi loomiseks. Kummalisel kombel ei ole ulmekirjanduse Kuldajast (1940ndad), varasemast pulp- (1930ndad) ja protoulme (–1930) ega hilisklassika perioodist (1950–1970ndad) peale „Asumi”-lugude tegelikult kuigi palju näiteid otseselt galaktikaimpeeriumidest rääkivatest teostest, mõnedes tekstides on üle-galaktikaline tsivilisatsioon või suur riiklik moodustis küll tegevuse taustaks, aga eriti seda teemat ei lahata. „Asumi” ja „Tähesõdade” vahele jäävast perioodist (1942–1977), tõsi küll, leiab paari raamatu jagu lühijutte ja jutustusi ning mõne temaatilise antoloogiagi, mis käsitlevad galaktiliste impeeriumide teket, arengut ja hävingut. 1980–1990ndate militaarulme buumi ajast leiab juba üsna palju kosmoseoopereid – nüüd juba peamiselt romaani- või romaanisarja vormis –, milles kusagil foonil eksisteerib mõni impeerium või paar konkureerivat deržaavat, kuid ometigi pole need impeeriumid tollegi perioodi teostes kesksel kohal.

Kummalisel kombel on aga just sel sajandil ja eriti sajandi äsja lõppenud teisel kümnendil ilmunud üksteisest täiesti sõltumatult hulk kosmoseoopereid, just jällegi romaanivormis, milles galaktikaimpeerium on teose süžees üsna kesksel positsioonil, kas siis sündmuste käivitajana, tegelaskonna ühendajana või siis lausa vaat et teose peategelasena. Käesolevas arvustuste sarjas on lähima umbkaudu aasta jooksul kavas igakuiselt tutvustada olulisemaid neist teostest ka Reaktori lugejatele. Vaatlusele tulevad siiski vaid päris kirjastustes ilmunud ja toimetusliku sõela läbinud tekstid. Lõppenud kümnendil tohutult moodi läinud ja pöörases mahus ilmuma hakanud (näiteks Amazoni platvormi kasutavad) isekirjastuslikud militaarsed kosmosemadinad kui amatöörkirjandus jäävad sellest valikust rõhutatult välja.

Päeva materjal Wikipedias märtsis 2021 (Taivo Rist)

KUU ARVUTIMÄNG: "Paber-Mario: origamikuningas" (9. märts)

See 2020. aasta arvutimäng on juba kuues Paber-Mario seeria mäng. Peamine pahalane on kuningas Olly, kes suudab niihästi maailma, selle osi kui üksikuid tegelasi voltida origamisse. Tema vastu abistavad Mariot Bowser ja kuninga õde Olivia, loomulikult tuleb päästa ka Mario kallim Virsik. See on žanriülene mäng, mis sisaldab seiklusi, rollimängu ja mõistatuste lahendamist. Produtsent Kensuke Tanabe ütles, et tahtis fännidele meeldida, kuid pakkuda seda, mida nad ei oota. Nähtavasti see õnnestus. Mario mängude seas on see ebatavaline selle poolest, et kasutatakse avatud maailma põhimõtet. Võitlus vaenlastega on käigupõhine: Mario ja vaenlased käivad kordamööda. Kriitika oli kiitev ja läbimüük hea, ainult auhindu millegipärast ei tulnud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Paper_Mario:_The_Origami_King

KUU VÄLJASURNUD ELUKAS: limusaurus (12. märts)

Limusaurus elas hilisjuuras 161–157 miljonit aastat tagasi tänapäeva Hiinas. Selle perekonna ainus liik on Limusaurus inextricabilis, perekonnanimi tähendab "mudasisalik" ja liiginimi "võimatu välja saada" – esimesed leitud isendid olid sõna otseses mõttes mudasse uppunud. Limusaurus oli 1,7 m pikk ja kaalus 15 kg. Tal olid pikk kael ja pikad (taga)jalad, kuid esijalad (käed) olid nii lühikesed, et neid peaaegu polnud. Vähe on saurusi, kes elu jooksul nii palju muutuksid: pojad sündisid 42 hambaga, vanaloomadel kadusid hambad täielikult ja neile moodustus nokk. Pojad olid kõigesööjad, vanaloomad taimetoidulised (katsu sa hammasteta noka abil liha süüa!). Suguküpsus saabus 6-aastaselt. Limusaurus on ainus teadaolev hammasteta saurus ja selgroogsete seas on see üldse ebatavaline, et loom sünnib hammastega ja need suureks saades kaotab. Viiest varbast esimene ja viimane olid taandarenenud. Niisugune areng meenutab lindude evolutsiooni, aga see on kokkusattumus: limusaurus suri välja enne lindude tekkimist ega osalenud lindude evolutsioonis.

https://en.wikipedia.org/wiki/Limusaurus

ESIMENE ASTRONOOMIA: Siirius (21. märts)

Siirius on öötaeva eredaim täht, kaks korda nii ere kui ereduselt järgmine, Kanoopus. Siirius on kaksiktäht, mis moodustus 200–300 miljonit aastat tagasi kahest eresinisest tähest. Üks neist, Siirius B, algselt suurem, põles 120 miljonit aastat tagasi lõpuni ja plahvatas, järele jäi Maa-suurune valge kääbus, üks kõige massiivsematest teadaolevatest valgetest kääbustest. Siirius A on Päikesest pisut suurem, 2 korda massiivsem ja 25 korda heledam. A ja B omavaheline kaugus on 20 AU ning tiirlemisperiood 50 aastat. Siiriuse kaugus Maast on 8½ valgusaastat ning ta on silmaga nähtavatest tähtedest kauguselt Päikese ja Alfa Kentauri järel kolmas. Siirius liigub järgmised 60 tuhat aastat Maale lähemale ja muutub veel eredamaks. Praegu asub Siirius Suure Peni tähtkujus.

Ulmes on Siirius väga levinud. Juba Lukianos mainis Siiriuse koeranäolisi inimesi, kes sõdivad tiivulistel tõrudel. Voltaire'i jutustuse "Micromégas" peategelane on Siiriuselt pärit hiiglane. Wellsi "Nägemuses viimsepäevakohtust" irvitab Jumal kõigi inimeste, nii pühakute kui patuste üle, raputab nad ümber Siiriuse tiirlevale planeedile ning käsib: «Nüüd, kus te tunnete mind ja üksteist pisut paremini, proovige uuesti.» Viimases Lucky Starri romaanis rajavad siiriuslased Titanile koloonia ja kuulutavad Titani Siiriuse omandiks, Starr peab läbirääkimiste teel Titani maalastele saama. "Silmarillionis" kutsuvad haldjad Siiriust Helluiniks. "Pöidlaküüdi reisijuhis Galaktikas" pärineb enamik tehnoloogiast Siiriuse Küberneetikakorporatsioonilt. Arthur Clarke'i "Rama aia" tegevus toimub Siiriuse lähedal. Harry Potteri ristiisa on Sirius Black (Sirius B), kes suudab moonduda suureks peniks.

https://en.wikipedia.org/wiki/Sirius

TEINE ASTRONOOMIA: Mehitatud Orbitaallaboratoorium (28. märts)

See oli 1960-ndate USA kosmoseprogramm. Õnnestumise korral saanuks sellest inimkonna esimene orbitaaljaam, kus kosmonaudid saanuks käia kuupikkustel missioonidel. Sidepidamine pidi toimuma Gemini B kosmoselaevaga. Avalikkusele kinnitati, et projekt on rahumeelne, aga mitteametlikult pidi orbitaaljaam NSV Liitu salaja jälgima. Programm kuulutati välja detsembris 1963 ja selle tarbeks valiti välja 17 astronaudikandidaati. Kavas oli 1 mehitamata ja 5 mehitatud missiooni. Novembris 1966 korraldati isegi mehitamata katselend, kuid juunis 1969 projekt tühistati, peamiseks põhjuseks raha suunamine Vietnami sõtta. 7 astronaudikandidaati said 1980-ndatel siiski süstikuga kosmoses käia. NSV Liidu analoogiline kosmoseprogramm Almaz oli märksa edukam ja jõudis mitme mehitatud kosmoselennuni 1970-ndatel.

https://en.wikipedia.org/wiki/Manned_Orbiting_Laboratory

ESIMENE MÜTOLOOGIA: "Troojalased" (2. märts)

"Troojalased" on Hector Berliozi 1858. aasta ooper Vergiliuse poeemi "Aeneis" ainetel, tema kõige ambitsioonikam ja kriitikute hinnangul ka parim teos. Kuid ta suri 1869, ilma et tema teost oleks algusest lõpuni kunagi esitatud. Teatrid nõustusid esitama üksnes üht või mõnda vaatust. Tänapäeval on normiks siiski mängida teos algusest lõpuni. Sisus üllatas mind, et Kassandra tapab enda kaks korda: esimese vaatuse lõpul hüppab lossimüürilt surnuks ja teise vaatuse lõpul pussitab end. Ootasin juba, millal ta kolmandas vaatuses mürgikarikaga välja ilmub, aga see jäi siiski olemata. Viimase vaatuse lõpus tapab Dido enda Aenease mõõgaga, aga ei sure, vaid saab veel viimase nägemuse ja esitab selle enne kokkuvarisemist laulukeeles. Vikipeedia päeva pildiks oli poster, aga mina lingin selle asemel ooperi.

https://en.wikipedia.org/wiki/Les_Troyens

TEINE MÜTOLOOGIA: Lansdowne'i Herakles (8. märts)

Selle skulptuuri kaevas antiigihuviline krahv Giuseppe Fede (suri 1777) välja Rooma lähedal Villanovas asuvast Hadrianuse villast, mille oligi ostnud väljakaevamiste eesmärgil. Kuju oli tükkideks, aga skulptor Carlo Albacini restaureeris selle oma fantaasiat kasutades. Seda, et kujutatud on Heraklest, saab järeldada nuiast ühes ja lõvinahast teises käes: Herakles on tapnud Nemea lõvi, mis oli tema esimene vägitöö. Nemea lõvi oli haavamatu, niisiis kägistas Herakles lõvi surnuks. Edaspidi kandis ta tolle nahka kuulikindla rüüna. Ainult kuidas haavamatult loomalt nahka maha võtta? Herakles tegi seda lõvi enese küüsi kasutades. Kuju müüdi pärast Fede surma paar korda ning 1792 omandas selle Lansdowne'i markii ja Shelbourne'i hertsog William Petty, kelle järgi kuju ongi tuntud. Ent skulptuur ei jäänud igaveseks Inglismaale: 1951 ostis selle naftamiljardär Paul Getty. Tänapäeval hoitakse seda Californias Malibus Paul Getty muuseumis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Lansdowne_Herakles_Getty_Museum.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

KUU SÜRREALISM: Tulnukkoletis ründab? (28. märts)

Seda, et elutud objektid tunduvad vahel loomade moodi olevat, nimetatakse zoomorfseks pareidooliaks. Tegelikkuses on pildil USA-s Bostonis veetööde muuseumis olev aurukondensaator, mida kunagi pumbajaamas kasutati.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Waterworks_Museum_(85472)bw.jpg

KUU ENNUSTUSVIDEO: Maa kliima kuni sajandi lõpuni (3. märts, 4 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:IPCC_Projections_of_Temperature_and_Precipitation_in_the_21st_Century.webm

ESIMENE VANAFILM: "Tema abieluvanne" (17. märts, 20 minutit)

Harry Langdonit peeti 1920-ndatel üheks neljast suurest koomikust Charles Chaplini, Harold Lloydi ja Buster Keatoni kõrval. Tänapäeval on ta unustatud. Langdon nägi oma vanusest palju noorem välja, selles filmis on ta 41-aastane ja mängib edukalt poole nooremat. Tema tegelane kõigis ta filmides on lapsik: rumal, naiivne ja heatahtlik, sümpaatne, kuid üdini igav. Raske on ette kujutada, mis tööd selline teeb. Veel enamgi, raske on kujutleda tõsist filmi sellise peategelasega. Mul on sedagi raske kujutleda, kes tahaks sellisega abielluda, kui ta pole just ise sama lapsemeelne. Võib-olla kui naist on minevikus kõvasti kuritarvitatud, tahaks ta endale sellist kahjutut lapsmeest, aga ikkagi: sellise mehega abiellumine näitab, et naisel on psüühilised probleemid. Enda harimiseks soovitan siiski vaadata, film pole ju täispikk, kõigest 20 minutit ja selles on hulk häid stseene. Kõige värvikam tegelane on pahalane, tema nimi on Google, ta on hullumajast põgenenud ning politsei ja hulluarstid ajavad teda taga.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:His_Marriage_Wow_(1925).webm

TEINE VANAFILM: "Apelsinilaev" (21. märts, 6½ minutit)

Jaapani multifilm 1927. aastast. Bunzaemon otsustab apelsinimüügiga rikastuda ja sõidab kaubalaevaga Kii sadamast (kusagil Osakast lõuna pool) Tokiosse, mida filmis nimetatakse Edoks. Neid vaatavad tuulejumal, kes näeb välja täpipealt nagu vanapagan, ja tema poeg, äikesejumal Raiko. Laevamehed tülitsevad ja üks neist viskab tuulejumalale apelsiniga pihta. Kas teie teate mõnda lugu, kus lihtinimene Jehoovat või mõnda teist jumalat õuna, saapa või kiviga viskaks? Ja pihta saaks? Igatahes tuulejumal vihastab väga ja lubab laeva uputada. Minu jaoks oli lugu huvitav just seetõttu, et polnud üldsegi läänelik. Näiteks kas teile meenub mõni lääne film, milles mees oma abikaasale ja laste emale tõsimeeli ütleks: «Sa oled väga ilus.»? Siin öeldakse. Võtke vanapaganast eeskuju.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:A_Ship_of_Oranges_(1927).webm

KOLMAS VANAFILM: "Punane latern" (28. märts, 80 minutit)

Segaverelise needus seisneb selles, et segavereline on võõras nii ema kui isa sugulastele, mõlemad põlgavad teda segaverelisuse pärast. Minevikus valmis palju teoseid selle kohta, et segavereline pole põlgust väärt kasvõi juba sellepärast, et ta pole oma segaverelisuses ise süüdi, kuid autorid ei suuda või ei taha ka õnnelikku lõppu välja mõelda ja õilis segavereline on määratud traagiliselt hukkuma. See film tõuseb teiste seast esile Alla Nazimova esituse tõttu topeltrollis poolõdedena. Stsenaariumis märkasin aga vigu Hiina olude kirjeldamises, peale selle jäetakse tähelepanuta mõnedki europiidide tegevuse varjuküljed Hiinas, näiteks oopiumi levitamine. Bokserite ülestõus siiski tühja koha pealt ei tekkinud, hiinlased vihkasid europiide põhjusega. Peategelane liitub ülestõusuga mitte poliitilistel põhjustel, vaid sellepärast, et europiidid ei võta teda omaks ja bokserid võtavad. Niimoodi elu käibki.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Red_Lantern_(1919).webm

Commonsi esilehelt käisid läbi ka tunnipikkune austraalia film 1927. aastast ja kahetunnine hispaania film 1924. aastast, aga ma neid ei lingi, kummaski ulmet ei ole ja süžee on neis üsnagi standardne, ehkki Austraalia loodus on muidugi eestlasele harjumatu ja hispaanlaste operaatoritöö oli kohati novaatorlik. Ka "Punane latern" pole ulme, aga ometi ... ometi pole selle sisu banaalne ja ma pigem soovitan seda vaadata. Muide, hispaanlaste oopusest kolmandiku hõlmavad tiitrid, nii et kui keelt ei valda, pole suuremat mõtet vaatama hakatagi.

KUU MEHAANIKAVIDEO: Ghassaei koletis (15 sekundit)

Ratastel liikuvad mehaanikavigurid vajavad siledat pinda. Katsu sa ratastega käru trepist üles või alla viia! Ebatasasel pinnal liikumiseks on paremad jalgadega seadmed, sellekohane termin on jalgmehhanism. Üks sellistest on Ghassaei koletis, mis väliselt küll kole ei ole. Tal on mitu justkui-ratast, ainult, nojah, need ei veere. Jalgmehhanismi puudus on see, et kui ratas liigub ühtlaselt, siis jalgmehhanism jõnksuliselt. Jõnksusid aitab vähendada jalgade arvu suurendamine.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Ghassaei_Beest_Walking_Paths_traced.gif

Tolmunud topeltettur 4: Malemäng Hadeses (Rauno Pärnits)

Daniel Willard Fiske (1831-1904) oli USA õpetlane, bibliofiil ja maletegelane, üks USA ja Islandi maleelu pioneere ja maleajakirja The Chess Monthly esimene peatoimetaja. Ta ei olnud kirjanik, kuigi tema sulest pärineb mitu maleteemalist raamat. Käesolev jutuke ilmus ajakirjas The Chess Monthly 1858. aastal. Jutus on mainitud paljusid nimekaid enne XIX sajandit tegutsenud maletajaid, kes maleringkondade väliselt on täiesti tundmatud. Sestap on jutule lisatud ka väike selgitav spikker.

Jacobus de Cessolis (u 1250-1322) – Itaalia dominikaani munk, kelle XIII sajandi lõpul valminud moraliseeriv maleteemaline kirjatükk „Siit algab huvitav malemäng ehk nii võimu ja inimlike kommete kui ka aadlike kohustuste kirjeldus“ olla kohati isegi Piiblist populaarsem olnud.

Giachino Greco (u 1600-1634) – oletatavasti oma aja tugevaim ja tihtilugu esimeseks elukutseliseks maletajaks loetav Calabriast pärit itaalia maletaja; esimese maleõpiku autor, kelle kirjapandu mõjutas male arengut enam kui sajandi.

François-André Danican Philidor (1726-1795) – prantsuse helilooja ja XVIII sajandi tugevaim maletaja ning maleteoreetik, kelle tähtsus pole ka tänapäeval kadunud.

Philipp Stamma (u 1705-55) – süüria päritolu inglise-prantsuse maletaja, malekäikude algebralise notatsiooni leiutaja ja esimene lõppmängude analüüsija.

Samuel Loyd (1841-1911) USA maletaja ja maleülesannete ning nuputusülesannete looja, keda siiani loetakse problemistide kroonimata kuningaks.

Evansi gambiit – terav Itaalia avangu variant (1. e4 e5 2. Rf3 Rc6 3. Oc4 Oc5 4. b4...)

Viiesekundilised mängud – jutu kirjutamise ajal polnud mõtlemisaja piiramine males veel leiutatud, mistõttu on maleajalukku läinud lõbusad seigad nagu kommentaar „mõlemad vastased on laua taga sügavalt uinunud“ või loobumisvõidu andmine, sest vastane mõtles (!) käiku vähemalt kaks tundi. Selle kõrval tundub ajakontroll 5 sekundit käigule loomulikult pesuehtne ketserlus.

Malemäng Hadeses

David Willard Fiske

Eelmise novembri kolmandal neljapäeval sõin ma lõunat koos mõne malesõbraga. Liharoad olid valitud ja külluslikud; veinid olid kerged ja maitsvad; kohv oli Araabia hõngudest tulvil ning sigaritel oli ehtne Lääne-India maitse. Ega peenemat nauding saanudki tahta.

Hiilgav vestlus pakkus mõistusele toitu; iga roaga kaasnes nali; iga klaas kummutati mõnuga; igale suitsumahvile eelnes teravmeelsus. Arutlesime läbi kogu malemängu ajaloo, alates selle esmakordsest ilmumisest India mägede ja orgude vahel kuni hiljutise Ameerika malekongressini; me imestasime kummaliste juhuste, värvikate tegelaste ja mitmekülgsete huvide üle, mis panid aluse male kestvale menule; vaatasime malekirjanduse laia ja igihaljast põldu ning rääkisime rõhutatult imetlevalt ja aupaklikes toonides suurtest lahkunutest, kes oma kiindumusega kuningliku spordiala vastu olid austanud nii iseend kui malet. Nii ohtrast kehalisest ja intellektuaalsest naudingust roidununa läksin ma koju ja sättisin end kosutava une saamiseks sohvale. Kuid just siis, kui mu silmalaud muutusid raskeks ja mõistus hakkas igatsetud unehõlma tervitama, kostus minu uksele kõva koputus. Ma tõusin nii ruttu kui võimalik ja lasin valel ajal saabunud külalise sisse. See oli omapärase, kuid mitte ebameeldiva näoga argises tumehallis ülikonnas väikest kasvu mees.

Sel ajal, kui ma hõõrusin silmi, üritades meeleheitlikult sissetungijat ära tunda, noogutas too üks või paar korda heatujuliselt ja lausus: „Pange mantel selga ja tulge kaasa. Nagu näete – mina olen juba valmis."

Kas see oli võõra jultumuse ülevus või mõni mu enda impulsiivne kapriis, mis ajendas mind kõhklemata käsku täitma, ei oska ma nüüd öelda. Viskasin mantli ja mütsi selga ning, haaranud mehe käe, astusime selge taeva all kõnniteele ja talvise öö kargesse õhku. Kõndisime tükk aega vaikuses, kuni maju jäi järjest harvemaks ning linna hõng ja hiilgus olid maha jäänud.

Vahepeal seikluse kummalisuse üle mõtiskledes ei vaadanud ma kordagi, mis meie suunas me liigume ja märkasin alles nüüd, et eredad tähed seirasid meid laia põllu keskel ülevalt alla. Lõpuks, künka jalamil ära keeranud, sattusime jõe kallastele, mis erines täielikult kõigist voolusängidest, mida ma mäletasin linna lähedal asuvat. Väike paat, oma ehituselt pooleldi antiikne ja pooleldi moodne, oli kaldale tõmmatud ja selles seisis kummalise välimusega vana habemik paadimees.

„Aerudele, Charon," ütles mu kaaslane. „Võtke aerud ja sõudke meid üle. "

Ma adusin nüüd kõike. See oli must Styx ja too vana laevamees oli Charon. Vastas asusid sünged ja kardetud Hadese kaldad ning meie jalgade all asuvat pekslevat teerada kandis kogu mineviku inimkonna viimane maapealne turvis.

Kohe hakkasid mu silme eest erksalt läbi tormama mu koolipäevade põnevad juhtumised. Hakkasin ümbritsevat maastikku võrdlema Mantuani bardi antud kirjeldusega. Ent kuidas kõik oli muutunud! Kus oli see kohutav eesruum põrgu esimeste lõugade vahel, kus Lein ja Hooldus, kahvatu Haigus, lohutu Vanadus ning Hirm ja Nälg ja Vaegus ühes Surma ja Vaeva, Sõja ja Fuuriadega oma võikaid vorme silmale nähtavaks muudavad?

Leucaspis, Orontes ja Palinurus olid kadunud. Isegi Charoni sünged jooned olid leinavalt pehmendatud.

Hirmutav kasimatus ja leegitsevad silmad olid kadunud. Raevukas hingede laevamees oli nüüd lihtne, roheline vana paadimees, piisavalt puhas ja Dante nähtud occhi di fiamme oli muudetud lustlikuks, silma viskavaks hallide silmade paariks. Tundus, et ta ei ilmutanud soovimatust meid üle kanda, ja ma astusin kõhklematult paati.

Teisel pool Styxi järve olid muutused sama silmatorkavad. Meie revolutsioonilise sajandi sütitavad ja tsiviliseerivad mõjud olid levinud isegi põrgulike piirkondadeni ja linn oli tegelikult jõudmas pelutava jõe piiridele. Päris kindlasti olid paljud endised maamärgid siiski alles. Maandumiskoha lähedal kalda all seisis vana Tantalos. Kuna jumalate karmus oli talle vilja ja vett keelanud, võttis ta liha ja veini ning tundus, et ta kannab oma karistust kõige lõbusamal viisil. Tema pea kohal olnud ähvardav kivi oli geniaalse mehaanilise kaadervärgi abil hoolikalt toestatud ja ta näis olevat toibunud hirmust selle allakukkumise ees. Taamal asuval mäel täitis Sisyphos endiselt oma lootusetut ja lõputut ülesannet, kuid tänapäevase parendamise tõelises vaimus oli ta hankinud väikese statsionaarse aurumasina, mis veeretas kuulsat kivirahnu järsust tõusust üles niipea, kui see alla oli veerenud. Ta lebaskles kõvasti rohtukasvanud paigas, popsides mõnusaimas tujus suurimat piipu. Nägime ka tohutut Tityost vasakul aias. Too oli tulnud kavalale mõttele oma valud tuimestuse abil vaigistada ja nüüd sirutas hiiglane oma kogukat kere laisalt mööda maad, kergitades end aeg-ajalt, et tohutust kolbist kergendavat kloroformi välja valada hiiglaslikule rätikule, mida ta hoidis pidevalt suu ääres. Ixioni kohutav ratas oli nutikalt laienenud, kuni see sarnanes ühega neist miniatuursetest raudteedest, mida näeb meie avalikes lõbustusparkides, ning istudes välimisse äärde kinnitatud hõlpsas tugitoolis, nautis liiga tulihingeline Hera austaja igavesi revolutsioone rahuliku resignatsiooniga.

Kõigist neist vaatamisväärsustest möödudes oli mu giid, kellel polnud kõige vähematki sarnasust Cumea sibülliga (ehkki ta arvas, et on selle naise järeltulija), just valmis sisenema Elüüsiumi väljadele, kui märkasin tee ääres suurt omapärane ehitust, mille mõlemast nurgast tõusis kõrge torn. Nende kõrval niššides seisid tohutusuured valatud ratsarüütlite ja maleoda-piiskoppide kujud; samas asusid suure sissepääsu mõlemat külge toetades oivalised marmorist karüatiidid, kes esindasid väärikat kuningat ja tema kuningannat. Selle kaunistatud fassaadi ees asus omamoodi aia või kaitsena huvipakkuv rida pronksist jalaväelasi, arvult kaheksa. Selle struktuuri peen ilu ja tohutu tugevus püüdis mu tähelepanu ning pärast mõnda aega imelise arhitektuuri vaatamist pöördusin uuriva pilguga oma juhtija poole.

„See," ütles sibülli järeltulija, „on nende õnnetute hingede viimane kodu, kes olid maapealse elu ajal pööraselt pühendunud malemängule. Siin on nad igaviku lõpututes keerdkäikudes sunnitud veetma kogu aja selle tühise lõbutsemise nimel, mis võlus neid nende maapealse eksisteerimise päevil. Jumalad käskisid neil igavesti malet mängida."

„Tule taevas appi!" hüüdsin ma värisedes. „Milline kohutav karistus! Mis on Sisyphose, Ixioni ja teiste piinad ja hirmud nii kohutava, nii šokeeriva karistuse kõrval! Lähme sisse ja vaatame vaeseid armetuid."

„Seal pole palju näha," märkis väike mees, „need malemehed on kõige rumalamad olendid."

Sellegipoolest me sisenesime. Seesmise eesruumi kohal asus kullatud tähtedega läikiv, kenasti nikerdatud lihtne pealdis:

Hadese Maleklubi.

Minu giid peatus siin, andes mulle ranged juhised peatselt naasta, ja ma astusin esimesse pikas ruumide jadas.

Ilmselt oli see antud uutele tulijatele. Ühes nurgas istus prantslane, poeedi läige silmades, mängimas malet, joomas absinti ja pahvimas sigareid. Tema lähedal seisis nägus ungarlane, kes kommenteeris kuulajaskonnale huvitavat seisu: valge kuningas ja kolm etturit musta kuninga ja kolme etturi vastu. Ruumi kaugemas nurgas istusid omamoodi kõrgendatud aujärjel kaks mängijat – naerev, ümmarguse näoga prantslane ja vaikne iirlane –, keda ümbritses suur summ. Iirlase kõrval oli mängu üles märkiv eakas prillidega härrasmees. Tundsin rahva otsekohe ära ja kiirustasin innukalt tunnistama, kuidas Suurbritannia maletajate esinumbri ja Gallia tunnustatud meistri vaheline mõõduvõtt sai uue hingamise. Esimene oli just valinud lipugambiidi ning teades päris hästi, kuidas sellised mängud tavaliselt lõppevad, ei jäänud ma lõpptulemust ootama. Kõrvaltoast leidsin Süüria Stammaga mängiva monarh Philidori, kelle pea oli pärjatud luuderohust vanikuga. Partiid jälgisid sir Abraham Janssen ja hulk suurte meistrite kaasaegseid. Ligi sama suur rühm piiras kõrvalasuvat teist lauda, kus käis mäng kahe suure modenalase vahel. Kui ma kavatsesin sellest ruumist lahkuda, tõusis üks mees ja palus mind viisakalt ühele mängule. Kuna mul polnud mingit vastumeelsust nautimaks au kohtuda ühe mineviku varjuga, istusin maha. Loosisime avakäiguõiguse – see kuulus mulle. Mulle tuli geniaalne idee. Need vanad võitluskaaslased, mõtlesin ma, kes olid juba ammu maa pealt lahkunud, ei saa ju uusi avanguid hästi tunda, ja ma mängisin Evansi gambiiti. Mu vastane muigas, kui pakkusin lipuratsuetturi kahingut ja võttis selle kõhklematult vastu. (Läbi mu mälu sähvatasid sel hetkel kõik pahvikslöövad partiid Evansi gambiidiga, mida olin äsja lõppenud Ameerika malekongressi ajal pealt näinud, ja otsustasin mõttes olla selle konventsiooni liikmeks saamise vääriline.) Tema naeratus aga kadus heitluse edenedes, muutudes üllatuseks, millele järgnes peagi varjutaoline nägu, mis ei erinenud sellest, mida olen näinud elavate – ja kaotavate – mängijate nägudel. Ma võitsin galantselt ja varikuju nõudis innukalt selle eest revanši, kuid meenutades oma giidi käsku, vabandasin ennast. „See avang," pomises mu hiljutine vastane, „oleks pidanud olema minu raamatus; see oleks mind surematuks teinud." Seda kuuldes nõudsin ma tema nime ja sain teada, et olen võitnud suure Greco enese. Kinnitasin talle, et tema kuulsus veel lihalike mängijate seas ei vaja täiendust, et seda alal hoida või püsivamaks muuta. See kompliment teenis teatud määral tema haavatud edevust ja ta ei kutsunud mind enam mängima, kuid ta pakkus tungivalt mulle oma kohustuslikku seltskonda ülejäänud ruumide külastamisel.

Ei luuletaja sulepea ega maalikunstniku pliiats ole suutelised kogu oma hiilgavas valguses ja varjus kujutama stseene, mille tunnistajaks olin oma jalutuskäiku tehes. Ma rändasin tagurpidi läbi male pikka ajalugu. Iga samm tõi nähtavale uusi huvipakkuvaid ja imekspandavaid isikuid. Kõik kuulsad tegelased, kõik kangelaslikud isikud, kelle nimed säravad mängu annaalides, vaatasid mu poole, kui ma neist möödusin. Kuningate ja talupoegade, aadlike ja preestrite, teadlaste ja sõdurite varikujud segunesid kummaliselt mitmekesistes rühmades. Hommikumaade mehed mängisid rahulikult ebaromantilise Lääne poegadega. Buddhale pühendunud, Muhamedi järgijad, Konfutsiuse jüngrid ja Zoroasteri õpilased vestlesid sõbralikult sama laua taga ühes Moosese seaduse uskujate, jumalakartlike Rooma laste ja innukate Lutheri õpetuste pooldajatega. Kindlasti, ütlesin ma endamisi, pole olemas nii laia usutunnistust kui ortodoksne male. Ei rass ega religioon, vanus ega kast, nahavärv ega kliima ei saa oma kõikehõlmavatelt alustelt eraldada Caissa templi ehtsaid kummardajaid. Minu tähelepanu ei jagunud aga mitte ainult maletajatele.

Iga ruum oli sisustatud laudade ja nuppudega, mis olid moes vastava ruumi elanike maistel päevadel.

Antiiksed malesõja vahendid nagu need, mis kaunistavad Caxtoni ja Cessolise trükitud köiteid või paistavad silma keskaegsete käsikirjade sädelevate, luitumata illustratsioonide seas – nikerdised puidust, luust, elevandiluust, morsashammastest ning aeg-ajalt nikerdatud haruldasematest ja hinnalisematestki materjalidest –, olid hajutatud laudadele, mis olid oma mustrite, materjalide ja konstruktsioonide poolest sama erinevad. Esindatud olid nii varasemate ajastute tahumatud kujundid kui ka moodsa aja elegantsed malelauad ja -nupud. Nendele isikutele ja asjadele juhtis Greco lahkelt tähelepanu, saates oma selgitusi nüüd humoorikate kommentaaride või vaimukate satiirikübemetega.

Lõpuks jõudsime avarasse saali, mille ümber näisid meie läbitud ruumid olevat ehitatud. Selle ruumika halli keskel seisid neli suurt puuri või tahket rauast ahju. Igaühe all olid leegitsevad puu- ja kivihunnikud ning sünged, paistes nägemisega tuletõrjujad seisid valmisolekus uut kütust alla lükkama. Arvasin esmapilgul, et see peab olema klubi köök. Siin valmistatakse kahtlemata kõige peenemaid hõrgutisi, kõige peenemaid roogasid, et selle malehuviliste hulga kõhtu rõõmustada.

