Peatoimetaja veerg 04/22 (Jüri Kallas, Manfred Kalmsten)

Nagu näete, on aeg saanud küpseks ja Erektor on taas ilmunud, aga varuge veel hetk kannatust, sest kõigepealt pajataks natuke projekti köögipoolest.

MK: Eravestluses käis läbi lause justkui oleks tegemist rohkem „minu projektiga“. Ma keeldun kategooriliiselt seda „oma projektiks“ nimetamast, sest – olles aus – pean tunnistama, et oleks see ainult minu projekt olnud, siis vaataksite te praegu tühja lehekülge, napi märkega, et „Avaldamiskõlbuliku materjali puudusel jääb Erektor 2022 ära.“ Nagu näete, nii ei läinud, aga algusest ehk saamisloost.

JK: Estconi sumedas öös ligines Mannu ja teatas mahedal häälel, et tal on mulle üks jutt. No oli näha, et mees on mõelnud, aga ei tea, kust alustada. Ja mina – va tõbras – olin kohe nõus. Noh, et Mannu oli ilmselt pikaks veenmisprotsessiks valmistunud, aga mina ütlesin kohe „jah“. Teeme, loomulikult teeme! See jah-sõna oli asja juures ka kõige lihtsam.

MK: Tuleb küll tunnistada, et idee „Erektor“ teha sündis mu peas kohe, kui sain teda, et ManT enam teha ei viitsi, aga ... Õnneks jätkus mul piisavalt tervet mõistust, et pakkuda idee välja Jüri Kallasele, õndsas lootuses, et see vajadusel mu piiramatule sõgedusele pidureid suudab panna.

JK: Hõikasime pärasügisel erinumbri välja ja jäime ootama. Üks jutt saabus suhteliselt kohe, aga see ei läinud kahjuks kaubaks ja õnnetuseks polnud autoril aega uut teha. Ja siis saabus vaikus, mida aeg-ajalt katkestasid lubadused. Pärast uut aastat hakkas midagi liikuma, aga seda kõike oli siiski väga vähe...

MK: Pidureid polnud õnneks vaja, aga paraku ei tähendanud ka see, et mustad pilved korrakski Erektori kohale poleks kerkinud. Tulemus olnuks oluliselt nigelam, kui mitte Metsvana ja Riho kuskil aprillikuu alguses sisse poleks sõitnud ja teatanud: „Kui et mehed arvate, et ajakiri end ise kokku paneb, siis eksite rängalt.“ Tulemusena korraldati kriisikoosolek, asjad hakkasid lebosklemise asemel jooksma ning lõpptulemus on nüüd siin, teie ees, kogu oma säras ja hiilguses – Erektor 2022.

JK: Reaktori toimetuse utsitamisel hakkasid asjad usinalt liikuma. Sai võimalikke autoreid personaalselt torgitud ja kaastööd hakkasid riburada saabuma. Mõni sai ka tagasi lükatud, kas siis vähese teemasisu või mõnel muul põhjusel, aga erinumbri me kokku saime. Et paari-kolme jutu ja kahe artikli asemel on nüüd kõik see, mida näete...

MK & JK: Lõppsõna aseainena tahame veel kord tänada kõiki neid, kes selle ilmumisele ühel v teisel viisil kaasa aitasid. Tänud. Ilma teieta poleks mingit Erektorit. Ja järgmine kord jälle!

Kaanepildi autoriks on Meelis Krošetskin

Hajamõtteid seksist ulmes (Jüri Kallas)

Kuna kaastoimetaja Kalmsten keelas artiklis teoseid tsiteerida, täpsemalt krõbedaid kohti teostest kirja panna, siis on alljärgnev jutt ümmargusem, kui ma plaanisin. Miks tsiteerida keelati? Manfred Kalmsten arvas, et kui tal parim koht teada, siis võib-olla ei viitsiga ta tervet teost enam lugeda. Aga olgu, asja kallale...

Seks ulmes on nagu seks elus. Enam-vähem kõik meist on mainitut mingil kujul kogenud ning  tegelikkuses kordades vähem kui räägitakse. On öeldud: kui usud elumehe pajatusi 50% ulatuses, siis saad 70% petta. Ulmeseksiga on niisamuti. Kaantel on napis rõivais dünaamilised kehad, aga raamatuis endis toimib lugeja järjekindel petmine. Seks müüb, aga seksi müüa ei taheta. Eks taoline pirtsakus ole omane ka teistele n-ö räpastele elulistele tegevustele. Piisab, kui meenutate, mitu korda olete te kirjanduses kohanud peldikus käiku ja sealseid olluseid?

Ei, ma ei arva, et igas teoses peaks olema seksi, rooja ja vägivalda. Samas arvan, kui autor ütles A, siis peab ta olema võimeline ütlema ka B jne. Iseküsimus, kas alati peab. Samas, juhmi seksikujutamisega meenub mulle alati üks nõukogude film, mille pealkirja ma mäletan, aga ei ütle. Selles filmis hakkasid mees ja naine küünis rüselema, kaamera sõitis peale ja siis järgmises kaadris sai näha, kuidas naine juba sukkasid üles veab. Lühidalt: iga normaalne inimene sai aru, mis toimus, aga talle ei näidatud. Jah, ma saan aru, et kõike ei pea näitama ja midagi võib jääda n-ö kaadri taha. Samas, kõik teavad ju ka kuidas heina niidetakse või kuidas tänaval kõnnitakse, et miks siis seda peab filmis näitama või raamatus kirjeldama?

Tunnistan ausalt, et mulle loominguline naturalism meeldib. Mitte et ma vihjelisemalt loodut nautida ei suudaks, suudan! Kuid kui autor on otsustanud mingeid asju püüdlikult kirjeldada ja siis seksi või sital käigu asjus vaid vihjetega läbi ajab, siis tekib teatud petta saanu tunne küll. Nagu zombifilmis, kus minu suureks pettumuseks rase ikka sünnitab tavapäraselt, selle asemel et kõhus liikuv zombilapserajakas end ise välja näriks.

Kui aga tulla ulme ja seksi juurde tagasi, siis ilmselt peaks veel mainima, et lisaks konkreetsetele seksikirjeldustele, võib seks olla taustaks, lugu käivitavaks tõukeks. Võtta kasvõi kõikvõimalikud naiste maailmade lood, kus lörriläinud ühiskonnas seksist ikka ei pääse või kus rahuldus väga veidralt koju tuleb. Pealegi, minu kui nõukogude tsensuuriühiskonnas kasvanu jaoks olid sageli seksuaalsed ka lihtsalt mingid kehakirjeldused. Ei oska sageli näppu peale pannagi, millise varjundiga kogemused, aga kui elad seksuaalses kõrbes, siis isegi jutt veest mõjub...

Eelulmeline „Gulliveri reisid“ märkis kõikvõimalike seksi- ja tabupunkte enam kui uljalt. Suur satiirik Jonathan Swift tajus ühiskondlikke vajakajäämisi ja muudkui laskis sõnal lennata. Küll kirjeldas ta Gulliveri põietühejndamist, küll katkikulunud pükste hargivahel, küll hiidnaise poorset nahka... pead panti ei pane ja mütsi ei söö, aga vist oli ka kõigi usakate õudusunenägu nibu mängus.

Kui H. G. Wellsi „Ajamasina“ Weena oli siiski sisuline ja veidralt seksuaalne äng, siis Marsi printsess kiskus juba koomiliseks ning barbar Conan andis juba aimu pulpulme piiratusest. Noh, et lippab niudevöös mehemürakas ringi, aga kogu seksuaalsus on kui takkus kana – jah on paljas pind, ahelad ja piinakambrid, aga kuna autoriks lihtsameelne (kergelt labiilne) mehemürakas, siis on tulemus pigem naljakas kui kummaline. Kahtlustan, et just Conan ja tolle järgijad ajendasid Stephen Kingi ütlema, et kangelasfantaasiate seks pole reeglina kangelaslik ja on enamjaolt paras fantaasia.

Tegelikult on suisa miljoniküsimus, kas enamik ulmefänne üldse ulmes seksi vajavad? Mäletan, kui maakeeles ilmus Robert Silverbergi „Aja maskid“, kus peategelaseks olev külaline tulevikust oli seksuaalselt sina-peal üsna mitme ja erinevast soost tegelasega, siis kõlas omajagu virinat, et miks seks, miks niipalju ning tipnes see ühe arvamusega, et oleks pildid ka sees, siis oleks juba Maa(r)ja. Pean tunnistama, et olin kergelt keeletu küll, kui neid reaktsioone kogesin.

Või võtame eesti ulme esifallokraadi ehk autori, kelle loomingus kõige enam naiseihu ja selle pruukimist võib leida. Siim Veskimehe loomingut on sageli püütud hangude otsa ajada ja kuhugi silma alt kaugemale heita. Jah, mõnikord on etteheited esteetilised või üldkirjanduslikud, aga enamjaolt on siiski lugeja probleemiks need „väikesed kõvad rinnad“. Nohik loeb ja läheb ärevaks, aga kuna nohik ärevuse allikale päris täpselt näppu peale panna ei mõista, siis tekib teatav agressiivne reaktsioon.

Minu isiklik arvamus on, et loomingus ei tohi olla tabuteemasid. Jah, alati jääb autori isik ja/või publiku vastuvõtuvõime piirama, kuid see on paratamatu. Nõmedaks läheb aga siis, kui enda piiratust teistele normiks suruma hakatakse.

45 vastust kolmele küsimusele (Manfred Kalmsten)

Nagu iga endast lugupidav ja erootikat või pornograafiat kilbile tõstev väljaanne, nii ei pääsenud ka „Erektor“ ilma küsitluseta. Ei, rahunege, seekord me ei küsinud tuntud ulmekirjanike lemmikpoose või valgustkarvaid fotosid, ei. Seda teeme kunagi hiljem, nii et varuge pildimaterjali.

Aga, esitasime kolm üldist küsimust ulmeringkonnas rohkem ja vähem figureerivate tegelaste käest ning seda siis ulme ja niiskemate teemade omavaheliste seoste ja võimalike eelistuste kohta.

Tänud kõigile vastajatele. Tähh.

1. Erektori olulisus eesti ulmes. (Kas üldse ootad, loed ja kui ei, siis miks?)

2. Seksi olulisus ulmes. (Et kas ulme võiks olla pigem „kuiv“ ẑanr, kus piirdutakse parimal juhul põsemusidega?)

3. Erootika ja pornograafia seis Eesti ulmes.  (Et on Erektor, aga on meil midagigi veel? Rahuldav/Mitte-rahuldav?)

1. Eva Luts

1. Ma olen Reaktori püsilugeja, aga Erektori lugeja ma pole siiani olnud, välja arvatud mõned üksikud ulmejuttude kogumikesse pakutud jutud, mis Erektorist pärinevad. Põhjuseks on see, et mul on omad eelistused, milline võiks olla erootiline ulmejutt, ja mul on teatud kartus nende lugude suhtes, mis Erektoris on, et need mu eelistustele ei vasta – see kartus võib muidugi ka vale olla. Püüan vastustes neile küsimustele selgitada, milline on minu jaoks hea erootiline ulmejutt ja kuidas seda kirjutada.

2. Erootilisi stseene esineb ulmekirjanduses päris palju ja huvitavaid. Lisaks annavad ulmekirjanduse käsutuses olevad vahendid seksistseenidele juurde põnevaid nüansse. Näiteks Jim Butcheri Dresdeni-lugudes stseen romaanis „Surma Maskid“, kus Dresden oli oma vampiiriksmuutunud kallima Susaniga Dresdeni korterisse vanginõiutud ja pidi samal ajal võitlema Susani sooviga tema verd maitsta ja lisaks ka mitmete teiste soovidega.

Veel näiteks Asimovi „Jumalad ise“. Kuna Asimovile pandi süüks, et ta teostes ei esine kunagi seksi ega tulnukaid, kirjutas ta raamatu, kus terve keskmine osa räägib tulnukaseksist. Iseasi, kui erootiliselt see välja kukub, aga samas – erootika on alati vaataja silmades ja kuigi need stseenid polnud minu jaoks just väga erootilised, siis olid nad igatahes väga huvitavad.

3. Erootika ja pornograafia on kaks täiesti erinevat mõistet. Pornograafias on ulme siiski vaid meeleolu loomiseks, mitte tegevust edasiviivaks jõuks või isegi eesmärgiks. Erootilise ulmega on vastupidi. Pornograafilises ulmes eksisteerib ulme pornograafia jaoks, erootilises ulmes eksisteerib erootika ulme jaoks. Seega pole olemas pornograafilist ulmet, on ulmeline pornograafia – ja see muudab kogu pornograafilise ulme minu silmis hämarulmeks.

Siit tuleks ka soovitus erootilise ulme kirjutamisel. Kui soovite kirjutada erootilist ulmet, siis peaks arendama erootika abil teemat, mitte ärgu olgu kogu loo ainueesmärk erootika. Aga kui eesmärk on näiteks kirjutada pornograafiat, siis eelistaksin, et seal ulmelisi elemente isegi ei esineks.

Siin võiks ette kujutada skaalat, mille ühes otsas on erootika ja teises pornograafia. Kui erootika ulmes on sageli tunnustatud ja kiidetud, siis pornograafias pole ulmel erilist mõtet. Kui nüüd ulmeautor paigutab oma loo sellel skaalal mingisse punkti, siis oleks soovitatav, kui ta püsiks erootika piirides.

Kuidas võiks seda saavutada? Erootilises ulmes on arendatud ja välja joonistatud tegelaskujud ja süžee, mille jaoks on erootika vahend, mitte eesmärk. Kui erootiline stseen ei osutu ulmeloo teema suhtes vajalikuks, siis tuleb temaga kasutada meetodit, mida nimetatakse „armsate kohtade väljaviskamiseks“, ja seda kasutatakse juhul, kui stseen ei haaku loo teemaga.

Hea erootikanäide eesti ulmest – Jaagup Mahkra jutus „Riisirahvas“ on üks ulmeline erootikastseen, mille hullumeelsust ma täiesti kiidan: kus kääbus Timur ronib riisirahva saladust otsides sügavale koopasse ja leiab sealt Riisirahva Ema koos hulga riisimeestega. Soovitan üles otsida. Lugu on ilmunud Täheajas nr 18, „Ortoni isevärki avantüür“.

Kas neid erootilisi stseene on eesti ulmes piisavalt? On hea, et Erektor julgustab autoreid neid katsetama. Samas jäägu siin iga autori otsustada, kui kodus ta end neis stseenides tunneb ja kas ta paneb neid oma lugudesse rohkem või vähem. Ma ei loe ulmelugusid erootikat otsides, seega ei saa öelda, et vajaksin neid tingimata rohkem, aga kui neid on ja need on hästi kirjutatud, siis on muidugi väga tore.