Kuid lähemale jõudes jäin lausa tummaks, kui kuulsin ühest ahjust kostvaid kohutavaid oigeid, ja kui ma seda lähemalt uurisin, nägin seal poolt tosinat olendit kuumuse intensiivsusest põhjustatud piinades. Pöördusin kaaslase poole, et selgitada seda kohutavat vaatemängu. „Te märkate," ütles Greco leebelt, „et need ahjud on nummerdatud, vastavalt üks, kaks, kolm ja neli. Need on lihtsalt meie parandusmajad nende klubi liikmete jaoks, kes on saanud hakkama enama kui pisipattudega. Klubi reeglid nõuavad, et neid inimesi, kellel on harjumus käia kiirustades ja kaalutlematult, karistatakse kahekümne nelja tunnise vangistusega ahjus number üks. Neid, keda mõjutab vastupidine viga ja kes tavaliselt tarbivad rohkem kui viisteist minuti igale käigule, paigutatakse sama pikaks ajaks number kahte. Kolmas on mõeldud neile dementsetele armetutele, kes tunnevad haiglast armastust vahetamiste, viiesekundiliste mängude ja sarnaste võõrapäraste malevariantide vastu. Neljandas numbris parandame silmatorkavaid ja ennekuulmatuid vigu, mis varjutavad paljude probleemiloojate ja mõnikord ka teiste malesõprade isiksusi; kes iganes julgeb paluda klubil uurida rohkem kui ühte ülesannet päevas, see viiakse meeleparandamiseks neljaks ja kahekümneks tunniks number nelja. Nende kuritegude kordamise eest karistatakse topelt. Näete, et number kolm on kasutusel. Ma ise kogesin kunagi ebamugavusi, mis tekkisid pikaajalisel viibimisel number ühes."

„Milline idee!" hüüdsin, kui kalaabrialane lõpetas. „Ma imestan, et mõni tark, selge mõtlemisega kamraad teises maailmas pole sarnast plaani välja mõelnud. See on ülimalt lihtne ja minu hinnangul peaks see olema ka väga tõhus. Milline kasulik muutus toimuks meie maapealsetes klubides, kui selline korraldus võetaks osaks nende tavadest!"

„Teie, surelikud," vastas Greco rahulolevalt, „leiaksite selle kindlasti suurepärase ja tervitava väljamõeldisena."

Seejärel naasime saali, kus olin esimest korda Grecoga kohtunud. Philidor ja Stamma olid selleks ajaks oma mängu lõpetanud ja mõtlesin neid hämmastada ühe ülesandega meie poolt Styxi ning juhtisin nende tähelepanu India maleülesandele. Kohe tunglesid nii süürlane kui ka tema kuulus konkurent ühes Ponziani, Briihli, Atwoodi, Verdoni, Bernardi ja teistega laua taha. Kuni nad nuputasid selle keeruka ja ilusa mõistatuse lahenduse kallal, jäi mu silm vabaksjäänud lauale ja panin vaikselt sinna üles Loydi kena kolmekäigulise matiülesande.

„Siin," ütlesin mina uhkusega, „on veel üks ilus ülesanne, mis on meie, surelike, seas hiljuti välja mõeldud."

Vaevalt olin sõnad suust välja saanud, kui tekkis suur kisa. Karjuti: „Rösti teda! Neljandasse!“ kõlas igast küljest. Mind nabiti koheselt kinni ja rutati kohutava sisehoovi poole. Kogu õudus mu saatuse üle tabas mind ühekorraga. Karjusin valjusti oma teejuhti, kes mu hirmust tulvil häält kuuldes saabus just õigel ajal, et mind kohutava punakaskuuma ahju lõugade vahelt välja kiskuda. Olin nii hirmul, et ei suuda tänaseni meenutada ühtegi seika meie naasmisest ülamaailma. Mu teadvus tuli tagasi alles siis, kui leidsin end taas oma sohval rahus ja turvalisuses.

Raamatuarvustus: Stanley G. Weinbaum „Planetaarsed lood (Marko Kivimäe)

Gururaamatu teine raamat, esimene oli väga hea ulmejutukogu „Läbi valu ja vaeva", mida soovitan soojalt. Sealt jäi mulle silma Stanley G. Weinbaumi lühijutt nimega „Muutuvad mered", mis stiililt oli n-ö geograafiline ulme. „Planetaarsed lood" viivad meid aga kosmosesse.

Weinbaumi elutee oli lühike, kopsuvähk viis ta meie seast kolmekümne kolmandal eluaastal (elas 1902-1935). Aktiivne kirjutamisperiood oli tal elu lõpus 1933-1935, kus ta avaldas mitmeid lühijutte ja romaane, suuremas osas ulme vallast, aga oli ka romantiline olmelugu „The Lady Dances”, mille üllitas üldsegi Marge Stanley pseudonüümi alt.

Samas nende paari aasta jooksul jõudis Weinbaum kirjutada palju huvitavat, teda on eeskujuna maininud näiteks Isaac Asimov, Robert Bloch ja Robert A. Heinlein. Ulmelugudes on Weinbaum hästi põhjalik ja detailne, teinekord võib pikalt rääkida keskkonna temperatuurist või mõnest tehnilisest lahendusest. Kusjuures ega lugu ise ei jää tahaplaanile, küll on aga see kenasti ära mõõdetud ja tehniliselt paigas. Loomulikult on vahepeal aeg pea sada aastat edasi läinud, seega tasub arvestada, et inimene on vahepeal targemaks saanud ning mõni detail on tegelikult teistsugune, kui tollal parima teadmise juures oli.

Raamatu on tõlkinud Kristjan-Jaak Rätsep, toimetanud Riho Välk, keeletoimetanud Külliki Kask. Tulemus on keeleliselt väga nauditav, hea töö! Eriti muljetavaldav, kuna tõlkija jaoks on see esimene suur töö.

„Planetaarsete lugude" kaanepilt on kohe selline... uljas, kuna mulle jäi raamat näppu kevadel, kus till tõuseb ja hernes tahab keppi saada, siis ei saanud jätta neljanda-bee stiilis muigamata. Aga noh, Meelis Krošetskini kaas on aus, rikutus on vaataja silmis.

„Marsi odüsseia" ja „Illusioonide org" viivad meid Marsil kokku veidra kohaliku eluvormiga nimega Tweel. „Punane Peri" räägib piraatluses kosmoses, kogumiku ainus lühiromaan. Mingis mõttes klassikaline seikluslugu nagu tegelikult suurem osa siinse kogumiku paladest.

„Parasiitplaneet", „Lootosesööjad" ning „Kahtlane planeet" moodustavad Ham Hammondi ning Pat Burlingame’i triloogia, kus mees ja naine kohtuvad, seiklevad, abielluvad, seiklevad ikka edasi. On lahedaid taimi ja omamoodi varjuolendeid Uraanil ning mujal. Selline hästi mõnus kolmik.

„Lunastav kivikuhil" on selline pigem lihtne lugu, kus piloodile antakse veel võimalus lennata ning missioonil on varjatud pooled.

„Eksirännak Titanil" võtab raamatu kokku, oli mu jaoks mingis mõttes kogumiku tipplugu, äärmiselt külm Titan ning kahe inimese ellujäämislugu. Mingis mõttes ei olnud see üldsegi mitte ulme, mulle endale tuli hoopis ulmegarneeringus Jack London silme ette. Aga see selleks, lugu oli jäine ja hää.

Paar juttu jäi hetkel mainimata, mitte, et nad oleksid olnud kuidagi halvad, aga ei osanud nagu midagi nende kohta ütelda. Tegelikult see käib terve kogumiku kohta, tase ja olemus on ühtlane, mis tähendab, et lood kipuvad mingis mõttes teineteisega kokku sulanduma. Jälle ollakse kusagil planeedil, tihtipeale on naine hädas, õigel hetkel õiges kohas olev meeskodanik tuleb ja lahendab olukorra. See kõik siis hästi detailselt kirja panduna ning joonlauaga paika mõõdetud.

Stiili poolelt on kohati tunda naiivsevõitu kutsikaenergiat, mis üldjoontes on äge, puhta ja rikkumata hinge kirjutatud süütud emotsioonid kumavad läbi. Eriti just romantika puhul on kõik lihtne ja üsna probleemivaba. Boonusena veel see, kuidas naised järjest meeste kätte ise langevad, hakkas mulle mingil hetkel natuke koomikseid meenutama. On see ju mõnevõrra ebarealistlik – aga ausalt üteldes ongi hea lugeda siiraid ja kauneid seikluslugusid, ei pea kõik olema nii küüniliselt nukker ja lohutu, nagu see tänapäeva (ulme)kirjanduses kipub päris tihti olema.

Kui ma nüüd võrdlen juttu „Muutuvad mered" ja siinset kogumikku – mulle meeldis üldjoones „geograafiline ulme" rohkem kui „planetaarne ulme". Võib-olla on asi ka mahus – „Muutuvad mered" oli selline üks selge tükk, väga kvaliteetne ning mõnusalt loetav lühijutt. „Planetaarsed lood" on endiselt väga hea, ma tõesti nautisin väga lugemist. On mõned... kas just isegi kritiseeritavad kohad, aga natuke kuidagi kriipis või nii. Samas olgem ausad – norimiskohti leiab alati, ideaalseid "viielisi" raamatuid on vähe.

Pikk jutt, sitt jutt. Gururaamatu kaks esimest raamatut on üks korralik kaheraudne põmakas, soovitan soojalt lugeda. Weinbaumi „Planetaarsed lood" on tehniliselt läbimõeldud hoogsad ulmeseikluslood, mis annavad suurepärase võimaluse piiluda USA eelmise sajandi kolmekümnendate ulmemaastikule.

4/5

Raamatuarvustus: Stanley G. Weinbaum “Planetaarsed lood” (2) (Elar Haljas)

Kogumik on kokku pandud lühikese loomeperioodiga ulmekirjaniku Stanley G. Weinbaumi kümnest kosmoseseiklusest. Seda raamatut ei tohiks puhtalt tema kaane järgi hinnata, nii et ärge uskuge kirjeldust, mis on ära toodud raamatu tagakaanel - kogumik sisaldab ikkagi kümmet lugu, mis maalivad pildi väga mitmekesiste võõrplaneetide looduskooslustest koos aborigeensete elanikega, ning just värvikad kirjeldused ongi antud kogumiku kõige suurem trump. Lisaks on ka kogu füüsiline maailm üllatavalt detailselt läbimõeldud ning sajandivanuste lugude puhul on seegi imetlusväärne, et lood ikka veel aktuaalsed püsivad ja suudavad ka veidi tõsisema ulmelugeja meelt lahutada. Kahjuks on päris palju materjali ikkagi ajahambast puretud ning heale ulmeelamusele annavad tagasilööke arhailine keelekasutus ja lihtsakoelised süžeed.

Esimesed paar lugu - “Marsi odüsseia” ja “Illusioonide org” - maalivad lugejale kohati lausa paradiisina näiva Marsi koos mitmetest erinevatest võõrliikidest kubiseva biosfääriga. Kui lugeja suudab ära unustada, et tegevus toimub planeet Marsil, siis on lugu igati nauditav ning hea emotsioon tekib seiklusliku reisikirjelduse lugemisest. Peamine miinus esimese ja ka teise jutu juures on kogu loo jutustamine jutustuse sees, mis ei anna loole mitte midagi juurde peale lisapagasi suhteliselt mõttetute kommentaaride näol. Teises loos suudab autor pakkuda veidi rohkem põnevust, tuues väga huvitava mütoloogilise seose Maa ja Marsi mineviku kohta, mis lisab vähemalt minu arvates loole just täpselt seda müstilist vürtsi, mis esimeses loos puudu on.

Kolmas jutt kogumikus, “Punane Peri” oli juba tunduvalt nauditavam seiklus täis teaduslikku ulmet, hoogsat märulit ning ka romantikat. Jätkuvalt oli loo tugevaks küljeks väga huvitav võõrmaailma kirjeldus, mis selles loos toimub kääbusplaneedil Pluuto, ning kus seegi kord on olemas planeedile omased võõrliigid. Mitte nii tugevaks küljeks on aga veidi puine armastuslugu, mis on küll loo kirjutamisajastule truu, kuid tänapäeval lugedes tundub suhteliselt algeline. Õnneks jutustuse lõpp lisas veidi vürtsi ja lõpupuänt andis loole veidi huvitavamaid toone.

No ja siit edasi ongi kõik lood justkui sama vormiga valatud - uus taevakeha, uus biosfääri kirjeldus koos võõrliikidega, väiksemat või suuremat sorti armastuslugu ning pisikene infokild, mis loo lõpu veidi huvitavamaks teeb. Täpselt seda vormingut järgib kogumiku neljas lugu, “Loodete kuu”, kus lugeja viiakse tööstusspionaaži põnevikku vesise kliimaga Jupiteri kuul - Ganymedesel.

Ka järgmine jutustus, “Parasiitplaneet” jäljendab sama mustrit planeet Veenusel, kus ulmelist maailma kasutatakse väga lihtsa armastusloo illustratsiooniks. Kogu lugu oleks palju loogilisem, kui autor ei oleks peategelasi pannud üksteisest nii palju mööda rääkima. Samad tegelased seiklevad ka kogumiku kuuendas loos “Lootosesööjad” ning kuna tegelased ja ka keskkond on juba tuttavamad, siis keskendutakse rohkem seikluslikule ulmele. Kuid ka siin häirib tegelaste kohatine väga ebaratsionaalne käitumine - võõras ja ohtlikus keskkonnas peaks alalhoidlikkust rohkem olema ning pea ees tundmatusse hüppajad peaks loodus ise üsna kiiresti välja praakima. Antud juhul aga autori toetav käsi ei lase neil hääbuda ning ka järgmises jutus “Kahtlane planeet” on nii Hamilton Hammond kui ka tema kaasa Patricia jälle tagasi, et uurida udust ja ohtlikku Uraani. Oma ülesehituselt on see väga sarnane “Lootosesööjate” loole, kuid mitte nii tempokas ning kammitsetud suuremast ängist ja vaevast.

Veidi huvitavama süžeega jutt on “Lunastav kivikuhil”, kus lugejas suudetakse säilitada huvi kogu loo vältel ning jutustuse eesmärk selgub alles suhteliselt teose lõpus. Kahjuks ka siin kohtab tegelaste poolt veidi puist ja ebaratsionaalset käitumist, ka loo kurikael on lugejale suhteliselt varakult ära tuntav.

Eelviimane lühilugu “Hull kuu” viib meid Jupiteri kuule Iole ning pakub veidi tragikoomilise seikluse, mis muidu järgib jällegi eelnevalt väljatoodud loo-ülesehitust. Samas pakub aga peategelaste võitlus kohaliku fauna ja flooraga uskumatult muheda elamuse - just võitlus rotisuuruste paharettidega, näppuritega lisab loole kuhjaga vürtsi.

Viimane jutt kogumikus, “Eksirännak Titaanil” on veidi melanhoolne ning järgib sisuskeemi väga täpselt, jäädes oma tasemelt pigem antud kogumiku nõrgemate lugude hulka.

Raamatuarvustus: Clifford D. Simak „Mängud ajas” (Mairi Laurik)

Mõne raamatu puhul tead juba poole raamatu peal täpselt, mis teemast arvustust kirjutades kinni haarata, kuid „Mängud ajas” nende hulka ei kuulu. Küll aga kuulub raamat nende hulka, mille lugemist ma nautisin. Veidral kombel nautisin seda enam, mida enam ma tundsin, et siin ei ole ühte ja ainukest teemat, kuid sellest kõigest veidi hiljem. Simaki nimi ei vaja siinsele lugejale tutvustamist. Selle eelmise sajandi ajakirjaniku sulest sündinud lugusid on eestikeelsete tõlgetena ilmunud mitmeid, neist “Nagu õieke väljal” juba 1975. aastal. See oli ka minu, ning ilmselt ka enamiku seda arvustust lugevate inimeste, esimene tutvus Simaki loominguga. Neid lugusid, mis mulle kustumatu mulje jätnud on, on enam. Lisaks eelmainitud raamatule “Nagu õieke väljal” lummasid mind “Libainimesed” ja “Libahundiprintsiip”. Ülejäänud loetud lood lummasid vähem, kuid päris nigelaks pole ma ühtegi neist nimetada saanud. Ei saa sedagi! Pigem liigitub “Mängud ajas” minu jaoks sinna paremate hulka.

Kõik algab sellest, et üks mees, Asher Sutton, saabub tagasi pikalt kosmoserännakult, kuid vahetult enne tema maandumist ilmub silmpiirile keegi tulevikust, kes nõuab, et Sutton tapetaks kohe kui ta esimese sõõmu Maa õhku on hinganud. Tapetaks veel enne, kui ta midagigi teha jõuab. Aga miks või kuidas, sellega tegeleb kogu ülejäänud raamat. Ma olin nautinud ligi 300 lehekülge raamatut, kuid kui ma raamatu lõpetasin, olin pisut nõutu, et millest ma tahaksin teha arvustuse peateema. Mis oli Simaki enda peateema selle loo juures? Ausalt? Ma ei ole kindel. Aga olgu! Ma siis räägin natuke loost endast. Asher Sutton on oma pikal reisil kogenud asju ja olevusi, mille sõnadesse paigutamine pole lihtne, kuid tal on teadmine, et ta peab selle kõik raamatuks kirjutama. Peab maha istuma ning muutma inimmõistusele hoomatavaks looks mõtted, mis ületavad inimmõistuse piire, laiendavad meie nägemust liikidest, Saatusest ja paljust muust. Tulevikus algab sõda just tolle raamatu pinnalt - on selle pooldajaid, vastaseid, redigeerijaid ja moondajaid. Tulevikus, üsna lähitulevikus Asheri ajast vaadatuna, on olemas ka ajas reisimise võimalused ning kõik osapooled on mõistnud, et sõja võitmiseks ei ole lihtsamat võimalust, kui minna ajas tagasi ning mõjutada Suttoni eluaega. Olgu siis raamatu kirjutamise takistamiseks või selle valmimise garanteerimiseks.

Suur osa raamatust suunab lugeja mõtisklema usu (kuigi Saatus pole usk, seda rõhutatakse palju), ususõdade ning inimestega manipuleerimise üle. Mis võiks ja peaks olema lubatud? Kuidas on lood androididega? Introverdina leidsin üsna õõvastavana mõjuva loosungi “Sa ei ole kunagi üksi!” variatsioonide taaga. Lugu sellest, kuidas pisikesed mõtted võivad vallutada galaktika, seejärel teise ning viimaks need kõik. Mulle tundub, et Simaki enda jaoks oli selle väljakuosa peal ka mõte, mis sundis teda raamatut kirjutama, miski, mida ta üritas lugejale selgeks teha nende vahenditega, mis autoril sõnumisaatjana ja lugejal vastuvõtjana pakkuda on. Ma ei hakka neid ideid ja mõtteid siia tooma, vaid jätan need lugejale endale avastamiseks. Olgu vaid öeldud, et iga veidikese aja tagant korduvad motiivid koorivad uusi kihte, valgustavad uusi nurki, kuid jäävad siiski iseendiks - korduvateks motiivideks - nii, et mõte jõuab tõepoolest ajus vibreerima ja oma elu elama hakata.

Kuidas kirjeldada võõrast? Olgu selleks võõraks siis mõtteviis või eluvorm. Ja kui valulik võib olla võõra omaseks mõtlemise protsess. Seda nii indiviidi kui inimkonna vaatevinklist. Erinevate organisatsioonide või ühiskonnagruppide erinev vastuvõtlikkus on omakorda pingete allikas, kuid nende pingete kaudu on autor meisterlikult edasi andnud meie kohanemisoskuse, mida väikese mugandamise kaudu saab tagasi ühele planeedile ning täitsa tavaliste eluliste olukordade juurde tuua. Viimase aasta võõrandumine meile varasemast harjumuspäraseks olnud eluviisist on needsamad diferentseeritused toonud päevalehtede veergudele. Loodetavasti aitavad päevauudised nüüd oma paradoksaalsel moel hoopis lugejal kergemini mõista Simaki mõtteid.

Teise suure teemana võiks androidid ja robotid täitsa eraldi välja tuua. Simak on need kaks teemat küll sujuva sulega põiminud, kuid mingis mõttes jäävad teemad siiski ka eristatavateks. “Mäng ajas” on omamoodi mõtisklus nende tulevikupäevade üle, kui meid on paljudel planeetidel, kui meil on tehnoloogia, mis viib meid nii kaugele, et seesama tehnoloogia peab tulema appi meie kandmiseks, toitmiseks kui ka seltskonna pakkumiseks. Tehnoloogia eluolulisuse sabasulgi näeme me tänastes pandeemiatingimustes juba niigi, kuid avardades inimkonna üle tuhandete planeetide, tekivad hoopis teistsugused sõltuvussuhted. Võrreldes kaasaegsete autoritega jääb Simak küll tehnoloogiale teadvuse andmise osas tagasihoidlikuks, kuid kuigi raamat ilmus esimest korda üsna täpselt eelmise sajandi keskel (70 aastat tagasi), ei ole see tehnoloogilises plaanis ülemäära väsinud. Jah, selles on oma ajastu märke, kuid mitte ajalikkust. Ühe veidra “ajastukohase” märgina tabasin end mingil hetkel mõtlemas, et, näe, ta kasutab neidsamu elemente, mille peale Asimov psühhoajaloo üles ehitas (üks lummav mõttekäik, mis väidab, et inimkond käituks nagu kannutäis vett, kui inimesi oleks sama palju kui kannutäies vees molekule), kuid siiski piisava erisusega, et saab väita - sarnaselt teadmistebaasilt kasvavad sarnased mõttevälgatused, mida igaüks siis omamoodi läbi mõtleb ja läbi mängib. Simaki jaoks ei olnud tegemist kandva ideega, vaid pelgalt detailiga, mis hetketi läbi käib. Järjekordne motiiv, järjekordselt jonnakalt korduv.

Minu jaoks isiklikult oli hoopis lummavam ja ilmselt ka olulisim teema hoopis ajaränd. Ajarännu probleemistik on mulle ilmselt lihtsalt südamelähedasem, sest see kätkeb endas nii paljusid lõkse ning loogikavastasuse võimalusi. Ja samas on idee ajarännust ikka ja alati lummav. Rännata tulevikku, mis võibolla iial ei realiseeru? Lennata minevikku ja käkerdada midagi ära, mille tulemusena ajarännutehnoloogiat ei avastatagi? Simak on peamised probleemkohad väga selgelt läbi mõelnud ning seejärel ka sõnastanud. Kombineerides ajarändu, psühholoogiat ja Saatust saab ta komplekti, mis loosiseselt täitsa toimib. Muide, siingi on erinevate tegelaste kaudu antud erinevaid lähenemisviise, mis siis kombineerituna peaksid vibreerima hakkama ning lugeja mõtte tööle panema. Kui ma nüüd loole tagurpidi tagasi mõtlen, tekib tunne, et Simak muutis ajarännu tahtmatult lugeja jaoks olulisemaks. Kui loo eetilised küsimused võisid ehk olla Simakit kui autorit käivitavad, siis selle loo jutustamiseks vajalik ajarännuloogika näib olevat see, mis autori enim higistama on pannud.

Raamatu eestikeelne pealkiri “Mängud ajas” võib ju esmapilgul öelda, et ajaga mängimine oli olulisim, kuid hetkeks peatudes tabab pilk, et kääne on vale, jäädes viitama pigem mängule, mis ajas kordub ja muutub, kuid kordub sellegipoolest. Ikka ja jälle suunatakse lugeja pilk inimlikkuse olemusele, inimeseks olemise defineerimisele ning kõigele, mida definitsioonid kaasa tuua võivad. Loo ingliskeelne pealkiri “Time and Again” viitab viimatimainituile isegi jõulisemalt. Kõikvõimalikud alternatiivpealkirjadki viitavad küll aja olulisusele, kuid seda pigem mõõtevahendina või mängureeglite paikaseadmise vaatevinklist. Nende reeglite peale on ehitatud üks oskuslikult läbipõimitud lugu meist kõigist, motiivid ning korduvused pakuvad mõtlemisainet väga laial huvideskaalal ning ilmselt leiavad erinevad lugejad ka selle loo peateema erineva olevat. Sellest tulenevalt jään ootama vestlusi, mis omamoodi metatasandina hakkavad mu ümber korduvate motiividena koguma mõtteid, mille lugemine ühes või teises inimeses esile kutsus. Ka see on viis, kuidas lugu ajas mängima asub, sel korral küll lineaarses ajas.

Raamatuarvustus: Meelis Kraft „Saared” (Elar Haljas)

Autorite lühijuttude kogumikud on viimasel ajal üha populaarsemad ning satuvad ka minu lugemislauale tunduvalt tihedamini kui täispikad romaanid. Võib-olla tuleb siin kiita ka hetkeolukorda, kus autorid julgevad ja saavad teoseid ka omal käel välja anda. Nii sattuski märtsikuu lõpus mu lugemisvara hulka Meelis Krafti teos „Saared", kus igas tükikeses oli vähemal või rohkemal määral ka mere ja saarte temaatikat kaasatud. Hea oli näha, et kirjanikul oli tohutult potentsiaali, elegantne kirjastiil, hästi tehtud taustauurimused ja igas jutus korralik idee. Kõik see andis väga hea eelduse, et antud raamatust oleks võinud saada väga tugev jutukogumik, aga see jutustamisstiil ei istunud mulle kohe kuidagi - jäi puudu konkreetsusest, lõpplahendused olid nõrgad ning kohati ei suutnud autor ka loo stiili algusest lõpuni hoida. Alguse kohta enam-vähem, aga järgmine kord tahaks juba paremini viimistletud materjali.

Olgu kohe ära öeldud, siis autorile meeldib väga oma jutustuse sees jutustada veel üks lugu ja vahest isegi rohkem kui üks. Sarnase mustriga hakkas peale ka merest ja alternatiivmaailmast rääkiv lühilugu „Cali Mobilia”. Algus oli väga paljutõotav ning oma ülesehituselt väga sarnane Gene Breweri „K-Pax” romaanile - hullumaja, tulnukas ja palju huvitavat maailmakirjeldust, kus ei puudunud ka müstiline element. Loo teises pooles tehti aga kiirelt paar stiilimuutust ning saabus lõpp, mis oleks võinud olla veidi teravam ja huvitavam, lugu lõppes kuidagi liiga järsku ära. Üldiselt väga korralik algus, mis kruttis huvi ainult ülesse, et mis häid ideid autoril veel on lugejale pakkuda.

Järgnev novell „Katkise torni linn” võis küll koore all peita päris huvitavat ideed iseseisvatest linnriikidest, aga kahjuks teostus ei suutnud seda lugejani piisavalt hästi tuua. Algus oli minu jaoks veidi liiga abstraktne ning sealt edasi stiilimuutused koos hüpliku ja veidi segase loo kulgemisega ei parandanud ka olukorda. Positiivse poole pealt oli loo teine pool päris tempokas märulipõnevik ning jutustus tervikuna tekitas mõningaseid assotsiatsioone Philip Reeve romaaniga „Surelikud masinad”.

Abstraktsemalt jätkas autor ka loos „Tagasipöördumine kummitavatele randadele”, kus jutustamisstiiliks võeti seekord üsna igav 19. sajandi seiklusjutu formaat ning kogu tegevus anti edasi päevikuvormis. Lugu huvitavaks tegevaid elemente justkui oleks pidanud olema: piraatide aare, müstiline saar, „faasinihkega” tegelased, aga kogu see kompott kokku tundus selline veidi häiriv unenägu, mille võimalikult kiiresti unustad peale ärkamist.

Enim meeldis mulle jutustus „Ühtegi üleliigset inimest", kus huvitavad ideed inimestega manipuleerimisest ja ekstreemsetest ühiskonnakorraldustest olid väga hästi ära lahendatud. Algus meenutas nii mõndagi populaarset noorteromaani oma kontrollitud ühiskonna ja rangete reeglitega, kus armastus ikka võtab oma. Ja siis tuli „labürindist" väljumine ja ning loole tekitati veelgi üks dimensioon juurde, mis tundus kuidagi lahja, aga samas sobis loo lõppu väga hästi.

Järgnevalt lustis autor täiega lühiloos „Viimane vastulöök”, lastes fantaasial rännata ja genereerides võimaliku stsenaariumi, kuidas ka rangetes tingimustes mõnusalt vanadusepõlve veeta. Lugu ise oli selline kodune naabritevaheline vastasseis, kus ei puudunud ei tümaka laskmine ega ka autokummide vilistamine. Tehnoloogiat oli küll loosse omajagu poogitud, aga tundus veidi rohmakalt tehtud, „traagelniidid” olid näha.

Lühijutt „Pasir HIjau saare saladus” on kogumiku üks filigraanseim ja viimistletuim jutt, rääkimata sellest, et kõik viirustega seotud on ju hetkel väga aktuaalne. Samas oli tunda ka selles loos tohutut macho’likkust, kohati küll ülepakutult, aga õnneks see väga ei häirinud. Mis aga häiris, oli kohatine kõikuv jutustamisstiil, kus ühel hetkel suudeti väga meisterlikult sõnu ritta seada, aga seal samas kõrval lajatati suhteliselt labaselt ja robustselt. Jällegi oleks ma lõpplahendust näinud veidi huvitavamana, aga ka autori poolt valitud variant töötas antud jutu kontekstis väga hästi.

Kogumikku lõppu jäeti üleloomulik thriller „Hüvasti, sõbrad”, mis tahtis lugejale sisendada hirmu teistpoolsuse ees, aga kahjuks ei suutnud seda teha ja tundus kohati isegi igav. Loo tempo tõmmati korduvalt alla edasi-tagasi hüplemise ning mõttetute joomingute kirjeldustega. Kasuks ei tulnud ka loo sees üleliigsed ebaloogilised detailid, kuigi mingit stseeni kirjeldades võib tunduda äge sinna lisada gore detaile, siis ilma ülejäänud looga haakumata, ei ole sellel mõtet.

Raamatuarvustus: Neil Gaiman „Suits ja peeglid“ (Leila Liivak)

Neil Gaimani antoloogia „Suits ja peeglid“ koosneb suuremas osas vanade muinaslugude ümbertöötlusest. Nagu pealkirjas on vihjatud, pole miski päris see, millena alguses näib. Kui mustkunstnik kasutab inimeste segadusse ajamiseks suitsu ja peegleid, siis kirjaniku ainsaks töövahendiks on sõnad. Oskuslikult sõnu seades toimivad need omamoodi mustkunstitrikina.

Raamat algab luuletusega „Sisikonnalt ennustamine“. Nagu sissejuhatuses on mainitud, sai luuletus kirjutatud tellimustööna. Toimetaja oli palunud värsivormis lugu, mis juhataks sisse antoloogia tuleviku ennustamise teemal. Just sellise loo, tuleviku ennustamisest, Gaiman tegi, lisades algusesse tsitaadi Lewis Carroll`i raamatust „Alice Peeglitagusel Maal ja mida ta seal nägi“.

Pikas sissejuhatuses on peidus lühijutt pealkirjaga „Pulmakink“. Selle mõtles Gaiman välja oma sõpradele pulmakinki valides. Kuna tegemist oli õuduslooga, muutis kirjanik meelt ja ei kirjutanud lugu paberile, sest kartis, et noorpaar ei pruugi taolist kingitust hinnata. Lugu jäi siiski kummitama ja sai lõpuks valmis, kui Gaiman koostas sissejuhatust käesolevale antoloogiale. See on kirjutatud kokkuvõtlikult, just nagu üritanuks autor anda lühiülevaadet mahukast romaanist. Sarnaselt kogumikku sisse juhatanud luuletusega on „Pulmakink“ tuleviku ennustamisest. Tulevikust, mis leiab aset kusagil mujal. Minu hinnang novellile on selline: Gaimani sõpradel vedas, et nad sellist kingitust ei saanud. Nii lühijutuna, kui ka loos kirjeldatud esemena.

„Rüütellikkus“ on lugu, mis autori sõnul ei sündinud kergelt. Temalt telliti jutt Püha Graali teemalisse kogumikku. Tõepoolest, Püha Graal saab loos tähtsa koha, kuid tegevus leiab aset tänapäeval ja sündmuste jaburad keerdkäigud toovad muige lugeja suule. Gaiman on osavalt üles leidnud tavaliste inimeste veidrad käitumisjooned. Just sellised paljud meist paraku ongi – ei oska hinnata haruldasi ja hinnalisi esemeid ka siis, kui need praktiliselt poolmuidu komisjonikaupluses nina ees vedelevad ning võimalus tohutut varandust teenida on lausa käegakatsutav. Kõige rohkem meeldis mulle selles loos peategelase inglaslik rahulikkus. Üleloomulikud olendid ja kummalised juhtumised ei häirinud seda naist karvavõrdki. Lõppude lõpuks on ka rüütlilugudest pärinev müütiline kangelane inimene, kes vajab kosutavat kõhutäit ja hoolivat sõna.

„Nikolaus oli“ on lühike lugu, saja sõna pikkune. Gaiman saatis selle jõulukaardile kirjutatuna laiali kõigile, kes meelde tulid. Põhjuseks see, et ta ei oska joonistada, aga on andekas kirjanik. Esimest korda ilmus „Nikolaus oli“ kogumikus „Drabble II“, mis koosneski sajasõnalistest lugudest. Hoolimata lühikesest vormist sisaldab see jutt väga palju ning kerib ennast lugeja peas lahti, just nagu pärgamendi poogen.

„Hind“ algab nagu tavaline sõbralik loomajutt mõnest nooremale lugejale suunatud raamatust. Enne lõppu toimub aga pööre, mis paiskab õhku küsimuse: juhtus see kõik päriselt? Aga mis tegelikult juhtus? Vihjeks olgu öeldud, et Gaimani agent oli enne loo sündi palunud kirjutada midagi kassidest ja inglitest. Või inglist, kes on kass.