2. Jaagup Mahkra

1. Ootan. Tore on lugeda, kuidas ulmikud valenime all oma veidrusel välja rippuda lasevad.

2. Muidugi peaks seksi olema. Mitte ilmtingimata, aga pigem jah kui ei. Kui autor tunneb, et peaks loosse seksi kirjutama, siis kirjutagu.

3. Teatud autorid ikka kajastavad seksi, nii et mulle tundub, et olukord on päris rahuldav.

3. Jaile

1. Erektor on sama oluline kui Reaktor. Mumst. Ikka ootan. Ma väga Reaktori jutte lugeda ei jaksa, aga Erektori loen otsast otsani läbi. Ilmselt olen ma lihtsalt selline perv. Tegelikult on kogu selle seksi/erootika/porno kirjutamine omaette väljakutse. Eesti keeles ja nii, et piinlik ei hakkaks? Vägagi väljakutse. Lisaks sinna juurde äraarvamismäng, kes võiks selle või teise üllitise autor olla (kui varjunime all avaldatud). No mõne väga piinliku loo olen pooleli ka jätnud (ja piinlik siis pigem kirjatehnilise küündimatuse kui liigse pervi pärast).

2. Kas ulme peaks olema teistmoodi kriteeriumitele vastav kui ülejäänud kirjandus? No see hiljuti teemaks olnud „kui tegelaseks on naine, siis PEAB rääkima ka sellest, et naistel on menstruatsioon“ võiks ju vihjata, et kui tegelased on seksuaalselt aktiivsed inimesed, siis PEAB rääkima ka sellest, kas, kus, kuidas, kellega ja kui palju nad seksivad. Tegelikult on üleüldse kirjanduses mu meelest oluline rääkida kõigest sellest, mis selle konkreetse loo jaoks oluline on. Kui karakterite avamise, süžee või olustiku jaoks on olulised seksistseenid, siis need peavad olema. Kui need on loos ainult mingi ebaolulise ja mõttetu ripatsina, äärmiselt küündimatult või saamatult kirjutatud, siis ärgu parem olgu. Nii lihtne ongi.

3. See on sehuke nipiga küsimus, et eeldaks ka nipiga vastust.

Milleks siis pornhub on?

Tõsisemalt rääkides – mul tegelt tuleb (lisaks pornograafiale spetsialiseerunud ajakirjadele, kes neid tänapäeval üldse ostab?) meelde vaid paar suht-koht pornograafilist kodumaise autori (mitte-ulme)teost, needki pigem rohkem kui 10 aasta tagused. Ma kahtlustan, et ma ei ole sihtrgupp. Kui oleks nõudlus, küllap siis oleks ka kirjutajaid. Seega vist on seis rahuldav :D

4.  Joel Jans

1. Tunnistan ausalt, et eriti ei oota ja loen vaid valitud autoreid sest senistest Erektoritest on vaid üksikud lood meeldinud. Aga siin ei pea ei Erektor ega autorid süüdi end tundma sest mind huvitavad ulmes rohkem ideed ja hea lugu kui niisked kirjeldused.

2. Seksi ei peaks ulmes kindlasti vältima kuna see on oluline osa inimeste ja seega ka karakterite elust. Küsimus on pigem selles, et kui detailselt seda peaks tegema? Isiklikult arvan, et nii palju kui vajalik ja nii vähe kui võimalik. Ehk kui pikk pornokirjeldus loo seisukohalt mingit erilist mõtet ei oma, võib piirduda ka ühe-kahe lausega, et toimunud akt ära märkida. Meeles tasub pidada ka seda, et head pornostseeni on palju raskem kirjutada kui head looduskirjeldust ja sageli ei suuda isegi üldtunnustatud kvaliteetautorid sellega hakkama saada, mistõttu mõjub nende porr pigem naeruväärse ja totakana (meenutagem siinkohal kasvõi Duncan Idaho seksduelle või mõningate kohalike autorite libastumisi). Seega kui tungivat vajadust ei ole, võib piirduda ka põsemuside kirjeldustega. Eeskujuks võiksid olla siin filmid, mis sageli märgivad toimunud akti kiirete stseenidega ära ja liiga nüanssidesse ei lasku, jättes need asjad juba eraldi spetsiifilise filmizanri tööks. Pealegi on tänapäeval kombeks niigi kõike liialt üleseksualiseerida, mistõttu on okei kui leidub ka zanreid, kus porno pole igas loomingus kohustusliku elemendina sees.

3. Praegusel hetkel tundub enam kui piisavalt.

5. Jüri Kallas

1. On oluline küll. Kõik, mis tehakse, on oluline... ei ole nii, et mingid tegelased kusagil otsustavad, et see on oluline, aga see võiks olemata olla. Kui tehakse, tahetakse teha – ju siis keegi vajab.

Ma pole selline ootaja natuur, et mind ei huvita, mis filmid töös, milline raamat on tulemas. Tuleb välja, siis vaatan, loen jne. Erektorit olen lugenud. Jah, kahe eelmise numbri ilmumisel tegelesin ma juttude n-ö karvustamisega, et suisa ju pidin, aga oleks ka niisama lugenud.

Ja käesoleval numbril olen ma ju suisa kaaskülalistoimetaja, et juba antud fakt näitab suhtumist. Ei hakka ju vabatahtlikult ja tasuta tegema asja, mida ei pea vajalikuks ja oluliseks.

2. Ajaviitekirjanduse (ja eks ulme ole sageli lihtsalt ajaviide) materdamiseks kasutatakse tihti sõnapaari „seks ja vägivald”, aga kui hakkad lähemalt vaatama, siis kirjeldab see sõnapaar reeglina vaid tiirasevõitu kaanepilti ja kaantevahe on sageli märksa kombekam kui nn päriskirjandusel. Eks see näita siis eelkõige taoliste „kriitikute” süvenemisvõimet ja erapooletust, täpsemalt mainitute puudumist.

Valik pole selles, kas ulme võiks olla kuiv žanr – ulme ongi kuiv, nohikute  žanr. Eks igal inimesel ole kusagil mingi piir, millest edasi enam minna ei taha, aga ulmel ja ulmefännidel tulevad need piirid ikka väga ruttu vastu. Noh, et seda ei tohi ulmes olla ja seda teist ei tohi jne. Ja pole mingit vahet, kas me räägime umbpseudokristlikust USAst, ateistlikust NLiidust või postateistlikust-libapaganlikust Eestist – kõikjal samamoodi. See vist ongi  ulmekirjanduse peamine paradoks – peadpööritavate fantastiliste mõttekonstruktsioonide žanr on äärmiselt ettevaatlik, suisa tagurlik elulistes ja vormistuslikes küsimustes.

3. Eesti ulme on suurte ulmete väike vend. Mitte kõige igerikum, kui võrrelda rahvaarvu ja toodetut, aga siiski väike. Mis äraseletatult tähendab, et kõike on vähe ja palju on n-ö valgeid laike.

Üldine seis on pigem rahuldav, aga seda suuresti just nõukogude-aegsete ja piiripealsete autorite arvelt, ka Indrek Harglale võib tunnustavalt õlale patsutada.

Ütleks, et kindlasti saaks paremini ja rohkem, aga ju siis ei taheta, ei vajata. Eks autorid ju tajuvad hoiakuid ning eks pirtsakaid pahameelekiljatusi ole samuti olnud...

6. Kati Metsaots

1. Loen, ootan, huvitav on, mida tehakse ja teha julgetakse.

2. Kindlasti mitte, seksita inimesed on väga ebarealistlikud.

3. Väga mitterahuldav, väga üksikud julgevad ja oskavad. Mõned julgevad, aga ei oska.

7. Krafinna

1. Ikka loen.

2. Kuiv on vilets värk. Igal pool. Samas liiga nätske on ka nagu halb. Kõik peab olema tasakaalus.

3. Midagi nagu on. Pea igal pool. Isegi mõnes poistekas, ulmepoistekas on sabapidi sees. Samas ei tohiks see muutuda eesmärgiks omaette. Nagu ütlesin, kõik peab olema tasakaalus.

8. Laura Loolaid

1. Esimest Erektorit sirvisin alguses segaste mõtetega, et noh, misasi see veel on ja miks nad nüüd niimoodi siis? (Omakasu-osis segastele mõtetele oli asjaolu, et mu tõlke-järjejutt, mille ilmumisega niigi sekeldusi kaasas käis, jäi erinumbri tõttu kuu aega vahele.) Aga pikal bussisõidul võtsin otsast lugeda ja ei olnud üldsegi hirmus. Tookord ei jälginud ma veel põhireaktorit ennast eriti järjepidevalt ja nii kukkus välja, et Erekast sai hoopis sild uue lugemisharjumuse juurde. Teise Erekasse kirjutasin juba ise jutu.

Aga suured narratiivid, rahvaste saatus ja Erektori koht pooluste vahel jäägu kõrgemini koolitatud arvajatele lahata.

2. Ühesõnaliselt: oleneb. Oleneb autorist ja tema publikuringist, oleneb alamžanrist ja risttolmlemisest muu meediaga ja kultuuri-ilmingutega, oleneb kirjutamise eesmärgist, oleneb üksikust lugejast, lugeja isiklikust tajust. Kui nüüd keegi tuleb väitma, et kogu ulme kõigis oma esinemisvormides tohib olla ainumalt siivaskarske või siis vastupidi, ainumalt kombitsaporrist nõretav, siis niisugused äärmuslikud seisukohad tunduvad samaväärt “mööda”, sõltumata äärmuse enda paiknemisest.

Sest lubavad ju nimelt ulmelised žanrid kirjanduslikult läbi mängida küsimusi ja olekuid, mis tavakirjandusse ei mahu, sealhulgas seksuaalsuse puhul. Me elame läbi lugude ja kui asjadest ei räägita/loeta/kirjutata, siis kuidas peaksid inimesed õppima ja kollektiivseid arusaamu arendama, leidma ja kehtestama tervislikult toimivaid piire? Muidugi käib kirjaoskuse ja jutustamisväega kaasas vaimuküpsuse vastutus: võib kõnelda, tähendab, sõnadel on kaal, tegudel tagajärjed.

Nii et ulmesse mahub teemasid palju ja ärgu kellelegi tehtagu liiga. Kes aga ulmelippu lehvitades avastamisvabadust kurjasti kasutab, teiste peale oma viha valab ja väetimatele kahju teeb, see saagu halastuseta munapiiksu tunda, maa ja rahvas pööraku temast ära, tema niuded kõdugu, tema sugu kärbugu, vamm sööbigu talle vaagnaluusse!

Üksikust lugejast rääkides - oma lugemismaterjali hulgas ma sugulisi kujutisi ära ei põlga, aga otseselt taga ka ei otsi. (Minu peal töötab nn keskmine nais-tüüpi kaasaelav pornokogemus ehk keha reageerib kaasaelatava tegelase aistingutele, mitte laks-näkku elundivisuaalidele. Kusjuures see mehhanism käivitub teinekord mingite hoopis muude lähedusest või usaldusest või kõrgendatud tundmustest laetud kirjelduste peale, ei ole autoripoolset erootikapüüdlust vajagi.)

3. Kunagi kuskil kõlas veider seisukoht, et Ereka-erinumber tähendab, et nüüd on segregatsioon ja seksigeto, sest väljaspool erinumbrit justkui seksuaalsemat ulmet ei eksisteeriks. Regulaarsem kasvõi Reaktori lugemine (millega umbes sel ajal algust tegin) paljastas, et on ikka küll. Erinumbrite väljakuulutamisega (nagu hiljem toimetuses teada sain) visatakse hoopis uute kirjutajate ette ülesandepüstitus, millele nad oma tavarutiinis ehk muidu ei läheneks. Niisiis, ei tarastata seda, mis niigi on, vaid idandatakse uut, mida muidu ei oleks.

Aga suures plaanis jällegi - ma ei tea, ei ole küsimusse eraldi süüvinud.

9. Mairi Laurik

1. Küsimus on kahetine. Kui uurida, et kas Erektor on eesti ulmes oluline, siis on minu kindel vastus: jah! Juba puhtalt autorite arengu mõttes. Erootilise loo kirjutamine eeldab veidi teistsuguseid kirjanduslikke võtteid ning mida enam erinevaid võtteid on autori tööriistakohvris, seda tummisemad ja sisukamad on tema lood, vahet pole, mis žanris või millise intiimsusastmega lugudes. Erektor pakub mõnusa võimaluse mugavustsoonist välja astumiseks ning kirjanduslike katsetustega mängimiseks.

Sulgudesse lisatud täpsustus muudab muidugi küsimust päris palju ja ma pean tunnistama, et varasematest Erektoritest olen lugenud vaid üksikuid lugusid. Selles viimases pole muidugi Erektor kuidagi süüdi. Mina olen lihtsalt vanaaegne inimene, kes eelistab käes hoida raamatut (eelistatavalt romaani).

2. Ausalt öeldes ei ole see minu jaoks üldse oluline. Ma loen ulmet ideede pärast. Ma naudin maailmu ning vaatan, kui mugavalt tegelased end nendes maailmades tunnevad ning see, kas tegemist on sõprade, vaenlaste või armukestega, on tegelikult alles järgmine või ülejärgmine samm. Puhast ulmepornot ma ilmselt romaani mahus lugeda ei viitsiks, kuid stseen-paar võib loole hoopis juurde anda.

3. No Kalmsteni viimane romaan "Kaarnalaul" tõi teemad lauale. Mitte küll lirtsuvate paljusõnaliste kirjeldustena, kuid lauale sellegi poolest. Halvema poole pealt on tegelikult ka eesti keeles kirjutatud mõned üleloomulikult ilusate ja tugevate olenditega noortekaid ning neis on teismelise neiu hormoonid ikka üle pea käinud. Seega päris tühi see nišš meil ei ole. Tõsi, kipub muinasulme poolt rohkem tulema, kuid ka see on loogiline.

Kas see natuke on rahuldav või mitterahuldav, on jälle trikiga küsimus.  Kui vaadata proportsionaalselt kui palju meil erootiliste stseenidega ulmet ilmub ning jagada see läbi kogu algupärandilise ulme hulgaga, siis on proportsioon täitsa normaalne - midagi leiab ilmselt igale maitsele. Aga häid ulmeromaane ilmub meil minu meelest selgelt liiga vähe, olgu need siis vähem või rohkem lirtsuvad. Seda eelmainitud proportsiooni arvestades võin ka öelda, et erootilisi ulmeromaane ilmub selgelt liiga vähe.

10. Maniakkide Tänav

1. Loomulikult ootan, erutusvärin põues ja loen kui viimaks ilmub. Veidi vaheldust halli argiulmesse on igati tervitatav.