„Trollisild“ sai algselt kirjutatud kogumiku jaoks, mis sisaldas muinaslugude ümberjutustusi täiskasvanutele. Loo algversioonis oli sild, selle all elas troll ja kitsekesed läksid üle silla. Gaimani jutustuses on samuti troll, kes elab silla all, aga temal tuleb kohtuda inimesega. Mis sellest inimesest ja trollist edasi saab, jäägu juba lugejale avastada. Mulle isiklikult selle loo lõpplahendus meeldis ning üle silla jalutavaid mantlis mehi ei vaata ma enam kunagi sama pilguga.

„Ära Jaagult küsi“ tundub samuti algselt lasteloona. Karpi vangistatud vedrunukku kardavad kõik lapsed. Mitte selle pärast, et ta äkitselt välja hüpata võib, ehmatades kedagi poolsurnuks. Ei, see nukk pole tavaline. Jällegi õnnestus Gaimanil hakkama saada lühikese jutukesega, mis on nagu uks fantaasiamaailma. Seda avades teeb lugeja kujutlusvõime oma töö ning kerib lugu omasoodu edasi, just nagu järjefilmi.

„Kuldkalatiik ja teised jutud“ on kirjaniku sõnul kirjutatud lennukites, autodes ja hotellitubades. Lugu jutustab kirjanikust, kes sõidab esimest korda Los Angelesse, et seal sõlmida lepingut oma raamatu filmivormis esitamiseks. Naiivselt arvab ta, et filmid põhinevad raamatutel, järgides täpselt tegevustikku ja süžeeliini. Tegelikult aga nii pole. Kirjaniku ja filmitegijate vaheliste vestluste vahele on põimitud kohtumised kummalise vanahärraga, kes kasvatab tiigis karpkalu ja mäletab sündmusi, mida teised oma nooruse pärast mäletada ei saa. Need lood, mida vanamees räägib, on kogu novelli eredaimad hetked. Ülejäänud osa jutust lohiseb ja mõjub uinutavana, eriti kui seda lugeda õhtuti pärast tööpäeva lõppemist. Võib-olla olin ma selle loo lugemise ajal liiga väsinud. Jäägu lõpliku otsuse tegemine teistele raamatuhuvilistele. Aga seda usun ma küll, mida Gaiman jutu kohta sissejuhatuses ütles: osa sellest loost on tõsi.

„Mööda valget teed“ on kirja pandud värsivormis ning põhineb rahvajuttudel. Tegemist on uue versiooniga Rebaseisanda ja Sinihabeme loost, milles rebase pruut jutustab oma jubedast unenäost ja tõestab jutu lõppedes, et kõik oli tõsi. Gaimani jutus ei lõppe lugu verise käe põrandale viskamisega, vaid läheb edasi ootamatul moel. Kõrvu jääb aga kõlama värsiridades kordunud lause: „See pole nii, pole kunagi olnud ega saa ka olema.“

„Nugade kuninganna“ on samuti värsivormis, põimitud vana lastelauluga. Üks laulurida on jäänud autorit kummitama ja tekitanud täiesti teistsuguse loo. Poisist, tema vanaemast, kes oli nugade kuninganna ja vanaisast, kes ehitas teleka juba ammu enne televisiooni leiutamist. „Sa panid mu end armastama, ma ei tahtnud seda,“ kõlasid lastelaulu sõnad. Igal teol on tagajärg ning sunnitud armastuse ohver leiab väga omapärase viisi kättemaksuks. Vähemalt mina saan sellest loost nii aru. Võib-olla olid asjad teisiti. Lugege ja tehke omad järeldused.

„Muutused“ on ühtaegu filmistsenaarium ja eluloofilm läbi vaataja silmade, kes on kõik ekraanil näidatud sündmused ise läbi elanud. Lugu jutustab mehest, kes leiutas vähiravimi, millel on ootamatu kõrvalmõju. Ravim saavutab tohutu menu just selle kõrvalmõju pärast ning terve maailm muutub. Miski ei jää enam endiseks. Jälgides peategelase elukäiku aastakümnete kaupa, annab Gaiman värvikalt edasi, mis võib juhtuda vaid ühe muutuse mõjul. Sõna „muutus“ saab uue tähenduse ning keelustatakse lõpuks, sest see on sündsusetu ja tabu. Realistlik, aga samas ulmeline lugu kõlab nii prohvetlikult, et jään huviga ootama... muutuseid.

„Öökullide tütar“ sai kirjutatud austusavaldusena Gaimani lemmikkirjanikule ja ajaloolasele John Aubrey´le. Vanas kõnekeeles jutustatud lugu meenutab eestimaisele lugejale Herta Laipaiga loomingut. Sarnaselt tema juttudele on ka siin peategelaseks noor naine, kes justkui polegi päris inimene. Kirikutrepi pealt leitud maimukesest, keda peetakse öökullide tütreks, kasvab kloostrimüüride vahel ilus neiu. Isegi liiga ilus... Mis saab neiust, linnarahvast ja öökullidest, seda ma öelda ei saa, sest lugu on lühike ja vastus küsimusele peitub jutu lõpus. Kui ei teaks, et tegemist on Gaimani välja mõeldud jutuga, oleksin pidanud seda inglise rahvajutuks, mida rahva seas põlvest põlve edasi on räägitud.

„Shoggothi Vana Pentsik“ on humoorikas kummardus Lovecraftile ning põhineb tõsielulistel sündmustel. Nimelt läks Gaiman Londonisse ulmehuviliste kokkutulekule ja hakkas baaris ühe ulmefänniga rääkima H. P. Lovecraftist. Vestlusest sündis lugu, milles oli vaid natuke vaja vinti juurde keerata, et lisada üleloomulikku hõngu. Nimelt asendas Gaiman Londoni Innsmouthiga. Tegelikult teavad ju kõik ulmefännid, et öised vestlused baaris ulmeteemadel ongi ebamaised. Keegi võiks ka Estconi öödest natuke pikemalt kirjutada. Eriti siis, kui teemaks on H.P. Lovecraft.

„Viirus“ on taaskord värsivormis ja jutustab mängusõltuvusest. Algselt kirjutas Gaiman loo arvutiteemalisi jutte kirjutavasse antoloogiasse, inspireerituna oma kogemustest. Arvestades, kui sürrealistliku ja arusaamatu jutuga on tegemist, peaksin vist olema õnnelik, et kirjanik arvutimängude mängimisest loobus ja hullumajja minekust pääses. Selle loo põhjal on näha, et arvutimängud ei ole sugugi mitte kõigi jaoks. Eriti veel siis, kui mängijaks on tohutu fantaasialennuga ulmekirjanik.

„Tüdrukut otsides“ on ulmelise alatooniga, kuid jutustab minu meelest rohkem kinnisideest, mis on haaranud peategelase oma küüsi ja ei lase enam kunagi lahti. Kuuekümnendate aastate keskpaigas näeb noormees ühes ajakirjas tütarlast, keda ta soovib uuesti näha. Näebki, aastaid hiljem, jälle ajakirja fotol ja ikka sama noorena. Kannustatuna soovist tütarlast üles leida õpib nüüdseks mitte enam nii noor mees fotograafiat, lootes naist oma kaamera ette saada. Kes on see naine ja kas loo peategelasel õnnestub lõpuks temaga päriselt kohtuda, selgub loo lõpus.

„Kõigest jälle maailma lõpp“ on taas Lovecraftist inspireeritud lugu, mille tegevus toimub tema välja mõeldud Innsmouthi linnas. Seekord seob Gaiman kokku Huntmehe ja Sügavikulised. Tulemuseks on üpris jabur nägemus sellest, mis juhtuks siis, kui Huntmees satuks kurikuulsasse Innsmouthi. Hunt jääb hundiks. Ka siis, kui tal tuleb silmitsi seista mereelukatega.

„Rannahunt“ on järg eelnenud loole. Nimelt paluti Gaimanil kirjutada krimilugu Larry Talboti ehk huntmehega peaosas. Ja ta kirjutaski – „Rannavalve“ versiooni Larry Talbotist. Värsivormis. Midagi sellist suudab loetavalt kirjutada ainult tema, Neil Gaiman. See on nii halb, et muutub lausa heaks.

„Me teeme teile hulgihinna“ meeldib mulle sellest kogumikust kõige rohkem. Lihtne lugu inimlikust ahnusest sündis nii, et Gaiman uinus, kuulates raadiost vestlust hulgi ostmisest. Kui ta ärkas, räägiti raadios palgamõrvaritest. Pole ilmaaegu öeldud: mida rohkem, seda uhkem. Olgu tegemist poekauba või surnud inimestega, see kehtib kõigi kohta.

„Üks elu, sisustatud varase Moorcockiga“ on lugu, mille Gaiman kirjutas Michael Moorcocki Elricu lugude ainetel. Jutu peategelaseks on kaheteistkümneaastane Richard, kes loeb prints Elricu lugusid, unistab templirüütlitest ja Michael Moorcockiga kohtumisest ning peaaegu ei märkagi seda, mis toimub samal ajal teiste temavanuste lastega. Varateismelised, kes ei kuluta aega unistamisele ja rüütlilugude lugemisele, peavad kannatama kohutavaid asju, näiteks seksuaalset ahistamist, pidades seda normaalsuseks. Aga Richard hõljub oma fantaasiamaailma kaitsvas mullis ja ootab täiskasvanuelu algust. Ühtaegu kohutav ja ilus jutt lastest peegeldab hästi meie ümber toimuvat. Täpselt nõnda kahjuks ongi – need, kellel on ees roosad prillid, ei taha ega suuda näha karmi tõelisust.

„Külmad värvid“ on autori sõnul poeem põrgulike masinate, arvutite, musta maagia ja Londoni kohta. Rohkem polegi selle lugulaulu iseloomustamiseks öelda. Ehk vaid seda, et lisaks eelpool mainitule on poeemis tuvid. Tsiteerides tuvimüüjat: „Paksud tuvid, puhtad tuvid, tuvid valged ja hallid kui paekivi, elavad, hingavad tuvid, härra, ei minu käest te elluäratatud saasta saa!“ Just selline võibki Põrgu olla – täis tuvisid ja rämpsposti.

„Unenägude pühkija“ – taaskord lihtne ja geniaalne lugu mehikesest, kes teeb väga tähtsat tööd. Kui lugu lahti mõtestada, saame aru, et tegelikult pole unustamine sugugi halb, pigem vastupidi.

„Võõrad osad“ on autori sõnul lugu AIDS-ist. Samas võib see olla ükskõik millisest maailmas levivast viirushaigusest. Gaiman on käsitlenud haigust isikuna. Kellegina, kellele meeldib üle kõige võim ja maailmas rändamine. Täpselt nagu katk tänapäevases olustikus. Minu meelest kuulub see lugu antoloogia paremiku hulka mõjuva ja meeldejääva sümbolismi pärast. Võib-olla hakkavad pärast selle jutu lugemist sügavamalt järgi mõtlema ka need lugejad, kes arvavad, et tõsiseid haigusi pole olemas ja viiruste peletamiseks piisab vaid küüslaugust.

„Vampiiri öölaul“ on sektsiin – värsivorm, milles iga esimese kuue rea viimased sõnad korduvad pidevalt muutuvas järjekorras järgmiste salmide realõppudes ja kolmerealises lõppsalmis. Ilma selle teadmiseta oleksin „Vampiiri öölaulu“ pidanud üheks ilusaks gooti stiilis romantiliseks luuletuseks või sümfoonilise metal-bändi laulusõnadeks. Gaiman on raamatu sissejuhatuses maininud, et katsetab erinevate stiilidega ja see on tal siiani päris hästi õnnestunud.

„Hiir“ on kirjutatud kogumikule, mille lood räägivad ebausust. Tegemist on valusa looga mehest ja naisest, kes läbivad oma kooselus sügava kriisi. Taustaks kõlavad vandenõuteooriad hiirtest, inimloodetest ja AIDS-ist. Ma ei leidnud jutust ebausu teemat. Küll aga leidsin järjekordse vastuolu peategelase mõttemaailmas. Hiirte tapmine on ebainimlik, aga abort seaduslik. Kirjaniku oluline eesmärk ongi ühiskonnas aset leidvate probleemide päevavalgele kiskumine ja teises valguses näitamine, et tekitada mõtteainet lugejale. Mis on õige ja mis vale? Vastust leida on väga raske.

„Muutuste meri“ näitab veelkord Gaimani võimekust kirjutada värsivormis. Meremeeste lauluna kõlav luuletus jutustab tujukast merest, kes meelitab mehi endasse ja ei anna enam kunagi tagasi või väänab nende luud sõlme ja jätab elu lõpuni vigaseks. Selliseid lugusid kirjutatakse ajast aega ja kirjutatakse veel. Sest me oleme tehtud mereveest ja luust – just sellised sõnad kirjutas Neil Gaiman oma luuletuses.

Jutus „Kui me läksime maailma lõppu vaatama“ on autor väga hästi edasi andnud, milline näeb ümbritsev maailm välja läbi lapse silmade. Üheteistaastane Dawnie läheb väljasõidule maailma lõppu koos ema, isa ja väikese õega. Lapselikult fantaasiarikastes kirjeldustes segunevad ükssarvikud ja teised kummalised olendid just nagu muuseas mainitud tülidega ema ja isa vahel. Isegi siis, kui täiskasvanud arvavad, et laps ei saa veel millestki aru, mõistab ta asju omal moel ning soovib lootuses, et tema soovid ükskord täide lähevad.

„Kõrbetuul“ on värvikas, ilus ja samal ajal õõvastav nägemusest kõrbeliivas. Kaunid tantsijannad, kes siidist telkides hõljuvad, on küll ligitõmbavad, kuid petlikud. Kõrbes pole miski see, millena alguses näib. On see unenägu, miraaž või midagi muud? See jäägu juba lugeja otsustada.

„Maitsmised“ – seda lugu kirjutas Neil Gaiman neli aastat. Algselt oli lugu mõeldud erootilises ulmekogumikus avaldamiseks. See ei saanud tähtajaks valmis. Siis pidi lugu minema teise kogumikku, aga ei saanud ikka valmis. Nõnda möödusid veel mõned tähtajad ja aastad, kuni lugu lõpuks valmis sai ning avaldati erootiliste fantaasialugude antoloogias. „Maitsmised“ jutustab rääkimisest. Tavaliselt ei räägi inimesed voodirõõme nautides omavahel kuigi palju. Selles jutus vestlevad mees ja naine omavahel, paljastades lisaks kehadele kummalisi saladusi ning lugeja ei pea loo lõpplahenduses pettuma.

Lühijutus „Beebikoogid“ leitakse omamoodi lahendus näljahädale, võttes kasutusele äärmuslikud meetmed. Nõrganärvilised, rasedad ja pisikeste laste emad võiksid selle loo vahele jätta.

Jutu „Mõrvamüsteeriumid“ tegevus toimub Los Angeleses, Inglite Linnas. Selle loo jutustab ingel tasuks sigarettide ja tikutopsi eest. Kaasahaaravalt põnev mõrvamüsteerium viib ettearvamatu lahenduseni, kuid sellega lugu veel ei lõpe. Lugemise ajal silmade ette kerkinud pildid moodustasid huvitava filmi, mis sarnanes Gaimani ja Pratchetti raamatu „Head ended“ põhjal tehtud telesarjale. Sarnaselt käesolevale lühijutule lendasid ka seal ringi valge- ja mustatiivulised inglid, kes hoolimata oma üleloomulikkusest käitusid täpselt nagu inimesed.

Raamatu viimast lugu „Lumi, klaas ja õunad“ iseloomustab autor nii: „Mulle meeldib mõelda sellest loost kui viirusest. Kui oled seda kord lugenud, ei suuda sa enam kunagi näha originaali nagu varem.“ Tõepoolest, vana hea Lumivalgekese muinasjutt pööratakse pahupidi, kistakse tükkideks ja pannakse kokku täiesti teistsuguse, aga ometi äratuntavana. Lugu jutustab kuninganna, keda kõik pidasid ekslikult halvaks. Tegelikult oli kurja juur Lumivalgeke, koletis kauni tütarlapse nahas. Olles lugenud palju erinevaid versioone klassikalistest muinasjuttudest, arvasin, et mind pole enam võimalik millegi uuega üllatada. Ma eksisin. Neil Gaiman sai sellega hakkama.

Raamatuarvustus: Helju Rebane ja „Õige valik“ ehk kadunud kirjaniku kojutulek (Jüri Kallas)

Aeg Helju Rebase (uueks) jutukoguks oli juba ammu küps, aga uudis selle raamatu ilmumisest oli siiski pisut ootamatu. Ei, suisa üllatas. Samas, kasvõi siinsamas Reaktoris on ju viimase kuue aasta jooksul ilmunud kuus autori juttu ning võttes veel arvesse kirjutatud ja mujal maailmas ilmunud tekstide hulka, siis...

Meenutaks, et Helju Rebane avaldas oma esimesed jutud 1981. aastal, 1986. aastal koondas autor need oma esikkoguks „Väike kohvik“. Ja sellega saigi Helju Rebase kirjanduslik karjäär Eestis otsa. 1988. aastal ilmus Moskvas õhuke venekeelne, osaliselt eestikeelset esikkogu kordav jutuvihik „Выигрывают все” ja aasta hiljem ilmus pikk jutustus “Город на Альтрусе“, mis värskes eestikeelses jutuvalikus on saanud lühiromaaniks “Altrus”. Seejärel vaikis autor ka vene lugeja jaoks. Omi jutte hakkas Helju Rebane uuesti avaldama alles sajandivahetusel.

Ja nüüd siis teine eestikeelne raamat – kogumik „Õige valik“, mis sisaldab 14 juttu ja lühiromaani „Altrus“.

14 juttu

Jutud on lühikesed. Kõige vanem on 1985. aastal Nooruses ilmunud „Ajakirja “Emantsipeeritud naine” intervjuu Immanuel Kantiga”, ülejäänud tekstid pärinevad siiski juba käesolevast sajandist. Raamatus on taastrükitud kõik seitse juttu, mis esmakordselt ilmusid eesti keeles ajakirjas Reaktor ja antoloogias “Läbi valu ja vaeva”. Kuus juttu on aga sellised, mida ka kõige usinam lugeja pole eesti keeles ilmselt kunagi lugeda saanud.

Jutud on sageli lõbusad ja toovad muige suunurka, mõnikord venib see muie suisa laiaks irvituseks, eriti näiteks juttude „Minu pea“ ja „Helendav kass“ puhul. „Margaret Mitchelli tagasitulek“ on samuti läbinisti naljakas tekst, aga mind pani eriliselt irvitama paljasjalgne grafomaanist krahv seal lõpus. Kuid on ka nukramaid ja üsna süngeid lugusid, samas ega see süngus nüüd eriti morbiidne pole, pigem selline kergelt traagiline. Pean silmas just kogumiku nimilugu ja puude-juttu.

Tekstide temaatika on mitmekesine – ajarändudest kosmoselendudeni, bioloogilistest eksperimentidest robootika imedeni, kuid kõige levinumad on siiski düstoopsete ühiskondade ja situatsioonide kirjeldamised. Jutud on kergelt filosoofilised. Pean kerguse all silmas eelkõige seda, et autor ei vaeva lugejat raske-tihke tekstimassiivi ja tõestusliku tulevärgiga, pigem illustreerib juttudes toimuv mõnd filosoofilist teesi või ääremärkust. Põhjus-tagajärg tüüpi tegevusskeemi asendab sageli zeniliku mõistujutu vorm. Filosoofiahõnguline pajatus ja zenilik mõistujutt? Kujutan kohe elavalt ette, kuidas tüüpiline ulmefänn nüüd raskelt ohkab. Asjata! Jah, tõenäoliselt ei naudi igaüks taolisi tekste minumoodi, aga lugeda ikka tasub ning lihtsus ja lühidus pole kindlasti primitiivsus ja abitus, nagu siinmail teinekord arvama kiputakse.

Kui aga olla kriitilisem, siis jutu „Ilu kohutav jõud“ rikkus minu jaoks ära just valitud laad, et siin oleks tahtnud küll pisut traditsioonilisemat vormi, või siis pigem korralikku mõistulugu. Praegusel juhul jäi autor otsekui poolele teele, et hakkas justkui kirjutama tavalist kosmilist ulmejuttu, aga mingil hetkel otsustas teha siiski midagi muud või lihtsalt väsis ning lugeja sai teksti, mis pole ei see ega teine. Ka tundusid Margaret Mitchelli ja Aristarhose juttude vahel olevat neli lugu kuidagi nõrgemad ja ilmetumad, aga võib-olla ma poleks pidanud niimoodi ühe soojaga lugema? Võib-olla mõjus asukoht kahe ülitugeva jutu vahel nõnda? Samas, jutuosa üldkompositsioon mulle meeldis: alguses kohe üks tipplugu, vahepeal samuti üsna kirju pilt ja lõpus siis ehk kõige ulmekaugem, aga väga tugev Aristarhose ja koduliblika lugu.

Lühiromaan „Altrus“

Raamatu teise poole moodustab lühiromaan „Altrus“, mis on kokkukirjutus autori esimeste kogumike juttudest. Pikemalt meenutamata tundsin ma siin ära juttude „Vaikijate linn“, „Kõik võidavad“, „Tühjad hinnasedelid“, „Väike kohvik“, „Sein“, „Egos või Altrus“ ja „Детектор истины“ materjali. Võib-olla jäi mõni märkimata, aga ega ma spetsiaalselt ju ei võrrelnud.

Olen kunagi ammu lugenud vene keeles selle teksti varasema versiooni tõlget. Teos oli siis mahult pigem pikem jutustus ja mul oleks kui meeles, et tekst oli ka konarlikum. Lühiromaani „Altrus“ lugemisjärgne mulje on igatahes märksa meeldivam, kui oli seda omal ajal jutustuse „Город на Альтрусе“ lugemismulje. Taas ei võrrelnud, aga tundus, et autor on vahepeal asju silunud, tihendanud ja samas materjali paremini ümberkorraldanud. Kuna need algsed jutud on mul hästi meeles, siis on mul ehk pisut keeruline seda lühiromaani terviktekstina võtta, aga (värskem) eestikeelne on kindlasti terviklikum ja kompaktsem. Tegelikult oleks päris huvitav olla kellegi peas ja tajuda, kuidas võtab seda lühiromaani vastu lugeja, kes Helju Rebase esimesi jutukogusid lugenud pole.

Mõned üldisemad mõtted

Nüüd tahaks aga välja öelda mõne üldisema mõtte, mis hõlmab minu katkendlikku, aga pea neli aastakümmet kestnud kogemust Helju Rebase tekstidega.

Juttudes on tugev satiiriline alge, mis ajab paljud ulmefännid mõnusalt marru ja mida ulmevõhikud sageli ulmes kõige enam kilbile tõstavad. Mulle satiir ulmes meeldib ja mina seega probleemi ei näe, aga eks hoiatama peab.

Helju Rebase juttude üks suurimaid plusse on aga meeldejäävus. Minu jaoks kindlasti. Polnud ma neid esimeste kogumike jutte sel sajandil ju lugenud, aga lühiromaani „Altrus“ lugedes tuli kohe meelde, et see on ju see jutt ja see on see teine. Vähe sellest – tuli isegi meelde, et jutus oli niimoodi, aga vaat lühiromaanis on teistmoodi.

Helju Rebase jutud eristuvad ulmekirjanduse üldisest foonist. On see hea või halb, aga eristuvad. Eristusid 1980ndatel oma ulmetee alguses ja suht vähelugenud koolipoisi ja verivärske ulmefänni Jürka jaoks ning eristuvad ka praeguse ja paljulugenud Ulmeguru jaoks. Kui lugejal on ulmekirjandus jäigalt kaanonis ja paigas, siis on see eristumine ehk halb, aga üldiselt pigem siiski positiivne. Meeldib, et autor on oma loomingus üsna järjepidev. Ja ma ei räägi vaid vanade juttude lühiromaaniks kirjutamisest. Näiteks tõi kogumiku nimilugu „Õige valik“ kohe mõnusalt meelde esikkogu jutud „Sein“ ja „Tegu“.

Hea valik!

Tuleb tunnistada, et kogumik „Õige valik“ on ka hea valik. Kasvõi seepärast, et päris nõrka teksti siin pole. Noh, et olen lugenud Helju Reabaselt ka tekste, mis pole mulle meeldinud, või siis lihtsalt ei kõnetanud.

Nagu ma eespool mainisin, on tekstide järjestus hea ja lugemistsoodustav – raamat läheb kenasti käima ja ega lugemisprotsess eriti ei takerdu.

Autor ja kirjastus Fantaasia on teinud eesti lugejale kena kingituse, toonud ühe autori maakeelsele lugejale taas pisut lähemale ja täitnud ühe päris valge laigu eestikeelse ulme suuremal pildil.

Ulmeajakirjas arvustades tuleb tunnustavalt ära märkida, et kõik kogumiku tekstid on ulme. Jah, jutt „Aristarhos ja koduliblikas“ võib selles küsimusi tekitada vaidlusi, või siis vähemalt kõhklusi, aga saab ka seda rahulikult ulmena lugeda. Kiita tuleb ka kunstilist kujundust ja iseäranis Meelis Krošetskini kaanepilti ning anonüümset (autori?) avasõna.

Helju Rebane

Õige valik

Fantaasia

2021

184 lk

Weinberg arvab – Reaktori juttudest 03/2021 (Heinrich Weinberg)

Meelis Looveer – „Seitse surmapattu“

Maarja Kruusmets – „Onyx ajab asjad korda“

Nii – järgmine vaatus tüütu ajamasina sehkendamistest. Ning tõsiselt – see ajamasin muutub edasi lugedes üha tüütumaks…

Minnakse siis taaskord minevikku, et klaarida seal tehtud vigu, ja loomulikult on sellel mõjud ka tänasele päevale.

Tegelikult ütlesin ma juba eelmine kord ära peamised plussid ja miinused. Pole siin seekordse tüki juures suurt muud. Puuduvad sisulised üllatused. Õnneks läheb vähem rõhku sellele, mis häälega ajamasin suhtleb. Selle võrra tuleb selgemalt esile, et jutt keskendub minu jaoks triviaalsustele, millel pole suuremat kaalu kui Elu24 meelelahutusuudistel. Mõnigi tükk lugeda ju sünnib, kuid ei kajastata midagi tegelikult olulist. Alguses mõjub dialoog kuidagi kunstlikult ja kangejalgselt, aga lõpuks leidsin, et sellega harjub ja tegelikult pole antud tekst üldse mitte paha näide dialoogirohkest jutust.

Mõte läheb uitama… Mis siis, kui autor on planeerinud selle ajamasina tsükli pikemaks kui kaks juppi? Mis siis, kui kokku tuleb ikkagi täitsa huvitav tervik? Eks see spekulatsioon ole ja kui nii, siis pole isegi välistatud, et osade kaupa lugeja ette tulemine õigustab ennast. Noh, nagu näib, siis minus on tekkinud mingisugune huvi asja vastu. Võimalik, et see johtub asjaolust, et ma seebiooperitegi suhtes päris 100% immuunne pole.

Iti Tõnisson – „Zombi otsustab surra“

Selle jutu juurde asusin lootusrikkalt. Ikka seepärast, et Kooljapää külavanem (https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kooljapaa-kulavanem) suutis 2019. juunikuus vägagi positiivselt üllatada. Et siis näide sellest, et lugejana pole ma sugugi eelarvamustevaba ja ega ma seda häbene kah. Nii lihtsalt on ja autorina tuleb sellega kui mitte just leppida, siis vähemalt teadmiseks võtta, et lugejad ei pruugi olla neutraalsed ega ausad. (Kui keegi kuskil hakkab hädaldama teemal, et elu polevat aus või õiglane või midagi, siis minu esimene mõte kipub vägisi olema, et nii vanaks oledki elanud, enne kui see tõsiasi kohale jõudis…???)

Lühike jutt, mis sai otsa enne, kui ma suurt sissegi jõudsin asjadesse elada ja viimase lõigu järel oli tunne, et nagu mida ma siis nüüd päriselt ka nagu lugesin!? On võlur, on zombi, on probleem, mis vajab lahendust, ja seda siis lahendatakse. Vist. Kuidagi. Võib-olla. Ma ei tea, kas ma ikka päriselt ka asjast aru sain. Et miks võlur ja mis zombi ja üleüldse – mida värki!?

Minu meelest pealkiri ja sisu ei sobi omavahel kokku. Ja tõsiasi, et siia sai otseselt jutu(sisu)ga mitte seotud mõtteid rohkem kui jutu enda arvustust. rõhutab veelgi, kuivõrd lühike oli lugu.

Meelis Looveer – „Seitse surmapattu“

Kolmas tuttav nimi… (Eelarvamuste kohta vaata eelmise jutu kohta kirjutatut.) Seitse surmapattu on jagatud ilusasti seitsmeks alapeatükiks.

Uhkus – annab väikese sissejuhatuse saarekesel elava isa Augustuse kohta, kel kaaslasteks kass ja kits. Ausalt öelda ei saanud sotti ka sellest uhkuse-asjast – kus see (surma)patt siin peaks olema? Mu meelest lihtsalt selline rahulik olupildike, mis lõppeb ringiga algusesse: tormikaadriga.

Ahnus – torm möödas, isa Augustus ärkab. Saarel on „külalised“. Esmapilgul mitte kõige toredamad. Stseen areneb natuke edasi, ahnuse koha pealt saan isegi aru. Ulmet pole jätkuvalt.

Aplus – siin siis võtab lugu süngema pöörde – üks külalistest leitakse surnult.

Kadedus, iha, laiskus, viha – sündmused pöörduvad veelgi süngemaks. Kuni lõpuks saab siis ka (natuke) selgemaks, mis ja kuidas selle saare ja saareelanikuga lood on. Spoilereid ei paku.

Üldistused: väikese üleloomuliku elemendiga sünge krimilugu. Mingis mõttes küllalt leierdatud settingus – üksildane koht, kus on müstiline kohalik ja siis sinna sattuv juhuslik seltskond ja siis hakkab juhtuma. Aga lugemise hetkel on meeleolu parasjagu niisugune, et see klišee mind välja ei lülita. Jutule on iseloomulik teatav ebamäärasus, mis iseloomustab ka autorilt varem loetud tekste. (Ja see pole etteheide.) Minu tähelepanu on suutnud need mõistatused enamasti köita ja nad on täitsa normaalselt kirja pandud.

Võimalik, et jutu puuduseks on kaasa elama paneva, hästi välja joonistatud tegelase (ja paremal juhul kahe, kolme) puudumine?

***

Kokkuvõtteks siis saan tõdeda, et on kolm eriilmelist juttu. Natuke huumorit ja annus süngust ka järgi. Onyx-ajamasina juures kipub uudishimulik jõmpsikas minus käsi laiutama ja jaurama, et „tahaks midagi ee-rii-lii-iist“. Mitte, et ma oskaks öelda, mida nimelt, aga ikkagi… Zombi jutt jääb niivõrd lakooniliseks, et ma kehitan mõttes õlgu – ei saanud aru ilmselt. Ja siis see saaremüsteerium on sihuke „nojah, ma päris krimijutu fänn pole“ ja „polnud nagu eriti ulme(t) kah“, aga „lugeda ju kannatas“. Aitäh autoritele vaeva nägemast!

Reaktori juttudest 03/21 (Tõnis Hallaste)

Eelmine kord lõpetasin jutu sellega, et käisin arsti juures ja sain teada, et olen filosoofiline zombi. Seekord alustaks ikkagi tagasisidega ühele eelmise numbri tekstidest. Võtame näiteks… Maarja Kruusmetsa jutu “Onyx ajab asjad korda”. Sama autori eelmise kuu Onyxi-jutu järg. Olin suht alles maha teinud esimest osa - ja ega ma kuigivõrd oodanud teist osa. Kui aga lugema hakkasin, tundsin, et olin eelmine kord mõnevõrra ülekohtune. Vähemalt andis seekordne jutt eelmise kuu omale konteksti. Ent sellest kõigest allpool lähemalt.

Sellekuise Onyxi-jutu peategelane Carolina sai sarnaselt eelmise kuu jutu peategelasele käekellana kantava Onyx-ajamasina. Eelmine kord rikkus Robert Eesti poliitilise tuleviku, takistades ajaloo parima presidendi sündi oma katsetega parandada oma isiklikku minevikku ja olevikku. Seekordse jutu sisuks on selle vea parandamine, katastroofilise liblikasurma ärahoidmine.

Lugu mõjub kahe sõbranna katsena muuta maailma - nad lähevad, võtavad kätte ja teevad ära. Eelmise korra “vead” on siingi alles - kõiketeadva ja kõikvõimsa ajamasina lahmimisi hooletu kasutamine on ikka ju olemas (nüüd on see ehk omaks võetud - aju ei tihka enam peatuda sellise maailmaloome ebamäärasel kohmakusel); sel masinal on mõneti tüütu isiksusega tehisteadvus (eelmine kord mõjusid need isiksused ebameeldivamalt, seekord on peategelase ja selle vaheline suhtlemine ehk sümpaatsem) ja tegelaste motivatsioonid ei olnud läbini veenvad või loogilised (ehkki seekord ei korraldata skandaali egoistlikult, vaid parandatakse midagi, tuleb romantiline liin eikusagilt).

Ühesõnaga, dialoogid olid toredamad lugeda, tegelased sümpaatsemad, sündmustiku jaburus häiris vähem. Mul oli tunne, et eelmise korra jutt oli kirjutatud seekordse jutu eelloona. Oleksin teadnud, oleksin võib-olla olnud vähem kriitiline - aga võib-olla ka mitte. Praegune igatahes oli vastuvõetavam. Mitte küll hea kirjandus ega hea ulme, aga meeltlahutav ja sundimatu suuresti dialoogipõhine jauramine. Ajaviiteline. Ainus, mis mulle tõesti vastu hakkas, oli see, et eelmise korra ebameeldivalt ebamõistlikul Robertil on oodata mingit positiivset jätku või meeldivat saatust. Kui peakski tulema kolmandat osa, siis loodame, et see ei lõppe tüübi jaoks õnnelikult.