2. Võiks olla nii ja naa. Ma olen täitsa rahul, kui ulmeloos isegi põsemusi ei tehta, aga silmi kinni ei pigista, kui asi kaugemale läheb. Peaasi on ulme puhul ikka see, et oluline asi loos oleks ulmeline komponent ja kui põsemusi seda toetab või võimendab ning lugu sellest paremaks, mitte halvemaks läheb, siis andku minna, lükaku aga keel kurku. Kehv on lugu siis, kui ulmeline komponent ära unustatakse või tahaplaanile jääb, et enda arust hakkad ulmeraamatut lugema, aga selgub, et ulmet ei ole, see eest tehakse kogu aeg põsemusi eest ja takka.

3. Noh, lisaks Erektorile on meil veel Veskimehe romaanid. See on vist ka suht kõik, nii et asjad Eesti ulmes seisavad meil mitterahvuldavalt. Iseküsimus, et kas meil seda erootilist ulmet nüüd just tonnide kaupa tarvis oleks, olukorras, kus ilma erootikata ulmetki otsi tikutulega taga, siis – kui keegi ikka tunneb kihku kirjutada, siis andku minna, ulmet ei ole kunagi liiga palju, olgu tema alamžanr milline tahes. Nii et palun väga, miks ei võiks ka Täheaeg ja Algernon vahel mõne roosama numbriga oma lugejaid ehmatada või Harga koostada „Eesti nõiaorgiate“ ulmekogumiku.

11. Margus Makke

1. Ma loen läbi kõik mida Reaktor pakub, seega ka Erektori ja muud erinumbrid.  Kõik numbrid on oodatud, ei tee erandeid.

2. Seks kui selline pole minu jaoks oluline, ei ulmes ega ka muus kirjanduses. Erektori eripära on see, et erootika on jutu edasi viivaks jõuks, mis teeb asja oluliselt paremaks, kui lihtsalt jutu sisse topitud seksistseenid.

3. Ausalt ütelda pole kursis, eraldi pole otsinud. Mõnes teoses on (peale Erektori) mõned stseenid, aga nood pole jutu edasi viimise mõttes olulised.

12. Triinu Meres

1. Ikka loen. Rohkem kui tavalist Reaktorit. Sest huvitab ju.

2. Seks on osa elust. Igas kirjanduses on tal mingi oma koht.

3. Ma ei tunne eesti ulmet nii hästi, et seisukohta omada.

Minu raamatutes seks on =)

13. Reidar Andreson

1. Võtan Erektori (järjekordset) ilmumist nagu iga teist võrguajakirja „Reaktor“ erinumbrit – positiivselt. Minu arust sellised projektid värskendavad kohalikku ulmemaastikku, tekitavad furoori või lihtsalt arutelusid ja tellimustööd pakuvad ulmekirjanikele võimalust mugavusalast väljuda. Kahtlemata on ulme-erootika teema, mis Eesti algupärandis kuigi levinud pole. Julge samm algsete teostajate ja hilisemate ülevõtjate poolt, igatahes!

Kas ma ootan uut Erektori numbrit? Jah, ma arvan küll. On huvitav näha, kes sellel korral oma lugudega panustavad ja loen arvustusi, kui neid kuskile tekib. Kas loen ise? Üldiselt mitte. Jah, mõned lood olen läbi lugenud (autoreid valides) ja mõnda teist põgusalt sirvinud. Pigem võtan loo ette siis, kui teiste lugejate kommentaarid on intrigeerivad või mõni ulmik, kelle arvamus mulle korda läheb, seda esile tõstab.

2. Kindlasti ei tohiks mingeid rangeid piire panna erootika või seksi olemasolu kohta noorte ja täiskasvanute ulmekirjanduses üldiselt. Mind ei sega, kui ulmeromaanis või jutus vahekordi detailsemalt kirjeldatakse. Samuti ei ole mul probleemi erootilise õhustiku loomisega, kui see on tegelaste suhete või arengu jaoks vajalik. Küll aga võiks olla kõike seda mõõdukalt. Kui tegemist ei ole higise seksiajakirja looga või mingi arusaamatu diiplemisega, vaid teost nimetatakse ulmekirjanduseks, siis loomulikult on minu jaoks oluline ulmeline sisu. Lihtsalt erootika või seks, kus siis õrnaks aktsendiks ulmeline element sees, on minu jaoks igav lugeda. Nagu me teame, siis iga lugeja jaoks on erootika definitsioon või erutuse tekkimine erinev elik maitse asi. Haarav erootiline stseen võib olla boonuseks, kui see on hästi kirjutatud, aga peamine rõhk peaks olema heal (ulme)lool.

3. Ma ei ole ausalt öeldes eriti kursis, kas erootika või pornograafia peale Erektori üldse kuskil pildil on. Jah, tean, et mõned ulmeautorid on oma romaanides üsna graafiliselt vahekordi kirjeldanud, aga neid ei saa minu meelest selle eest kohe erootikakirjanduseks nimetada. Ma pakun, et valdav hulk Eesti algupärast ulmekirjandust on suhteliselt seksivabad või äärmisel juhul kompavad põgusalt erootikat. Hinnangut, kas see on rahuldav või mitte, anda ei oska, aga mul on tunne, et kui erootika muutub teoses eesmärgiks omaette, kaotab tihti ulmeline pool.

14. Taavi Kalju

1. Üldiselt vist ootan, loen aga kindlasti.

2. Eks igal asjal ole oma koht. Ei arva, et ulme peaks olema nn. "kuiv" žanr, aga samas arvan, et seda ei peaks olema ka üleliia. Seks peaks üldiselt juttu normaalselt sobituma ja see peaks ka jutu süžeed edasi viima. Lihtsalt seks seksi pärast, mida jutule on punnitatult külge poogitud, see mulle ei istu.

3.  Eks see seis ole natuke mitte-rahuldav, ehk siis maitsekat erootikat võiks kindlasti rohkem olla. Kas just pornot, seda ma pigem otsiks teistest kanalitest kui ulmekirjandusest, aga nii mõneski loos võiks olla mõni tore seksistseen, mis lugu edasi viib ja natuke vürtsitab. Ehk siis seda ei peaks häbenema kirjutada-lugeda.

15. Meelis Kraft

1. Olen lugenud ja olen ka kirjutanud. Erektor on selline tore lõbus ettevõtmine, mis aitab ulmerindel surmtõsisuse mainet murendada. Seda ei pea liiga tõsiselt võtma ja üldiselt ongi tervislik kui vahel mõnda asja lihtsalt lõbu pärast teha. Erektorisse kirjutajatelt ootaksin rohkem mängulisust ja vähem filosoofiat. Läbustage süüdimatult.

2. Ulme peegeldab elu täpselt samamoodi kui kõik teised žanrid. Kui intiimsusteemad ei ole otseselt loo seisukohtast olulised, võiks neid võimalikult lühidalt mainida. Vahekorda võiks kirjeldada vaid siis kui see on eriti ulmeline või muul viisil eristuv sellest, mida kõik nagunii teavad. Samas, kramplikult seksi teemade vältimine on ka kuidagi naljakas. Muuseas, kui kosmoselaevas on mees ja naine ja nad saavad lapse, on seks juba olemas.

3. Seis on selles mõttes rahuldav, et sellega ei pingutata üle. Ma usun, et Erektorist täiesti piisab. Siiski panen kõigle ulmekirjutajatele südamele: palun vältige järgmist narratiivi: mees ja naistegelane plaanivad midagi ->  teevad kiire kähkuka -> lähevad draakoneid taga ajama või robotarmeega võitlema. St. kui intiimsuhtel ei ole looga pistmist, võiks see olemata olla, ükskõik kui eluline see ka ei tundu.

Mida kõike ei panda... (Siim Veskimees)

See on anekdoot, aga nagu paljude jõhkrate naljadega, on need otse elust. Anekdoot on selline, et üks mees, kes esimesi nädalaid raseda naise naistearsti juurde viis, olla ootamise asemel ootesaalist põgenenud ja jooma pööranud. Ja pärast seletanud, et ei pidanud vastu, et: „...vaatan seal neid rasedaid... mida kõike ei panda!...”

Aga otse elust on see sellepärast, et töötasin 80-ndatel Küberneetika Instituudis ja mu hommikuse tööleminekutee äärde jäi (tollase nimega) naistenõuandla ja läksid mu silmad ikka korduvalt suureks ja peast käis läbi täpselt see kild (need veidrad tiined elukad tegid ukse taga oodates suitsu!)...

Nii et – kui mehelikust seisukohast vaadata – see, et soe ja liigutab, ei ole kindlasti mingi piirang!

Ulme juurde tulles – sellest on nüüd 5 aastat, kui pidasin Estconil ettekande seksist ulmes (pealkirjaks oli „50 vikerkaarevarjundit”). Tollaseid märkusi üle vaadates meenus esmajoones, et lugesin just selle ettekande jaoks palju ja tagantjärele tuleb tõdeda, et suurem osa sellest oli ikka tõeline saast.

Viimasest väitest ei saa teha ennatlikke järeldusi – ulme on nagu kogu muu kirjandus ja väga palju uuenduslikku saab tuntuks mitte kirjandusliku väärtuse, vaid just selle mainitud uuenduslikkuse tõttu – häda on aga selles, et see on tihti loo ainus väärtus.

Kui Riho mulle kes teab mitmendat korda meelde tuletas (aitäh talle selle eest!), et ma võiksin Erektorile midagi kirjutada, kaalusime mõningaid teemasid, ent... need ei haakinud. Tollase ettekande märkusi ei viitsinud ma kunagi artikliks vormistada ega viitsi nüüdki. Seksist robotitega kirjutasin hiljuti Postimehes (olen seda teemat puudutanud ka pikemas Novaatoris ilmunud AI-teemalises kirjutises). Ennast korrata ma ei taha.

Aga kui võtaks midagi, mis kõiki ärritab – sest ega ulme pole vaba ühiskondlikest tabudest. Näiteks pedofiilia. Olgu-olgu, pedofiilia ulmes – et puritaanid kohe krampe ei saaks. Sest see on üks keelatumaid teemasid, tänapäevane blasfeemia, mille peale kõigil aju kokku jookseb ja käsi hakkab otsima tikke, millega autodafee süüdata.

Või täpsemalt, ma mõtlesin sellest kirjutada ja siis avastasin, et loen materjali kogudes tundide kaupa eksalteeritud röökimist, millised perverdid on ulmekirjanikud.

Olgem ausad – on küll.

Näiteks ma ise – kuigi üldiselt teleiofiil, võib väga selgelt täheldada nii efebofiiliat kui kronofiiliat. Asi on tõsine – ikka päris paljude silmis neist eksalteeritud röökijatest on kaks viimast sundravi vajavad vaimsed hälbed.

Lugudes (st võib täheldada) – eks seal ole kõike, aga lihtsam on kirjutada millestki, millega sa vaimselt natukegi samastuda suudad... Ja üldse algavad hädad sellest, kui – piltlikult öeldes – GTA San Andrease mängu looja käituks liikluses nii nagu mängus.

Või hädad on ainult selles. Mitut last seksuaalselt väärkasutas Philip Jose Farmer, Robert Silverberg, Poul Anderson või Robert Heinlein, on sama mõttetu küsimus, kui et mitu mõrva sooritas Agatha Christie või Arthur Conan Doyle või Georges Simenon.

Aga jah, ulmel on välja panna Marion Zimmer Bradley, laste vägistamise pooldaja ja agar praktiseerija...

Või kui kaugele on ulmes lubatud (sic!) minna? Ma leidsin kilomeetrise arutelu, kus lumehelbekesed oigavad, et kuidas ometi võis George Martin oma Jää ja tule saagas 13-aastased tüdrukud abielluma panna... (Mis muidugi näitab nimetet seltskonna tragikoomilist harimatust – eks ole, kui vanad olid Shakespeare'i Romeo ja Julia...)

Ja üldse – kuigi see läheb natuke teemast välja – ma sain seda (tõepoolest: röökimist) lugedes väga targaks: näiteks, et suurema osa teedrajavast ulmest on tegelikult kirjutanud naised (mäletate „Vene tehnikat”? sama asi – kõik ulme on kirjutanud naised ja pahad mehed võtsid ära) ja – teiselt poolt – et naised loevad ulmet selleks, et see on ainus koht, kus nad võivad vähemalt kujutleda, et nad on inimestega võrdsed (ma ei julge isegi mõelda, miks mehed ulmet loevad...)

Nii et siia võiks punkti panna – ulme ei ole tegelikult vaba. Ma julgeksin siin ära tuua Arthur C. Clarke'i tsitaadi: „Mul ei ole kunagi olnud huvi laste vastu; ei poiste ega tüdrukute. Nii tulebki neid kohelda. Ent kui nad puberteeti jõuavad, on kõik OK. Kui laps seda naudib ja see talle mingit häda ei tee... Läänes on kogu selle asja ümber hüsteeria.” (Sunday Mirror, 1998).

Jätame siin kõrvale kogu selle arutelu, kuipalju juriidilises mõttes alaealist on vajalik ja mõistlik kaitsta (mingil määral muidugi on, kuigi asja võib absurdi viia, küsides, et olgu, me võime kriminaalkaristuse ähvardusel keelata 20-aastasel armastada 15-aastast, aga keda me karistame, kui 13-aastase „südame murrab” teine sama vana? tema vanemaid või?) – ma ei ole kompetentne siin kaasa rääkima.

Ent ikkagi võib küsimuse asetada nii, kas ulmekirjanikud (ja suurel määral ka -lugejad) on eriliselt haige jõuk? Parem vist, kui ei mina ega teie, lugejad, ei proovi sellele küsimusele vastata; ja mitte ainult sellepärast, et me oleme huvitatud osapool...

Huvitavamaks lähevad asjad ulme mõttes selle koha pealt, kui lõpuks jõuda asjadeni, millest tegelikult alustada tahtsin – näiteks mis mõttes on tegelikult laps, ütleme, Eli, 200-aastane lapsvampiir John Ajvide Lindqvisti raamatus „Låt den rätte komma in”? („Lase sisse see õige”; filmid on ilmselt tuntumad kui raamat, eks ole.)

Või – kui järgida kontrollifriikide ja muiduröökijate argumentatsiooni – kui palju see ja sarnased teosed ergutavad pedofiilide fantaasiat ja panevad nad reaalsuses midagi jälki sooritama? (Eks ole, keegi ei küsi tõsimeeli, kui palju paneb mainitud GTA liikuma liiklushuligaane, kuigi isegi ringleb ju dokumentaalseid videokaadreid, kuidas üks kui teine käitub täpselt nagu seal mängus. St seosed on ilmsed, kuid teaduslikust seisukohast jääb vastuseta küsimus, kas n-ö kõnealuse originaalmaterjali puudumisel poleks tegelane oma impulsse – jäljendamise asemel – lihtsalt kuidagi teisiti realiseerinud.)