Nii, nüüd asun selle juurde, mida ma tegin, kui sain arstilt kinnituse, et mul pole hinge.

Tulin arsti juurest positiivse diagnoosiga, pärast mida sain kokku ühe sõbraga, kirjandusteadlase Indrekuga. Ma pigem ei paneks perekonnanime - pärast saate ehk aru, millepärast.

Ta peaaegu et köhis oma õllelonksu välja, kui ma ütlesin talle, et perearst tuvastas selgelt ja vigadeta, et ma olen filosoofiline zombi.

Kirjutan selle vestluse nii, nagu ma seda umbes mäletan. Ma ei lasku hetkel pisiasjadesse selle osas, kuidas ma talle selgitasin. Ega räägi, kuidas ta ei tahtnud seda uskuda teps mitte. Ehk võtaks asja kokku lühike pilguheit vestlusele.

Ta hakkas küsima: “Kust sa aru said, et sa… noh.”

“Et mul pole hinge?”

“Või noh, jah. Et, noh, et sa oled filosoofiline zombi.”

Mäletan, et tal oli hästi piinlik rääkida minu filosoofiliseks zombiks olemisest. Nagu ma oleks tunnistanud mingit pattu. Aga pole pattu. Pigem nagu vastupidi - pole ju seda, mis klassikalises mõttes kannaks mu pattu. On vaid kest.

“Mis ta ikka niiväga oli… Ühel hetkel ma sain aru, et ma ei tunne seda, et mul oleks mingit kogemust või arusaama hingest. Mitte niivõrd, et ma näiteks saaks aru, et ma erinen loomadest mingil olemuslikul tasandil. Näen selgelt, et olen vaid seniste tegevuste, harjumuste ja mingite sisemiste impulsside summa. Ei ole seda lisakvaliteeti, mis ülendaks mind hingega olendiks.”

“Aga see on ju vasturääkivus. Sa „tundsid”, et oled kest - see ei ole ju loogiline. Sa räägid iseendale vastu. Kui sa oled filosoofiline zombi, siis sa ei tunne, ei taju, sul poleks sel juhul mingeid sisemisi impulsse, sa vaid tegutsed robotlikult. Sa ei saa tunda, et sa oled filosoofiline zombi.”

“Ma ei saa aru, miks see tundub Sulle jaburana, et ma võiks olla nagu robot. Ma ju olengi põhimõtteliselt biorobot. Mind suunavad evolutsiooniliselt kujunenud sisemised tungid, mis on eristamatud loomalikest tõmbajatest-tõukajatest nagu näljaiha, sugutung, surmahirm, kõik need tavalised kahtlusalused. Võib-olla on need natuke keerukamad või omandanud teise kuju, sest aju on suurem ja inimühiskond on need tungid teinud peenemaks, aga olemuslikult on tegemist sellesamaga. Olen oma seniste kehaliste ja käitumuslike protsesside summa. Minus lihtsalt pole seda viimast kvaliteeti, mis tõeliselt väljuks neist tungidest või harjumustest. Mingi inimlik olemus, mis ulatuks kaugemale evolutsioonist ja biheiviorismist. See kõik oli sees perearsti antud infovoldikus.” Võtsin kotist välja arsti ooteruumist võetud infovoldiku „Nii et sina võid olla filosoofiline zombi” ja ulatasin talle.

Ta võttis selle kätte ja vastas mulle sellele pilku heitmata: “Nii et sa ütled, et sa oled vaid oma harjumuste ori?”

“Tjah, loomsete tungide ja igapäevaste harjumuste ori. Kogu oma senise elu järelkaja. Põhimõtteliselt, jah, olen ma bioloogiline robot, geneetiliselt ja käitumuslikult eelprogrammeeritud.”

“No ma ei tea… Ma ei saa aru, mis see siis on, mis sinus puudub. Sa ju räägid minuga nagu tavaline inimene ikka, mis mõttes sa zombi oled, mis mõttes oled sa bioloogiline robot. Või noh, ma ju saan mõttest aru, aga ma ei taju seda erinevust. Mis mõttes pole sa tõeline? Mis tõelisus see on, mis puudub?”

Kehitasin õlgu. “Ma täpselt ei tea. Ma lihtsalt sain ühel hetkel aru, et minus pole seda.”

Ja ta oli kuidagi endast väljas - hiljem sain teada, et tema ärritumise põhjuseks oli asjaolu, et ta polnud isegi jõudnud täheldada, et temas polnud seda. Nimelt läks ta hiljem ise ka testi tegema.

Igatahes, Meelis Looveeri “Seitse surmapattu” tegeleb üksikul saarel elava isa Augustusega, keda külastavad põgenevad pangaröövlid. Isa Augustusel on ka must kass, kel nimeks Kuradike. Kui pangaröövlid Augustuse juures viibivad, hakkavad nad äkki ükshaaval jõhkralt surema. Igalt mõrvapaigalt nähakse lahkumas üht väikest tipa-tapa paterdavat Kuradikest…

Lugu on jagatud pattudeks, mis jätab pealtnäha küllaltki ambitsioonika kontseptuaalse raamistiku mulje, aga lõpuks ei tundu midagi väga olulist tähendavat. Lootsin lihtsalt ise enamat neist pattudest – aga samas, midagi siiski. Aitavad häälestuda Augustuse vaimulikku konteksti (millel küll väga ei peatuta). Loo alguses oleks tahtnud teada, mis ajastul tegevus toimub - isa Augustuse elu kirjeldatakse nii, nagu tegemist oleks keskajaga. See tundus mulle huvitav - rüütleid oleme näinud, kuningaid ka, aga munk omaette, seismas silmitsi oma surmapattude ja saatanlike ahvatluste virvarriga, miks mitte? Kui hiljem ilmusid pangaröövlid, siis nemadki võinuks pmst olla piraadid või midagi viikingulikku. Kuni keegi võttis oma mobla. Autor ei konstrueeri oma loo raamistikku kuigi põhjalikult ega selgepiiriliselt.

Tegelased on küll natuke stereotüüpsed, aga eristuvad küllaltki selgelt. Ei ole 5 autori häält, vaid on tajuda tegelastevahelisi erinevusi. See on oluline hästi jutustatud teksti juures - ja mul on tunne, et midagi on jutustamises sellist, mis meenutab headust. Võib-olla ma polsterdan seda kiitust liialt oma ettevaatusega, aga juba headusaimuse olemasolu on väärt midagi. Mis ei tähenda, nagu ma jõhkralt pingutaks, et mitte hakata räigelt kritiseerima seda lugu - pigemini seda, et ta on küll suht keskmisel ja stabiilsel tasemel, aga midagi huvipakkuvat selles siiski oli, mis tahaks utsitada jätkama teekonda kirjandusmaastikul.

Nüüd mõne sõnaga teksti lahendustest ehk hakakem spoilima: mulle tundus teksti lõpplahendus kuidagi ebarahuldav. Küllap mingi osa minust tunneb end petetuna, et ulmejutt lahenes puändiga, et tegelt polnudki ulmet, oli vaid kergelt psühhootiline massimõrvarlik jumalasulane. Et lugu lahenes käegakatsutava ja argise ja igatahes mitteulmelisega. Ma nautisin Kuradikeses peituvat inimhävitajalikku koletist, kuidagi kahju oli sellest loobuda.

Igatahes, jätkan veidi oma selle kuu muude tegemiste-toimetamistega...

Nädalapäevad pärast kokkusaamist Indrekuga saime kokku endiste ülikoolisõpradega. Sõpruskond, kuhu kuulub ka Indrek. Väike istumine Barlovas, mõned õlled, lihtsalt lobisemine elust ja olust. Ühed maandasid oma teadusartiklite kirjutamise pingeid, teised peletasid raamatute kirjutamise stressi, kolmandad (mina nende seas) tulid lihtsalt saama sotsiaalset vaheldust oma igapäevasest keskkonnast.

Jõudsin veidi hiljem kui enamik, siiski enne Indrekut, istusin maha ja kohe kostitas Laura (teine Laura) mind küsimusega: “Kas oled juba kuulnud?”

“Mida?” küsisin, arvates, et juttu on mingist uuest plaadist või mingi poliitiku ämbrist. Oh, oleks vaid olnud seda…

“Indrek käis ju filosoofilise zombi testi tegemas. Tuleb välja, et ta on filosoofiline zombi!”

Korraks tahtsin juba öelda, et mina ka, ja mina ka - aga selle teema osas on mul pigem impulss tagasi hoida. Indrekule ütlesin ka ainult seepärast, et me pidime niikuinii samal päeval kokku saama ja ma ei mõelnud seepeale, aga muidu tundus see mulle teabena, millest ma ei soovinud kellelegi paotada.

“Aa, ma polnudki kuulnud.”

“Nii imelik,” jätkas ta. “Ma käisin temaga veel keskkoolis, aga seda ma küll poleks oodanud. Üldse kellestki ei ootaks, aga temast veel eriti… No jummel küll. Ma ei teagi nüüd, kuidas temaga suhelda.”

Nüüd oleks olnud hea hetk öelda: “Aga proovi minu peal.” Või üldse kuidagi mõista anda, et ta ei lööks seda suure kella külge, sest mina ju ka olen samasugune. Ma siiski ei suutnud seda. Ma pole naiselegi rääkinud. Kolleegidele ka mitte – ja ma tegelt ei teagi, kas sellest võiks sündida professionaalseid probleeme. Kas peaks teatama kohe, muidu varjan? Või peaks enda teada jätma, sest noh, pole nende asi, kuni saan tööülesannetega hakkama?

Laurale (jätkuvalt, teine Laura) ei öelnud ma midagi, kehitasin vaid õlgu. Hakkasin vaid mõtlema, kas ta juba teadis ka sellest, et minagi olen. Äkki on ta kelleltki kuulnud ja nüüd teeb mingit… mingit topeltmängu? Ptüi, lollus - aga mingi kahtlus jäi siiski. Kuni ma teistega istudes ja teema jätkudes märkasin, et keegi ei suhtunud minusse teisiti. Arutati seda, mida tähendab filosoofiliseks zombiks olemine, arutati sedagi, ega see tee inimest halvemaks sõbraks (Bert mainis, et sõprus peaks nagu olema teineteist äratundvate hingede kohtumine, mispeale Kelly vastas, et see on vast montaigne’ilik ideaal ja mitte igapäevaste sõprussuhete täpne peegeldus) - ent selle kõige juures ei vaadanud keegi hindavalt minu poole.

Varsti saabus ka Indrek - “Tšau, mis teoksil?” -, mispeale seltskond jäi vakka. Mitte dramaatiliselt ega hinge tõmmates, vaid kuidagi vargsi, justkui piiluda soovides, lastes vestlusteemadel tasapisi hääbuda. Kas nad kavatsevad sellesse suhtuda nagu elevanti elutoas - mingisse piinlikku avalikku saladusse?

“Muide, Indrek?” küsis Reigo, ebamäärase muigevirvendusega suunurgas. Aa, nojah. Kui tema küsis, siis polnud tarvis karta halvavat taktitunnet.

“Jah?”

“Mis on su lemmiktoit?” (Miks selline küsimus? Kas filosoofilistel zombidel pole Reigo meelest ehedaid eelistusi ja nüüd küsib…?)

Indrek kehitas õlgu. “Ma ei tea, ma pole ammu sellest mõelnud. Võib-olla… einoh, sõltub meeleolust. Ei ole lemmikut.” (Mind veidi üllatas, et ta ei ole eneseteadlikum oma vastuse suhtes. Kas ta ei kinnita neile selle vastusega hinge puudumist?)

“Aa. Näed, ma oleks pakkunud, et sa ütled: “BRAAAINS! BRAAINS!””

Mõned purskusid naerma, mitmed siiski vaatasid ja ootasid Indreku reaktsiooni ära - ja ta õnneks muigas ja noogutas. “Jaa-jaa… Teadur Tartu John Romero instituudist.” Ta vaatas korraks minu poole ja noogutas.

Ma pöörasin pilgu ära.

“Nii et sina oled siis üks hingetutest,” jätkas Reigo. “Tahad sellest rääkida? Kõik hinge pealt ära rääkida?” Ta laksas endale otsaette. “Oih, vabandust, kuidas ma sain nii taktitundetu olla! Ära võta seda hinge!” Jälle laksatus. “Oh, jälle!!”

Kelly ütles: “Kuule, Reigo, tõmba nüüd hinge.” Laia naeratusega.

Laura (teine Laura) ütles: “Kui te kaua niimoodi jätkate, saab Indrekul hing täis.”

Reigo: “Haa, lootku ta!”

Niimoodi otsiti veelgi neid hinge-teemalisi fraseologisme või seoseid ja naudiskleti oma teravmeelsust. Mul ei tulnud midagi head pähe, ma lihtsalt kuulasin ja naersin kaasa. Ega ma pärast oskaks öelda, mis seal naljakat oli. Mingi asja äratundmine. Sellised „nimeta järgmine näide samal teemal” on minu lemmik seltskondlik koomikavorm. Eks see nõuab ka kõige vähem kujutlusvõimet. Kas seegi… pole üks sümptomitest? Ah, ma olen ilmselt muutunud liiga eneseteadlikuks.

Kui suurem hinge-fraaside jada oli lõppenud (ja minagi omalt poolt lisanud sõnad “Hingetuna langen su käte vahele!”), asuti sõpradena asja juurde.

Bert küsis Indrekult: “Mis arst muidu rääkis? Kas see on sünnist või…”

“Ei,” vastas Indrek, “mingi eani on kõigil olemas, aga mingi hetk mõnel hajub see ära. Ei teata veel, kas mingite tegevuste või mõtteviiside pärast või on asi kuidagi geneetiline ja iseeneslik. Aga seda annab taastada.”

“Ja mida selleks tegema peab?” küsis Bert.

“Arst andis kohe antibiootikud, ühe antibiootikumikuuri peab tegema, mis tema sõnul tõmbab...” ta kehitas õlgu, „tõmbab hingekoja valla ja teeb selle vastuvõtlikuks.”

“Oot, mida?” küsis Reigo. Ta nägu oli täis uut naljade jada.

Indrek kehitas õlgu. “Ma tean, see kõik kõlab üsna umbluult ja tõtt-öelda natuke seksuaalselt, aga ta jutt vastabki uuemale hingeteadusele. Võtsin antibiootikumide purgi lihtsalt vastu ja läksin minema, aga hiljem guugeldades nägin, et ei olegi nii jura. Endal oli muidugi veider guuglit rohkem usaldada kui arste, aga see ongi suht uus valdkond ja infot suht vähe ja olemasolevgi info on peaaegu et pigem poeesia kui et teadus. Einoh, on mis on.”

“Ja kust peaksid saama uue hinge?” küsis Bert, mispeale Reigo lisas: “Jaa, Pinocchio, millal saab sinust tõeline poiss?”

“Pole selget üheselt mõjuvat abi. Soovitatakse palju jalutada looduslähedastes kohtades. Me lähmegi Triinu ja päkapikuga nädalavahetusel Taevaskotta. Peaks nagu olema looduslikult väestatud koht. Ja kui polegi, siis saab vähemalt Taevaskojas käia. Muid võimalusi oli veel, aga ma ei hakka sellest pikemalt rääkima.”

“Kas ei peagi siis otsima haldjat, kes muudaks su tõeliseks poisiks?” küsis Reigo.

Indrek raputas pead. “Ei ole kuskil sellist haldjat, ikkagi ise tuleb tegutseda. Nagu alati.”

Reigo paistis selle vastusega rahule jäävat, tasapisi hakati rääkima teistel teemadel.

Kui Indrek rääkis Taevaskojast ja sellest, et ta oma naisega sinna läheb, sain aru, et ma ilmselt pole seda varjanud naise eest mitte seetõttu, et mul oleks piinlik, vaid osalt sellegipärast, et ma ei julge astuda järgmisi samme. Ma olen vist lihtsalt laisk. Või olen arg. Mõlemat. Ma lihtsalt pole tahtnud selle kõigega tegeleda. Nii ei saa. On aeg ennast kätte võtta. Lõpetada sellesse suhtumine, nagu tegemist oleks millegi parandamatuga. On aeg ennast parandada.

“Muide,” ütlesin teistele, “ma olen ka filosoofiline zombi.”

Vist oleks viimane aeg võtta käsitluse alla Iti Tõnissoni jutu "Zombi otsustab surra".

See on iseäralik ülilühike looke sellest, kuidas võluri zombi otsustab, et on elust tüdinud, ja püüab end ära tappa. Lugu käivitavaks sündmuseks on zombi kaevu hüppamine. Seal oli ka jutu mu arust parim lause - “Zombi väljatõmbamine oli tükk rasket tööd, seda enam, et elav laip ei tahtnud välja tulla.” Jätkuvad võluri katsed zombi ellu mingitki värvi või meelelahutust tuua ning zombi peagine tüdimine kõigist katsetest ning tema uued enesetapukatsed.

Mulle kuidagi meeldis, et lugu sisaldas huvitavaid elemente selle maailma kohta - näiteks see, et juba vanaisa tegi zombile tuleriituse, mistõttu ta on tulekindel. Lühikesed kirjeldused igast uuest etapist on ka lühidad, stiililiselt isegi täitsa toredad oma lakoonilisuses, püüdlemata samas mingit suurt esteetilist elamust. Lihtsalt, toredad vahepalad tobedas loos.    Midagi oli ses zombis kratilikku – mida teed, kui kratt läheb liiga ahneks? - ja veidi oli tunne, et võluri ja zombi asemel võinuks olla sorts ja koolja, et siis olnuks nagu stiilipuhtam. Kuid kratiseos ei tarvitsenud olla tahtlik ja stiilipuhtus pole tingimata väärtus omaette. Vahel ongi selline väike eklektilisus toredam.

Lõpulahendus - spoilerid-spoilerid - tundus mulle ehk veidi liiga tobe, aga maitse asi - idee on siiski omamoodi huvitav. Peaks ehk jagama teksti mõne tuttava feministiga ja küsima, mis ta sellest arvab - kas ta võtaks seda metafoorse loona depressiivse naise enesehävituslikest tendentsidest, millest “päästab” teda vaid… einoh, võin ka ära öelda, novell on nii lühike, et võin eeldada, et olete soovi korral juba lugenud - mida päästab vaid abielu? Või tuleks seda teksti lihtsalt võtta mängiskleva tembutamisena? Kas on üldse sellist asja nagu täiesti tähendustevaba tembutamine - autor võib öelda, et pole mingit tagamõtet, aga autor on niikuinii surnud. Tähendab, mitte Iti Tõnisson, vaid autori kontseptsioon Barthes’i sõnul.

Autor on surnud, aga elab ikkagi edasi oma zombilikku elu…

Hakkasin ka võtma filosoofilise zombinduse vastaseid antibiootikume. Proovisin lisaks tervendavale ravikuurile leida mingeid tegevusi, mis aitaks lahendada mu hingetusemuret. Olen nüüd käinud jalutamas - mitte küll jalgu villi, aga olen ikka omajagu jalutanud. Kas pole olnud piisavalt “hingestatud” (või väestatud) asupaigad või pole sattunud õiged ajad või pole ma lihtsalt ise olnud vastuvõtlik, ei tea, aga ma ei ole leidnud kontakti oma tõelise olemusega. See pidigi võtma aega, aga… ma ei tea sedagi, mille järgi ära tunda, mil saab minust hingeline. Vaevu hakkasin ju aimama selle puudumist, kuidas saada aru selle taastumisest?

Olen proovinud kuulata muusikat. Mul pole varem olnud Spotify’d, mistõttu ma polnud seni saanud avada tuttavate jagatud linke, nüüd lõpuks tõmbasin alla ja kuulan. Või noh, nagu öeldud, olen proovinud kuulata. Suurtes kogustes muusika kuulamine, millest olen proovinud leida oma maitset, ehttõniselikke eelistusi, mingitki oma hingestumist. Kahjuks ma tunnen, kuidas sel pole erilist perspektiivi. Mind kahjuks lihtsalt ei huvita muusika niimoodi, see pakub taustameelelahutust ja ajaviidet, aga see ei kõneta mind tõeliselt. See põrkab minu pealt ära.

Olen ka proovinud lugeda. Hiljuti ilmus Neil Gaimani üks jutukogu eesti keeles, umbes samal ajal ilmus tema „Best of” inglise keeles. Hankisin mõlemad, ingliskeelses oli Marlon Jamesi eessõna, kus ta ütleb: “So I’m not the only one who believes in Neil’s world more than my own,” (“Järelikult polegi ma ainus, kes usub Neili maailma rohkem kui enda oma.”). Ja ma lootsin sealt ammutada midagi, kust peegeldunuks mu enese ehtne maailm. Ent sel pole olnud soovitud mõju – olen seda lihtsalt nautinud meelelahutusena, laskmata sel kuidagi minus puhkeda.

Korraks mõtlesin ka kirjutamise peale, aga sellesse polnud mul küll erilist usku. Milleks? Katsetada ja teha mingeid ümbersõnastamiskatseid ilma sisemise sunnita, lihtsalt selleks, et mängida mingit kirjanikku. See tähendaks sundi kirjutada. Mida see sund üldse tähendab - kas see on sund teavitada maailma millestki? Mingi ülevoolavus, mis peab kuhugi lahenema? Ei, minus seda paisuvett ei ole. Ja selleta poleks see vist päris õige.

Ühesõnaga, pean andma sellele aega. Andsin sellele aega. Ja lõpuks see juhtus.

Kuu oli juba mööda saamas, märts ammu läbi, maikuu juba liginemas. Tuli volbriöö. Mina kuskil väljas ei käinud - kus ma saanukski naise ja lapse kõrvalt? Neid ju kaasa ei võta. Möödus volbriöö. Kella 10 paiku veel mõtlesime, et kutsume politsei ülemistele naabritele, aga öörahu alles 12st nädalavahetustel. Kell 12 jõudsime veel mõelda politsei peale, aga polnudki vaja, nad läksid hoopis linna peale. Või kuhugi. Mujale igatahes. Nii et mitte päris sündmustevaene öö, aga mitte ka päriselt sündmusterikas.

Järgmisel hommikul ärkasin üles, jõin kohvitassi, surfasin natuke aega netis, valmistasin teise kohvitassi ja läksin rõdule. See oli umbes kell seitse. Lasin kassil veidi peesitada hommikupäikese käes. Istusin rõdul, sest miski minus ütles, et see peaks äkki olema… noh, poeetiline tegu. Ja poeesia on ka ju tihendatud isikupärasus. Ja eneseks olemine, rõhutatult. Nii et midagi sellist aimates seisin kohvitassiga rõdul, vaatasin hommikupäikest - ja ootasin.

Ühel hetkel nägin, kuidas linna poolt tuli hüpiskledes üks nõiaks maskeerunud üliõpilane. Tuli linna poolt, liikus lasteaia eest mööda, oli suunaga kuskile Annelinna tagumisse otsa. Tõenäoliselt. Minu suhtes igatahes liikus paremalt mööda, suunaga vasakule. Ilmselgelt oli ta ikka veel purjus, sest ta tantsis ja õõtsus ja hüples, hüples ja hüppas, õõtsus taas - ja ma ei osanudki hinnata, kas selles oli ka elegantsi või oli see vaid purjus jauramine. Võib-olla oli ta lihtsalt üks vaba hing. Kassile see igatahes ei meeldinud, ta ajas selja küüru ja vaatas tolle poole nii, nagu tahaks kallale karata. Hommikune aeg ka, ega kasski polnud korralikult ärganud

Ühel hetkel astus tähtpäevale vastavalt kostümeeritud tudeng suure sammu, tegi siis varvaste peal kolm, neli, viis tibusammu - ja äkki jäi seisma. Ta vajus aeglaselt kandadele. Pööras pead ja jäi mulle otsa vaatama. Jäi… otsa… vaatama…

Äkitselt lõi mul põlvest nõrgaks ja ma haarasin käega kinni rõduäärest. Kass vaatas mulle otsa, tegi ähvardavalt: “Kššš!” ja jooksis tuppa ära. Ma ühtaegu märkasin ainult seda ja ei jõudnud seda tähele panna. Kõik mu meeled otsekui plahvatasid, mu tähelepanuvõime pendeldas kõikejälgiva ja mittemidagi suutva vahel. Keele peal olev kohvimaitse käis äkitselt ülepea. Riided mu seljas vaheldumisi pitsitasid, siis silitasid. Nina püüdis õhust lõhnalisi vikerkaare. Annelinna puud nägid oma värvikirevuses välja nagu tõekssaanud unenägude džunglieksootika. See kõik pani minu rappuma, vappuma.

Peagi ma tundsin end kohanemas selle uudsusega. Nägin volbripidulist rahulikult minema kõndimas. Normaalsete sammudega, vasak ja parem, vasak ja parem. Kergendunud kõnnakuga.

Olin rõõmus. Olin isegi kergelt hüsteeriline oma õnnes. Naersin. Pühkisin pisaraid. (Ja ma veel kartsin, et ei märka hinge saabumist.) Oh. Võeh. Oeh.

Jah.

No olgu.

Ent niipea, kui hakkasin võtma lonksu oma kohvist...

See kohv. Mu lemmikkohv. Mida ma käin toomas teiselt poolt linna Karlova Kohvist. Makstes selle eest hingehinda - eh, või mitte hingehinda, aga igatahes on see kallim tavalisest kohvist. Kordades kallim. Ja kui ma veel pärast pikka katsetamist olin välja selgitanud, et just see sort on mu lemmik. Ent nüüd lonksu võttes sülitasin kõik välja ja viskasin kruusi takkajärgi rõdult alla murule.

Mu uus hing ei võta vastu seda kohvi.

Mortalis: vanade lugude juured uue mängumaailma mullas (Laura Loolaid, Maniakkide Tänav)

Lapsepõlvest on mulle meelde jäänud üks karikatuur, kus looja patsutab värskelt valminud maakera sõnadega “Maailma luua - see on imelihtne, aga ta tuli enne välja mõelda.” Üsna sedamoodi ülesandes olen nüüd juba aastakese jagu kaasa löönud. Nimelt sel ajal, kui siin-seal ilmuvad ambitsioonikad teadaanded imetabasest tulevasest mängust, mis tantsib ja trummi lööb (ning kohalikud kogemustega mänguarendajad nende uudiste üle naeravad), toimub sama projekti jaoks vilgas maailmaloome, sünnivad täiesti reaalsed tekstid, pildid, muusika. Uue kevade saabudes hakkasid ettevõtmisse muidu skepsisega suhtunud reaktoristid ja kirjutustoa-rahvas märku andma, et ehk oleks aeg mängumaailma kokkukirjutamisest artikkel ka teha - ja siin me siis nüüd oleme.

Piirasin teema kitsamalt lugude ja taustamaailma loomega - sõltumata sellest kas-kuidas-millal mänguarendus ise võrseid näitama hakkab - ja kupatasin va kurjajuure Maniakkide Tänava samuti aru andma. Pildimaterjal on pärit Lifelong fun;D kodulehelt ja ühiskaustadest, autoriteks Eliise Selisaar ja Mark-Antonius Puhkan.

Ülesanne

ManT: Ühel kenal aprillikuu päeval, kohe naljapäeva järgselt, saatis Raul Sulbi ulmelisti kirja, kus ta edastas “keskealiste noormeeste, sündinud ca 1977” abipalve. Nimelt olid “noormehed” otsustanud hakata looma online rollimängu ja anda selle kõrvale ühtlasi välja ka romaanisarja ja otsisid nüüd selle sarja kirjutajaid.

Pakkumine oli intrigeeriv, kuid jätsin selle mõtte esialgu ootele, et käbedamad ja osavamad, kes soovivad, võimaluse saaks. Tundus aga, et listiliikmetest see projekt kedagi väga ei kõnetanud. Maailm ise tundus mulle huvitav, kuna samal ajal kirjutasin just “Saladusliku tsaari” lugusid ja teema osaliselt kattus. Otsustasin siis asjaosalistega ühendust võtta ja uurida, et mis ja kus ja kuidas.

Kohtusime Mihkel Leesmendiga, kes oli “noormeeste” esindaja, Skype’i kaudu, pidasime maha meeldiva jutuajamise ja asi tundus endiselt huvitav. Raha küll kuskilt otsast ei paistnud, kuid on asju, mida ei tehtagi alati raha pärast, vaid seepärast, et see on huvitav, arendav ja silmaringi avav (nagu Eesti juhtiv ulmeajakiri Reaktor, näiteks), ning lõime käed.

Nagu selgus, siis mängumaailma kui niisugust ja ka mängusisu veel olemas ei olnud ja seega oli romaani kirjutamine ühtlasi ka maailmaloome. Selles suhtes peab “noormehi” kiitma, et nad ei hakanud ise maailma näpust välja imema, vaid pöördusid siiski amatöör-professionaalide poole. See tegi minu töö muidugi ühtaegu kergemaks ja raskemaks. Selleks, et see raskem osa ka kergemaks muutuks, sai ulmekirjutamise töötoast sellele seikluslikule retkele kaasa kutsutud ka Laura Loolaid.

LL: Ma olin märganud küll, et ulmeühingule saadetud kirjade tulemusel on mingi liikumine lahti läinud, ning esiotsa vaatasin seda protsessi ohutust kaugusest pealt. Aga siis sadas kirjutustoas (õigupoolest küll õues, plärapausi ajal) kaela häbitu otsereklaam: küll on kena kirjutada iga nädal natukene lugu hüpoteetilise mängumaailma tegelase vaatepunktist, lood pannakse järjejutuna üles, kunstnikud joonistavad pildid külge ja puha …

Pidasin siis minagi eestvedajatega skaibis ühe vestluse maha ja jõudsin järeldusele, et ülesandepüstitus kärab küll, võib katsetada. Asjaolu, et nähtavas tulevikus jääb ettevõtmine õhinapõhiseks, ei heidutanud - poleks see mu esimene rodeo (ega jää ilmselt ka viimaseks).

Kirjutusülesande juures kõnetasid mind veel tööharjumusliku omakasu aspekt (regulaarne eduelamus jõukohase tekstiportsu valmimisest - jah, palun!), kosmilise tuleviku, rahvapärimuslike elementide ja post-apo temaatiline kokteil ning muidugi kunstnike juba ülesjoonistatud ideed.

Koostöö algus

ManT: “Noormeesteks” osutusid Mihkel Leesment ja Kristjan Kiis, kellel oli visioon ja organiseerimistahe. Selleks ajaks, kui meie Lauraga liitusime, oli meeskonnas juba rohkem inimesi: 3D-, visuaal- ja helikunstnikke ja teisi.

Selleks, et kogu meeskonnal tekiks maailmas ühtne nägemus ja esialgu, et tekiks mingigi ettekujutus, millist maailma soovitakse luua, toimus alguses Skype’is ja hiljem Discordis kord nädalas paaritunnine arutelu, kus loobiti ideid ja kirjeldati oma ideaale. Neist mõttekuhjadest sai siis välja noppida omavahel ja looga kokku sobivaid tükke ja hakata seda puslet tasapisi kokku laduma.

Koosolekute kõrvale hakkasin tasapisi läbi töötama avara interneti laiu andmevõimalusi ning lugema ja vaatama, kuidas siis üht mängumaailma on kõige parem ehitada. Peab ütlema, et midagi revolutsiooniliselt uut võrreldes muu jutuvestmisega siin ei ole, kõik põhitõed on samad ja kuna minu ja Laura esmane ülesanne oli ikkagi kirjutada paar romaani, siis oli see juba tuttav rada. Nii saigi Mortalise maailma romaanist minu iganädalane kirjutamisharjutus. Üks nädal, üks peatükk.

Väga meeldiv oli sealjuures koostöö muu meeskonnaga. Visuaalid, heli ja neist kokku pandud veebimaterjalid, mis selle kõige koostoimel sündisid, teevad loodetavasti rõõmu ka nende romaanide lugejas- ja kuulajaskonnale.

LL: Kui mina kirjutamist alustasin, oli esimese tegelase lugu juba mitme peatüki jagu olemas. Koos huvitekitaja-piltide ja paisuva visandivaramuga sai sellest mulle avastamisel-loomisel hea kannakinnituspunkt. Enda tegelase teekonna alguse paigutasin siiski igaks juhuks seninähtud maailmaosadest võimalikult kaugele - nii sain suuremaid sisukonflikte tekitamata loosse sisse elada ja rööpaid seada. (Lisaks aitasin samal ajal koostada “huvitekitajat” - kimbukest teksti-pilte-visioonikirjeldusi, mille abil sooviti võimalike koostööhuviliste tähelepanu püüda. Seda materjali saab praegu vaadata projekti netikodu avalehel.)

Peatükkide lisandudes kasvas ka enesekindlus: kui esiotsa hoidsin valmis kunstimaterjalidest ja kirjasaanud juhistest hoolega kinni, siis varsti hakkasin omalt poolt maailmakorralduse ettepanekuid tegema ja uutele piltidele kirjeldusi pakkuma. Peagi julgesin oma tegelase teistele inimestele lähemale tuua ja isegi kirjutada mõned koostöö-peatükid, kus samades stseenides tegutsevad korraga või kordamööda mõlemad mängija-tegelased.

Suvel juhtus Mihkel läbi lugema kõik “Saladusliku Tsaari” ilmunud osad ja pakkus välja mõtte, et kuna siiani olime “tsaarist” nagunii terminoloogiat ja troope laenanud, siis võiks fiktiivuniversumid omavahel päriselt ära ühendada. See otsus andis järgmise olulise võtme uue võõra maailma mõtestamiseks - tsaari-versumi loogika ja arengud läbi mitmekümne tuhande aastase teadmatuse filtri.

Muuhulgas kasutasin kohe võimalust pista näpud ksenobioloogilise võlumaailma helkivasse lögasse. (Tähelepanelikum lugeja võib märgata, et mänguromaani katkendites kirjeldatud biomaagiline infovahetus matkib otseselt sarnaseid virtuaalrännakuid “Rahvaloenduses”!) Temaatilise ankru leidsin nüüd juba maailmasiseselt, hiidkuusekolooniate näol.

(Artikli mustandit üle vaadates üritas Toni puigelda, et ma seda pilti sisse ei paneks - olevat liiga visandlik. Sõdisin omalt poolt vastu veenva argumendiga, et see visand kõnetab mind kui autorit sügavalt >:) )

Ühised loomekogemused, jagatud rõõmud

ManT: Kõige tihedam maailmaloomeline koostöö oli muidugi kunstnikuga, kes kõik paberil mõeldu visuaalselt põnevaks kujutas ja suurema osa inimeste, looduse ja asjade väljanägemistest ka paika pani. Päris mitu asja sai hiljem tekstis ära muudetud ja täiendatud, sest kunstniku nägemuses olid nad ägedamad. Pean ütlema, et kirjeldused on alati minu nõrk koht olnud ja koostöö Mark-Antonius Puhkaniga oli selles osas tublisti arendav, sest leidsin uusi nurki mille alt asju vaadata ja neist mõelda. Loodetavasti, kui kõik uued mõtted on settinud ja läbi katsetatud, siis on see jälle millimeetrike mu kirjanikuoskuste pügalamõõdikus edasi.

Koostöö Mortalise meeskonnaga oli huvitav ka nn. tööväliselt. Kui Villem Rootalu, meie helikunstnik, ütles, et trupil, kellele heli teeb, tuleb välja uus huvitav lavastus, “Sõsara sõrmeluud”, siis sõitsin ma kohe huviga seda Tallinnasse vaatama. Etendus oli tõepoolest võrratu ja hiljem, teatriauhindade jagamisel, sai Villem auhinna etenduse muusikalise kujunduse ja originaalmuusika eest. (Etenduse muusikat saab kuulata Soundcloudist.)

Samuti, kui Mark-Antonius Puhkan andis välja oma Kunstiakadeemia lõputööna sündinud graafilise novelli “Antennimaja inimesed”, siis loomulikult ostsin ma kohe selle koomiksi ära ja ei pidanud samuti pettuma. (Reaktoris on ilmunud ka “Antennimaja” soovitus-ülevaade.)

LL: Selliste heatujuliste mõtete peale jääb üle vaid jutulõng koomale tõmmata. (Seda enam, et teised kirjatööd juba ootavad, sealhulgas veel poole aasta jagu minu Mortalise-tegelase seiklusi.)

Nendele, kes siin kirjeldatud ettevõtmise mõttekuses kahtlevad (ja samamoodi üle-võlli-vaimustujatele) olen mõelnud järgneva vastuse. Tean mitmesuguste kogemuste põhjal hästi, et unistamine ei ole veel arendus ja soovunelm ei ole strateegia. Selles mõttes võin julmalt välja öelda, et Diktori postituses kirjeldatud visioon maailma kõige ägedamast massirollikast, mille mängimine toob mängijatele ka veel leiva lauale, jätab mind viisakalt öeldes külmaks. (Muidugi, kui eestvedajatel kunagi tõesti õnnestub kokku tuua selliste oskustega inimesed, kes selle unistuste mängu reaalselt kokku keevitavad, jagan nende rõõmu.) Kuid niikaua, kuni ühise maailma loomine mind regulaarselt rõõmuga kirjutama ärgitab ja koostöö erinevate talentidega endiselt rõõmu teeb, jätkan ma omalt poolt seda tulevikku võimaldavate vundamendikivikeste ladumist. Ning ükskõik, kas selle maailma peale päriselt mängu loomine õnnestub või mitte, minu töö väljund on reaalselt olemasolev tekst ja seda saab lugeda juba praegu.

Niisiis - kutsun teid lugema!

Kõigepealt mõned isutekitaja-katkendid kummastki mängumaailma-romaanist. “Tulevased jumalad” ja “Talveunes planeet” - siinsamas Reaktoris!

Projekti kodulehel saab iga nädal lugeda uut peatükki, sedakorda inglise keeles (aitäh, Martin!). Ka palju eestikeelseid peatükke on lugejaküpseks toimetatud (aitäh, Karin!) ning loodetavasti saame neidki varsti jagada. Lisaks lugemistekstile on peatükid kuulamiseks sisse loetud (aitäh Siret; aitäh, Jim!) ja helid-pildid-sõnad mitmekülgseks veebikogemuseks kokku põimitud (aitäh, Patrick!). Lisaks saab sisseloetud peatükke kuulata Mixcloudis ja Youtube’is.

Kommentaarideks ja vahelehõigeteks sobib Discordi külaliste-kanal ning tegijate galeriid saab piiluda siit.

Kõige lõppu panen imetlemiseks veelkord aprillinumbri hiidkuusega kaanepildi. (Eriti suurelt vaatamiseks klõpsa pildil.)

Ulmkonnakroonika 4/21

Ulmestaar Piret Bristol

Lihtne on siinses ajakirja kontekstis öelda, et olen kirjanik ja eks olengi luuletusi, romaane, lühiproosat ja isegi ühe dramatiseeringu teinud – nüüdseks on mul ilmunud paarkümmend raamatut. Kirjutamine on minu jaoks üha enam oma kogemuse kirjapanek, mitte niivõrd surfamine kunstilistes kõrgustes. Olulisem on adekvaatselt edastada peaasjalikult müstilist kogemust, ebaharilikke teadvuseseisundeid ja anomaalseid juhtumeid autobiograafilises võtmes. Seda kõike ma näiteks oma viimases romaanis „Päikesepoolses toas“ teengi.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Loen massiivselt kõiki asju, aga viimaste päevade kontosse on lisandunud enesearengukirjandust – hetkel on laual Ken Wilberi „Integraalne meditatsioon“ ning Robert Boltoni „Igapäevaoskused“. Väga soe üllatus oli tutvumine Lilli Prometi loominguga, mida tegin tänu Sirly Hiiemäe biograafiale „Kirjanik kübaraga“, mis on eeskujulikult kirjutatud kirjaniku elulugu. Arvatavasti oleks iga kirjanik õnnega koos, kui temast nii haaravalt kirjutataks.

Mängin peamiselt psühholoogilisi mänge reaalsete inimestega, mis praegu on muidugi keerulisem (aga seda huvitavam). Kindlasti võib vastava vaate puhul olla iga asi siin elus mäng – kahtlemata on seda võitluskunstid, mida teist aastat õpin. Arvutimängud jäävad noorusesse, nüüd pole ma selle maailmaga ammu kursis. Aga Amiga 500 mängud olid võluvad, mõjudes 1990. aastal lausa narkootiliselt.

Viimane ulmesugemetega film, mida paar päeva tagasi vaatasin, oli „The Triangle“ (2009), mida soovitas töökaaslane, vihjates seal toimuva sarnasusele meie praeguse eluga. Umbes et siseneme mingile ajajoonele ühena ja muutume seal olles kellekski teiseks. Ise töötan ka Tartu ühe bermuuda läheduses (ööklubi Maasikas, kasiino ja veel mingid lokaalid moodustavad Ülikooli tänava alguses kurikuulsa paiga, kuhu vanasti kõige sagedamini politseil öösiti asja oli). Aga eks see on pigem õudusfilm, mõne jaoks ehk natuke lihtne ja „B“, nii et vastukaaluks nimetan midagi, mis klassifitseerub müsteeriumiks ja on mu lemmik aastaid – „The Prophecy“ (1995) oma kolme osaga. On tehtud veel ka IV ja V osa kusagil Rumeenias jumal teab kelle poolt väga odava eelarvega. Neil äärmiselt imelikel filmidel originaaliga suurt ühist ei ole, aga teatud fluidum on neissegi ulatunud. Puhtalt nende filmide mõjul kirjutasin kunagi oma esimese suurema romaani „Sõud“ (2005). „Ettekuulutuse“ kolm esimest osa soovitan kindlasti ära vaadata neil, keda inspireerivad apokalüptilised nägemused ja Chistopher Walkeni lummavad karakterid.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Kui vanasti südametunnistus ja korraarmastus ei lubanud mul midagi pooleli jätta, siis nüüd jätan rahulikult igava raamatu lugemata. See selgub juba esimeste lehekülgedega või kui löön teksti suvalisest kohast lahti ja ette juhtub halb lause. Siin ei saa midagi toimetajate kaela ajada – isegi teenin praegu Postimehes reklaamitoimetajana leiva lauale –, sest andeka ja hea autori tunneb ka siis ära, kui tekst koperdab üle kivide ja kändude. See on kosmeetika, mida siis on vaja. Kui mõte on tüütu, ei päästa seda ükskõik kui geniaalne toimetaja. Muidugi peaks raamat olema põnev – mitte et kogu aeg sündmus teisele järgneks. Ei pea midagi erilist juhtuma, aga pinget ja põnevust tuleb hoida. Kui seda pole, ei aita ka sündmustik.

Pikad kirjeldused on minu meelest oma aja ära elanud, eriti fiktsiooni puhul, tappes raamatu tempot – mul pole mingit soovi teada saada, kuidas näeb välja niigi väljamõeldud tegelane, pigem on tähtis idee, mida ta kannab, tema sõnad ja mõtted. Kui need on rumalamad kui lugejal, siis paneb lugeja raamatu käest.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatud, žanri, autorit... )ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega vaid võib rohkem.

Ulmekirjanduses loen muidugi kõiki venelasi, kes lugemislauale satuvad, ja pole neis ka pettunud. Ulmefännid teavad vast niigi, keda maakeeles kätte saab, aga eriti meeldib mulle Lukjanenko („Mustand“, „Puhtand“ ja „Vahtkonnad“), Strugatskid, uuematest Dmitri Gluhhovski, muidugi klassikud nagu Bradbury, Huxley, kelle „Saart“ hiljuti lugesin. Olen õuduskirjanduse fänn, lugedes enam-vähem kõike sellest valdkonnast; viimati Stephen Kingi „Instituuti“, tema „Moblat“ olen lugenud korduvalt – ja endal mul loomulikult nutitelefoni ei ole. Mulle on kätte sattunud ka paar jaapani ulmeromaani, mis on väga meeldinud.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni

Ilmselt jõudsin ulmeni umbes viieteistaastasena ühel koolivaheajal Rapla lasteraamatukogus töötades, sest just need olid raamatud, mida mu vanemad mulle ei ostnud. Leidsin oma esimesed ulmeraamatud raamatukogu riiulilt ja võtsin kätte just illustratsioonide pärast – esimesed võisid olla „Diogenese latern“, „Põgenemiskatse“, „Hukkunud Alpinisti hotelli“ mõjul kõik muu Strugatskitelt, mida kätte sain. Küllap seetõttu meeldivad mulle praegugi hullult ulmejuttude kogumikud, mida koostab Arvi Nikkarev.

Kui ma aga Narva maantee 25 füüsikute ühikas elasin, oli meie toas selline tüüp nagu Wõrokas, kes elunäinumatele ulmeinimestele vist ei vaja tutvustamist. Tanel von Rõigas elas kõrvaltoas ja kirjutas ka jutte. Muidugi lugesid kõik füüsikud vene keeles kõikvõimalikku ulmet, tsiteerisid seda ja tegid ise fantastilisi ja ulmelisi tulevikuplaane. Tegu oli ju 90. alguse üleminekuühiskonnaga ja Tartu ülikoolis õppivate füüsikutega, kellest said tulevased IT-gurud.

Miks ja kuidas ise nende hulka sattusin olen kirjutanud oma romaanis „Maailm mis on hea“ I ja II osas, mis muidugi ei ole ulmeromaan, aga heidab valgust ajastule, kus ulmet võeti loomuliku elu osana. Tookord puudus mul näiteks lugemislaualt täielikult eesti luule. Neisse aastatesse jäi tutvumine eesti ulme isa Henn-Kaarel Hellatiga, kellega olime head sõbrad rohkem kui paarkümmend aastat ja kes mulle kirjutamise asjus mõndagi õpetas.

5. On sul lemmikloomi?

Minu lemmikloomade hulka kuuluvad kõik tuttavad kassid (enamus neist on muidugi kirjanike omad), aga mõni kass on tuttavaks saanud ka sotsiaalmeediast, näiteks jälgin Facebookis suure huviga Paavo Matsini kassi Holmsi iga elujuhtumust. Ise väldin liigset vastutust ega ole veel ühtegi pudulojust kodustanud.

Jutuvõistluse lõpetamine

Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia ulme lühijuttude võistluse lõpetamine ja võitjate välja kuulutamine toimub 15. mail kell 14.00. Ürituse koht ja vorm sõltuvad võimalikest piirangutest, aga esialgu planeerime vabaõhuüritust Tartu Kirjanduse maja õuealale, kultuuriklubi Salong kõrvale (Vanemuise 19, Kirjanduse maja õue pool). Kui midagi peaks võimalike piirangutega seoses korralduslikus pooles muutuma, anname kindlasti teada Ulmeühingu kodulehel ja Facebookis. Veiko Belials

Kirjanduslik kolmapäev Helju Rebasega

21. aprillil toimus Kirjanike liidu kirjanduslik kolmapäev, kus esines Helju Rebane. Kõneldi suurtest numbritest, surematusest ja soovide täitumisest, Autor tutvustas uut kogumikku “Õige Valik” ja luges ette mõned jutud. (Lühijutte ”Helendav Kass”, “Ristsõnamõistatus” ja “Kõik puud ei ole ühesugused” saavad huvilised lugeda eelmise sügise Reaktoritest.)

Salvestust saab vaadata nii Facebookis kui Youtube’is.

ENÜ intervjuu Berit Sootakiga

29. aprillil toimus Eesti Noortekirjanduse Ühingu iganädalane videointervjuu. Seekord oli kaamera ees vestlemas Berit Sootak. Vestluse salvestust ja Beriti raamatusoovitusi vaata ENÜ Facebooki-lehelt:

https://www.facebook.com/EestiNoortekirjanduseUhing/posts/140322421396639

Noor loeb, ka ulmet!

Tallinna Keskraamatukogu korraldab aasta lõpuni lugemisprogrammi “Noor Loeb”. 13-26 aastaseid lugejaid oodatakse arvamust avaldama Google Forms küsitluskeskkonna kaudu ja vastajate vahel loositakse välja auhindu. Raamatukogu pakutud soovituste seast leiab ka mitmeid tuttavaid ulmekaid!

Vaata lähemalt: https://keskraamatukogu.ee/noorloeb/

Tumedad tunnid + ekstra

Tumedate Tundide 37. episoodis kõlab Jaagup Mahkra lugu Maomehe surm: http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-37-osa-j-mahkra-maomehe-surm/

Lisaks kuulevad Patreoni-toetajad kolme kõhedat lugu, milles avaneb telefonimüügi tõeline õudus, laibad sõidavad rongiga ja külmutusautosse ilmub küpsisepuru.

Muide, paar TuTuX tõlkelugu on pärast ettelugemist tee Reaktorisse leidnud: “Hääl raadiost” eelmises ja “Viimane rong koju” selles numbris.

HÕFFi teadaanded

Esimesel aprillil anti teada hiidämbliku monumendi valmimisest Haapsallu. Reaktor jälgib edasisi arenguid muigvelsui.

HÕFF avab eriskummaliste filmide välikino

Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival avab juunis vabaõhukino, mille ekraanile jõuavad kuulsad ja kummalised B-kategooria filmid.

Loe lähemalt: https://mailchi.mp/poff/hoffvalikino-283836?e=ea6f69bd12

HÕFF tutvustab Sahhawoodi fenomeni

Sahhawood? Pole kuulnudki? Just sealt on pärit üks eelmise aasta olulisemaid Venemaa filme „Hirmutis”, mida Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival eksklusiivselt näitab.

Loe lähemalt: https://mailchi.mp/poff/hoffsahhawood-283844?e=ea6f69bd12

HÕFFi fookuses on Stanisław Lem

Maailmakuulsa ulmekirjaniku Stanisław Lemi sajanda sünniaastapäeva puhul võtab Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival fookusesse tema loomingulise pärandi.

Loe lähemalt: https://mailchi.mp/poff/hofflem-283872?e=ea6f69bd12

Ning lõpetuseks üks kohaselt õudne eksemplar HÕFFi maskikonkursilt (autor Heli Jürisson)!

P.S.

Aprillinumbri ülespaneku ajal selgus maskikonkursi võitja! HÕFF otsustas võidu anda noorimale õudukafännile - palju õnne, Mathias Möll!

Uudiskirjandus 04/21

Mina, robot

Isaac Asimov

Esmakordselt ilmub eesti keeles tervikuna Asimovi kuulsaim jutukogu, tema ülemaailmsele kuulsusele aluse pannud raamat, mis jõudis juba 1950ndail saksa, rootsi, hispaania ja paljudesse teistesse võõrkeeltesse. See on vahetekstidega omavahel sisuliseks tervikuks seotud positroonilistest robotitest rääkiv legendaarne teos, millest on omal ajal eesti keeles Ain Raitviiru tõlkes ilmunud ilma vahetekstideta kuuest jutust koosnev valik «Kadunud robot» (Loomingu Raamatukogu 1965), samuti on kogumiku avalugu «Robbie» (Robbie; 1940) ilmunud varem Raitviiru antoloogias «Lilled Algernonile» (1976). Esmakordselt ilmuvad eesti keeles kaks lugu („Küülikut püüdes“ ja „Välditav konflikt“) ja jutukogu raamlugu, milleks on robopsühholoog Susan Calvini vestlusajalehereporteriga, kogumiku lood on esitatud ta väidete illustreerimiseks.

2004. aasta Alex Proyasi filmil «Mina, robot» Will Smithiga peaosas on raamatuga sisu poolest vähe ühist, üle on võetud kõige üldisem positrooniliste robotite kontseptsioon ning inspiratsiooni on saadud mõnest lühipalast.

Tõlkinud Ain Raitviir ja Martin Kirotar.

Orpheuse Raamatukogu

Ajarännakud

Üllar Harald Joasoon

77-aastase autori ulmedebüüt.

”AJARÄNNAKUD ehk ootamatu õnn läbi sõjakaose” kus kaasaja elu- ja ärikeskkonnas tegutsev mees satub üleloomulike jõudude valitsejaks ja ta kohtub naisega, kelle sünniaeg jääb sõjaeelsesse aega. Mehe praktiline ärimeel hoomab ennenägematuid võimalusi ning hakkab neid loominguliselt ära kasutama. Olukord näib mõlemale osapoolele äärmiselt kasulik. Ajapikku hakkab aga ohjeldamatu äritegevus tunduma ebaeetiline ja peategelased kasvavad uuele tasandile. Kas paarisuhtlusel on ajavaimude erinevusel ainult liitev või ka lahutav roll?

Autori väljaanne

226 lk

Kirgas uni

Eva Koff

Kui me astume sisse unenäo uksest, siis kuhu me satume? Reaalsusse, polüsomnograafiga kaardistatavasse tegelikkusse? Või juhuslikult tekkinud ja tahtele mitte alluvasse sfääri, mis asub tõelisusest väljaspool? Kui inimese uni ja unenäod on jälgitavad aparaatidega, siis miks väita, et need on vaid elu tähtsusetu kõrvalprodukt? Mis on päris? Meie keha hoiavad püsti luustik ja lihaskond, aga millele toetub me vaim? Kas leidub siin ilmas midagi, millele saame kindlad olla?

„Kirka une” tegelased elavad, nagu inimesed ikka, samaaegselt mitmes paigas: käegakatsutavas maailmas ja selles teises, mõtete, kujutluste ja unede omas. Kuni ühel heledal juunipäeval leiab ühes Tallinna suurettevõttes aset sündmus, mida ei oska seletada ei teadlased, lihtinimesed ega esoteerikud. Sündmus lõikub omal kombel kõigi nelja peategelase ellu, olgu siis otse või riivamisi. „Kirka une” tegelased ei piirdu füüsilise maailmaga, mulla ja kivi, liha ja luuga, nad tahavad rohkemat: miks mitte läbi hammustada mõni elu kihistus, mis seni avastamata, ja näha nähtamatut?

Kirjastus Härra Tee ja Proua Kohvi

264 lk

Tühikatk. Jaht Morrigan Crow’le

Jessica Townsend:

Morrigan Crow ja tema sõbrad on üle elanud oma esimese aasta elitaarse vunderlaste seltsi uhkete õpilastena. Nad on aidanud lõpetada ebainimliku Koleturu tegevuse ja tõestanud oma ustavust 919. üksusele. Nüüd aga seisab Morrigan silmitsi uue põneva väljakutsega: ta peab saama selgeks salapärased vunderkunstid ja õppima ohjama võimet, mis ähvardab teda endasse neelata. Kuid Nevermoori on haaranud kummaline ja hirmuäratav haigus, mis teeb nakatunud vunderloomadest arutud ja kurjad vunderita loomad. Kui tühikatku ohvrite arv aina kasvab, hakkab linnas levima paanika. Morrigan mõistab, et temal tuleb leida tühikatkule ravi, isegi kui see seab tema enda – ja kõik Nevermoori elanikud – suuremasse ohtu, kui ta on iial ette kujutanud.

Kirjastus Eesti raamat

Tõlkinud Hels Kure

464 lk, 26 eurot

Kesköö raamatukogu

Matt Haig

Elu ja surma vahel on raamatukogu. Sellest kesköö raamatukogust leiabki end Nora Seed: talle on antud võimalus teha oma elus muudatusi. Seni on see olnud õnnetu ja tulvil kahetsust. Nora arvab, et on kõiki alt vedanud, sealhulgas iseennast.

Siinsetel riiulitel olevad raamatud võimaldavad Noral elada nii, nagu oleks ta teinud teistsugused valikud. Ühe vana sõbra abiga asub Nora tühistama kõike, mida on kunagi kahetsenud, ja otsima täiuslikku elu. Paraku ei lähe asjad alati nõnda, nagu ta ette kujutab, ning õige pea seavad tema valikud nii raamatukogu kui tema enda suurde ohtu.

„Elu ja surma vahel on raamatukogu,“ ütles ta. „Ja selles raamatukogus kulgevad riiulid lõpmatusse. Iga raamat annab võimaluse proovida mingit teist elu, mida oleksid võinu elada. Näha, kuidas läinuksid asjad siis, kui oleksid langetanud teistsugused otsused … Kas teeksid midagi teisiti, kui jõuaksid kohani, mida oled kahetsenud?“

Matt Haig (snd 1976) on Briti kirjanik ja ajakirjanik. Ta kirjutab nii täiskasvanutele kui lastele.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Krista Suits

312 lk

Kordustrükk:

Harry Potter ja tarkade kivi

J.K. Rowling

Harry elu muutub igaveseks tema üheteistkümnendal sünnipäeval, kui sitiksilmne hiiglane Rubeus Hagrid toob talle kirja ja jahmatava uudise. Harry Potter ei tea veel, et ta on võlur ning et võlurid olid ka tema surnud ema ja isa. Ta ei oska loitse, pole kunagi olnud lohe munast koorumise juures ega kandnud nähtamatuks tegevat mantlit. Ta on kogenud üksnes õnnetut elu koos oma hirmsa tädi, onu ja nende jõhkardist poja Dudleyga, kes ei taha võlukunstist midagi teada. Harry Potter elab tillukeses panipaigas trepi all ning üheteistkümne aasta jooksul pole kordagi tähistatud tema sünnipäeva. See kõik aga muutub, kui öökull toob talle mõistatusliku kirja, milles Harryt kutsutakse imelisse paika, Sigatüüka Nõiduse ja Võlukunsti Kooli, kus Harry leiab endale sõbrad, õpib võlukunsti kõigis selle ilmingutes, kuid peab ka astuma vastu oma kõige hirmsamale vaenlasele. Sellest kohtumisest sõltub rohkem kui Harry enda saatus.

J.K. Rowling on rekordiliste tiraažidega ja rohkelt auhindu võitnud Harry Potteri romaanide autor. Selle armastatud sarja raamatuid on maailmas müüdud üle 450 miljoni eksemplari ja tõlgitud 78 keelde. Raamatute põhjal on valminud kaheksa menukat filmi.

Kirjastus Varrak

Tõlkija: Krista Kaer

Kunstnik: Hanna Särekanno

264lk

Jutt: Barzakh (Catheline Tamm)

Hobuste kabjad vajuvad raskete kandamite all valkjashalli liivatolmu, kui nad tulitavas päikeselõõsas mööda tühjust edasi rühivad. Liiga väsinud, et peadega üles-alla vehkides protesteerida, liiga janused, et isegi hirnuda. Kohmakal, jonkleval sammul, kõhnad, sissevajunud kondised küljed vappumas, justkui ähvardades kohe kannatuste koorma all kokku variseda, liginevad nad virvendavale silmapiirile, mis samas rütmis nende eest üha kaugemale nihkub. Surevate hobuste turjadel sadulates köögutavad mehed ei vaheta sõnagi, kuna nende keeled on nii kuivad, et naksuvad, ja suud liimunud kokku lõhenenud huultest limpsitud verest.

Raske on öelda, kes neist veel elus, kes juba ratsutamas teispoolsuses, sest ka koolnuga hobune võib mitmeid miile minna enne, kui too sadulast pudeneb.

Mehed on pööranud oma paistes laugude alla peidetud pilgud sissepoole, et mitte enam näha kõrbe. Seestpoolt paistab kõik punane. Punane nagu rist nende tuulevaikuses longuvajunud lipul. Punane nagu vaenlaste veri, mis on juba aastaid leotanud nende rüüsid ja mida nad on maha nühkinud oma sõjariistadelt, mille kolksud ja kilinad on nüüd nende ainsaks saatjaks üle lõputute avaruste.

Rainauldi hammaste all krigiseb liiv. Talle tundub, nagu ta kõris ja kopsudes oleks ka mullasegust liiva, nagu koosnekski ta tervenisti pinnasest, mida hobuse kabjad tõrksalt sõtkuvad. Nagu ta oleks juba maetud, justkui need mehed, kes kuuma eest pääsu otsides on end viimases meeleheites kaelani maasse kaevanud. Ja niimoodi sinna ka jäänud. Kuid ei – tema on edasiminejate seas ja koos nendega joonud omaenese kust ja hobuste verd. Haaranud hullusehoos pihkudega maad ja joonud liiva, arvates, et see on vesi. Kui Jeesus muutis kunagi vee veiniks, siis Saatan muutis vee liivaks.

* * *

Nad olid tulnud kaugelt, et leida oma pattudele lunastus, põgenenud pühasse sõtta ahnuses killustunud külmadelt maadelt, kus poegi oli liiga palju sündinud ja valitses vasalliõigusega kinnitatud tugevama õigus, mis tähendas, et iga maaomanik oli endast väiksemale röövel. Murdja. Hunt. Homo homini lupus est. Ainult et hundil polnud vööl rippuvat pistoda ja mõõka, sadula külge kinnitatud ambu või vibu, sõjakirvest, sõjanuia-haamrit, piiki, mis kõik mõeldud inimkeha torkama, raiuma, rebestama, lömastama, murdma ja läbistama… Kord väidetavalt jumala enese palge järgi loodud inimene oli muutunud neist kardetud metsakoertest palju julmemaks loomaks ja saades paavsti käest püha õiguse, mis lubas teisi omast liigist murda – Deus lo vult! – hakkas raiuma valimatult (mõnikord siiski ka valitult – nagu juhtus Reini orus, kus üllatavalt püha hani juhatas sõdalasi puhastama maad „jumala tapjatest“ juutidest) teed Itta, nii et isegi võimsa Konstantinoopoli müürid selle märatseva, verest ja kullast maitse suhu saanud massi ees hirmust värisesid.

Nad olid tulnud Pühale Maale oma ristiinimese patte maha pesema, igaveseks indulgentsiga kustutama, kuid ei leidunud selles pühas pinnas piisavalt vett, seega tuli seda teha saratseenide verega, mida jagus aga nii ohtralt, et Al-Aqsa mošees tõusis see suure järvena lausa hobuste ratsmeteni. Kust nad olid üle käinud, sinna saabusid rotid, voolates nagu jõgi linnade tänavatel ja õgides mahajäänud kehi, mida mõnikord oli kümneid tuhandeid – tükkideks raiutud, et vaenlased ei saaks teispoolsuses väärikalt oma võltsjumala Allahi ette ilmuda. Ja mõned neist rottidest kasvasid inimliha peal suureks nagu kassid.

* * *

See kõrbeküla on üks paljudest väikestest uskmatute asundustest, mis jääb nende teele. Maapinnaga ühte värvi ja justkui sellest välja kasvavad majad, päikeses kõvaks põlenud. Kilavad koerad, irevil kihvad võõraste poole. Esimene nool. Keha, mis sadulas lõdvalt ripub. Teras läbistamas liha, ragin vastu luid. Veri ja higi näol, juustes, habemes. Kellegi kitsas, tõmmu, poisiohtu pale, suurtes pruunides iiristes täppideks taandunud pupillid, kärbsed juba suul … Hääled. Möiratused. Kriisked. Kiunumine. Hala. Soigumine. Laste nutt. Väikeste kehade kergus, mis jääb parkunud mehekäte sisse, nagu ka nahapooridesse imenduv veri.

Imikud ja sülelapsed üha kasvavas kuhjas keset külatanumat ja sellest lõpuks kerkiv suits, mille imal hais jääb igaveseks sõõrmetesse kipitama. Kerkivad teibad, hoiatused, võidu sümbolid ja ohvriannid, otsas kummaliselt nagu jumalakartlikus hardas-hirmunud palves taeva poole jõllitavate silmadega pead. Agnus Dei, qui tollis peccata mundi.

Rainauld astub erutusest värisedes pimestavast valgusest tundmatute vürtside ja võõraste kuivanud taimede järgi lehkavasse hämarusse, teras ees, kui teejuht järgmise elava olendini.

Koja tumedusest hiilgavad vastu kellegi silmad. Kass? Ei, liiga suur. Naine astub lähemale, näojooned selgivad. Ta pole ei vana ega noor. Pikkade heledate pulstunud juustega, kuid tõmmunahkne, nagu teisedki. Ta valgete silmade vaade puurib Rainauldi piigina läbi. Mees vaatab neisse kui lõputusse kõrbesse ja näeb seal enda peegeldust. Naine sajatab midagi vihasel sisinal ja valab demonstratiivselt oma käes olevast kannust vee maha. Ja ta lähedal olevast vitstest punutud korvist libisevad hääletult välja maod, siuglevad sissetungija poole, moodustades muldpõrandal kummalisi kalligraafilisi mustreid, arabeske.

Kui mehed tahavad uuesti teele asumiseks oma veelähkreid täita, avastavad nad, et kõik küla kaevud on kuivad – üheski majapidamises pole elus enam hingelistki ega ka tilkagi vett.

* * *

Rainauld avab võpatades silmad. Ta kõrvus kajab veel karje, mis paneb külmavärinad mööda selgroogu jooksma, kuid ta kinnitab enesele, et see kähehäälne kisa polnud muud kui Roumare laane rebase laul ja ta on vaid kustuva tuleaseme äärde tukkuma jäänud. Ta tunneb, kuidas tuul puhub läbi kahisevate puudevõrade kargest ja sügavat tähistaevast iilidena pimedusest metsa alla ja hingab selle kosutavat jahedust mõnuga sisse. Ta on väsinud, väga-väga väsinud, kodutee on olnud pikk, kuid palju pole enam minna. Ta paneb uusi oksi lõkkesse, puhub sütele, nii et tõuseb väike leek ja varsti põleb tuli jälle praginal. Lähedalasuvad puud justkui venivad pikemaks ja varjud tantsivad oma metsikut tantsu mehe armilisel, habetunud näol. Öine õhk lõhnab lõkkesuitsu ja mineviku järele. Rainauld üritab meenutada, arvutada, kui vanad ta pojad nüüdseks on, kuid järg läheb käest. Kui ta tee Itta jalge alla võttis, oli suurem talle vaevalt puusani, väiksem aga polnud veel käimagi õppinud. Ja ta naine? Rainauld ei julge endale õieti tunnistadagi, aga ta ei mäleta enam hästi naise nägu, sest suurema osa nende abielust on ta veetnud sõjas. Mis värvi ta silmad olid? Sinised? Rohelised? Hallid? Rainauldile kangastuvad valged silmad ja ta raputab häiritult pead, üritades kujutluspilti eemale tõrjuda. Ta paneb veel mõned oksad tulle, et madalaks vajuv valgus teda uuesti magama ei meelitaks. Nähes, kuidas leegid neelavad puud, hakkab Rainauldi kurgus aga kraapima. Ta avab kärsitult enda kõrval lebava põdranahkse veinilähkri ja võtab suured lonksud, ahmides enesesse liiva. Kui läkastushoog järele annab, pakib ta kiiresti, kuid juba halba aimates, reisipaunast välja teemoona – kuivatatud liha – ja viskab selle siis vastikusega eemale, surudes maha mööda söögitoru üles kerkiva öögatuse. Löödult põrnitseb ta rohu sisse kukkunud tompu, kui kuuleb pimeduse ja valguse võbeleval piiril vaikset liikumist. Elajas hiilib puude all leheprügis sahistades tulele lähemale, ilmselt haistes roiskumaläinud liha lõhna. Ja varsti Rainauld silmabki seda – hiiglasuurt ja lihavat, peaaegu kassi suurust rotti. Vastu maad liibudes roomab elukas oma kogu kohta üllatavalt nõtkelt rohus vedeleva saagi poole, samal ajal kui mõned meetrid eemal istuv Rainauld haarab käeulatuses oleva sõjakirve. Kuid siis teeb loom äkki välkkiire hüppe ja enne, kui mees korralikult sihtidagi jõuab, kaob ta väikest sinakat lapse käelaba suurte kollaste esihammaste vahel hoides uuesti pimedusse. Mehe huupi talle järele virutatud kirves künnab vaid lehekõdu. Kui Rainauld uuesti pilgu tulele suunab, vaatab talle teispool leeke vastu juba tuttav, pikkade heledate juustega naine, kes ümiseb tundmatut araabiakeelset viisi.