Arutlegem niimoodi – ma ei oska selle teemaga samastuda, kuid näiteks „Ex Machina” filmis on minu jaoks asjad korras niikaua, kui ma ei näe mitte robotit, vaid Alicia Vikanderi. Kui ma natukegi filmi süvenen ja „näen” robotit, kaob igasugune inimlik dimensioon ja mul on võimatu ette kujutada, et sellesse juhtmete ja protsessorite pusasse on võimalik armuda või üldse seda kuidagi inimeseks lugeda.

Sama kehtib näiteks „Westworldi” seriaali puhul – see on konstrueeritud nii, et vaataja näeb seal tegelikult inimesi. Ehk siis juhm ja harimatu vaataja ei suuda tegelikult mõista, millest seriaal idee järgi räägib, vaid näeb seal n-ö tavalist seepi pisut ebatavalises soustis. Aga kuidas muidu võib robotitele kaasa tunda? Lugeda sisimas õigustatuks, et need inimesi tapavad? Mõelgem korraks selle üle – sa purustad lillepoti ja lillepoti peale joonistatud nägu valab pisara (seal on mingi väike vidin selle jaoks) ja korraga on kõik nõus, et poti lõhkuja on surma ära teeninud... Lihtsalt primitiivne animism, ei muud. (St ma ootasin seda seriaali vaadates ainult, millal need rikkis masinad ometi vanarauaks tehakse; ma ei mõistnud, miks neid niimoodi muudkui lohistatakse osast osasse... aga see on hoopis teine jutt.)

Aga paneme need kaks asja nüüd mõttes kokku – suudate te ette kujutada „Ex Machina”t või „Westworldi”, kus tegelased oleksid, ütleme, varateismelise väljanägemisega? („Westworldis” siis kasvõi mõned või ükski.) Või võtame kasvõi klassika – H. G. Wellsi „The Time Machine” („Ajamasin”) oli Weena ikka päris pisike, 4 jalga, ehk Eesti mõistes nii 6–7-aastase tüdruku suurune (kuigi täiskasvanud naise proportsioonidega). Mitte ei mäleta, et ta oleks üheski filmis ligilähedaseltki selline olnud – ei tea, miks küll...

Muide, ega tavakirjanduses asjad paremad pole. Kui üldse midagi kirjeldatakse, siis (üksikud erandid välja arvatud) ikkagi sinna hebofiilia kanti (meenuvad näiteks Vladimir Nabokovi „Lolita” ja minupärast või Lion Feuchtwangeri „Juut Süss”) ja reeglina lõppeb see väga halvasti.

Nüüd on aeg teha kannapööre ja öelda, et sai lugejat tillitatud küll. Pedofiilia ei huvita mind ühelgi tasemel ja materjali läbitöötamine on, olgem ausad, suht ebameeldiv. Ühest küljest – tsiteerides Heinleini – „seks peab olema sõbralik; vastasel korral kasuta parem mehhaanilisi vahendeid”. Teiselt poolt on lapsed arenevad olendid ja tõepoolest ei saa ükski jätkusuutlik ühiskond endale lubada, et mingid sitakottidest egoistid oma kitsastest huvidest lähtudes järelkasvu kuidagi ära solgivad.

Ja ebameeldiv, muide, on see antud kirjatüki kontekstis minu jaoks tegelikult võib-olla natuke teistel põhjustel, kui võiks a priori eeldada. Nimelt tuleb sisse liiga palju elu – ikka jama küll, kui nii palju ulmega seotud inimesi üritavad tegelikus elus seda, mis saab toimida ainult ulmes – ehk mis nõuab töötamiseks kõrgtehnoloogilist või vähemalt maagilist sekkumist (inimestest-Maast põhjalikult erinevaid maailmu ja olendeid – saate mõttest aru küll).

Seega – kõik seda teemat puudutav materjal on räigelt üle kallatud fanaatilise „kõlbelise” lahmimisega. Seega – seda valdkonda ei saa uurida, lähtudes eeldusest, et kirjandus on kirjandus ja kõik on hästi, kuni ükski reaalne inimene kannatada ei saa. Aga nii see ju ei ole. Ja kõige lõpuks on lihtsalt tüütu uurida valdkonda, mille puudutamise peale võid lambist seista vastamisi hangude ja tõrvikutega seltskonnaga, ja kui ma midagi elus olen õppinud, siis valin võitlusi, mida tasub pidada.

Sest kas te kujutate ette, et on artikleid, kus täiesti tõsimeelselt nähakse pedofiilia ilminguid näiteks „The Fifth Element” („Viies element”) Leeloos – et mis sest, et ta näeb välja kui täiskasvanud naine, on ta vaimselt vaid mõnepäevane... (No tegelikult kandis ta endas geneetiliselt oma rassi tarkust, aga see selliste artiklite kirjutajaid ei häiri.)

Ajakirjas National Library of Medicine 2019. a ilmunud artiklis „Design, Use, and Effects of Sex Dolls and Sex Robots” antakse ülevaade seniilmunud materjalidest ja tuuakse ära ka seisukoht, et aastal 2050 on seksirobotite kasutamine ühiskonnas tavaline.

Tore. Keegi ei julge piiksatadagi, et mis siis, kui lisaks haldjatele ja orkidele tulevad poni-, lohe- ja – hoidku jumal! – lapsekujulised robotid. Muide, ilma netis otsimata tuleb mulle ette, et selliseid on maininud Viktor Pelevin oma „S.N.U.F.F.”-is, aga akti kui sellist kirjeldatud ei ole. (Sama umbmääraselt olen selliseid maininud tegelikult ka oma raamatutes.)

Nii et... eks ole, ma ei tea, kas käesolev Erektor on selles osas kuhugi „arenenud” – kas siis on jõhkrat seksi lapsekujulise olevusega... Ja tegelikult ma kahtlen, kas see on just positiivne, kui Eesti ulme saab maailmas tuntuks rabava innovatiivsusega just selles vallas. Aga kui julgust jätkub ja enda sisemine eetika lubab seda teemat teatud loomuliku pieteediga käsitleda, siis miks mitte piire nihutada.

Linke:

https://www.lifesitenews.com/news/interview-daughter-of-famed-sci-fi-author-explains-mothers-gay-pedophile-wo/

https://www.sffworld.com/forum/threads/pedophilia-in-fantasy.5257/

https://www.goodreads.com/topic/show/1476916-is-pedophilia-in-grrm-s-books-an-issue-for-you

http://www.castaliahouse.com/safe-space-as-rape-room-science-fiction-culture-and-childhoods-end-part-1-of-5/

https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC7426804

Tolmunud topeltettur 16: Male, ulme ja erootika (Rauno Pärnits)

Male on üsna ebaerootiline sport. Üks põhjus on kindlasti selles, et erinevalt paljudest teistest spordialadest on väga suur osa harrastajatest vanemas eas meesterahvad, kelle nägemine mitte kuidagi silma esteetiliselt ei rõõmusta. Ükskõik mis eas naismaletajaid on turniirisaalides leida aga kümneid kordi meestest vähem.

Maleulme kokkupuude erootikaga on olematu. Jah, on võimalik mängida kõlvatult kujundatud

nuppudega, kasvõi kosmoses, aga kas see on ulme? Paraku ei ole isegi niisugust teksti leidnud.

Õigupoolest võib kogu ulmelise maleerootika kokku võtta poole lausega William G. Shepherdi jutust Nikerdatud malenupud / The chessmen. Stalini ajal nikerdab meister malenupud, kus valged malendid kujutavad endast tublisid-töökaid-vahvaid kommuniste ja mustad roiskuva kapitalismi esindajaid ning lipp (inglise keeles queen) on tekstis saanud endale määratluse – kuninganna (= lipp) oli sedavõrd riivatult litsakas, et teist ei tahtnud sõrmeotsagagi puudutagi. Jutu ulmeline iva peitus selles, et millegipärast mustad alati võitsid, isegi siis kui valgetega mängis suurmeister ja mustadega esimesi käike õppiv juntsu.

Ometi on üks üdini maleline seik, mis ääri-veeri mahuks ulmeerootika alla. Nimelt on keeltes, mis omavad grammatilist sugu, ettur enamasti (alamast) meessoost ja lipp (kõrgemast) naissoost sõna. Näiteks inglise keeles pawn-queen -> jalaväelane-kuninganna; saksa keeles Bauer-Dame -> talupoeg-daam. Males on olemas üks huvitav käik – etturi lipustumine – mis elavmale (malevariant, kus nuppe kehastavad kostümeeritud inimesed) puhul toob endaga kaasa tõelise metamorfoosi. Kui ennemuiste – vanim elavmale ülestähendus on pärit aastast 1408! – tähendas see lihtsalt riiete vahetust, siis tänapäeval võiks seda sõna otseses mõttes pidada kõige mugavamaks ja kiiremaks soovahetusoperatsiooniks. Selliseid jutte, kus analoogne välkkiire soovahetus malelaual aset leiab, on kümmekond. Kõige tuntum võiks ehk olla serbia päriskirjaniku Milorad Pavići jutustus Malepartii elavate nuppudega / Партија шаха са живим фигурама, kus loo peategelane hankis mingi Bütsantsi salateadmise (hahaa! Autori bläkk! Bütsantsi malet zatrikioni mängiti ümmargusel laual ning mingit lipustumist seal tegelikult ei olnud!) ning läks teadlikult välja olukorrale, kus külakesse tekkis juurde üks õrnema soo esindaja. Kahjuks on aga nii Pavići kui ka ülejäänud sama valdkonna tekstide puhul tegu eranditult erootikavabalt kirja pandud protsessiga. Tõsi küll, mida kaasaegsemaks tekstid lähevad, seda rohkem autorid endale näpuotsatäie frivoolsust lubavad, aga siiski on värskeimaski, vaid paar aastat tagasi ühes vähetähtsas võrguajakirjas ilmunud lühijutus protsessi kohta vaid üks lause, milles värske kaunitar šokeeritult vastomandatud kehaosi tuvastab.

Segavereline koomiksimaailm: Curvy (Laura Loolaid)

Segavereline koomiksimaailm kutsub! Avastame igasuguseid imelikke, uusi ja tundmatuid koomikseid meilt ja mujalt ning mitmesuguses vormis. Avastamine on juhuslik ja erapoolik, pigem soovitusliku maiguga; süüvivat analüüsi ei tee ja tihket kriitikat ei kisu.

Eelmise Erektori koostamise aegu oli mul ülevaadete tegemiseks sihikul õige mitu koomiksit ja mõned neist jäid tookord ootele. Nüüd avame nimekirja taas ja järge ootab … Curvy!

Curvy on vallatu veebikoomiks, mille loojaks Sylvan Migdal ning mis ilmus kord nädalas aastatel 2009-2017.

Lugu algab siit. Tavalises igavas inimeste maailmas igavlev abiturient Anaïs satub sekeldustesse, kui tema teed ristuvad altari eest põgeneva muinasjutumaailma printsessiga. Printsessi ihu koosneb lagritsast, tema nimi on Fauna ja tema maagiline säde puudutab Anaïsi otsekohe. (Peagi saab näha ka kõiksugust muud puudutamist.)

Kuna printsess on ikkagi tagaaetav, tuleb noortel varsti inimeste maailmast jooksu pista. Kogu koomiksi jooksul toimubki pidev dimensioonidevaheline askeldamine ja iga uus peatükk avab tihti ka uue maailma.

Lisaks tavalisele inimeste maailmale (mille kohta osad maagilised olendid ütlevad “tarkmaailm” ja osad “igavmaailm”) leiame tegevuspaikade seast veel näiteks võluväelise kommikuningriigi, veemaailma, Suure Äri maailma, superkangelaste maailma …Kommikuningriigi intriigide ja salaagendi eest põgenedes satutakse piraadilaevale ja põigatakse läbi näkirahva juurest. Tegelaste ja dimensioonide kiskumise tulemusel läheb lahti suuremat sorti madin kommimaailma salaagendi ja piraatide vahel, sekka löövad pesapallurid ja lapsukese kaitsele tõtanud näkid, kuni on aeg taas dimensioonide vahel ringi hüpata. Madistamise vahele ja ja vahel ka madinale vürtsiks toimuvad mitmesugused sugulised vallatused.

Ulmelis-erootilisi momente leidub Curvy lehekülgedel nii mis lirtsub. Maailmade vahel kehtivad erinevad maagilised seadused (loe: võimalused) ja liiguvad ringi erinevate võimete ja anatoomiliste omadustega olevused. Nõnda leitakse-leiutatakse käigu pealt igasuguseid lustakaid lahendusi. Esimese hooga tulevad meelde lutsukommist kombitsad ja võluköidikud, päris popp tundub olevat maagiliste dildode meisterdamine ja rakendamine.

Samas leidub küllaga ka lihtsaid ja liigutavaid lähedusehetki. Lõpuks saavad madinad madistatud ja kesksed tegelased nusserdavad õnnelikult omavahel.

Pärast Curvy finišeerimist on pealehe koomiksimenüüsse lisandunud paar uut lugu: Narti saaga (kus juba esimeses episoodis tisssid lehvivad) ja seni kõige uuem lugu Carboniferous (alguse põhjal tundub, et see on lihtsalt ulmeseiklus, mitte Ereka materjal).

Kokkuvõttes võib öelda, et Curvy koomiks on nunnult mahlane ja heatahtlikult lustiline. (Töistes oludes seda lugeda muidugi ei soovita!)

Veebikoomiksina lõpule jõudnud lugu on nüüd saadaval ka raamatu kujul, värskendatud ja värviline, nagu reklaamtekst lubab:

https://ironcircus.com/?product=the-complete-curvy

Ja nagu ikka, ülemõtlemiseks ja iseseisvaks tööks kohustuslik TVtropesi link:

https://tvtropes.org/pmwiki/pmwiki.php/Webcomic/Curvy

Animearvustus: Agent Aika (Riho Välk)

Kui alustada päris algusest, ikka ammustest aegadest, siis veidral kombel on tegu ühe mu esimese täiskasvanutele suunatud animega. Siinkohal ei mõtle ma isegi 18+ sisu, vaid et enne seda tulid kõiksugu digimonid-pokemonid, Sailor Moon ja hulk päris titekaid. Aga eksisteeris selline kanal nagu Viva Plus, mis päeval näitas muusikavideosid ja -saateid, kuid õhtusel ajal lülitus vabakavale. Sealt sain ka esimese pärisanime kogemuse, kui öösel näidati Hellsingi. Aga varanullindad oli metsik maastik, poliitkorrektsusest ja moraalimajakatest puutumata, puudus ka vist kvaliteedifilter, sest näidati sellist sodi nagu Angel Sanctuary. Kuskile sinna vahepeale jääb Agent Aika, mis tuli Jaapanis välja vahemikus 1997-1999 ja mida Viva Plusi peal näidati aastal 2004. Kiire arvutus ütleb, et ma olin too hetk 15 ja kui otse välja öelda, siis ka paras sihtrühm.

Millest räägib meile AIKa? 2016. aastal, 20 aastat enne anime tegevust leidis aset võimas maavärin, mis tekitas tohutuid purustusi ning sulatas ka poolused, mistõttu on suur osa maailmast, kaasa arvatud Jaapan, nüüdseks vee all. Postapo, aga mitte väga nukker, inimesed elavad ikka oma elu edasi, nende seas ka meie peategelane Aika Sumeragi, kes töötab koos partner Rioniga aaretekütina, õngitsedes väikeallveelaevaga mere põhjast erinevat kola, mille eest makstakse üsna hästi. Siiski on ajad rasked, iga tehtud töö eest tuleb kaks uut arvet või võlanõuet, mistõttu ollakse valmis ka oma põhimõtteid lõdvendama ning kahtlasemaid töid vastu võtma.

Raggu. Eksootiline uus energiaallikas, millega saab maailma muuta. 100 miljonit info eest, 100 miljonit näidise eest. 300 miljonit mõlema eest korraga. Kõlab hästi? Kahjuks aga ilmuvad pahalaste käsilased, järgneb kaklus ning suure püstoliga tehtud soovitus: “hoiate oma tervise huvides sellest tööst eemale.” Kas see heidutab meie peategelasi? Muidugi mitte, sellele järgneb vintage hävitajate võitlus uppunud Tokyo kohal, meile näidatakse Raggu energiavälja, ulmelisi seadmeid ning MÕV-tüüpi sõjalaevasid.

Ulme jah, aga Erektor?

Oi Erektorile on siin kütet küllaga. Ei, nüriporno see ei ole. Selle asemel näidatakse igal võimalusel püksikuid. “No kui hull see olla saab?” võib lugupeetud lugeja siinkohal küsida. Meie peapaha on laevakapten, ning tal ei ole kaptenisilda, vaid kaptenisüvis, et ta saaks kogu oma naiskonnale alati seeliku alla piiluda.

Naiskonnale? Jah, sest tema suur eesmärk on raggu abil inimkond hävitada ja siis oma väljavalitud naiskonna abil uus, puhtam ja parem inimrass luua. Ja muidugi ei lõppe tehnika ja erootika põimimine siinkohal. Aikal on nimelt superrelv - ultranaadist rinnahoidja, mis häda korral aktiveerub, haarab käppadega kinni katmist vajavatest regioonidest ning muutub lahingubikiinideks, mis mingil põhjusel Aika naha- ja juuksevärvi muudavad.

Kas lugeja lahterdas Aika selle peale kohe jubedaks rämpsuks, mis üritab ulmežanri katte all toorest pornot või haledat erootikat müüa? Ilmaasjata! 90ndate anime on kahjuks tihti hea ainult läbi nostalgiaprillide, peamiselt oma Zeitgeisti tõttu, kuidas nad on kujutanud 30 aasta kaugusel olevat tulevikku, kus me peaksime praeguseks elama. Ja nii veider kui see ka ei oleks, on Aika oma ajastu kontekstis ja žanris üllatavalt tugev.

Kuigi paljast tissi ja püksikutes peput näidatakse ikka hiljemalt iga 20 sekundi tagant, on tegu siiski üsna taheda animega. Saab actionit, saab tegelaste arengut, saab ulmet ja maailmapäästmist. Erilist kiitust väärib aga anime visuaalne külg. Võiks arvata, et 25 aastat vana pepuanime on joonistatud võimalikult odavalt ja koledalt, et igaveseks ajaloo prügikasti kaduda. Ei!  Aika lausa pakitseb detailsetest tehnikavidinatest, mis on suure vaevaga käsitsi joonistatud. Muidugi kasutatakse ka tolle ajastu visuaalinippe, mille abil too aeg raha kokku hoiti, nii näebki Aikas vanakooli “kiirusjooni”, kõiksugu sähvatusi ja kiire liikumise käigus küljest tulevaid ja viieks jagunevaid jäsemeid. Aga siiski, 20+ aastat tagasi oligi animatsioonikeel selline, ning Aika on seda kõike suurepäraselt ära kasutanud.

Käesolevas arvustuses peatusin ma siiski ainult esimesel, niiöelda originaalanimel. Ükskõik kui palju nostalgiat mul sellega ka ei seonduks, ei ole ma leidnud endas motivatsiooni, et ära vaadata 2007 ilmunud eellugu AIKa R-16: Virgin Mission, eelloo eellugu AIKa Zero või mis kõige hirmsam (mille eksistentsist ma sain teada alles arvustust kirjutades): Live Action versioon, mis tehti 2009 kordusväljalaske jaoks. Vaadatav on see siit: https://www.dailymotion.com/video/x2dj4c Kiire läbikerimine kinnitas mu aimdust: tibid jooksevad trepist üles ja kaamera on trepi all.

Kokkuvõtvalt tahaks ma öelda, et tegu on ulmeanimete kuldajastu lõpulaine toodanguga. Ei ole korraga ilusamat ja veidramat ajastut animes, kui oli 90ndate ulme, eriti kui see küberi suunale läks. Kõigil tolle ajastu animetel, ka parimatel, on omad sisulised hädad ning elemendid, mis ei ole ajale vastu pidanud. Aga kui sind on kunagi köitnud 90ndate anime stiil, siis Aika kõige oma leebe erootikaga on paras kuueepisoodiline seiklus.

Filmiarvustus: Pirates II: Stagnettis Revenge (Kalver Tamm)

Aastal 2005 sõnastati Interneti reegel #34 – „There is porn of it. No exceptions.“ Ja kuigi see oli mõeldud iseloomustama fakti, et kõigest mõeldavast ja vähem mõeldavast on olemas pornoversioon ja kuigi selle reegli paikapidapidavust on mõnes teadustöös kontrollitud ja jõutud järeldusele, et see ei pruugi päris 100% tõele vastata, siis ma ikkagi ei soovita kellelgi selle reegli kehtimist testida otsinguga, mille tulemustega lähemalt tutvumine võib jääda pikemaks mällu.

Aga piraadid. Pidevast värkes õhus viibimisest ja raskest füüsilisest tööst heas vormis ja kenasti päevitunud. Töö iseloomust tulenevalt valdavalt ka vabad ja vallalised, sest katsu sa 18. sajandil pudeliposti abil mingit püsisuhet hoida. Raha neil liikus ja tööpingeid oli ju vaja kuidagi maandada. Siin on ainult küsimus, et miks ei ole internet piraadipornot täis. Või siis äkki isegi on. Et mitte kirjutamisrütmist välja langeda, siis ma hetkel jätan selle uurimistöö tegemata, aga kui keegi selle küsimuse uurimise süvitsi ette võtab ja tulevaste põlvede tarbeks oma töö tulemused kenasti kirjalikult ära vormistab (korrektselt viidetega varustatud loomulikult), siis ma usun, et kui mitte Postimees siis Nelli Teataja kindlasti selle loo avaldada võtaks.

Igatahes on olnud ajaaken, kus piraadid on ekstra kuum teema. Eeskätt siis tänu Johnny Deppi Kariibi Mere Piraatide kassaedule. Ja kuigi ma täpset viidet siia praegu ei leidnud, siis reegel #34.1 ütleb, et kui film on kassaedukas, siis sellest on olemas pornoversioon. Meenutan kasvõi 2018. aasta Erektoris kajastamist leidnud filmi „Alice Imedemaal“.

Ülevaadet filmist „Pirates II: Stagnetti's Revenge“ (2008) tuleb alustada tõdemusega, et sarja ei saa ikkagi suvaliselt poole pealt vaatama hakata ja loota, et kõiki tegevusliine raskusteta jälgida suudad ja kõikide tegelaste sisemised motivaatorid kristallselged on. Kui ikka esimene „Pirates“ (2005)** nägemata on, siis „Pirates II“ näitab mõnegi koha peal süüdistavalt näpuga, et noh siin sa nüüd istud, esimene osa nägemata, aga kohe oli vaja selle maailma kõige kallima pornofilmi kallale asuda.* Eelmängust ei ole midagi kuulnud vä?

Tähendab siis nii, on üks piraadikapten ja tal on üksjagu väljakutsuva välimusega tüürimees, aga professionaalse tööandjana ei sünni nende kahe vahel midagi ebasobivat. Ja siis on üks teine piraadikapten, kes tahab mingi imelise kristalli abil ellu äratada piraadikapteni, kes esimeses osas surma sai ja esimene piraadikapten peab seda takistama ja kuidagi satub teda selles aitama neljas piraadikapten, kes vististi on esimeses osas esimese piraadikapteni tüürimehega natuke lähemalt seotud olnud ja kuna nende kahe omavaheline töösuhe on nüüd läbi, siis puuduvad tal moraalsed takistused tüürimehega taaskord lähemalt tuttavaks saada. Džentelmenina kaasab ta sellesse tutvumisõhtusse ka oma tulevase abikaasa. Enne seda on esimene piraadikapten sattunud teise piraadikapteni jälgi ajades saarele, mida valitseb kullast lugupidav härrasmees, kelle põhiliseks mureks on meeldejääva piraadinime välja mõtlemine, nii et tema kellegagi lähemalt tuttavaks ei saa. Suure südamega esimene piraadikapten ostab aga saarel toimuvalt oksjonilt ühe orjatüdruku ja härrasmehena üritab ka enne neiuga lähemalt tuttavaks saamist tema nime teada saada. Ebaõnnestub. Nime teada saamises siis. Taktitundeline teine piraadikapten ootab kenasti tutvumise lõpuni, enne kui tuppa siseneb ja esimese piraadikapteni vangi võtab. Kõigi romantikute rõõmuks paljastan siinkohal ka selle, et teise piraadikapteni jõupingutused kannavad vilja ja tal õnnestub kolmas piraadikapten ellu äratada. Tüürimees, kellele ilmselgelt meeldib uute inimestega tutvuda, saab seejärel nii teise kui kolmanda piraadikapteniga lähemalt tuttavaks.

See film on rohkem kui kaks tundi pikk. Ja tal tõepoolest ongi mingi stsenaariumi moodi asi olemas ja ka eriefektide meeskond, sest ookeanis elavad ju merekoletised ja loomulikult on piraadikaptenitel vaja ka nendega tutvuda. Ei midagi sündsusetut, CGI kollid said kõik lihtsalt terast maitsta. Igatahes ei ole siiani tulnud seda valgustatuse hetke, mil minuni jõuaks mõistmine, et kuidas selline film sündis. Kuidas seda mõeldi turustada ja kuidas produktsioonile kulutatud kaheksa miljonit tagasi teenida.

Näitlejad andsid igatahes endast kõik. Eriliselt tõstaks esile esimese piraadikapteni rollisooritust. Unustage Stanislavski meetod, meie kapten on lõpetanud Nicholas Cage nimelise Ülenäitlemise Kooli kiituskirjaga. Täielik tohmakas, kes läbi erinevate katsumuste ja tutvumiste mehistub ning kergelt pontsakale välimusele vaatamata väga akrobaatiliste tutvumisnippidega üllatab.

Ses mõttes on muidugi terve film natuke üllatav, et neid tutvumisõhtuid on üles võetud peaaegu et  jasonbournilikult. Räme rähmeldamine käib, kaamera hüppab ühelt küljelt teisele, üks kiire lõige vaheldub teisega. Samas tuleb tunnustada seda entusiasmi ja pühendumust, millega näitlejad endast kõik linade vahele jätavad, ma ei oska siinkohal paremat võrdlust tuua, et kui olete sattunud nägema suusaülekandeid, kus mõni osaleja pärast finišeerimist kurnatult selili maha langeb, siis täpselt sama  tühjaks tutvuvad end ka piraadid siin filmis. Teiseks ringiks varusid ei jäeta.

Ma oletan, et selline kahe vahel kõlkumine, et mis me siis nüüd lõpuks ikkagi teeme, seiklusfilmi või pornot, tõi kaasa selle, et kuigi film lõppes väga selgelt järjele vihjates, siis pigem seda vist ei ole tehtud, kindlasti mitte nii kalli raha eest. Võibolla loodeti, et siit tuleb uus „Deep Throat“ (1972), aga „Pirates II“ on pigem selline kahetasandiline trollimine. Et kui muidu on Asylum see stuudio, kes hittfilmidest omi odavaid versioone teeb, siis „Pirates II“ trollib Asylumi filmide sõpra, kes ei oska oodatagi, et vaese mehe Kariibi Mere Piraatide asemel talle hoopis piraadikaptenite paaritumiskombeid lähemalt tutvustama hakatakse.

*siinkohal on võimalik väidelda, et Caligula (1979) maksis rohkem kui „Pirates II“, aga ma väidan et Helen Mirren ja Malcolm McDowell mängisid enda teada draamafilmis, nii et „Caligula“ ei kvalifitseeru.

** kes ei taha niiviisi poole pealt tegevuse keskele karata ja enne teise osa juurde siirdumist ka esimese ära vaadata, siis selle kohta on anda hoiatus, et tegijad on seal läbi lasknud tõsise ajaloolise möödapaneku, millest ei tohi lasta end häirida – mitut puhku kaamerasse jäänud latekskondoome ei olnud toona veel leiutatud.

Raamatuarvustus: Emma Dean „Spotted Her First“ (Marko Kivimäe)

Emma Dean on ameerika autor, elab Californias. Viljakas autor, aastas on tal vahel ilmunud üle viie raamatu. Kui ma mõne teise raamatu kohta natuke sisuliselt tausta uurisin, siis paistab, et autori stiil ja temaatika on läbi raamatute üsna sarnane; kui meeldib üks siis istuvad ka teised (või kui ei meeldi siis...).

Raamatu peaosas on raamatukogu“tädi”, noor naine Piper, kellele murravad ühel hetkel sisse tööle kolm kuuma kutti. Alguses on kerge madin, selgub, et Tolstoi “Sõjast ja rahust” on ka praktikas külmrelvana kasu. On ka mõnevõrra muid eriarvamusi, aga kiirelt selgub, et tegu on Piperi hingekaaslastega. Võinoh… hingekaaslastega – poisid on jõulised, musklis, hellade silmade ja jalustrabava naeratustega. Põmst Piper armub kiirelt nendesse ära, õhk on täis feromoone ning terve raamat säriseb käte vahel!

Circa pool raamatut on eelmängu ja siis läheb lahti, igas poosis, paaris, kolme ja neljakesi. Põmst on miskit ulmet ka vahel, aga see pole tähtis. Poisid on tegelikult kujumuutjad (nagu pildilt näha, siis loomadena on nad leopardid) ning “viimane emane” on neil puudu, et kujumuutvate leopardide sugu ikka edasi kestaks. Õnneks aga Piper sobib paaritumise-rolli imehästi enda kaugete Egiptimaa juurtega, seega on kiisude maailm päästetud. Lisaks leiab raamatust veel deemon Eisethi, kelle püha kohus on Piper vainlaste kätte viia, Piperi isa ja veel mõned tegelased.