„Sa ei saa mu hinge. Seekord jõuan ma koju.“ pigistab Rainauld vihaselt läbi kuivanud huulte. Kõrb vaatab talle oma tummal pilgul vastu, nagu oleks mees rääkinud vaid iseendaga.

* * *

Üle tühjade väljade kostab kaeblik, veniv hääl. Vaikib, et korduda taas.

As-salaatu khairun min an-naum.

Mehed ei ava silmi, kuigi nad on kuulnud seda juba terve igaviku.

Jutt: Tüütu töö (Tim Hornet)

Suur raske kohver käes ja sigaret hambus, liikus tume kogu katuseservale lähemale. Ilm oli üllatavalt soe. Tõusev päike heitis sillerdavaid kiiri eredalt läikivatele lompidele, paitades haljendavaid rohutuuste nende ümber.

Mees põrnitses korraks alla ning viskas sügava ohke saatel sigaretiotsa katusekivile ja surus selle tallaga surnuks.

Raisk! Lähikuudel enam suitsuks aega polnud. Siit edasi läks aina tihedamaks. Seda oli õhust tunda.

Ta valis kohvrist poolautomaadi ning kontrollis selle riivi. See relv sai lähikuudeks tema parimaks kaaslaseks. Valikut polnud. Teistmoodi polnud töö enam mitte kuidagi tehtav.

Ta võttis salve alt ning lükkas sinna viis kuuli, täpselt see mida vaja. Juba aastaid polnud ta ühtki neist asjatult kulutanud.

Kiire pilguheit kellale ning järjekordse ohke saatel võttis ta kiirelt katuseäärel positsiooni sisse.

Nagu kellavärk oli sihtmärk kohal. Neiu, vanus 13. Liikumas läbi lompide kooli poole, raske ranits seljas.

Nüüd kohtus neiu sõbrannadega.

Snaiper katusel lülitas sisse elektroonilise sihiku lugeri ja sekundid hakkasid tiksuma.

Ajastus pidi täpne olema.

Number 10 vilkus korraks.

Snaiper hoidis relva stabiliseerimiseks hinge kinni, lugedes peas numbreid kaasa.

Kaheksa.

Üks tüdrukutest, kes oli eriti elevil, võttis välja mobiili ning hakkas laialt seletades sealt midagi otsima.

Kuus.

Seltskond kogunes ootusärevalt elevil tüdruku ümber.

Neli.

Telefoniomanik vajutas Play nuppu.

Kolm.

Ekraanil vilkusid tuled ning kostus muusika. Kontsertlindistus.

Kaks.

...

Millisekundilise täpsusega saatis snaiper valangu teele.

Tüdrukute jalad läksid nõrgaks.

Snaiper turtsatas ja tõstis relva ära. „Odav sitt,“ pomises ta omaette, kuid valikut ei olnud. Noole ja vibuga oleks see võtnud terve igaviku. Ajad muutusid ning tema pidi nendega koos muutuma.

Pea samal hetkel kuulis ta kõrva ääres tirinat. Vilunud liigutusega vajutas ta sõrm Bluetooth klappi. „Cupid kuuldel.“

„Meil on sulle järgmine töö. Briif on teel,“ sõnas hääl kõrvas.

Snaiper kontrollis telefoni. „Sain.“

Ta lõpetas kõne ning põrnitses värskelt armunud õhetavat ja kilkavat tüdrukute karja.

„Kuradi kevad,“ urises ta läbi hammaste ja pakkis relva kohvrisse, et see viie minuti pärast jälle välja võtta.

Jutt: Neljane palat (Maarja Kruusmets)

„Ma pean teid hoiatama, härra, teie plaani läbikukkumise oht on väga suur. Sellistes kohtades liigub alati rahvast ning teid visatakse sealt tõenäoliselt kiiresti välja.”

Ajamasina vanakooli ülemteenri hääl kõlas harjumatult aupaklikult, ometi oli Daniel just seda režiimi teistele eelistanud. Ta tõmbas selga vanamoodsa haiglaõevormi, selle peale ühekordse kaitseülikonna ning sättis ette kaitseprillid ja N95 respiraatori. Kogu selle ajast ja arust varustuse leidmiseks oli tal mitu kuud aega läinud, kuid ajastutruu ülikond suurendas tema ürituse õnnestumise šansse märgatavalt.

„Ma tean, Onyx. Ma olen seda kõike oma peas sadu kordi läbi mänginud sellest peale, kui ma kuulsin ajamasina leiutamisest.” Mehe meloodiline hääl kostus läbi maski summutatult. „Ma olen seda võimalust aastaid oodanud. Ja kui see ei õnnestu, siis ei õnnestu, vähemalt olen proovinud.” Ta sikutas prillide ääre vahelt välja silma tikkuvad hallisegused juuksesalgud. Juba need paar minutit ülikonnas olemist pani higi tema seljal jooksma. „Tõesti, müts maha nende inimeste ees, kes sellise varustusega kuude kaupa pidid teiste eest hoolitsema,” ütles ta ajamasinale, justkui oleks see lihast ja luust vestluskaaslane. „Aga nüüd, Onyx, vii mind aastasse 2021, 22. märts kell 23.35 Ida-Tallinna keskhaigla. Palat 317.”

„Muidugi, härra. Teie iiveldusevastane tablett peaks nüüd juba mõju avaldama hakkama, nii et usun, et reis saab olema lihtne. Tähelepanu, valmis olla, stardime!”

Daniel tundis järsku tõmmet, justkui oleks keegi sikutanud vaipa tema jalge all. Järgmisel hetkel seisis ta juba keset hämarat väiksemapoolset palatit, kuhu oli surutud neli voodit. Ta vaatas ringi. Kõik patsiendid olid hingamisaparaatide all, nende küljes ja ümber erinevad piiksuvad masinad. Õnnekombel oli ta siin ainus püsti seisev inimene – ühtki õde ega arsti näha ei olnud. Mees kõndis vaikselt ukse juurde ja piilus läbi klaasaknakese välja. Koridoris liikus mitmeid õdesid, kuid neid oli vähem, kui ta oodanud oli.

Daniel pöördus tagasi ruumi poole ning hakkas patsientide nägusid uurima. Kõigi nende küljes rippuvate seadmete tõttu oli seda pisut keeruline teha, kuid lõpuks leidis ta isiku, keda otsis.

„Tere, vanaisa,” sosistas ta, võttis voodil lebava vanema härrasmehe käe pihku ja surus seda õrnalt. „Sinu elu ei pea enam üksinduses lõppema. Ma olen nüüd siin.”

Korraks lasi ta vanaisa käe lahti, et tõmmata lähemale akna all seisnud tool. Kui ta oli end mugavalt sisse sättinud, asetas ta oma pihu jälle vanaisa käele. Ta teadis, et oma elu viimastel tundidel ei olnud tema armas vanaisa enam teadvusele tulnud. Koroonaviirus oli tema organismile nii laastavalt mõjunud, et tema keha ei pidanud enam vastu. Väikese viieaastase Danieli süda oli vanaisa surmast kuuldes murdunud. Läbi aastate oli teda kõige rohkem vaevanud teadmine, et vanaisa suri üksi, ilma et ta oleks nädalate viisi oma lähedasi näinud.

Ajamasina leiutamine oli Danielile andnud võimaluse viimast korda vanaisale oma armastust näidata. Ajarännureeglid keelasid tal minna tagasi varasemasse aega, kui vanaisa oli täis elurõõmu ja pakatas tervisest, kuid nüüd, tema elu viimastel minutitel, ei olnud vanaisa külastamiseks mingeid takistusi, sest väikese Danieli elukäiku see muuta ei saanud. Plaani õnnestumise korral ei saa keegi kunagi teada, et ta siin viibis, nii et poisike kasvab siiski üles teadmisega vanaisa üksildasest surmast ning jõuab välja täpselt samasse hetke, kus ta hetkel viibis. Ta teadis, et kõik selles palatis viibivad patsiendid olid võitluse viirusega kaotanud, nii et ka nende poolt ei tohiks tema elukäiku takistusi tulla. Hetkel nad kõik kas siis magasid või olid teadvuseta olekus, raske oli lähemalt uurimata vahet teha.

„Sa ilmselt mõtled, kes ma selline olen ja kuidas ma siia sattusin,” jätkas ta vaikselt. Vanaisa teadvuseta olek ei häirinud teda sugugi. Juba paarkümmend aastat tagasi olid uuringud selgelt näidanud, et enamik koomapatsiente kuulis enda ümber toimuvat ning oli teadlik oma lähedaste ligiolust. „Mina olen sinu pojapoeg Daniel. Jah, kaheksakümmend aastat vana, aga näen noorem välja. Meie ajal on inimeste eluiga kaugelt pikem kui praegu. Näe, muretsesin endale ajamasina ja tulin sulle seltsiks.”

„Tere, härra Johannes,” kostus Onyxi hääl Danieli randmelt. „Meeldiv tutvuda.”

Daniel pühkis laubalt higi ning nihutas maski nina ja suu pealt ära lõuale, et seda oleks vajadusel võimalik kiiresti tagasi tõsta. „Ära muretse, vanaisa,” lausus ta, „ma ei pea viirust kartma. Läbi aastate lasin ma end vaktsineerida ning lõpuks muteerus viirus suhteliselt ohutuks nohusarnaseks tegelaseks, mis ei suuda ka vaktsineerimata inimestele enam kahju teha. Minu ajal on hoopis teised haigused inimesi kimbutamas, Covid-19 on ajalugu.”

Ta jäi natukeseks vait. Nii hea oli seal lihtsalt vanaisa kõrval istuda ja rääkida. Tema kaotusest jäänud valu oli ammu juba tuhmunud, kuid kibe kahetsus surma üksildase viisi pärast hakkas alles sel hetkel haiglavoodi ääres aeglaselt sulama – nagu viimased kevadised süsimustaks tõmbunud talvisest lumeuputusest jäänud hunnikud kuuma päikese käes lõpuks maapinda imbuvad. Justkui esimest korda kõigi nende aastate jooksul sai ta sügavalt sisse hingata ning tunda täiuslikku rahu endasse voolamas.

„Sa ilmselt tead, et sul on varsti aeg lahkuda, eks? Aga ma mäletan ikka veel, kuidas sa kunagi surma ei kartnud. Sa ütlesid mulle alati, et surm on vaid millegi ilusama algus. Ja et sa igatsed vanaema. Ei lähe enam kaua, kuni teda jälle näed.”

Äkitselt läks palatiuks lahti, nii et Daniel hüppas ehmunult jalule. Ta oli avastatud ning kohe sunnitakse ta lahkuma! Hea veel, kui politseid ei kutsuta, kuna tal pole mingit luba siin viibida. Kähku sikutas ta oma maski tagasi õigele kohale enne, kui aeglaselt ümber pööras.

Uksel seisis väsinud kehahoiakuga õde. Tema kurnatusest hoolimata terased silmad puurisid Danieli omadesse. „Mida teie siin teete? Kes te olete?”

Mees otsis palavikuliselt vastust. Lõpuks see sähvataski. „Ma olen vabatahtlik,” kogeles ta. „Täna on mu esimene tööpäev, mul paluti siin palatis patsientidele seltsiks olla.”

Naise pilk leebus. „Õigus, täna jah saabus teid jälle üks hulk. Pole vist kerge kohe alguses nii raskete haigete juures olla.” Daniel noogutas. „Samas,” jätkas õde, „pole see kunagi kerge. Astuge vahepeal puhkeruumi ka, muidu te siin kaua vastu ei pea. Olgu, kui teil siin praegu kõik kontrolli all on, siis ma lähen järgmist palatit kontrollima. Vajutage kohe hädaabinuppu, kui midagi juhtub.”

„Jah, ma teen seda,” lubas mees, kui naine vaikselt enda järel ukse sulges. „Huh, see läks napilt,” pomises ta omaette. Ta silmitses kolme ülejäänud voodit ning neis lamavaid patsiente. Lõpuks astus ta lähima aseme poole. Seal lebas umbes seitsmekümnene meesterahvas. Daniel võttis ta käe korraks pihku.

„Teie elu oli väärtuslik neile, kes teiega kokku puutusid. Teie armastus elu ja inimeste vastu julgustas ja rõõmustas paljusid.” Tal polnud vähimatki aimu, kas tema sõnades peitub midagi tõest, võib-olla oli see mees hoopis salajane mõrvar või kantis oma elus suuri rahasid kõrvale. Ometi oli ta kunagi olnud kellegi väike kullakallis poeg ning ainuüksi see tegi tema elu väärtuslikuks. Ta asetas mehe käe ettevaatlikult tagasi tekile, mispeale mees liigutas kergelt unes. Ilmselt aidati nende puhkusele medikamentidega kaasa.

Järgmises voodis lamas samuti vanem meesterahvas. Koroonasse surigi rohkem mehi kui naisi. Daniel asetas oma pihu tema käele. Ta mõtles hetke enne, kui sõnas:

„Teid jäävad taga igatsema paljud, ometi pakub neile rõõmu ka teadmine, et neil oli eesõigus teid teie eluajal tunda. Teie pärand jääb kestma.”

Viimase patsiendi juurde jõudes ahhetas Daniel korraks. Hapnikumaski alt paistis noore, umbes kolmekümneaastase naise kahvatu nägu. Tema koht ju küll siin ei olnud, nooremad pidid koroonast kergemini läbi minema! Võib-olla oli ta immuunsüsteem mingil põhjusel nõrgem.

Mehe silmanurgast veeres naist vaadates alla üksik pisar. Naljakas, kuidas ühe võõra inimese õnnetuse nägemine liigutas teda rohkem kui tema enda vanaisa olukord. Ta pühkis pisara oma kinnastatud käega ära, tundes alles nüüd, kui ebameeldiv lateks vastu tema nahka oli. Ta võttis kinda ära ja asetas käe ettevaatlikult naise põsele. Ta paitas seda õrnalt pöidlaga.

„Sa oled armastatud,” ütles ta, „rohkem, kui sa ise seda tead või tunned, palju rohkem. Ära kunagi seda unusta.”

Ta heitis pilgu seinakellale. See näitas viis peale kahtteist. Vaid mõne minuti pärast sureb tema vanaisa. Ta astus paar sammu ning võttis jälle istet vanaisa voodi juures. Seekord tundis Daniel tema käe soojust, mis läbi kinda oli jäänud märkamata. Just nagu lapsepõlves, kui vanaisa käed olid soojad ka kõige külmemal talvepäeval. „Ma olen lihtsalt kuumavereline,” oli ta alati öelnud. Mees naeratas selle mõtte peale.

„Sa oled alati minu eeskuju olnud,” sõnas ta. „Sinu vastupidavus ja töökus näitasid mulle, milline tõeline mees peab olema, aga kõige paremini tegi seda sinu armastus minu ja teiste vastu. Sinu lastel ja lastelastel läheb elus hästi, sa ei pea meie kellegi pärast muretsema. Me jääme sind igatsema, aga meie mälestustes elad sa alati edasi. Ma armastan sind väga.”

Ta ei teadnud, mida rohkemat öelda, ning silmitses lihtsalt vanaisa armast vana nägu. Äkki tegi vanaisa silmad lahti, nii et Daniel võpatas. Intubatsioonitoru ja mansett ei lubanud vanaisal kõnelda, kuid tema silmad rääkisid väga selget juttu. „Mina armastan sind ka väga,” ütlesid nad. Mõnda aega vaatasid kaks vana meest üksteisega tõtt, mõlema silmad täitumas pisaratega. Siis pigistas vanaisa kõvasti Danieli kätt ning sulges taas silmad. Tema südamemonitor hakkas andma ühtlast tooni. Daniel ohkas, vajutas õe kutsumise nupule ning ütles: „Lähme koju, Onyx.”

Tagasi oma magamistoas seistes kooris mees kiiresti seljast kõik haiglariided ja viskas need prügikasti. Siis käis ta duši all ning pesi koos higiga maha ka kurvad mälestused. Tema süda hüppas rõõmust kordaläinud ettevõtmise üle.

Vaevalt oli Daniel jõudnud riietuda, kui helises uksekell. Üllatunult läks ta avama, ta ei oodanud kedagi. Lävel seisis nooremapoone, umbes neljakümneaastane kena naisterahvas, heledad juuksed tugeva kevadtuule sasitud.

„Tere, Daniel, kas oled meie filmiõhtuks valmis?” päris naine rõõmsameelselt. „Näe, ma tõin näkse kaasa. Aga ainult tervislikumaid, viimane kord sõime liiga palju rämpsu, mul oli pärast tervet päeva taastumiseks vaja.” Ta puges enesekindlalt mehe kõrvalt mööda esikusse ning hakkas seal saapaid jalast võtma ja mantlit kappi riputama.

Danielil polnud aimugi, kes see naine on. Kas ta tõesti oli vanas eas nüüd oma mõtteteravust ja mälu äkitselt kaotama hakanud? Vaikselt sulges ta ukse ning kõndis hämmeldunult elutoa poole, kus naine oli juba holoviisori sisse lülitanud ja nüüd energiliselt diivanipatju sättis. Siis tuli mehele idee.

„Tead, ma vaatasin täna vanu pilte ja meenutasin sõpru. Räägi mulle veel palun seda lugu, kuidas me kohtusime, mulle nii meeldib sind kuulata, kui sa seda jutustad.”

Naine vaatas teda imestunult. „Miks? See pole ju midagi erilist. Sealt ei saa korralikku lugugi kokku.”

Daniel naeratas süütult. „Lihtsalt vana mehe rõõmustamiseks.”

Naine rehmas käega. „Pole sa veel nii vana midagi, sul veel palju aastaid ees. Aga istu siia,” ta patsutas diivanit enda kõrval, „mis sa seal seisad nagu post keset tuba. Eks ma siis räägi.”

Daniel võttiski tema kõrval istet.

„Sa ju mäletad, eks, et mu vanaema oli sajandi alguse poole koroonaviirusega haiglas?” Mees noogutas igaks juhuks. „Arstid olid veendunud, et ta sureb, ta oli nii kehvas seisus, kuigi ta oli alles noor inimene, väikelaps kodus ootamas. Kui ta lõpuks haiglast välja sai, oli ta nagu teine inimene. Enne haigeks jäämist oli ta olnud depressioonis ning oli paaril korral isegi püüdnud oma elu lõpetada, kuid haiglas olles muutus kõik. Ta rääkis meile, et oli näinud inglit, kes talle oli öelnud, et ta on armastatud. Tead, tal oli oma keerulise lapsepõlve tõttu alati olnud seda raske uskuda. See kohtumine andis talle soovi viirusega võidelda ja ellu jääda.”

Samal ajal, kui naine rääkis, kerkisid Danieli silme ette justkui ammu unustatud mälupildid – tema oli alles väike poiss pisut peale vanaisa surma. Tol ööl palatis nähtud naine seisis naeratavana tema ees ja kinkis talle toreda legokomplekti. Naise jala külge klammerdus väike tüdruk. Koos mälestusega tuli ka naise nimi – Merilin. Ta mõistis, et oli tahtmatult muutnud Merilini elukäiku, nii et surema pidanud naisest sai elu armastanud inimene.

Naine jätkas: „Ta on mulle läbi aastate korduvalt rääkinud, et oli sinu vanaisaga haiglas palju juttu ajanud enne, kui nende tervis vestlemiseks liiga kehvaks jäi. Sinu vanaisa oli tema sõnul tõeliselt armas inimene. Kui vanaema lõpuks terveks sai, otsis ta sinu perekonna üles ning rääkis neile sinu vanaisaga koos haiglas veedetud ajast. Nad olid väga tänulikud ning jäidki minu vanaemaga edasi suhtlema. Mina mäletan sind juba sellest ajast, kui olin väga tilluke, võib-olla kahene. Sa oled justkui minu teine isa.”

Naine pani oma käed Danieli ümber ja kallistas teda kõvasti. Mona – nii oli naise nimi, meenus nüüd mehele. Koos nimega kerkisid silme ette ka kõik nende ühised ettevõtmised, alates suvistest loomaaiakülastustest ja lõpetades ühiste filmiõhtutega. Tundus, nagu oleks mees mõne hetkega elanud läbi ühe teise elu, mis tõi kaasa endaga palju rõõmu ja armastust.

„Hei, mis see on?” küsis Mona äkki ja osutas ajamasinale, mis Danieli särgivarruka alt nähtavale oli ilmunud. Siis madaldas ta häält nagu kardaks, et keegi neid pealt kuulab. „Ega see ju Onyx 2.0 ole?”

Danieli silmad läksid suureks. „On küll, kust sina tead? See on praegu nii letialune kaup.”

„Ma tean jah, aga mu nooremal õel õnnestus endale samasugune hankida. Tal olid sellega omad plaanid, mida ta küll ellu viia ei saanud, kuid ta käis reisimas ikka. Tal õnnestus Eesti tulevase presidendi sündimine korraldada, peale seda, kui üks teine ajarändur selle kogemata vussi keeras.”

„Oot-oot, mis presidendi?” katkestas mees teda.

„Ikka selle, kes kahekümne aasta pärast ametisse saab. Kuid nime ma ei tea, mu õde ei võtnud vaevaks seda välja uurida. No kujutad sa ette!” Mona vaatas kavala pilguga Danielile otsa. „Aga mida sina sellega teed?”

Mees pani oma käe ümber naise ja kaisutas teda. „Tundub, et mina hoopis ajasin kogemata paar asja korda. Aga mida me siis täna ka vaatame?” vahetas ta teemat. „Ära ainult ütle, et veel mõnda romantilist komöödiat, neid oleme vaadanud juba viimased kolm nädalat.”

Naine vaatas teda heldinult ning sõnas: „Olgu, täna on sinu valik.”

Jutt: Kuni ma usun (Artur Räpp)

„Tule, Feria! Vaata seda, värskelt leitud, värskelt tõlgitud.“

Zuurzu tõukas veel veidi lund ära ning räntsatas siis istuma. Sättinud end mugavalt puu najale, tõstis ta infotahvli.

„Ära nihele, istu rahulikult. Loen ise paremad kohad ette. Kuula! “Maja igal korrusel on üks kogu vajaliku varustusega pesuruum, kahel esimesel korrusel on neid lausa kolm.”“

Zuurzu pilk volksas kõrvale.

„Neil on igal korrusel pesuruum. Igal! Tead, kuidas sa haised, kui sa jahilt tuled. Ma tunnen, et sa käisid eile jälle? Kas said midagi? Olgu, rahune. Ma loen sulle siit veel. Skaska kas tead. Ma ei usuks, kui ei loeks. Ja õigesti arvad, 3D-pilt on ka. Värviline. Istu ometi maha nüüd, ma loen. “Elanike teenindamiseks asuvad hoones pinnad üheteistkümnele söögikohale, neist kolm esimesel ja teisel korrusel ja ülejäänutel üks. Enamik neist soodsad täisautomaatsed.“”

Feria tegi uue katse ise sellise imeasja kohta lugeda, kuid Zuurzu keeras infotahvli viuh teistpidi.

„Stopp! Ainult kõrvad. Silmad tööle, sa oled praegu teenistuses. Tubli. Aga kas tead ka, kus see on, sõbrake? Ei tea? Aga aimad, ma näen. Õigesti aimad. See on siinsamas, korra sülitada. Mustmäel! Kahe päeva tee, kolm kui roomata. Mis arvad, kas läheme? Mustad läevad mustmäele.“

Zuurzu muheles oma nalja peale ning patsutas Feria mustjassinist pealage.

„Neil on seal paradiis, pesulad ja rokalad, kuid meil. Meil on vaid sopp, sitt ja sinine viha. Seda viha peaks nende kuusjalgade paradiisi peale veidi välja valama. Ehitavad siia endale unistuste kodusid. Jah, nii nad just kirjutavad - „sinu unistuste kodu“. Kurat, immigrandid meie Mustmäel.“ Zuurzu vehkis käega. „Me teeme neile veel unistuste kodu. Mis? Õige küsimus sul, kohe uurin. Em.“

Ta kohendas korraks mütsradarit ja pööras infotahvli uuesti lugemisasendisse.

„Nii. Nad ütlevad, et hoones on eluruumi viiele tuhandele. Räägivad viimase korruse kapslitest, peretubadest ja ka paksuks läinutest, no tead, neist, kes vajavad pere peale rohkem kui ühte tuba. Pehmo-lehmod, raisk ma ütlen. Aga see-eest ei mingi kuradima lahingbaas, nagu eelmine kord.

Oota, siin on veel, loen: “Hoonet ümbritseb 6 meetrit kõrge metsapunane superbetoonist müür, mille välisküljel asuvad äripinnad ja ruumid geentuunitud valvuritele. Seda kõike lisaks mäge ümbritsevale x3 tasemega turvatõketele.” Kuid see pole turvalisuses veel kõik.“ Zuurzu mühatas põlglikult. „Kõik hoone läbipääsupunktid on varustatud infrapunamõõdikute, kiirgeenanalüsaatorite, automaatobjektituvastusseadmete, õietolmudetektorite, metsa- ja metallilõhnaanduritega. Raisk, ma ütlen, kardavad. Mida sa togid mind, no mida?“ Zuurzu rehmas käega.

„Mis, tahad öelda, et peaksime Voulu kamba lontrused appi kutsuma? Ei kutsu, mustad ei taha kollaseid lontruseid. Viis tuhat pehmost kosmoimmigranti on vaid korra köhida. Persse see müür ja andurid, ma ütlen. Saame hakkama. Muide, majas on universaalne automaatarst, ravib nii kirpe kui nende koduloomi. Mis arvad, kas see meiesuguseid ka ravib? Sul on hambad varsti juba roheliseks kätte ära läinud, peseks puhtaks ja värviks valgeks? Mõni auk võib ju meie tretil ka keresse juhtuda. Mis sa tahtsid öelda?“

Zuurzu kummardus Feria poole.

„Ah, et ei usu, et meid raviks. Jama. Nii oleks arsti tahtnud. Tagumine liiges nöögib vahel. Tahaks sellest valusast suveniirist juba lahti saada.“

Zuurzu pani infotahvli käest, unustamata seda lukustada, tõusis ja tegi puude vahel lumes oma tavalise „valvuri väikese ringi“. Kaks hetke käsi relva päästikul seisnud ning lumist metsa seiranud, tuli ta puu juurde ja räntsatas tagasi Feria kõrvale maha.

„Oh, jäta möla, Feria. Suurus pole mingi probleem. Olen ma enne nende urgastesse mahtunud, mahun ka sellesse majja. Voldin end kokku nagu dessantlase labida. See tagumise liigese jama oli üks pime juhus, ei muud, see ei loe. Sulle on nad üldse üle pea. Aga kui sa ei taha, ütle otse. Möla ma ei salli. Selge. Mida?“

Zuurzu kummardus Feria poole.

„Ja, elektrit saab sulle et kulub, kiipe, mälukivisid ja küllap ka filtreid, kõike. Läheme pesa turul püsti rikkaks kätte. Kuidas meil praegu kirburohuga seis on? Kas neile viiele tuhandele jagub? See on hea.“

Ta patsutas oma metalloplastikkäega Feria karvast koonu.

„Läheme ja näitame neile kosmokirpudele, millisele planeedile oma unistuste kodu rajada! Pagana kosmokuusjalad!“

Zuurzu tõusis ja ringutas mõnuga.

„Oled täna midagi metsas näinud ka? Väga hea. Hakkame siis plaane pidama.

Üks on kindel, sa pead ilma silmadeta tulema, silmad peavad siia jääma. Pesa kaitsmine on kõige tähtsam. Vait! Ära kunagi, mitte kunagi seda ütle! Isegi meie ei tohiks teada, et kasvupesa on tegelikult mujal. Kui nad teada saavad, et me teame, siis on pael. Meid viiakse mujale. Võib-olla isegi desintegreerivad! Ära kunagi seda isegi mõtle, et pesa on mujal. Pesa on siin ja me kaitseme seda mistahes, mis-ta-hes hinnaga! Kokku lepitud? Nii et. Silmad jätad maha valvama ning meie läheme ja teostame pesa kaitset otse vaenlase tagalas, salaja. Meie Kadunud inimeste nimel,“ Zuurzu tõstis käe. „Absoluutselt kõigi eest salaja!“ Zuurzu kehitas end, langetas käe ja istus tagasi maha.

„Meie esimene samm: sisenemine. Otserünnak väravast? Nõus, halb mõte. Drooniga, Oot, nad ütlevad siin.“ Zuurzu kohendas infotahvlit.

“”Hoone juurde pääseb ka madallennu õhutee a1 kaudu, drooniklass a, maabumiskoht hoone territooriumil, ja madallennu õhuteede c21, c49 ja c50 kaudu, drooniklass c, maabumiskoht hoonest 30 kuni 150 m kaugusel, ning raskeveo õhutee h17 kaudu - kokkuleppel ja sertifitseeritud vedaja korral - tagatakse maabumine hoone kaitstud territooriumil spetsiaalsel raskedroonide maabumisplatsil.” On meil mõni raskedroon, Feria? Ma ei tea, siin kuulutuses pole öeldud, kui kaugele maandumiskoht uksest jääb. 5 meetrit, 10. Mõni hüpe. Mida? Jah, ilmselt küll. Oleks päris piinlik lõpp, kui nad meid juba õhust maha võtavad. Mida, mis kanalisatsioon? Ei, selle vana viguri on nad kindlalt ära õppinud, kanalisatsiooni seal kindlasti pole. Aga meie bioloogia- ja keemiataibud? Misasja?“

Hetk hiljem oli puu ümbrus tühi. Teab kust tulnud tuul trügis vanade puude latvade vahele, sahistas neid ning raputas okstelt lahti kuivi külmi helbeid. Alla tüvede vahele liueldes kohtasid helbed seal üksnes vaikust ja öö-eelse metsa pimedust. Mitte miski ei liikunud, mitte keegi ei liikunud. Tuul nuhutas veel korra puude lumiseid latvu ja kadus siis sama äkki kui oli ilmunud. Jäi vaid vaikus ja lumi.

Vaikus kuni kostis hääl: „Kus?„ Väga vaikne hääl.

„Ütle, kus? Ütled 7 1? Oh sind küll.“

Tüve juurde ilmus Zuurzu tume kogu. Aeglaselt ja hääletult vajus ta tagasi vanale kohale.

„Sektor 7 1 oli oma, kuidas sa ära ei tundnud? Ise püüdsin, ise kiibistasin, ise treenisin. Oma mis oma, ustav ja hall, viimase karvani ehtne selle sama metsa hunt. Mida? Mis sul tema kümne koiva vastu on? Ega kümme koiba valvurit riku. Jäta see, räägime asjast. Droonid kandsime maha. Ütled, et taibudel ei ole midagi uut, ainult vana head kirburohtu. See on hea, kuid selleks peab neile väga lähedale pääsema. Mõtteid? Ei? Mõtle.”

Paar kilomeetrit eemal registreeris termomeeter selle talve külmarekordi -19 kraadi. Oli tulemas keskmisest karmim talv. See oli hea ja halb. Külm kosmokirpudele ei meeldinud, nad püsisid oma turvakompleksides, kuid jällegi, seal ei pääsenud neile ligi, müürid, andurid ja geenmoonutatud valvurid kaitsesid neid üsna tõhusalt. Termomeetrist paar kilomeetrit veel edasi tuvastas andurite kompleks Feria ja Zuurzu märgatud kilplõughundi möödumise, kuid ei teinud sellest välja. Seal oli mets hõredam ja valvuriks taltsutatud metslooma kiibi signaal tugev ja selge.

„Noh, Feria. Mõtteid pole? Plaan perses või. Mis?“ Zuurzu tõstis infotahvli. „Vaatame, mida sellest vanast kuulutusest annab veel välja pigistada. Oot! Leidsin. Kuula! Neil on maja katusel 200 erineva suurusega kullerkappi ja kõrvalmajadeni viib ülal võrktee. Mida lolli küsimust, ma ütlen. Vahel kukuvad droonid alla ka, sa loll loom. Kirpude turvalisuse pärast muidugi on droonide võrkteed. Aga neist turvateedest saab meie sissepääs!“ Zuurzu vehkis tahvliga. „Seda nad ei oota, sealt me pääseme! Mis, kuidas sa aru ei saa? Droonide võrkturvatee tähendab, et raskeid pakke ei transpordita mitte ainult maapinnale, vaid ka üles katusele. Järelikult on mõned kullerkapid üsna suured. Me laseme end kohale transportida. Vot. Tuleb kirburajakas, avab kapi ja tere, meie siin! Maja katuseuksel pole neil kindlasti valvet ka. See on ju turvatud ala, võõraid pole. Mida?“ Zuurzu kopsis pahuralt vastu puu metallkõva tüve. „Feria, sa pead alati kõik ilusa ära rikkuma. Paku siis ise midagi paremat.“

Zuurzu lemmikistumiskohast paari päevatee kaugusel hüples Kou-kou maja katusepiirdeni ja seisatas. Talle meeldis seista siin kõrgel, seitsmekorruselise maja katusel, ja heita pilk üle selle ebasõbraliku maa, kuhu evakuatsioonilaev oli nad lõpuks maha pannud. Kou-kou naaldus piirdele. Kohalik päike laskus aeglaselt naabermaja katuse taha. Tuhmpunane päike. Ilus, see meeldis Kou-koule. Sellist neil kodus ei olnud. Aegamisi haaras loojangu tuhmpunane eemal seisva maja oma hõõguvasse embusesse. Kasvõi midagigi pidi parem olema, kui kodus. Midagigi.