Selline üsna lihtne ja trafaretne lugu, ladusalt kirja pandud erootiline raamatuke, mida on ulmegarneeringuga kaunistatud. Tõsist süvakirjandust ei tasu Emma Deanilt otsida, küll aga leiab siit mõnusalt kirjutatud armuelamusi, mis on naise kirjutatud ja kujutatud eevatütre silme läbi. Eks vaatenurk küll vahetub, aga läbivalt on ikkagi see naiselik raamat. Ma küll ei salli hästi naistekas/meestekas/poistekas (muide, “tütrukukas” liigitust nagu ei mäleta?) lahterdamist, aga mingis mõttes on “Spotted Her First” ilmselt üsna tuline ja vürtsikas naistekas, kus detailidega tagasi ei hoita. Kusjuures see pole  raju pornokas või põrutamisromaan – ei, enamuse raamatust ikka keritakse kenasti pinget üles (mis küll ühel hetkel tuliselt ja detailselt vallandub, korduvalt, korduvalt…). Piper, Caleb, Xavier ja Niko on tegelaskujudena üsna kahemõõtmelised – aga jällegi, see pole antud juhul üldse tähtis. Hästi kirjutatud ajaviitekirjandus on mu arvates vägagi vajalik nišš, mida “Spotted Her First” kenasti täidab.

Üks lahedalt kaasaegne koht oli raamatus. Nimelt ühel hetkel tahab nõid Morgan teha Piperile heameelt. Seega palub nõid raamatukoguhoidja telefoni korraks enda kätte, nõiub ja annab tagasi. “Nii, nüüd Sa ei pea telefoni kunagi laadima.” Naljakas mõtelda, mis on tänapäeval oluline.

Täiesti eraldi mõõde on raamatus kaslaste maailm. Seda puudutatakse ühtepidi küll pidevalt, aga samal ajal põgusalt. Kuidas kolm inimese vormi võtnud leopardipoissi näiteks koos tuduvad – noh nagu kassid seda ikka teevad. Või kuidas nad muul viisil teineteise eest hoolt kannavad – igatepidi selline natuke kummaline, aga päeva lõpuks muhe lugu.

Lahe raamat, endale meeldis väga. Selline hea kerge tükk, mille mõne õhtuga läbi ratsutada (heh-heh, “ratsutada”). Kui Emma Deani teisi raamatuid oleks käeulatuses, siis ilmselt kohe järgmist ette ei võtaks, aga muude lugemiste vahele võib küll. Teisalt: kuna neid paberil müüakse ca 15€ tükist (e-raamatuid väga ei taha lugeda), siis natuke kahtlen, et selle autoriga tulevikus kohtun. Kui just mingi aja pärast ta raamatuid odavamalt ei saa.

Kirjastuse nime suhtes ma polegi kindel, aga kui igal pool on kirjas “Independently Published” (“Sõltumatult Kirjastatud”) – no ju siis on nii.

See lugemiskogemus ilmus esmakordselt 2020. aasta aprillis ühes suletud FB grupis. Praeguse Erektori jaoks natuke kõpitsesin/täiendasin/kaasajastasin.

Emma Dean

Spotted Her First

Independently Published

2018

250 lk

XXI sajandi algus eestikeelses ulmes (Jüri Kallas)

Facebookis on grupp Lugemise väljakutse ning seal tekkis idee, et teeks 2022. aastal ulmeväljakutse enam-vähem kümnendite kaupa. Iga kuu ilmub Reaktoris järgmise kuu kümnendi kohta mu kirjatükk ja ka abistav peaaegu täielik nimekiri eesti keeles kättesaadavast selle kümnendi ulmest. Kuna väljakutse pole kronoloogiline, siis maikuus on teemaks XXI sajandi esimene aastakümme: 2000–2009.

Kuidas iseloomustada XXI sajandi esimese kümnendi ulmet? Kui lühidalt, siis kommerts, rajukommerts ja palju eesti autorite raamatuid.

Võib-olla ongi need asjad omavahel seotud, et rohke ulmekommerts annab elukõiguse ka kohalikule, ajuti suisa maavillasele toodangule. Kuid tõsi see on, et XXI sajandi esimesel kümnendil ilmus eesti autorite ulmeraamatuid umbes niisama palju kui eelnevatel kümnenditel kokku. Ma pole muidugi täpset statistikat teinud ja tõenäoliselt ma liialdan, aga kogus on muljetavaldav.

Tõlkeulmega on olukord mõneti kehvem. Jah, ilmus palju, aga väga palju on väga kindlate nišširühmade kirjandust ja nn ausat ulmet ilmus pigem vähem. Ei, maailmas ilmus endiselt, aga maakeeles mitte. Pealegi paljud nn ausa ulme raamatud, mis XXI esimesel kümnel mujal maailmas ilmusid, jõudsid maakeelde alles järgmistel kümnenditel.

Kuid mis ma siin ikka – vaadake nimekirja, lugege ja mediteerige!

Aastail 2000–2009 ilmunud ulme eesti keeles

Jennifer Armintrout -Veresidemed-1- Ümbersünd (2006)

Jennifer Armintrout -Veresidemed-2- Kurjuse küüsis (2007)

Jennifer Armintrout -Veresidemed-3- Põrmust oled sa võetud (2007)

Jennifer Armintrout -Veresidemed-4- Kõigi hingede öö (2008)

Margaret Atwood - Pime palgamõrvar (2000)

Margaret Atwood -Ruik-1- Orüks ja Ruik (2003)

Margaret Atwood -Ruik-2- Uputuse aasta (2009)

Matt Barker - Leegitsev täiskuu (2001)

Matt Barker - Waanenburgi tapatalgud (2002) kogumik

Nikolai Baturin - Kentaur (2003)

Nikolai Baturin - Sõnajalg kivis (2006)

Nikolai Baturin - Delfiinide tee (2009)

Bernard Beckett - Loomine (2006)

Veiko Belials - Helesiniste Liivade laul (2003) kogumik

Veiko Belials - See, mis tuikab su veres (2005) kogumik

Veiko Belials - Jumalate vandenõu (2006)

Andrei Beljanin -Gorohh-3- Lendav laev (2000)

Andrei Beljanin -Gorohh-4- Jaht pruutidele (2002)

Lew R. Berg - Tants tulle (2000)

Lew R. Berg - Tempel selvas (2001) kogumik

Lew R. Berg - Reekviem «Galateiale» (2004) kogumik

Lew R. Berg - Must kaardivägi (2005)

Kevin Brockmeier - Surnute lühiajalugu (2006)

Serge Brussolo -Peggy-Sue-1- Sinise koera päev (2001)

Serge Brussolo -Peggy-Sue-2- Deemoni uinak (2001)

Serge Brussolo -Peggy-Sue-3- Sügaviku liblikas (2002)

Jim Butcher -Dresdeni-toimikud-1- Tormirinne (2000)

Jim Butcher -Dresdeni-toimikud-2- Hull kuu (2001)

Jim Butcher -Dresdeni-toimikud-3- Hauatagune oht (2001)

Jim Butcher -Dresdeni-toimikud-4- Suverüütel (2002)

Jim Butcher -Dresdeni-toimikud-5- Surma maskid (2003)

Jim Butcher -Dresdeni-toimikud-6- Vereriitused (2004)

Lois McMaster Bujold -Vorkosigan-2-10- Diplomaatiline puutumatus (2002)

Trudi Canavan - Musta-võluri-triloogia -1- Võlurite Gild (2001)

Trudi Canavan - Musta-võluri-triloogia -2- Õpilane (2002)

Trudi Canavan - Musta-võluri-triloogia -3- Ülemlord (2003)

P. C. Cast - Kristin Cast -Öö-Koda-1- Märgitud (2007)

P. C. Cast - Kristin Cast -Öö-Koda-2- Reedetud (2007)

P. C. Cast - Kristin Cast -Öö-Koda-3- Väljavalitud (2008)

P. C. Cast - Kristin Cast -Öö-Koda-4- Vabastatud (2008)

P. C. Cast - Kristin Cast -Öö-Koda-5- Jahitud (2009)

P. C. Cast - Kristin Cast -Öö-Koda-6- Ahvatletud (2009)

Arthur C. Clarke - Stephen Baxter - Kaugete päevade valgus (2000)

Eoin Colfer -1- Artemis Fowl (2001)

Suzanne Collins -Näljamängud-1- Näljamängud (2008)

Suzanne Collins -Näljamängud-2- Lahvatab leek (2009)

Cressida Cowell -1- Kuidas taltsutada lohet (2003)

Cressida Cowell -2- Kuidas olla mereröövel (2004)

Michael Crichton - Järgmiseks (2006)

Charles de Lint -Newford- Südame metsad (2000)

Guillermo del Toro - Chuck Hogan -Tõbi-1- Tõbi (2009)

Don DeLillo - Kosmopolis (2003)

Kate DiCamillo - Edward Tulane'i imetabane teekond (2006)

Umberto Eco - Baudolino (2000)

Nancy Farmer -Trollide-meri-1- Trollide meri (2004)

Jasper Fforde -Thursday-Next-1- Eyre'i juhtum (2001)

Jasper Fforde -Thursday-Next-2- Kadunud heasse raamatusse (2002)

Becca Fitzpatrick -Salajane-1- Salajane (2009)

Charlie Fletcher -Kivisüda-1- Kivisüda (2006)

Charlie Fletcher -Kivisüda-2- Raudkäsi (2007)

Charlie Fletcher -Kivisüda-3- Hõbekeel (2008)

Cornelia Funke - Varaste isand (2000)

Cornelia Funke -Tindiilm-1- Tindisüda (2003)

Diana Gabaldon -Võõramaalane-5- Leegitsev rist (2001) 2 köidet

Diana Gabaldon -Võõramaalane-6- Lume ja tuha hingus (2005) 2 köidet

Neil Gaiman - Ameerika jumalad (2001)

Neil Gaiman - Coraline (2002) lühiromaan

Neil Gaiman - Kalmisturaamat (2008)

Dmitri Gluhhovski - Metro 2033 (2005)

Dmitri Gluhhovski - Metro 2034 (2009)

Indrek Hargla - Nad tulevad täna öösel! (2000) kogumik

Indrek Hargla - Pan Grpowski üheksa juhtumit (2001) kogumik

Indrek Hargla - Baiita needus (2001)

Indrek Hargla - Hathawareti teener (2002) kogumik

Indrek Hargla - Palveränd uude maailma (2003)

Indrek Hargla - Vabaduse kõrgeim määr (2003)

Indrek Hargla - Maris Stella (2003) lühiromaan

Indrek Hargla -1- French ja Koulu (2005)

Indrek Hargla - Roos ja lumekristall (2006) kogumik

Indrek Hargla -2- French ja Koulu Tarbatus (2007)

Indrek Hargla - Doanizarre udulaam (2009) kogumik

Indrek Hargla -3- Frenchi ja Koulu reisid (2009)

Lian Hearn -Otori-1- Üle ööbikupõranda (2002)

Lian Hearn -Otori-2- Rohuvoodi asemeks (2003)

Lian Hearn -Otori-3- Kuu hele valgus (2004)

Lian Hearn -Otori-4- Haigru kähe huige (2006)

Lian Hearn -Otori-5- Taeva võrk on lai (2007)

Simon Holt -1- Neelatud (2008)

Simon Holt -2- Pööripäev (2009)

Risto Isomäki - Sarasvati liiv (2005)

Diana Wynne Jones -Howli-kindlus-3- Paljude radadega maja (2008)

Pasi Jääskeläinen - Taevast kukkunud loomaaed (2002) kogumik

Stephen King - Kõik on mõeldav (2002) kogumik

Stephen King -Tume-torn-5- Calla hundid (2003)

Stephen King -Tume-torn-6- Susannah' laul (2004)

Stephen King -Tume-torn-7- Tume torn (2004)

Stephen King - Lisey lugu (2006)

Stephen King - Mobla (2006)

Stephen King - Pärast päikeseloojangut (2008) kogumik

Andrus Kivirähk - Rehepapp (2000)

Andrus Kivirähk - Mees, kes teadis ussisõnu (2007)

Kersti Kivirüüt -1- Okultismiklubi (2009)

Marko Leino - Jõululugu (2007)

Liu Cixin -Mälestusi-Maa-minevikust-1- Kolme keha probleem (2006)

Liu Cixin -Mälestusi-Maa-minevikust-2- Pime mets (2008)

Lesley Livingston -Imekummaline-1- Imekummaline (2009)

Henri Lœvenbruck -Moira-1- Emahunt ja tüdruk (2000)

Henri Lœvenbruck -Moira-2- Huntide sõda (2001)

Henri Lœvenbruck -Moira-3- Emahundi öö (2004)

Henri Lœvenbruck - Sajandite testament (2003)

Henri Lœvenbruck - Koperniku sündroom (2007)

Sergei Lukjanenko - Vladimir Vassiljev -Vahtkond-2- Päevane Vahtkond (2000)

Sergei Lukjanenko -1- Mustand (2005)

Sergei Lukjanenko -2- Puhtand (2007)

Denis Marquet - Viha (2001)

Melissa Marr -Ohtlik-armas-1- (2007)

George R. R. Martin - Jää-ja-tule-laul -3- Mõõkade maru I-II (2000)

George R. R. Martin - Jää-ja-tule-laul -4- Vareste pidusöök I-II (2005)

George R. R. Martin - Gardner Dozois - Daniel Abraham - Põgenemine (2007)

Lindsay McKenna -Ajaratsurid-1- Otsija (2009)

Cindy Dees -Ajaratsurid-2- Tapja (2009)

P. C. Cast -Ajaratsurid-3- Kättemaksja (2009)

Merline Lovelace -Ajaratsurid-4- Kaitsja (2009)

Stephenie Meyer -Videvik-1- Videvik (2005)

Stephenie Meyer -Videvik-2- Noorkuu (2006)

Stephenie Meyer -Videvik-3- Päikesevarjutus (2007)

Stephenie Meyer -Videvik-4- Koidukuma (2008)

China Miéville - Perdido tänava jaam (2000) 3 köidet

China Miéville - Linn ja linn (2009)

Reijo Mäki -Vares- Hard Luck Cafe (2006)

Haruki Murakami - Kafka mererannas (2002)

Martin Napa - Loomine (2003)

Alyson Noël -Surematud-1- Igavesti (2009)

Alyson Noël -Surematud-2- Sinine tund (2009)

Alyson Noël -Surematud-3- Varjumaa (2009)

Naomi Novik -Temeraire-1- Tema Majesteedi lohe (2006)