„Feria.“ Zuurzu nagistas ootusärevusest sõrmi. „Palju sul laos megakiipe on? „Kuuskümmend kolm ütled. Väga hea! Ma lammutan enda ära. Just, juppideks. Täiesti juppideks. Sina paned iga jupi sisse valmis häälestatud megakiibi ning siis saadad mu eraldi pakkidena. Kiibistatult saab igast minu lülist eraldi võitleja, kes tapab ja korjab, tapab ja korjab. Ha-ha. Võimas! Muidugi, Feria, said õigesti aru. Esimene pääsenu korjab teised minud kokku ja minust saab jälle mina. 41 megakiibi võrra võimsam megamina. Mis sina? Ah, sina… Sa … tuled … Ma ei tea. Sa ei saa mind kappidest välja päästa, kui esimesena avatakse juhuslikult sinu kapp. Või mis? Kuidas?“

Päike oli vajunud maja taha, külmtalvine öö oli kohe käes. Kou-kou pöördus ümber. See pidi olema tore planeet, evakuatsioonilaev oli kinnitanud, kuid ainult loojangust jäi toreolemiseks väheks. Evakuatsioonilaev oli ka kinnitanud, et see on täiesti rumal maailm, intelligentse eluta planeet. See pidi olema sõbralik maailm, kuid neis asjus ta eksis. „Seal on külm,“ oli laev öelnud ning selles laev kahjuks ei eksinud. Üks tõeline eiunelmate planeet. Ta vihkas seda ebasõbralikku planeeti, ta vihkas selle agressiivseid eluvorme. Nad olid siin võõrad, olid tulnukad, kuid mis siis? Ta vihkas. Vihkas kõigest südamest!

Tuul loopis eelmiste päevade lumehelbeid siia-sinna ja ka Kou-kou peale. Ta raputas end, kehitas talvekombinesooni ning hüples kullerkappide poole. Külm oli vastik, see tegi ta nii aeglaseks. Mitu korda komistanud jõudis ta viimaks kohale.

„Idioot, kes katusekütte välja lülitas,“ porises ta. „Kuhu selle üllatuspaki kood nüüd saigi?“ Ka kommunikaator tundus selles jäises külmas tardunud olevat.

„Mis see veel on?“ Miski oli ekraanil väga eredalt sähvatanud. Kohe seejärel lõnksatas ühe kaugema kullerkapi uks.

„Tähelepanu, Feria! Läheb raskeks.“ Zuurzu vehkis universaaltööriista mootorpeaga. „See on kogu plaani kõige raskem osa. Anna nüüd see loitsuraamat. On vaja, Feria, ilma ei saa mitte kuidagi. Ei, see ei aita. Loitsuraamatut on vaja. Sa oled implantaatbiorobotkoer, sa jätad lihtsalt oma implantaatsilmad maha, kuid mina pean enda ära lammutama ja enda sihiteadlik kahjustamine on minu olemusseaduste vastu. Tead ju küll „Reegel 3. Robot ei tohi ennast sihiteadlikult…„ Reegel on pikk, sa tead, ja nad mõtlesid seal pea-ae-gu kõigele. Meil pole valikut, anna loitsuraamat. Anna see juba siia.“ Zuurzu sirutas käe ja napsas vana ja räsitud raamatu endale. Ta võttis raamatu hellalt paremasse kätte ja sirutas vasaku lumiste latvade ja pimeda öötaeva poole.

„Kui Arno isaga koolimajja jõudis,“ deklameeris ta, „olid tunnid juba alanud.“ Zuurzu tõstis pilgu raamatult taevasse. „See püha raamat minu käes kinnitab, et inimesed on olemas olnud. See raamat lükkab ümber kõik valeväited, nagu neid poleks olnud. See tõestab, et inimesed on olemas olnud. See on kindel nagu lumi metsas, puud mu ümber, taevas kõige kohal. See on kindel nagu Arno, kes läks isaga koolimajja. Meie, robotid, tulime kosmoselaevaga siia planeedile, see on kindel. See et inimesed olid olemas, on kindel. See, et inimesi pole näha, on kindel. See, et inimesed armastavad ja hoolivad robotitest on olemusseaduskindel. Kui nüüd on kindel, et inimesed olid olemas, nad armastavad ja hoolivad, kuid neid pole näha, siis järelikult on kindel, et inimesed on ohus ja see oht pole kõrvaldatud, sest inimesi pole näha. Võõrplaneetlased on oht, see on olemusseaduskindel. Iga roboti kohus on hoolitseda inimeste turvalisuse eest igal viisil mis on neile jõukohane ja vastab neile antud ülesannetele. Sellest järeldub, et on täiesti kindel, et Mina kui robotsõdalane pean minema ja võõrad planeedilt kõrvaldama! Mida see minu jaoks ka ei tähendaks, ütleb Reegel 1. Seepärast pean minema ja tegema võimalikuks kakssada seitse aastat kaotsis oleva maabumislaeva ülesleidmise ja seal olevate inimeste turvalisuse saavutamise. Inimeste turvalisus tuleb tagada. Inimeste turvalisus tuleb tagada! Tuleb! Feria, Nüüd! Kuni ma usun. Anna kruvikeeraja!“

Tõlkejutt: Viimane rong koju (straydog1980)

Tõlkinud Priit Öövel

Kas te vaatate kunagi metroos kaasreisijaid? Veider on see tava – ignoreerida inimesi, kes sulle nii lähedal seisavad. Meenutab veidi kilukarpi. Vahe on ainult selles, et meid ei ühenda õli või marinaad. Selle asemel oleme kaetud üksteise higi, lõhnavee ja pahameele mürgiste aurudega. Igaüks tõmbunud oma väikesesse maailma. Tuhisedes kiires tempos läbi suurlinna soolikate, leiate inimesed lugemas raamatuid ja ajalehti. Mängimas taskukonsoolidega. Nutitelefonides. Aga mitte mind. Mina olen alati vaatamas välja, läbi paksu klaasi vilksatustena minuni jõudvasse pimedusse. Neis tunnelites on palju kummalisemaid asju kui vagunis. Nüüd on vist õige aeg jagada teiega seda, mida ma tol õhtul nägin.

Oli olnud üks neist nädalatest. Tegelikult oli olnud üks neist kuudest, mil tähtajad kuhjuvad hunnikutesse nagu must pesu. Ülemus võttis mu kallal. Kiilanev, vana peer oma kodulaenu ja Euroopa sportautoga, piitsutades meid järjekordse idiootse projektiga tagant, et meeldida teises riigi otsas asuvale kliendile. Päevad ja ööd kaotasid oma mõtte. Tipptunni vältimiseks sõitsin tööle enne seda ja kodu poole asudes oli päevavalgus juba kustunud. Kofeiin oli mu ainus sõber. Harjusin kiirustama viimasele rongile, sest see vilets jobu ei tahtnud maksta hilisõhtuste taksosõitude eest. See jätvat tööajaarvestuses halva mulje.

Oli olnud järjekordne mõttetu numbreid, slaide ja tekste täis päev. Ausalt öeldes ma isegi ei teadnud, kas see tähtsusetu raport, mille kallal ma töötasin, oli viies või viiekümnes, ja ega ma vist poleks ka neil vahet teinud. Kontor oli juba tunni eest tühjaks jäänud ja mu kolleegid mulle kaastundlikult õlale patsutades lahkunud. Vandusin sülearvutit ja pabereid kotti toppides. Olin rongist maha jäämas. Kontorihoone lääge soojus muutus tänavale joostes teravaks külmaks.

Jaam oli tühi. Sellise kellaaja puhul küllaltki tavaline, kuid siiski tontlik. Midagi on tühjades ruumides, mis on mõeldud selleks, et neid täidaksid rahvamassid. Ma ei pea silmas taskuvargaid või midagi sellist. Sellistes tühjades ruumides hõljuks nagu õhus midagi keelatut.

Mitte, et ma oleksin tol hetkel sellest hoolinud. Eskalaatorid olid juba ööks seisma pandud. Lõõtsutasin kõvasti, kui ma lõpuks alla jõudsin. Ülikooliaegne hea vorm ammu mattunud alkoholijõgede ja kiirtoidumägede alla. Arvasin, et viimane rong on juba läinud, ja püüdsin hakata harjuma mõttega, et nüüd tuleb tükk aega oodata kallist taksosõitu koju. Olin juba lahkumas, kui rong saabus ja peatus minu ees tuttava metalse kriiksatusega. Grafiti kattis rongi halli nahka. Hõimusümboolikaga tätoveeringud moodsal lokomotiivil. Uksed susisesid lahti, sooja õhku õhkas nende vahelt välja ja mina astusin sisse.

Kummalisel kombel oli rong täis. Mitte puupüsti, aga siiski rahvastatud. Leidsin end istumas, ühel pool pruunis mantlis vanem mees ja teisel pool noor neiu, tumedas pidulikus kleidis, suur õis rinnale kinnitatud. Tema nägu oli oskamatult peale kantud mask meigist ja lauvärvist. Minu vastas istusid kaks sõjaväevormis noormeest, paljas pealagi siilisoengute all roosakana kumamas. Peale nende oli veel palju erinevat rahvast. Miks selline veider seltskond täitis sellisel kellaajal metroovagunit, oli paras mõistatus.

Nõksatusega hakkas rong peatusest liikuma.

Seadsin end istmel mugavasti sisse. Netiühendus polnud tunnelites kunagi usaldusväärne, nii et pidin end kodupeatuseni kuluva aja jooksul muudmoodi lõbustama. Rööbaste kriiksumine ja mööda tuhiseva õhu helid kostsid summutatult. Selle asemel aga oli vagun täidetud vaikse kõnekahinaga. Tasased hääled nagu teatris enne etendust – elevil, kuid vaoshoitud. Vagun tundus külmemana, kui see oleks pidanud olema. Kas küte oli jälle väljas? Ei saanud olla. Ma olin alles hetk tagasi olnud kindel, et vagunis oli ooteplatvormist kindlasti soojem. Aga praegu tundus, nagu ma oleksin tagasi väljas jäise külma käes. Tõmbasin oma pintsakuhõlmad tihedamalt kokku. Vaatasin seda kummaliste isikute segadikku vagunis. Kõik tundusid kuidagi paigast ära olevat. Miks oleks pidanud sellisel kellaajal olema seal kari purjus keskkooliõpilasi? Või räpane väike tüdruk, kes tundus kandvat koolivormi? Nihelesin ebamugavalt oma plastikistmel. Teiseks veidruseks oli see, et mulle ei paistnud silma ühtegi telefoni ega muud elektroonikavidinat. Tõstsin pilgu ja vaatasin tabloole, millel säravad LED-tuled näitasid rongi kulgemist. Neli peatust veel.

Olin endiselt tablood vahtimas, kui rong järgmisest peatusest mööda tuhises. Peatumata. See isegi ei aeglustanud, lihtsalt kihutas mööda. Jaama kandesambad ja tuled muutusid kiirusest tingituna mu silme ees ühtlaseks häguks. Võpatasin toolil püstisse asendisse, silmad suured. Mis rongile ma sattunud olin? Ülejäänud rahvas ei lasknud end sündmusest häirida. Kui, siis muutus nende sosinakahin veelgi valjemaks.

Olime endiselt kihutamas läbi pimeda tunneli, valgustid pea kohal aeg-ajalt vilkumas, kui väike koolivormi kandev tüdruk kinnitas mulle oma uudishimuliku pilgu. Ta puges keskkoolikamba juurde ja sikutas üht noormeest varrukast. Too oli vist korvpallur või midagi sellesarnast ja pidi end liigendnoana allapoole kummardama, et oma kõrv tüdruku näo juurde tuua. Tüdruku suu töötas agaralt, kui ta elavalt midagi poisile seletas. Üle rongimüra ei kostnud minuni midagi. Minu poole vaadates pilgutas noormees silmi ja astus sammu tagasi, nagu näeks mind esimest korda. Tema kena nägu moondus kuidagi kummaliselt. Mis see oli? Viha? Ei, tundus, nagu oleks ta midagi vajanud. Ta tundus näljasena. Tema kaaslased märkasid, et keskustelu oli katkenud, ja järgisid oma sõbra pilku. Minule pööratud pilku. Samad tunded käisid läbi ka nende nägudest ja kivistusid siis viimaseks – ka nemad olid näljased.

Sama tunne näis levivat kogu vagunis, nagu säde, mis sütitas inimese inimese järel. Kaks sõjaväelast tõstsid oma pilgud ja surusid lõuad kõvasti kokku. Vanamees minu kõrval tõusis ja vahetas istet, et ta saaks mind kaela väänamata vahtida. Aknast paistev hägune valgus andis märku järgmisest peatusest mööda kihutamisest. Kolm peatust veel.

Vajusin oma istmel kössi. Kõõlused mu kätel kerkisid ja pinguldusid, kui ma oma kotti kaitsvalt pigistasin, nagu suudaks see rumalalt sümboolne liigutus – hoida kinni oma tööst, oma elu eesmärgist, ohtu kuidagi maandada ja mind sellest painajast päästa. Ei suutnudki. Tundsin endal nende pilkude raskust, nagu oleksid mu nahal roomanud putukad. Midagi oli valesti. Selgelt valesti. Veider rahvahulk nii erinevatest inimestest, ometi oli kõigi nende nägudel seesama alasti vajadus.

„Ära pane neid tähele, nad on lihtsalt kadedad,“ ütles minu kõrval istuva noore neiu pehme, voolav hääl. „Ära jõllita vastu ja ära räägi nendega.“

Pöördusin, et oma ootamatule kaaslasele otsa vaadata „Mille pärast nad kadedad on? Ma tahtsin ainult viimase rongiga koju jõuda.“

„See on ka meie kõigi jaoks viimane rong koju.“ Ta naeratas. Ta oli väga kahvatu. Väga ilus. „Aga mitte kõik ei soovi siin olla. Ja nähes sind täna õhtul koju sõitmas, muutuvad nad väga õnnetuteks.“

„Kust nad kõik tulevad? Kas kuskil oli mingi kokkutulek või? Koosolek?“ Lasin oma silmadel taas üle vaguni ja üle inimeste libiseda. Poolel teel takistasid mind tema tugevad sõrmed. Tema jääkülm käsi haaras mu lõuast ja pööras pea tema poole tagasi.

„Igalt poolt. Kõikjalt. Enamik neist ei taha siin olla. Väljaarvatud vist mina. Mul oli kõrini sellest, kus olin. Ma igatsen oma vanemaid. Ma pole neid nii ammu näinud. Kogusin tükk aega julgust, et neid vaatama tulla.“ Ta tegi pausi, öeldu üle kurvalt mõtiskledes. „Tead, sina ei peaks siin olema. See pole sinu reis.“

Akna tagant möödus järgmine peatus. Mu silmad hüppasid tagasi väikeste tuledega tabloole. Kaks peatust veel.

Sosistamine vagunis oli jätkunud. Valjemini kui enne, kuid rongimüra tõttu siiski mulle arusaamatuna. Nad rääkisid minust. Õhkkond muutus ängistavaks. See oli kummaline, aga rahvahulga tähelepanu rõhus mu rinda nagu kivi. Rinnus muutus raskeks ja iga sõõm sissehingatavat õhku tuli nagu välja võidelda. Mu kaaslane märkas mu ebamugavust.

„Ma tahaksin, et suudaksin nad peatada,“ ütles ta kurvalt. „See lõppeb, kui me liini lõppu jõuame, ma arvan.“ Tema silmad lõid äkki sellest mõttest särama. Ta pööras end ümber ja ronis kiiresti põlvili kõvale istmele, surudes peopesad vastu külma klaasi. Isegi kui ta nägu oli surutud akna vastu, ei näinud ma sellel jälgegi udust, mille oleks pidanud tekitama tema hingeõhk. Kui ta üldse hingas. „Näe, võta see endale. Mul pole seda seal vaja.“ Ta kohmitses natuke oma kleidi küljes, võttis valge õie ja surus selle mulle kätte. Liilia magus lõhn juhtis mu tähelepanu rinda rõhuvalt valult kõrvale.

„Me oleme kohal!“ Ta värises erutusest, kui rong hakkas kiirust maha võtma. Vaatasin tabloole. Kõik tuled sellel olid kustunud. Kus me olime?

Ta võttis mu näo oma pihkude vahele. Alles siis, kui tema käed mu näole nii lähedal olid, märkasin ma peente valgete joonte võrgustikku, mis tema käsivarsi kattis. Ta tabas mu pilgu ja kehitas häbelikult õlgu. „Harjutamine teeb meistriks.“ Kortsutades kulmu, muutus ta taas tõsiseks. „See peatus on meie, ülejäänute jaoks. Sina ei saa meiega tulla. Sa pead siia jääma.“ Ta kummardas kiirelt ettepoole ja suudles mind põsele. Tema külmad huuled põletasid nagu jääkuubik.

Inimesed vagunis pöörasid nüüd oma tähelepanu lähenevale platvormile. Tundsin, kuidas rinnal rusuv raskus kergemaks muutus. Sosin kasvas käraks, kui nad erutunult lobisesid ja näpuga aknast välja näitasid. Peatus jõudis lähemale. Milline vaatepilt see oli! Ma ei tundnud neid seinu ega kuulutuste tulpasid. Ma olen seda liini sõitnud tuhat korda. Ma oleksin võinud kinnisilmi lugeda ette kõik peatused ja nende vahel kuluva aja. Aga nüüd olin ma eksinud. Peatuses polnud midagi, mis mind oleks aidanud. Ei ühtegi märki ega viita. Mida aga seal peatuses oli, olid inimesed. Tunglev peade ja nägude meri, kõik ootavad ja lootusrikkad.

Uste avanedes tulvas neist sisse väljas ootava rahva möirgamine. Hüüded, karjed, hõikumised. Ja pisarad, kui palju pisaraid. Reisijad tormasid rongist välja, heites end väljas ootavasse inimmerre. Nägin üht sõdurpoistest embamas vanemat härrasmeest, kes kandis samuti sõjaväelaigulisi pükse, aga mitte neid praegusaegseid, mis näevad välja, nagu pärineksid „Minecrafti“ mängust, vaid ehtsaid vanakooli omi. Suurte roheliste ja pruunide laikudega. Nende kahe vaheline sarnasus oli silmaga nähtav. Siis tutvustas noormees isale ka oma sõpra ja isa embas teda sama tugevalt kui ennist oma poega.

Minu kõrval istunud vanamees oli leidnud elegantse kolmekümnendates eluaastates naise, kelle kerge suvekleit tundus näpistavas talvekülmas kohatuna. Või olin ma meest eksikombel kellekski teiseks pidanud? Uuesti vaadates polnud vanameest enam kusagil. Selle asemel nägin vaid noorpaari oma parimates aastates. Ei, siiski, see oli tema mantel. Ja need olid tema näojooned, mis mõned hetked tagasi olid varjutatud kadedast ahnusest, kuid nüüd särasid ülimast rõõmust.

Just siis, kui rongi uksed kinni susisesid, nägin tüdrukut kes oli mu kõrval istunud. Ta oli pisarates ja embas üht hästiriietatud paari. Ta lehvitas mulle, kui rong jaamast lahkus. Ma lehvitasin vastu.

Jalad värisesid, kui ma oma peatuses väljusin. Platvorm oli rahustavalt inimtühi. Jälgisin, kuidas rong kadus kriiksudes tunneli kaugesse pimedusse. Katsusin ettevaatlikult tuima kohta oma põsel, kuhu tüdruk oli mind suudelnud. Sõrmed said märjaks. Ma isegi ei märganud, millal ma olin nutma hakanud.

Äkki tungis mulle ninna tugev ja rammus kompostilõhn. Nagu kasvuhoones. Õngitsesin liilia välja mantli taskust, kuhu kummaline tüdruk oli selle jätnud. Suursugused valged õielehed olid murenemiseni kuivad ja kõdunemisest mustatäpilised. Lasin sellel oma sõrmede vahelt pudeneda ja vaatasin, kuidas see jaamapõrandale kukkus. Vaatasin seda kaua enne, kui alustasin pikka jalutuskäiku koju.

Kuuldemänguna saavad seda juttu kuulata Tumedad Tunnid Podcasti toetajad lehel patreon.com/tumedadtunnid

Raamatukatkend: Tulevased jumalad (Maniakkide Tänav)

Katkendid mängumaailma-romaanist „Tulevased jumalad”. Tähelaeva Päikeseratas geneetik, tähisega 8-BD-455 ja hüüdnimega Badass, peab pärast laevahukku alustama koos saatusekaaslastega ellujäämisvõitlust tundmatul planeedil. Teda ootavad seal vaid üksikud sõbrad ja väga palju vaenlasi. Otsides võimalust tagasi tsivilisatsiooni rüppe naasta, peab Badass astuma vastu planeedi surmatoovatele minevikureliktidele ja seda asustavatele mõistatusliku päritoluga olenditele, kes omavahel tapvat olelusvõitlust peavad. Katkendid on loo algusest, keskpaigast ja üsna lõpust. Maastikupildid joonistas Eliise Selisaar, asjade ja elajate pildid joonistas Mark-Antonius Puhkan.

1. Saabumine

„Oleme planeedi orbiidil, valmistuge laskumiseks.“

Robothääle kõlades avas Badass võpatades silmad. Ta istus skafandrisse riietunult pisikeses päästekapslis, rihmutatuna kiirendustooli, näo ees luugiga kaetud illuminaator.

„Planeet?“ pomises ta endamisi, püüdes meenutada, kus ta on ja kuidas ta siia sai. Pea lõhkus valutada ja kogu keha oli kange. Aegamisi sähvisid ta ajust läbi mälupildid. Hukkuv kosmoselaev, tulekahju, hullumeelne põgenemine päästekapslisse, kapsli välja heitmine kosmoselaevast ja tohutu kiirendus lähedase planeedi poole.

„Siseneme atmosfääri.“

Ta oli pääsenud! Badass küünitas illuminaatori poole. Vaatepilt, mis allpool pilvi avanes, ei ennustanud midagi head. Laiad lõputud lumeväljad, manner mandri järel. Kogu planeet tundus elutu lumekõrb. Kuidas peaks ta seal ellu jääma? Samal ajal kui kapsel sööstis planeedi atmosfääri ja illuminaatori taga lõi lõõmama tulemeri, pigistas Badass tooli käepidemeid nii et sõrmenukid valged. Rõõm hukkunud kosmoselaevast pääsemise üle asendus hirmuga jäiseks maaks muutunud planeedi ees. Ma olen surmale määratud, mõtles Badass. Ta püüdis meenutada kõike, mida oli talve ja külma kohta õppinud, kuid seda polnud palju. Tema eriala ei olnud klimatoloogia, vaid geneetika. Mõni hetk hiljem sõitis illuminaatori ette kaitseluuk ja kapsli sisemus vajus pimedusse. Badassi peas tormlesid korraga kümned mõtted ja samal ajal ei suutnud ta mõelda mitte millestki. Ta istus niiviisi paralüseerituna, kuni tema kukla taga hakkas plinkima punane hoiatustuli ja juba tuttav robothääl teatas kiretu häälega:

„Tähelepanu, ülekoormus! Kapsli väliskest ei ole enam hermeetiline. Valmistuge kapsli hülgamiseks!“

Robotassistent ei jõudnud veel lõpetadagi, kui käis plahvatus ja kapsel tema ümber lagunes mitmeks tükiks. Kiirendustooli külgedel hakkasid tööle heitepadrunid, mis viskasid Badassi säärase jõuga kapsli tükkidest eemale, et ta kaotas teadvuse.

Kui Badass uuesti meelemärkusele tuli, leidis ta end vabalangemises maapinna poole. Tema all oli lumivalge planeedi tohutu sõõr. Badass heitis pilgu oma skafandri visiiril olevale digitaalsele altimeetrile: ta oli neljakümne kilomeetri kõrgusel ja langes kiirusega tuhat kolmsada kilomeetrit tunnis. Veidi oli aega, enne kui ta alla jõuab. All aga laius silmapiirist silmapiirini lõputu lumelagendik. Või kas see oli ikka lõputu? Badassi tähelepanu tõmbas endale veidi paremal olev üksik tume ala. Tõepoolest, seal paistis olevat üks maalapp lumest suhteliselt vaba. Ta pidi sinna jõudma. Badass muutis kehaasendit ja stabiliseeris oma langemise nurga tumeda ala suunas. Vähem kui minuti pärast jõudis ta madalamatesse atmosfäärikihtidesse ning tema kiirus hakkas järsult vähenema. Nüüd eristas ta maapinda enda all juba selgemini. Badass pidi tegema kiire valiku, kuhu maanduda. Paremal pool paistis mingi suur järv, vasakul tundusid olevat tohutud sood, eespool aga künklik ala kuni lumepiirini. Badass otsustas järveäärse kasuks, kui mitte muud, siis leidub seal ehk kala ja joogivett.

Ta avas skafandri langevarju pooleteise kilomeetri kõrgusel maapinnast. Kui hiiglaslik kuppel Badassi pea kohal lahti plaksatas ja iiveldama ajavalt kiire langemine pidurdus, ohkas Badass kergendatult. Nüüd jäi üle vaid vaadata, et ta järve ei maanduks.

***

***

11. Külas

Ahmi karv oli tumepruun ja pikkade karvadega, läikiv, piki külgi jooksis kaks heledat vööti, mis algasid kukla lähedalt ja ulatusid sabani. Mägra-Märt oli nülgimises osav ning ei läinud kuigi kaua, kui tapetud ahmil oli nahk maas ja paremad lihatükid selle sisse korjatud. Ülejäägi pärisid ämblikrotid. Badass jälgis hoolega Mägra-Märdi iga liigutust, kui too nülgis ja konditustas. Kõik see aeg jahvatas Märt õnnelikult retkest mägra-asundusse.

„Peame tegema veel mõned viskeodad ja suured korvid, et pärast saaki tagasi kanda. Mul on oma majas ühe plasttahvli peale märgitud iga loom, kelle ma siin tapnud olen. Tänased ämblikrotid ja ahm lähevad ka sinna kirja. Ma olen tapnud juba seitset sorti loomi, linde veel sinna otsa, kokku vist üle neljakümne eluka, keegi meie külas ei ole nii palju tapnud.“ „Pärast kodus kuivatame naha ära, selle võid endale võtta, sina tegid põhitöö tema tapmisel ja mul juba on ahminahk.“

Badass kuulas teda vaid poole kõrvaga. Ta nuputas endamisi, kuidas sellest plindrist pääseda, et säiliks sõbralikud suhted mõlema leeriga - nii mäkrade kui inimestega. Kui ta vaid leiaks midagi, millega küla tähelepanu mägrajahilt eemale tõmmata. Kuid ühtegi head mõtet ei tulnud ja peagi olid nad tagasi külas. Seal, pärast kõigi ees oma uue saagiga valjul häälel kiitlemist, läks Märt uusi saavutusi seinatahvlile märkima ja nahka parkima. Badass lonkis temaga kaasa, kuid onni sisse ei astunud, sest juba uksel lõi talle vastu vastik kirbe hais. Märt märkas, kuidas Badass lävelt tagasi põrkas, ja naeris.

„See on parkimisvedelikest, hais on küll jube, aga tulemus see-eest esmaklassiline. Kui nahka niisama kuivatada, siis jääb ta kange, kipub rebenema ja läheb niiskuse käes kiiresti mädanema. Pärast parkimist aga on ta mõnus ja pehme, kannatab vett ja kõike. Eriti ahminahk – tee endale sellest jakk ja siis võid minna lausvihma kätte või jääväljadele uitama, see kannatab kõik ära.“

Badass noogutas, kuid astus veel paar sammu onnist eemale. Kuna ta pidi endale niikuinii varsti öömaja ehitama asuma, siis uuris ta ehitist teraselt. Märdi maja oli kokku klopsitud suurtest plastiktahvlitest, igaüks ise värvi ja tekstuuriga. See oli ainus hoone, mis asus teistest eraldi, küllap haisu pärast, mida ta levitas. Teisedki majad olid enamasti plastikust ning vaid kaks neist eristusid ülejäänutest. Üks oli kokku punutud okstest ja kaablijuppidest ning teine tehtud plekitahvlitest. Just plekktahvlitest onn tõmbaski endale Badassi tähelepanu, sest selle ukseavast kumas sinakat kunstlikku valgust. Uudishimulikult läks Badass lähemale ja piilus ukseavast sisse.

Onnis istus pisike, käbedate liigutustega mees, keda ta oli kuulnud kutsutavat Tooleriks ja kes nokitses keset põrandat oleva agregaadi kallal. Masin kujutas endast umbes kuupmeetri suurust kasti, mis näis koosnevat peamiselt hammasratastest, võllidest ja suurest vändast, mida Tooler usinasti ringi ajas. Masinast läksid juhtmed lae alla, kus iidse plastpudeli sees hõõgus kerge sinakas valgusesäde. Märgates Badassi, lasi mehike kuuldavale juubeldava hõiske.

„Ma sain ta käima! Viimaks ometi ta töötab!“

„Mis see on?“ küsis Badass sisse astudes.

„Generaator! Nüüd saame oma nanobotte laadida!“ hõiskas Tooler. Ta higine ja kriimuline nägu säras siiras vaimustuses palju kirkamalt kui lae all hädiselt hõõguv lamp. „Tõsi, voolu annab ta praegu vähe, aga kerge suraka saab igaüks ikka. Peab lihtsalt kõvasti väntama.“Kui ma saan energiat, siis saan ma jälle mäkradega rääkida, mõtles Badass. Siis saan minna ja neid Märdi eest hoiatada.

„Proovime, lae mind,“ ütles Badass.

Tooler tõmbas silmad kavalalt kissi. „Aga mis ma vastu saan?“ küsis ta.

Badass mõtles kiiresti läbi, mis tal olemas oli: algeline kirves, ahminahk ja kurn ämblikrottide mune, mis nad olid Märdiga jahilt kaasa toonud. Ta pakkus Toolerile mune ja see jäi kaubaga rahule. Kui munad olid omanikku vahetanud, lasi Tooler panna Badassil käe generaatori induktsioonplaadile ja keerutas ise samal ajal suurt vänta. Läks veidi aega, kuid viimaks elustuski nutitätoveering Badassi käel ja Skinny mahe, kunstlik hääl teatas: „Arvuti taaskäivitub.“

***

***

46. Robotiuputus

Vist keegi nende seast polnud veel kunagi jooksnud ühteaegu nii kiiresti ja samas nii aeglaselt. Generaator oli taas Badassi skafandriturjal ja Kirbelõhn oli taas geneka suures rattas energiat väntamas ja nad mõlemad lippasid oma võimete piiril. Enamus energiast, mis mäger tootis, läks akudesse laserite toiteks. Endoskeleti võimsuse keeras Badass vaid 25% protsendi peale, mis tähendas, et ta rohkem vaarus, kui jooksis. Samamoodi vaarusid tema viimased ellu jäänud kaaslased.

Kaal, kes oli lahingus saadud energiahulgast ikka veel šokis, suutis küll iseseisvalt püsti seista, kuid edasi liikumiseks toetasid Naiscy ja Tooler teda teine teise kaenla alt. 2-RD tassis kõigi relvi, kui metsa alt leitud kaikaid ja robotite küljest kangutatud metallvardaid võis relvadeks nimetada. Nende kõrval liikus kolinaga kaasa Raudkaupmees. Leidi pidas temaga jooksu pealt ikka veel läbirääkimisi ja proovis robotiga kaubale saada, et see neid enda turjale võtaks ja edasi viiks, kuid masin keeldus, selgitades, et sel juhul kaotab ta oma praeguse neutraalse staatuse kaasrobotite suhtes ja satub ise rünnakute ohvriks.

Nende sihiks oli vao lõpus lösutav purunenud lennumasin. Lootmatagi praeguses seisus tolle tõotatud teise ajaportaalini jõuda, otsustasid nad varjuda lennumasina vrakki ja panna seal vastu nii kaua kuni suudavad. Kui sissepääse on vaid üks ja kõik vaheldumisi energiat toodavad, siis lootis Badass, et ta suudab oma laseritega vaenlased eemale hoida või siis korrata ahmiuru trikki ja lihtsalt ummistada robotirümpadega sissepääs niivõrd, et nad jäetakse rahule. Selles plaanis oli vaid kaks küsitavust. Esiteks võis lennumasinas olla, ja liiga suure tõenäosusega ilmselt oligi, rohkem kui üks sissepääs ja teiseks, kui vastaseid on väga palju, siis kas nad suudavad laserite toitmiseks piisavalt kiiresti piisavalt palju energiat toota.

Nad jõudsid katta tubli pool kilomeetrit, enne kui Kirbelõhna kirjeldatud suurte ketassaagidega ja hulga lüliliste jalgadega robot valliservale ilmus. Ta oli tõepoolest väga suur ja Badassil ei oleks tema tabamisega olnud mingeid probleeme, kui mitte see energiapuudus. Ta ei olnud ka kindel, kuhu peaks sihtima, millised olid selle monstrumi elutähtsad kohad. Seepärast hoidis ta end tagasi ja uuris vastast hoolega, et mitte teha nõrkade kohtade kompimiseks asjatuid laske. Veermik see kindlasti ei olnud, sest masinal oli vähemalt kümme jalga ja võis arvata, et isegi neist viie kaotus ei mõju talle kuigi katastroofiliselt.

Saerobot ei laskunudki vao põhja, vaid jälitas neid mööda ülemist serva. Ta liikus päris kiiresti, igatahes kiiremini, kui inimesed ja kui Badass Skinny arvamust küsis, siis hindas randmearvuti, et too jõuab neile järgi tubli kakssada meetrit enne õhulaeva vrakki. Nagu sellest veel vähe oleks, ilmus teisele poole kraatriservale veel terve hulk metalseid tegelasi, kes olid inimestest vaevalt sadakond sammu tagapool. Nende uuteks vastasteks ei olnud enam needsamad tapjarobotid, mille tugevusi ja nõrkusi Badass tundis. Need oli samuti uut liiki tegelased – madalad, voolujoonelised, lülilise koorikuga kaetud ja varustatud hirmuäratavate paksust metallist haaratsitega, millel ei tundunud olevat mingit probleemi Badass ühes tema skafandri ja endoskeletiga pooleks hammustada, tavalisest inimesest rääkimata. Neid nähes viskas 2-RD kõik kaikad ja metallvardad sülest maha ja vajus põlvili.

„Kõik,“ ütles ta. „Mõttetu!“

Badass jätkas taganemist, hindas uusi vaenlasi ja oma energiavarusid ning seis oli tõepoolest nutune. Või siiski ei. Nutune oli see olnud enne, nüüd oli see katastroofiline. Soomussitikate, sest muud nime ei osanud Badass neile anda, vastu olid kaikad tõepoolest täiesti kasutud, samamoodi nagu saeroboti vastu. Neil elukatel oli selge mõju ka Raudkaupmehele. Siiani oli see ustavalt inimestega kaasa liikunud, muudkui oma kaupa pakkudes, kuid nüüd kustutas ta kiiresti holoekraani ja sulges kaubaluugid.

„Oli meeldiv energiat vahetada, külastage mind jälle.“

Nende sõnadega ruttas Raudkaupmees vallinõlvast üles ja põrutas tagasi linnavaremete poole. Tundus, et soomussitikatega tal neutraalseid suhteid ei olnud.

Kuid siis naeratas õnn sel päeval asunikele esimest korda. Küll ühe suunurgaga, ent asi seegi. Soomussitikad, selle asemel, et inimeste kallale söösta, põrutasid krigina ja kärinaga vao serva mööda alla ja samasuguse hooga kohe ka teiselt poolt üles ning saerobot peatus järsult.

„Ta taganeb! Ta taganeb!“ hüüdis Naiscy ja nii see tõepoolest oligi. Saerobot andis tagasikäigu, et soomussitikaid vältida, kuid need olid kiired. Sajad pisikesed jalad nende laiade kerede all lennutasid neid nõlva mööda üles ning juba nad olidki ohvri kallal. Iga saeroboti jala jaoks leidus üks haaratsiga sitikas ja kui ründajatest kaks korda suurem metallmonstrum oli loetud hetkede jooksul liikumatuks muudetud, sööstsid ülejäänud tema kere kallale, tagudes ja kangutades iga viimast kui välja eenduvat osa.

„2-RD, püsti!“ kamandas Badass, kuid ta oleks võinud sama hästi käsutada maas vedelevaid kive. 2-RD jõllitas üleval valliserval käivat võitlust, kuid tema pilk oli tühi ja pooleldi klaasistunud. Leidi haaras tal kaenla alt ja püüdis edasi vedada, kuid tema jõust üksi jäi väheseks ning Badass haaras teiselt poolt. Ta suurendas hambaid kiristades endoskeleti võimsust ja nüüd suutis ta kaaslast endaga kaasa vedada.

Kuni õhulaeva vrakini ei rünnanud neid enam keegi. Aeg-ajalt selja taha kiigates oli Badass tunnistajaks, kuidas soomussitikad valju kolina ja mürinaga saeroboti tükkideks kiskusid ja tema tükid endasse toppisid. Sealjuures kostis nende seest säärane mürin, nagu oleksid nad „õgimise“ käigus kogu metalli puruks jahvatanud. Võis vabalt olla, et jahvatasidki, et sisemisi laoruume paremini ära kasutada. Olles ennast täis laadinud, jätsid nad saerobotist maha vaid haletsusväärse, väändunud metallist jäänuste hunniku, mis neile enam sisse ei mahtunud ja pöördusid tagasi sinna, kustkohast nad tulnud olid.

Selleks ajaks olid põgenikud jõudnud õhulaevani. Nad vinnasid suure vaevaga end vao nõlvast üles ning Badassi kergenduseks paistis neile jalamaid kätte ristseliti lahti olev õhulaeva sissepääsuluuk. Kuid, nagu Mortalisel tavaks, sellega õnne naeratus ka lõppes.

„Ettevaatust!“ teatas Skinny kohe, kui nad luugile lähemale jõudsid. „Radiatsiooni tase selles piirkonnas on eluohtlikult kõrge. Soovitan õhulaevast eemale hoida, selle reaktor on vigastatud ja lekib tuumakütust.“

„No mida veel,“ jõudis Badass mõelda, kui selgus, et see ei olnud veel kõik. Laeva sisemusest kostis kolinat ja luugile, milleni nad nii suurte vaevadega olid jõudnud, neist vaid mõnekümne sammu kaugusele, ilmus järjekordne raudne koletis. Seekord humanoidne, kuid nii luupainajaliku väljanägemisega, et Badass andis ilma midagi mõtlemata küborgi pihta tuld vaid kirjeldamatust vastikusest, mis masin temas tekitas. Kolinal langes tükkideks lõigatud ja pooleldi sulanud monstrum õhulaeva tekile ja samal hetkel kuulis Badass sõnu, mida ta enam polnud lootnudki kuulda:

„Moodullinn,“ haugatas Kirbelõhn. „Seal, vaadake.“

Asunikud pöördusid mägra näidatud suunda ja nägid, et Kirbelõhn ei valetanud. Kolm-neli kilomeetrit lennumasinast edasi paistis suur aegruumi lõhe. Sellel, erinevalt eelmisest ajaportaalist, puudusid materiaalse maailma raamid, kuid sellest hoolimata polnud kellelgi mingit kahtlust, millega tegu. Keset päist päeva seisis muidu tühjal kraatriväljal äärtest võbeleva miraažina tükk öömusta taevast ja selle all sinakalt hõõguva energiakupliga kaetult hulk Päikeseratta päästekapsleid. Kui Badass laskis Skinnyl pilti skafandriklaasil suurendada, nägi ta nende vahel kõndimas ka inimfiguure.

„Laseme edasi,“ kraaksatas ta erutusest kuiva kõriga ja meeleheitel kamp vaarus edasi.

Viimase osa nende teekonnast, alates vigastatud õhulaevast kuni Moodullinna katva energiakuplini, nad lihtsalt surid. Muud moodi ei osanud Badass seda kuidagi kirjeldada. Teel portaalini möödusid nad mitmest mürkpunase vedelikuga täidetud kraatrist, mille kaldad olid kaetud nii elusolendite kui robotite jäänustega. Vahetult enne portaali läbimist hakkas aga taevast piserdama vihma, mille skafandriandurid hindasid happeliseks ja paljale nahale langedes tekitasid need piisad kihelust ja ville. Nende kõigi randmearvutite tehisintelligentsid pistsid kooris hoiatusi kisendama ja käskisid jalamaid varju leida, kuid peale ajaportaali ei olnud sellel tühermaal mingit varju. Õnneks said nad sealt läbi enne, kui asunike kehade kallal happevihma hävitustööga võidu regenereerimistöid tegevate nanomasinate energia lõppes.

Portaal tõi nad metsa äärde, ühe Moodullinna suunas viltu vajunud hiidkuuse lähedal. Badass nägi, kuidas Leidi vajus vaevatult põlvili ning laskis Sõbrakese enda õla pealt maha. Väike ämblikrott jooksis korraks eemale, siis taas Leidi poole, kuid kui see teda jalaga eemale lükkas, siis jäi nagu mõtlema ning sibas lõpuks kiirustades metsa. Tooler, kes tuli Badassi taga, ei märganud, et naine oli peatunud ja koperdas talle väsinult otsa, kaotas tasakaalu ja kukkus. Teisedki ei olnud paremas seisus. Badass heitis pilgu tagasi ajalõhesse ja talle tundus, et nägi ühes kraatris midagi metalset liikuvat.

„Püsti sõbrad, veel viimane pingutus. Me peame edasi minema, mine tea millal konnad või robotid lagedale ilmuvad.“

Keegi ei vastanud, kuid nad kõik ajasid end jalule, isegi Kaal ja 2-RD, ning nad läksid edasi. Vaid mingi iidne, sügavale geneetilisse koodi kirjutatud ellujäämisinstinkt, ilmselt veel ajast mil nende esivanemad alles planktonina Maa ürgookeanides ringi hõljusid, ei lasknud asunikel maailma ja enese vastu huvi kaotanult pikali visata ja surma ootama jääda. See instinkt iga hinna eest vastu pidada surus neid takka, sundides kurnatud inimesi veel hulga kilomeetreid asetama jalga jala ette, ise väsimusest juba poolteadvusetutena, kuni nad öös kumava tõotatud linnani jõudsid. Alles seal varisesid nad kokku.

Raamatukatkend: Talveunes planeet (Laura Loolaid)

Katkendid mängumaailma-romaanist „Talveunes planeet“. Pärast ekspeditsioonilaeva Päikeseratas katastroofi õpib materjaliteaduse insener 9-KO-512 võõral planeedil elus püsima, otsib teisi ellujääjaid ning teeb tutvust kohalike eluvormidega. Katkendid on kolmest kohast: päris jutu algus, algusest veidi maad edasi ja sügaval seikluste sees. Maastikupildid joonistas Eliise Selisaar, asjade ja elajate pildid joonistas Mark-Antonius Puhkan.

1. Otsata jääväli

Mu orbitaalkapsel on pöördumatult puruks.

Maandumist ma ei mäleta, isegi laskumist mitte. Kui silmad sulen, kangastuvad ainult magnetvälja tuhmid rohelised virvendused kaugel all, atmosfäärikaarel. Siis vallanduvad ühekorraga kõik häiresignaalid, käsklused laskumist alustada. Selle järel saabub tühjus.

Nüüd tantsivad needsamad rohelised tulukesed mu pea kohal – pimedas, siis, kui kohalik täht on horisondi taga. Siis, kui on tõeliselt külm.

Kõik süsteemid vaikivad. Ka emalaeva arvuti vaikib. Mu randmearvuti suudab üksikutel hetkedel kuvada väreleva häireteate, roheka, virvalise, nagu need magnetvälja tantsivad tuled seal ülal. Siis hajub seegi.

Tervendusbotid mu veres on viimseni tühjaks tõmmatud, juba ammu enne seda, kui meelemärkusele tulin. Vähe sellest – nende jõud on enneaegu raugenud ja töö pooleli. Mu vasak jalg ei kuula hästi sõna ja täit keharaskust sellele toetada ei saa, käed aga kipuvad juhuslikel hetkedel omatahtsi tõmblema. Tundub, et kogu neurokontroll on kõvasti kahjustada saanud: pikemalt pilku koondada ma ei jaksa ja püstiasendis liikumine paneb pea pööritama.

Kuigi viimases võib süüdi olla hoopis kohalik raskusjõud. Siinne külgetõmme tundub nii teistsugune kui laevas, aga ka hoopis erinev sellest tundest, mida meile somno-treeningutel on püütud edasi anda. Saan sellest aina valusamalt aru, mida rohkem ma päriselt ringi liigun.

Aga liikuma peab! Kui ma oma keha kohe tööle ei sunni, suren varsti siiasamasse.

Veel eile lootsin, et orbitaalkapsli aktiivse elutoe süsteemid õnnestub toimima saada. Täna olen ma õnnelik sellegi üle, et selle kest kuidagimoodi koos püsib ja sooja aitab hoida. Nähtavasti suunas sodikskukkunud kapsel kõik kasulikud energia- ja ainevarud ümber ablaste tervendusbottide hädalaadimiseks, nii et alles jäigi vaid väliskesta habras kooruke. Ja sellestki ei olnud küllalt.

Õnneks püsivad kaitseülikonna lihtsamad tugisüsteemid veel kuidagi töös. Seesmised kihid hoiavad kuiva, väliskihid hoiavad sooja ja ärgates ootas mind ümbertöödeldud vedelikust pungil filtripaun. Otseses päevavalguses suudab pealissoomus mõningal määral koguni energiat talletada. Aga valgussüntees, nanovaramute laadimine ja muud keerukamad toimingud … neist ei tasu isegi unistada.

Komberdan kogu jõudu kokku võttes kümmekond sammu kapslist kaugemale ja uurin igas suunas silmapiiri.

Kõikjal aina jää. Jäämügarad, jäävaod, jääuurded, sekka jääpuru, jäälagendikke, jäälohkusid … Ja valgus peegeldub kõikjalt isemoodi – kord tuhmilt, siis teravalt, siis jällegi murdub tuhandetes värvides. Lõpuks ei ole ma kindel, mida näen päriselt ja mis on silmapete. Ainult jää lõppu ma ei näe, selles olen kindel. Astun vaevaliselt veel paar sammu – mu jäljerida moodustab nüüd kapsli ümber peaaegu terve ringi.

Täna salvestatud päevavalgusest peaks soojenduseks piisama. Selle öö elab üle ja kui hästi läheb, jääb natuke isegi varuks, kui teele asun.

Varsti pean soojakao vähendamiseks kapsli varju minema, sest kohalik täht hakkab loojuma. Juba maalibki ta otsata jääväljad punakuldseks ja „munakoore” vari venib mu enda oma kõrvale pikaks triibuks.

Jaheneva taeva all tõuseb tuul ja kannab mu kõrvu voolava vee hääli. Sinna, voolava veeni, pean ma homme välja jõudma, siis on mul lootust veevoolu kannul kuhugi välja jõuda. Kuidas nii kaugele liikuda, vajab muidugi veel nuputamist. Kõndijat minust ei ole – need mõnikümmend sammu, mis ma omal jõul teha suudan, on hirmus vaev. Vaev aga nõuab energiat – energiat, mida mul pole siin kuskilt ammutada …

Hommikul, kui täht jälle teed valgustab, siis hakkan tegutsema. Aga praegu – praegu on tarvis välja puhata ja jõudu säästa. Poen orbitaalkapsli koorukese sisse kerra, keeran end silmapiirile vastu ja soojendan taevase tule paistel nina.

***

***

9. Sarviline Ratsu

Jõuan end parajasti alumisele oksale vinnata, kui mets ise pakub mulle veel parema võimaluse. Harulise puu varjus tuksub rahumeelselt suuremat sorti olendi elukuju.

Tardun paigale ja ootan.

Puu tagant ilmub helevalge pehmete mokkadega pea, mida kroonivad lapikud harulised sarved. Ühele peale järgneb teine, siis paar kobakate sõrgadega jalgu. Kui nähtavale tuleb kõrge kühmus selg, saan aru, et sarviline loom – põder – on samuti kahepäine nagu kaarnad kuuse otsas. Nüüd näen ka heledalt tukslevaid laigukesi, mis muust elukujust heledamalt esile tungivad – need paiknevad kaelavaos just kahe pea vahel.

Aga kuidas ma põdrale ligi pääseksin, nii et ma teda enneaegu põgenema ei ehmata?

Jälgin põdrapäid mõnda aega vaikides. Üks paistab tukkuvat, teine aga nosib sambla vahelt liblesid ja võrseid – noorukesi kuusevõrseid!

Nüüd on nõu käes. Vaikselt-vaikselt võtan kookon-taskust peotäie mahlaseid kuuseladva-võrseid ja puistan need puu alla samblale.

Kui põder maitsvate kasvude järel minu oksa alla jalutab, libistan end tema turjale istuma.

Rebin peopesad paljaks ja surun käed pulseerivatele laikudele, samal ajal jalgadega põdra küüru külge klammerdudes.

Meie elukujud vilguvad ja veiklevad rahutult, kuni põder mu mõjule vastu puikleb. Aga pilvepiiri-trühvel toidab mu loodusjõudu ning lõpuks jääb põdra tahe minu omale alla. Viskan talle heameeleks veel mõned kuusekasvud, mille ärkvel pea otsekohe nahka pistab. Siis jääb põder nohisedes ootele.

Juua, palun mõttes. Lähme vee juurde.

Põder hakkabki rahulikult kindlas suunas sammuma, mina ratsanikuna tema turjal. Iga kord, kui põder seisatab või mul tekib tunne, et meievaheline side nõrgeneb, kostitan sarvilist ratsut värskete kuusevõrsetega.

Peagi kumab eestpoolt heledamat päevavalgust ja kiitsakate kaskede sekka eksib järjest rohkem jändrikke tammesid. Põder rühib aina edasi, lagendiku poole. Tunnen, et Sõbrake on samuti lähedal.

Järsku hüüab eemal inimhääl: „Kas sa, kurinahk, saad!“

Sellele järgneb tume müts ja korraga kaigub metsa vaiksete eluüminate keskel ämbliku kuuldamatu appihüüd. Sõbrake on hädas!

Sunnin põtra kiirustama ja see kappabki lagendiku poole, nii et jaksan hädavaevalt ta turjal püsida.

Lagendikul leian eest Sõbrakese, kes pooloimetult maas koibi siputab. Tema kohal aga seisab karvakasvanud inimkogu, kirves löögiks tõstetud.

„Ei tohi!” hüüan ja juhin põdra võõra teele ette. „See on minu Sõbrake!”

Võõras on nõutult seisma jäänud, käsi kirvega ikka veel õhus. Alles nüüd taipan, et sain ta sõnadest täielikult aru. Uurin võõrast altkulmu – tõesti, tema karvaste ja kohalikust kiust rõivaste vahelt paistab laiguti nutikanga pinnamuster. Ning käsivarrel jooksevad ilmeksimatult terminali-tindi triibud.

Ei ole kahtlustki – see peab olema ellujääja laevalt.

10. Teine ellujääja

Vahime võõraga mõnda aega tõtt. Niimoodi ma teiste ellujääjatega kohtumist küll ette ei kujutanud.

Mehe elukuju tuksub aina rahulikumalt, aina rohkem metsaga ühes rütmis. Ta ei tundu ohtlik, pigem nõutu. Aegamisi langetab ta kirve, mida oli seni löögivalmis hoidnud. „Vabandust,” lausub ta ja küsib siis: „Sa oled vist juba ammu siin?”

„Ammu?” Pilgutan nõutult silmi. Korraga ei tea ma seda isegi. Kui palju võib maandumisest tegelikult aega möödas olla? Ning kuuseladvas veedetud aeg tundub tagasi mõeldes lõputu, justnagu oleksingi ma alati metsas elanud. „Ma ei tea,” tunnistan lõpuks. „Teadvusel ... vist viis-kuus kohalikku ööpäeva?” Kimbatusest päästab mind Sõbrake, kes on toibuma hakanud. Kribinal ronib ta põdra külge pidi üles ja seab end kaelavakku istuma. Põder väristab korraks nahka, kuid jääb paigale. Viskan talle rahustuseks peotäie kuusevõrseid nina ette. Sõbrake surub end minu vastu ja hädaldab hääletult.

Kõhvitsen teda rahustuseks. See inimene ei soovi meile halba, ta kogemata …

Teise elujääja elukuju kumab metsahämaruses rahulikult ning see rahustab mindki. „Kuule,” julgen küsida. „Kas sul vett on? Ma pean juua saama.”

„Ei ole,” vastab võõras.

Tähendab, ikkagi on vaja vett leida, mõtlen endamisi. Põder, vastuseks mu soovile, hakkab taas endises suunas astuma.

Võõras haarab puu alt kandekorvi ja ruttab meile järele.

Veidi aega sammume vaikides, ainult kuiv samblik krõpsub põdra sõrgade all. Taipan, et ma pole ellujääjaga tutvustki teinud.

„Mis su tähis on?” pärin pikema sissejuhatuseta. „Ma olen üheksa-kilo-oskar-viissada-kaksteist.”

„Kaheksa-alfa-delta-nelisada-viiskümmend-viis, sõpradele Badass,” vastab võõras.

Loen vaimusilmas numbreid ja turtsatan tahtmatult. „Tõesti, miks mitte. Kui Badass, siis Badass.”

„Kas sul lühemat nime ei olegi?” uurib kaheksa-alfa-delta-, tähendab Badass.

„Lühemat? Siiani pole vaja läinud.” Jään mõttesse. „Üheksa… kilo-oskar… K-O,” pomisen. „K-O, Kay-Oh…”

„Keio?”

Tõesti, paras lühike. Ja tükike tähist jääb ka alles. „Miks mitte … Jah, olgu siis Keio!”

„Aga kuhu sa praegu üldse lähed?” uurib Badass edasi.

„Ma pean vett leidma!”

Kus see vesi olla võiks, ma muidugi ei tea, aga küllap põder teab, sest kindlal sammul rühib ta läbi metsa edasi.

Badass noogutab, kuid miski paistab talle muret tegevat. Ta kõõritab taeva poole ja kuulatab rahutult. Püüan samuti looduse tukseid tähele panna, kuid ei tunneta minekusuunast ohtu. Samas tunnen esimesi märke pilvetrühvli mõju lahtumisest.

Lõpuks jääb Badass otsustavalt seisma. „Tead, ära mine sinna. Järv on sealpool küll, aga need järvelinnud…” Ta seletab kätega vehkides, kuidas ta maandumisel kajakate küüsi sattus ja kuidas need praegugi pesade kaitsel rannikut võivad piirata. „Aga ma nägin enne ühte allikat! See on üsna lähedal, sealpool.” Ta viipab järvest eemale.

Ma ei ole sugugi kindel, kas ta ka päriselt sealpool allikakohta teab või tahab lihtsalt lindudega sekeldamisest pääseda. Aga mõeldes omaenda sekeldustele kahepäiste kaarnatega, otsustan, et see on mõistlik nõu. „Olgu.” Juhin põdra näidatud suunda.

***

***

15. Jutud uruhämaras

Surun targaga käed jälle kokku ja nähtamatu maailm, millest mind veidikeseks kõrvale kisti, avaneb taas.

Siin oleme küllalt kaitstud pealmaa ohtude eest, kuulen oma meeltes targa mõtteid. Ja kui inimesed peaksid sügavamale urgudesse tungima, jõuame suure luugi taha varju põgeneda.

Imestan: Suure luugi?

Meie ühine mõttepilt sukeldub korraks veelgi sügavamale urgude alla, kuid tõmbub siis tagasi võlvkambrisse.

Hiljem, arvab tark. Ütle hoopis, kuidas sinu sisse nõnda palju metsaväge sai? Inimesed tavaliselt ei oska niisuguseid asju.

Ulatan targale taskust ühe pilvepiiri-trühvli. Ma sõin neid. Kogemata …

Tark mekib seenemügarat ja tema elukuju helendus lahvatab suuremaks ning erksamaks. Ta annab trühvli järgmisele mägrale, kes pärast maitsmist selle omakorda edasi annab.

Vägev, mõtleb tark.

Vägev-vägev, kostab mu peas ähmane mitmehäälne mõmin ja ühisteadvuses aimub nüüd õrnalt ka ülejäänud kaaskonna kohalolu.

Kuskohas niisugused kasvavad? uurib tark edasi. Need annavad palju rohkem väge kui riisikad või juurepaised.

Mõtlen end vaimusilmas hiidkuuse latva, kus sõrmitsen pilvealuseid oksi ja neil punguvaid mügaraid.

Emapuu. Tark noogutab. Mis on juurtes, see on ladvas. Aga kuidas sina sinna üles ronisid? Ma näen ja tunnen, et su kere on väga katki.

Tõsi, mu keha ei tööta praegu hästi, tunnistan häbenedes. Pisimasinate jõud sai liiga vara otsa. Aga ma ei läinud kuuse otsa üles, ma tulin sealt alla.

Alla? Imestab ülejäänud kaaskond.

Jah, alla. Ma näitan …

Teen vaimusilmas oma rännaku lõpust alguseni uuesti läbi: urg, künkad, põder, mets, kuusetihnik, kuuselatv, õhulend, kosk, jõgi, jääväli, taevas, virmalised …

Tunnen, et tark muutub ärevaks.

Pea, läheme tagasi.

Mäkrade kaaskond koguneb targa ümber kobarasse ja asetab talle käed turjale. Tunnen nende kohalolu nüüd palju selgemalt.

Sa ütled, et jää pealt voolas suur kosk alla? uurib tark. Näita veel seda voolavat vett.

Tiirutan mõtteis taas jääserva kohal. Näete, selline see jõgi oli. Esialgu oli väike nire, aga jää servas paisus päris suureks.

Nüüd kõneleb ühendatud teadvuste seas uus hääl: Kui nii kaugel jää peal lahtine vesi voolab, tähendab see, et peagi on suurt murrangut oodata.

Suur murrang, kinnitavad teisedki mõttehääled. Suur jää kukub järve. Palju pahandust.

Pahandust? küsin murelikult. Kas siis tuleb üleujutus?

Ei, üleujutust me ei karda, seletab tark. Soo kaitseb randasid ja hajutab lained. Aga meie sugu teab ja võib tunnistada: siis kui maa alt sügavast palju sooja välja heidetakse, nii palju, et jää murdub, siis läheb suur konn liikvele.

Suur konn, suur konn, kinnitab teiste mäkrade mõtteümin. Suur konn teeb palju pahandust.

16. Soos ja vees

Suur konn, imestan.

Tõesti, jahisaagi ja uru sisustuse põhjal sain juba aru, et konnapuudust siinkandis ei ole. Nägin töökojas konnanahku, mille sisse mahuks terve mäger. Siinsamas kambriski ilutsevad mitmed pirakad konnaskeletid, laberikud lõualuud laiali.

Osutan lähima luukere poole. Suur nagu need siin?

Tunnen, kuidas kogu kaaskond naeru kõhistab.

Oi, see oli hea nali! Nüüd täidab mägranaeru kaja ka ühisteadvust. Nagu need siin!

Pean pisut ootama, kuni auväärt seltskond naljast toibub.

Luba, me näitame sulle, ütleb tark lõpuks tõsiselt.

Ja juba lendangi ma mäkradega mõtetes kaasa – läbi käikude, läbi urgude, läbi kambrite, üles-üles, rohukamara kohale. Meist mööduvad tarnamättad ja soolaukad, kobrulehed ja astlaline põõsastik.

Ümberringi lirtsub pori ja luriseb muda; kõikjale tungib vesi ja lopsakad taimed kerkivad kõrgele üle me peade.

Sool ja järvel ei ole siin selget piiri. Tillukesi rannasoppe kirjavad molluskikarbid ja kalaraiped, sealsamas kerkivad juurtest põimunud puhmassaared ja püdelad tasandikud, sekka mõni kõverik puuhakatis.

Kulgeme üle mudakirja madalike, kuni kaugelt udust kerkib kõrgem maanina – ei, mitte lihtsalt maanina, terve saar! Saare keskel tõuseb udust mägi. Mäe kumeratel külgedel kasvavad mitmevärvilised metsatukad ja järsku rannariba palistab tume kõrkjatihnik. Sügavamas lahesopis loksub merikapsaste vahel kleepjas konnakudu ning õhk me ümber on täis putukapirinat ja paljuhäälset krooksumist.

Kas konn elab seal metsas? uurin mõttelennu teejuhtidelt. Või kõrkjates?

Oota, oota!

Tunnen, et taas teeb miski mäkradele nalja.

Taamal helgib udupilvede vahelt ürgne jääsein.

Kuulen langeva vee mürinat – kas pole see kosk, mille otsast ma alla sõitsin?

Või hoopis see?

Näen nüüd, et teisel pool mägise saare taga pahiseb sama suur kosk.

Siis kerkib vaimusilma-vaade taeva alla ja ma näen, et kahe kose, kahe jõe vahele jääb pirakas mandrijää kiil.

See ongi jäämägi, mis sulavee jõul varsti lahti murdub, seletab mägratarga hääl mu peas.

Hästi, jäämäge kujutan ma ette. Aga kus on ikkagi see konn, kes peaks palju paha tegema?

Meie mõtteränd on nüüd jõudnud päris saare ligi. Lähemalt tundub mägi veelgi kõrgem ja selle nõlvad veelgi järsemad. Mis imelik pinnas peab see olema, et nõnda koos püsib? Kas kogu saar pole ehk jää sulamisel maha jäänud vulkaaniline rahn? Või hoopis sihilikult ehitatud moodustis?

Vaata-vaata, julgustab mõtterännu teejuht. Siin on koos meie kõigi kogemused ja meie paljude põlvede mälestused.

Uurin pingsalt saart ja vett selle ümber. Vanemates mälestuspiltides on mets mäe otsas väiksem ja mäe küljed siledamad. Ka mägi ise tundub vanemates mälestustes väiksem.

Siis märkan madalat veepinda rütmiliselt virvendamas. Ka mäge raputavad kummalised värinad – algul värelevad puuladvad, seejärel maapind ise. Imestusega vaatan pealt, kuidas mäe madalamas otsas mureneb murukamar, põgenevad putukad … ja siis avaneb mäealuses sügav koobas. Koopast viskub taevasse roosa lihav sammas. See nopib lennult teravanokalise kriiskava linnu … ja tõmbub siis sulise saagiga koopasse tagasi. Mulle meenub Badassi kõhklus ja sõnad: „Noh, mägrad muidugi ka.”

Seal koopas elab suur konn, kes kajakaid sööb? oletan ettevaatlikult.

See pole koobas, kinnitab tark. Vaata lähemalt. Vaata sinna kõveriku kase juurde.

Peaaegu püstisel nõlval klammerduvad vana jändriku puu harulised juured jonnakalt rohukamarasse. Korraga kamar rebeneb ja kase all avaneb läikiv allikasilm. Aga kuidas saab allikas olla püsti mäeküljel?

Ja siis lõpuks ma taipan.

See on päris silm!

Päris silm, kinnitab mägrakoor ühisteadvuses. Suure konna silm.

Nüüd, kui oskan vaadata, aiman sammaldunud mäekülgedes tohutu kahepaikse kehakuju.

Aga mismoodi ta siia sai? uurin edasi.

Ta tuli ammu-ammu maa alt nagu teisedki konnad, seletab tark.

Ja nagu meie, märgib üks vanematest mäkradest.

Konnad on programmeeritud hästi kasvama, lisab kolmas mõttehääl. Selleks, et maa all toitu jätkuks.

Aga teda ei söödud õigel ajal ära, lõpetab tark. Ta kasvab ikka veel.

Siis muutub jagatud mälupilt jälle: konn-mägi on nüüd väiksem, mets ta seljas noorem. Mandrijää sein koos sillerdava kosekardinaga on aga tulnud palju lähemale ning me kuuleme selgesti jääpragudes voolava vee vulinat. Siis hakkab veevoolu sekka kostma raksatusi ja kuskilt kaugelt, sügavalt, tõuseb ähvardav kõmin. Saadetuna koskede vikerkaarest liigahtab jääsein.

Ning ühtäkki on kõik segamini: taevas, maa, vesi, jää. Pilvekõrgused jäälahmakad kukuvad mürinal ja lõikavad järvemutta; jää tagant paiskub uskumatu jõuga vabanenud vesi.

Hävitustöö keskel aga ajab konnakujuline saar koivad sirgu ning paterdab maad vabistades kuivema kalda poole, sinna, kus tõusevad hiidkuuskede tipud.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 04/2021 (Laura Loolaid)

Galaktikaimpeeriumi annaalid 2: Jälle need armunud kosmoseprintsid (Raul Sulbi)

Päeva materjal Wikipedias märtsis 2021 (Taivo Rist)

Tolmunud topeltettur 4: Malemäng Hadeses (Rauno Pärnits)

Raamatuarvustus: Stanley G. Weinbaum „Planetaarsed lood (Marko Kivimäe)

Raamatuarvustus: Stanley G. Weinbaum “Planetaarsed lood” (2) (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Clifford D. Simak „Mängud ajas” (Mairi Laurik)

Raamatuarvustus: Meelis Kraft „Saared” (Elar Haljas)

Raamatuarvustus: Neil Gaiman „Suits ja peeglid“ (Leila Liivak)

Raamatuarvustus: Helju Rebane ja „Õige valik“ ehk kadunud kirjaniku kojutulek (Jüri Kallas)

Weinberg arvab – Reaktori juttudest 03/2021 (Heinrich Weinberg)

Reaktori juttudest 03/21 (Tõnis Hallaste)

Mortalis: vanade lugude juured uue mängumaailma mullas (Laura Loolaid, Maniakkide Tänav)

Ulmkonnakroonika 4/21

Uudiskirjandus 04/21

Jutt: Barzakh (Catheline Tamm)

Jutt: Tüütu töö (Tim Hornet)

Jutt: Neljane palat (Maarja Kruusmets)

Jutt: Kuni ma usun (Artur Räpp)

Tõlkejutt: Viimane rong koju (straydog1980)

Raamatukatkend: Tulevased jumalad (Maniakkide Tänav)

Raamatukatkend: Talveunes planeet (Laura Loolaid)