Karen Orlau - Sealtmaalt (2002) kogumik

Félix J. Palma -Viktoriaanlik-triloogia-1- Ajakaart (2008)

Aleksei Pehhov -Siala-kroonikad-1- Varjus hiilija (2002)

Aleksei Pehhov -Siala-kroonikad-2- Džanga varjudega (2002)

Aleksei Pehhov -Siala-kroonikad-3- Varjude tuisk (2003)

Pierre Pelot - Brocéliande (2003)

Terry Pratchett -Kettamaailm-25- Tõde (2000)

Terry Pratchett -Kettamaailm-26- Ajavaras (2001)

Terry Pratchett -Kettamaailm-28-0- Hämmastav Maurice ja tema õpetatud närilised (2001)

Terry Pratchett -Kettamaailm-29- Öövahtkond (2002)

Terry Pratchett -Kettamaailm-30-Tiffany-Aching-1- Tillud vabamehed (2003)

Terry Pratchett -Kettamaailm-31- Koletislik rügement (2003)

Terry Pratchett -Kettamaailm-32-Tiffany-Aching-2- Kübaratäis taevast (2004)

Terry Pratchett -Kettamaailm-33- Postiteenistus (2004)

Terry Pratchett -Kettamaailm-34- Malakas (2005)

Terry Pratchett -Kettamaailm-35-Tiffany-Aching-3- Talvesepp (2006)

Terry Pratchett -Kettamaailm-36- Rahategu (2007)

Terry Pratchett -Kettamaailm-37- Nähtamatud akadeemikud (2009)

Terry Pratchett - Rahvas (2008)

Livia Reasoner - Vampiiriafäär (2009)

Philip Reeve -Surelikud-masinad-1- Surelikud masinad (2001)

Philip Reeve -Surelikud-masinad-2- Kuldseeklid (2003)

Philip Reeve -Surelikud-masinad-3- Põrgulikud leiutised (2005)

Philip Reeve -Surelikud-masinad-4- Pimenev tasandik (2006)

Philip Reeve -Larklight-1- Larklight (2006)

Alastair Reynolds - Spioon Europal (2001, 2006) kogumik

J. K. Rowling -4- Harry Potter ja tulepeeker (2000)

J. K. Rowling -5- Harry Potter ja Fööniksi ordu (2003)

J. K. Rowling -6- Harry Potter ja segavereline prints (2005)

J. K. Rowling -7- Harry Potter ja surma vägised (2007)

John Scalzi -Vanamehe-sõda-1- Vanamehe sõda (2005)

John Scalzi -Vanamehe-sõda-2- Tondibrigaad (2006)

John Scalzi -Vanamehe-sõda-3- Viimane koloonia (2007)

John Scalzi -Vanamehe-sõda-4- Zoë lugu (2008)

Kristjan Sander - Valguse nimel (2003) lühiromaan

Kristjan Sander - 13 talvist hetke (2008) kogumik

Michael Scott -Nicholas-Flamel-1- Alkeemik (2007)

Michael Scott -Nicholas-Flamel-2- Maag (2008)

Michael Scott -Nicholas-Flamel-3- Nõid (2009)

Charles Stross -Vürstkaupmehed-1- Pereäri (2004)

Charles Stross -Vürstkaupmehed-2- Peidus perekond (2005)

Charles Stross -Vürstkaupmehed-3- Tulundudühistu klann (2006)

Charles Stross - Külmem sõda (2000, 2005) kogumik

Charles Stross - Accelerando (2005)

Charles Stross -Saturnuse-lapsed-1- Saturnuse lapsed (2008)

Tiit Sepa - Ajatu elu (2002)

Tiit Sepa - Neitsi (2003)

Tiit Sepa - Thori päev (2003)

Tiit Sepa - Vana Henri lood, ehk Pikk-pikk suvevaheaeg (2003)

Tiit Sepa - Vana Henri lood, ehk Pikk-pikk jõuluvaheaeg (2004)

Dan Simmons - Heeliksi orvud (1999, 2007) kogumik

Tiit Tarlap - Viiking, kes armastas haisid (2001) kogumik

Tiit Tarlap - Kurjuse tund. Koidiku lapsed (2005) kogumik

Tiit Tarlap - Meie, kromanjoonlased (2009)

André Trinity - Unenägude jumal (2002) kogumik

Megan Whalen Turner -Kuninganna-Varas-2- Attolia kuninganna (2000)

Megan Whalen Turner -Kuninganna-Varas-3- Attolia kuningas (2006)

Maniakkide Tänav - Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi (2003)

Maniakkide Tänav -Iidmaa- Surmakarva (2009)

Catherynne M. Valente -Haldjamaa-1- Lugu tüdrukust, kes purjetas ümber Haldjamaa omatehtud laevaga (2009)

Veikko Vangonen - Ülestõusjad (2002) kogumik

Siim Veskimees -Inimkonna-Föderatsioon- Operatsioon «Ogaline Päike» (2001)

Siim Veskimees - Kõver mets (2002)

Siim Veskimees - Kuu Ordu (2003) kogumik

Siim Veskimees - Pilvelinnuste ajastu langus (2004)

Siim Veskimees -Inimkonna-Föderatsioon- Keskpäevapimedus (2007) lühiromaan

Siim Veskimees - Poolel teel (2007)

Siim Veskimees -Inimkonna-Föderatsioon- Taevatagune suurem ilm (2008)

Päeva materjal Wikipedias märtsis 2022 (Taivo Rist)

KUU KOOMIKS: "Surm perekonnas" (4. märts)

"Surm perekonnas" ilmus "Batmani" koomiksi numbrites 426–429. Dick Grayson, kes oli olnud Batmani kaaslane Robin juba 1940. aastast, hakkas 1980-ndate alguses Batmanist võõranduma ja hakkas ise superkangelaseks nimega Nightwing. 1983 andis DC Comics Batmanile uue Robini nimega Jason Todd, kuid lugejate seas osutus Todd ebapopulaarseks. DC Comics kirjutas loo, milles Todd rängalt viga saab, ja korraldas telefonihääletuse teemal, kas Todd jääb ellu või hukkub. Hääletanute napp enamus valis kahest ettevalmistatud jätkust selle, milles Todd ära sureb. Saabus üle 10 tuhande hääle ja kaht varianti eraldas kõigest 72 häält. Jokker lööb seekord kampa terroristidega ning koomiksit kritiseeriti islamofoobia pärast – koomiksis ei tehtud vahet araablastel, moslemitel ja terroristidel, samuti pandi nendega ühte patta Iraan, kus araablasi üldse pole ja mis on pisut teist usku kui araablased.

https://en.wikipedia.org/wiki/A_Death_in_the_Family_(comics)

KUU ÕUDUSSEIKLUS: "Raceri" torm (9. märts)

"Raceri" torm möllas 1937 ja seda on nimetatud sajandi tormiks. Nime sai ta Briti sõjalaeva "Racer" järgi, mis esimese laevana tormi kohtas. Laev kaotas mastid, peaaegu kogu taglase, juhtimisvahendid ja proviandi, torm ajas kahel korral laeva kiilu veest välja ja siis jälle õigesse asendisse, kuid ainult 2 meremeest jäi kadunuks ja junga suri vigastustesse. Torm rändas üle Yucatani poolsaare ja jõudis Rio Grande suudmes olevasse Mehhiko linna Matamorosesse, kus mõõdeti 4 päevaga 743 mm sademeid ja linna tänavail möllasid vahused lained, tollimaja hävis. Torm jätkas teed mööda Texase rannikut (Texas oli tollal iseseisev riik), räsis kõiki sadamaid ja Galvestonis jäi 30 sildunud laevast üksainus kai külge. Edasi läbis torm sisemaal Alabama, Georgia ja Lõuna-Carolina. Kokku hukkus 105 inimest, neist 90 aurikul "Home" Põhja-Carolinas, sealhulgas USA senaator, kuid 40 meeskonnaliikmest pooled pääsesid ja 90 reisijast samuti 20.

https://en.wikipedia.org/wiki/Racer%27s_hurricane

KUU ARVUTIMÄNG: "Computer Space" (21. märts)

"Computer Space" on 1971. aasta arkaadmäng, mille teemaks kosmoselahing. See oli esimene video-arkaadmäng ja esimene äriliselt toodetud videomäng. Eesmärk on, et sina pead lendavatele taldrikutele rohkem pihta saama kui nemad sinule, ja kui see 90-sekundilise mängu jooksul õnnestub, saad tasuta lisamängu. Mängu arendusprobleemide kirjeldus oli minu jaoks huvitav. Tootjafirma Syzygy valmistas 1500 mängu, mis oli optimistlik hinnang, aga 1976. aastaks õnnestuski need maha müüa. Niihästi kriitikute kui mängijate hinnang oli siiski kahetine: mäng osutus keerulisemaks kui inimesed harjunud olid. Aja jooksul hinnang paranes kasvõi sellepärast, et arkaadmängud said inimestele tuttavamaks. Mäng tõi miljon dollarit kasumit ja pani aluse videomängutööstusele. Mängu tootjad Nolan Bushnell ja Ted Dabney asutasid 1972 uue ettevõtte Atari ja nende sama aasta mäng "Pong" oli väga edukas.

https://en.wikipedia.org/wiki/Computer_Space

KUU VÄLJASURNUD LOOM: stegotseeras

Stegotseeras (ärge ajage segi stegosaurusega) on dinosauruste perekond, mis elas 78–74 miljonit aastat tagasi hiliskriidis Põhja-Ameerikas. Nad kuulusid perekonda Pachycephalosauria, mis tähendab kreeka keeles paksu peaga sisalikku ja soome keeles nimetataksegi neid paksupäät. Stegotseerased olid nendest pakspeadest kõige ürgsemad, teised põlvnevad neist. Neil oli peas nagu kiiver, küllap nad kopsisid nendega üksteist. Stegotseerased olid väikesed kahejalgsed sisalikud pikkusega 2–2½ meetrit ja kaaluga 10–40 kg. Inimesele ei ulatunud nad vöönigi. Tänapäevasel restauratsioonil näevad nad välja nagu tohutud faasanid, sulgedega ja puha, kuid 1924. aasta restauratsioonil oli ta pandud jalgadele ja sabale toetuvana püsti seisma, mistõttu ta oli umbkaudu inimesekõrgune ja üsna hirmus. Tõenäoliselt sõi ta lehti, seemneid, puuvilju ja putukaid, kuid on ka oletatud, et ta oli täielikult taimetoiduline. Teadlased on märkinud tema erakordselt head lõhnataju.

https://en.wikipedia.org/wiki/Stegoceras

KUU LOEND: "Hugo" auhind graafilise jutu kategoorias

Seda auhinda antakse välja alates 2009. Kolm esimest läksid Airship Entertainmenti koomiksile "Tüdruk-geenius" ("Girl Genius"), misjärel autorid keeldusid neljandal korral nominatsioonist ja on edaspidi veel ainult ühel korral nomineeritud. 2017–2019 võitis kolm aastat järjest Image Comicsi "Naiskoletis" ("Monstress"). Kuus nominatsiooni on saanud "Saaga" ja "Naiskoletis", viis nominatsiooni "Palgasõdur Schlock" ("Schlock Mercenary"), olles enim kordi nomineeritud koomiks, mis pole auhinda võitnud. Lisaks on välja antud 3 retro-"hugot" 1940-ndatest, mis kõik läksid DC Comicsile ("Nahkhiirmees", "Imenaine" ja "Supermees"). Kolmele retroauhinnale sai "Flash Gordon" 4 nominatsiooni, ilma et ükski oleks võitnud. "Vaim" ("The Sprit") ja "Buck Rogers" said 2 nominatsiooni, jällegi ilma võiduta. Kõik "Hugo" auhinnad kuulutatakse ja antakse välja iga-aastasel Worldconil.

https://en.wikipedia.org/wiki/Hugo_Award_for_Best_Graphic_Story

KUU ASTRONOOMIAPILT: "Sojuz TMA-13" (5. märts)

TMA-13 oli nõukogude ja vene kosmoseprogrammi "Sojuz" 100. lend. See startis Baikonurilt 12. oktoobril 2008, põkkus Rahvusvahelise Kosmosejaamaga 14. oktoobril, lahkus sealt 8. aprillil 2009 ja maandus samal päeval Kasahstanis. Lennu kapten oli Juri Lontšakov Venemaalt, pardainsener Michael Finke USA-st ja lisaks oli pardal kosmoseturist, kusjuures startides ja maandudes erinev turist, mõlemad ameeriklased. Esialgu määrati kapteniks kahekordne kosmonaut kirgiis Saližan Šaripov, aga maikuus arvati ta tervisekontrolli põhjal kosmonautide seast välja ja saadeti kosmonautide ettevalmistuskeskuse osakonnajuhatajaks.

https://en.wikipedia.org/wiki/File:Soyuz_TMA-13_Edit.jpg

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Kolm musketäri" (1. märts)

Eelmisel kuul tutvustasin paroodiat, seekord parodeeritud teost. Loogiline oleks vastupidine järjekord, aga on nagu on. Eeskuju vaatamine pakub ikkagi rõõmsat äratundmist, mida siis ikkagi parodeeritud on. Siin on 1921. aasta "Kolm musketäri" Douglas Fairbanksiga peaosas. See on selle teose juba 8. ekraniseering (3 Prantsusmaalt ja 5 USA-st) ning Fairbanks mängis D'Artagnani juba 1917. aasta filmis, mis aga erines Dumas' romaanist oluliselt. Näiteks Charles Stevens, kes 1921. aasta filmis mängib Plancet'd, mängis 1917. aasta filmis indiaanlast. Filmi näitlejatest esimesena suri juba 5 aasta pärast Mileedi kehastaja Barbara La Marr 29-aastasena alkoholismi tõttu, kuninganna Anne'i kehastanud Mary MacLaren elas 1985. aastani. See film mõjutas Douglas Fairbanksi välimust: D'Artagnani vuntse jäi ta kandma kuni surmani. 1929 valmis järg "Raudne mask", milles Fairbanks mängib taas D'Artagnani ja Nigel de Brulier mängib taas kardinal Richelieu'd, ühtlasi on see ainus film, milles Fairbanksi kehastatud tegelane sureb.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Three_Musketeers_(1921),_1080p.webm

ESIMENE TEHNIKAVIDEO: Sõidab nii mööda maanteed kui raudteed (2. märts, 2 minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mode_change_for_dual_mode_vehicles(1)_2022-02_as.webm

TEINE TEHNIKAVIDEO: Eestlased õpetavad maailma lumememme tegema. (13. märts, 2½ minutit)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Making_snowman_in_K%C3%B5rvemaa,_Estonia_(January_2022).webm

KUU MATEMAATIKAVIDEO: Mengeri käsn (14. märts, 1 minut)

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:MengerCut20211019_8000x8000p60_x265_lossless_medium_0000-3585.webm

TEINE VANAFILM: "Elagu pull!" (20. märts, 15 minutit)

Veerandtunnine ameerika animafilm 1926. aastast, üks maailma esimesei plastiliinist kujukestega tehtud animafilme. Selles vaimus filme on tehtud Eestiski (muidugi palju aastakümneid hiljem) ja nendega võrreldes tundub "Elagu pull!" täitsa kobedana. Neiu ütleb noormehele, et võib teda armastada ainult pärast seda, kui too võidab pulli härjavõitluses. Noormees leiabki heasüdamliku pulli ja toob ta võitlusareenile. Tegevus toimub Barcelonas. Lisan, et kui mõnes Hispaania piirkonnas, eelkõige Kastiilias on härjavõitlus arvatud kultuuripärandi hulka, siis Kataloonia, kus Barcelona asub, on härjavõitluse tänapäeval üleüldse keelustanud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Long_Live_the_Bull!_(1926).webm

KUU ASTRONOOMIAVIDEO: marsikulguri "Perseverance" maandumine (22. aprill, 3½ minutit)

Perseverance tähendab inglise keeles järjekindlust. Seda nime kannab marsikulgur, mis startis Floridast Canaverali neemelt 30. juulil 2020 ja maandus Marsile 18. veebruaril 2021. Ta on autosuurune: pikkus 2,9 m. laius 2,7 m ning kõrgus 2,2 m, tühimass on 1025 kg, mis on suurem kui eelmisel marsikulguril "Curiosity" (899 kg). Tema eesmärk on koguda ja analüüsida kivimi- ja pinnaseproove ning uurida kunagi Marsil voolanud vett. Video on filmitud kulgurilt endalt nii alla- kui ülespoole ning lõpeb NASA töötajate juubeldamisega õnneliku maandumise puhul. 12. aprilli 2022 seisuga on kulgur läbinud 8,67 km ehk keskmiselt 20 meetrit päevas. "Perseverance'i" maandumiskoha nimetas NASA Octavia Butleri järgi, kes pälvis "Hugo", "Nebula", "Locuse" ja USA PEN-klubi elutöö auhinna. Butler nägi 12-aastasena filmi "Kuraditüdruk Marsilt" ja otsustas, et suudab ise parema jutu kirjutada, nii temast kirjanik saigi.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Perseverance_Rover%27s_Descent_and_Touchdown_on_Mars_Onboard_Camera_Views_.webm

KOLMAS VANAFILM: ""Navigator"" (22. märts, 1 tund)

Buster Keatoni tunnipikkune komöödia 1924. aastast. Keaton mängib rikast noormeest, kes tahab sõita Havaile, aga pimeduses ajab kainumbrid segi ja ronib laevale "Navigator", mis kuulus tema silmarõõmu isale, aga selle äsja maha müüs. Eksituse tulemusena satub laevale tema tütar, kes äsja Keatoni abieluettepanekust keeldus. Sabotöörid püüavad laeva hävitada, aga ega nad merendusest midagi ei tea ja seepärast piirduvad nad laeva lahtipäästmisega lootuses, et ilm ja lained inimtühjast laevast jagu saavad. Keaton ja McGuire avastavad teineteise ja püüavad suurel laeval kahekesi hakkama saada. See on keeruline, sest laeva ei oska juhtida kumbki ja mõlemad on seni harjunud, et teised hoolitsevad nende eest. Lõpuks triivib nende laev troopikasaarele, kus elab metslaste suguharu. Tekib konflikt. Näib, et tootjafirma MGM andis käsu: 1 tund filmi ja mitte rohkem, sellepärast on lõpus sulepeast välja imetud deus ex machina.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Navigator_(1924).webm

TEINE ASTRONOOMIAVIDEO: "SpaceX Starshipi" start ja maandumine (24. märts, 3 minutit)

"Starship" on täielikult taaskasutatav suure kandevõimega kanderakett, mille töötas välja ja mida toodab SpaceX. Kõigist kanderakettidest on ta kõige suurem (kõrgus 120 m) ja kõige suurema kandevõimega (150 t). Esimene prototüüp startis õnnelikult 2019. Selles videos on kujutatud mais 2021 toimunud õnnbelikku katsetust, millel "Starship" startis, lendas 10 km ja maandus. See oli viies maandumiskatse, esimesed 4 ebaõnnestusid. Tänavu lubatakse esimest kosmosereisi. SpaceXi eesmärk on Marsi koloniseerimine, aga selleni tänavu veel ei jõuta. SpaceX ja selle omanik Elon Musk on lubanud, et võimalik on koguni 3 starti päevas, kuid keskkonnakaitsjad on sellele vastu, sest oga start tekitab kasvuhoonegaase. Võimalik on ka "Starshipi" kasutamine transpordiks kahe Maa eri poolel asuvate kohtade vahel, näiteks lend New Yorgist Šanghaisse kestaks 39 minutit, kuid reisijad peavad taluma suurt ülekoormust, mistõttu see kommertslendudeks vist siiski ei kujune.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Starship_SN8_launch_render.webm

NELJAS VANAFILM: "Must piraat" (27. märts, 1 tund 35 minutit)

Douglas Fairbanksi poolteisetunnine seiklusfilm 1926. aastast. Piraadid vallutavad laeva ja lasevad selle õhku. Siiski pääsevad kaks inimest eluga: isa ja poeg. Isa siiski sureb ja poeg (Fairbanks) vannub kättemaksu. Selgub, et nad asuvad saarel, kuhu piraadid toovad ja peidavad oma varandust. Fairbanks saab mereröövlite pealikuks nime all Must Piraat ja röövib laeva, kust avastatakse kaunitar, keda mängib Billie Dove. Muidugi saab Fairbanks ta lõpuks endale ja ülejäänud mereröövlid üldjuhul hukkuvad. Viimases stseenis on suudlus. Kuid Fairbanksi naisele Mary Pickfordile ei meeldinud, et Douglas võõraid naisi suudleb, ja oli seetõttu selles stseenis Billie Dove'i kehadublant. Dove elas 1997. aastani. Ühe filmitriki kohta (mastist kukkuv mees lööb noa purje sisse ja purje käristav nuga aeglustab kukkumist sedavõrd, et inimene ei kuku laeva tekile liiga suure hooga) otsustasid müüdimurdjad, et see ei ole praktiliselt võimalik.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Black_Pirate_(1926).webm

KUU BIOLOOGIAVIDEO: jälle lindude intellekt (31. märts, 2½ minutit)

Uusmeremaalased on kaledoonia varese Ueki ja kea Kermiti õpetanud tööriistu kasutama. Vaadake, kuidas nad saavad hakkama nööri, palli, kepi ja aknaga. Pole kindel, kas kõik inimesed üldse nii nutikad on.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Flexibility-in-Problem-Solving-and-Tool-Use-of-Kea-and-New-Caledonian-Crows-in-a-Multi-Access-Box-pone.0020231.s002.ogv

Prantsuskeelsetest tekstidest jooksid esilehelt läbi Gustave Flaubert'i ajalooline romaan "Salambo" (1862, ilmunud ka eesti keeles), Émile Zola romaan "Söekaevurid" (1885, eesti keeles esimest korda juba 1908–1910) ning Edgar Allan Poe "Groteski ja arabeski jutud" (1840), inglise keeles Emily Brontë "Vihurimäe" (1837).

Uudiskirjandus 04/22

Eesti nõid

Koostanud: Indrek Hargla

Indrek Hargla koostatud antoloogias „Eesti nõid“ on viisteist algupärast ulmejuttu nõidadest ja nõidumistest Eesti elus minevikus, olevikus ja tulevikus. Neliteist kirjanikku vaatlevad siin seda orgaanilist sidet, mis on aastasadu köitnud eestlast nõidumisega. Nende juttude aineseks on suuresti Eesti rikkalik rahvaluule ja pärimused, aga me leiame siit ka kriminaallugusid, alternatiivajalugu ja moodsaid digitaalpõnevikke. Eesti nõiad tegutsevad nii Aafrika džunglis kui moodsas kontorihoones, sammaldunud osmikus soosaarel, Toompea lossis, Tartu botaanikaaias või hoopis virtuaalses reaalsuses. Juttude autorid on Mika Keränen, Karen Orlau, Siim Veskimees, Indrek Hargla, Joel Jans, Meelis Friedenthal, Kadri Pettai, Tuuli Tolmov, Heinrich Weinberg, Laura Loolaid, Berit Sootak, Mann Loper, Meelis Kraft ja Jaagup Mahkra.

Kirjastus Raudhammas

496lk

Vanavanamees

Siim Veskimees

See romaan algab veidra ja igas tähenduses kummalise tegelase ärkamisega. Mitte miski ei temas ega situatsioonis, milles ta end leiab, ei ole kirjeldatav sõnaga "tavaline" ja selles mõttes on raamat tolle tegelase - kes alguses on suuremas osas nii sisemiselt kui väliselt suhteliselt tavaline 70-le lähenev Eesti vanamees - enesega taas kokkusaamise lugu. Ja see lugu ei piirdu ainult Eestiga; see ei piirdu isegi meie maailma ja ajastuga.

Kirjastus Fantaasia

Sari: Sündmuste Horisont

Kaanepilt Liis Roden. 272 lk.

Walem

Raavo Raadik ja Andri Arula

Kui andekas eestlasest teoreetilise füüsika teadlane Martin satub kahe sõdiva suurjõu huviorbiiti, tuleb tal ajaga võidu joostes viia ellu vanaisa Voldemari alustatud ning tema enda edasiarendatud teooria, mille abil saata hoiatav sõnum mitmesse ajajoonel asuvasse punkti minevikus.

Romaani ajaloolised sündmused on tegelikkuses aset leidnud, kuid peategelased on väljamõeldud.

Nii minevikus kui tulevikus aset leidva loo sündmused algavad aastal 1940, mil Pärnu organist ja hobiteadlane Voldemar jääb juhuslikult silma Saksa luurele seoses eestlase innovaatiliste, Einsteini ja Tesla vaimus ideedega ajast, ruumist ja valgusest. Voldemari seiklusrikas elujätk viib ta kord ühe kord teise võimu alla ning kui mees on teooriaga peaaegu toimiva lahenduseni jõudmas, saabub reetmine, vangistus, piinamised, sunnitöölaager jne.

Fenomenaalse haridusteega Martin jätkas vanaisa alustatud teooriate arendamist. Ta kaitstes 2041. aastal väitekirja, mille peamiseid teese – võimalus saata sõnumeid ajas tagasi – jõuab reaalsete katsete faasis läbimurde künnisele, kui avastuse potentsiaalne hindamatu väärtus jääb silma kahele teineteisega sõjajalal olevale suurvõimule. Need on Euroopa Föderatsioon oma Põhja-Ameerika liitlastega ning neile vastanduv Venemaa ja Hiina ühises mõjusfääris tegutsev mõjuvõimas Konglomeraat.

Jälitamiste, kahtlustuste ja põgenemiste virr-varris püüab Martin katsetusi jätkata, mõistes, et üksnes temal on „niidiots“ vältimaks 21. sajandi ÜRO väärotsuste tõttu esile tõusnud sünge maailmakorra kataklüsme.

Väljaandja: Ontore OÜ

328 lk

Maagiaklooster

Kaidi Kangur

Kaidi Kanguri teine fantaasiaromaan viib lugeja maailma, mida on pikalt enda hirmu all hoidnud maagiaklooster. Sõdalane Kai on selle üle küll näiliselt võidu saavutanud, kuid maagia ei alistu lihtsalt ja endise kloostriülema vari on endiselt ohtlik.

Kirjastus Hea Tegu

208 lk

Pajatus

Ursula K. Le Guin

Ursula K. Le Guini romaan „Pajatus“ (The Telling, 2000) kuulub tema legendaarsesse Haini-tsüklisse. See jutustab loo maalasest vaatlejast Suttyst, kes saadetakse planeedile Aka, mida lõhestavad poliitilised ja religioossed konfliktid ning mille põliselanike vastasseis korporatiivsele valitsusele väljendub omapärases loojutustamise traditsioonis. Teos võitis aasta parima teadusfantastilise romaanina 2001. aastal Locuse preemia.

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Tõlkinud Jaana Talja

Kaanepilt Meelis Krošetskin

194 lk

Novellid

Edgar Allan Poe

Edgar Allan Poe on vaatamata oma lühikeseks jäänud elule (40 aastat) rikastanud maailma kirjandust rohke ja põneva loominguga. Peamiselt proosat kirjutanud Poe teoste mõju on veel tänapäevalgi tunda nii kirjanduses, muusikas kui filmikunstis, muuhulgas peetakse teda krimiromaanide žanri leiutajaks.

Sinu käes olevasse E. A. Poe novellide kogumikku on koondatud tema 15 kõige kõrgemalt hinnatud novelli. Kuna kirjanikku inspireerisid tõestisündinud lood, võivad paljud seigad tema lugudes olla ka tegelikult juhtunud. Nagu Poe on ise öelnud: „Sõnadel pole jõudu vaimu mõjutada, kui nende taga pole reaalse elu õudust.” Seega on päris kindel, et raamatus olevad lood köidavad ja haaravad lugeja kuni lõpuni endasse. Ehk kauemakski.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Ragne Kepler.

352 lk

Ränded

Charlotte McConaghy

Kliimamuutuste mõjul on maakera loomastik välja suremas. Noor naine järgneb randtiirudele nende viimasel rändel Gröönimaalt Antarktikasse. Ihuüksi, kaasas vaid uurimisvarustus, jälgib Franny Lynch Gröönimaa rannikul randtiire, kes valmistuvad arvatavalt viimaseks rändeks Antarktikasse, ja märgistab neid GPS-saatjatega. Kliimamuutuste tõttu on maakera loomastik peaaegu täielikult välja surnud.Franny tahab järgneda tiirudele nende rändel. Selleks tuleb tal veenda viimase Gröönimaale jäänud kalalaeva kaptenit Ennist kurssi muutma ning asuma pikale ja ohtlikule teekonnale Antarktikasse. Kas linnud viivad laeva viimaste allesjäänud heeringaparvede juurde? Miks on naine oma soovis nii järjekindel ja mis on tema tegelik eesmärk? Franny tunneb looduse ja lindudega suuremat osadust, kui seda endale tunnistada julgeb. Mingi sisemine sund ajab teda rändama, ikka ja jälle on ta pidanud lahkuma armsatest inimestest ja paikadest. Franny abikaasa Niall, ornitoloog ja ülikooliprofessor, kes uurib ja üritab päästa veel viimaseid ellujäänud linnuliike, tunneb ära Franny loomuse, kuid ka armastusest jääb väheks, et Frannyt tagasi hoida. Näib, et tagasivaated Franny senisele elule triivivad lugu vältimatult traagilise lõpplahenduseni.

Raamatus põimub realism unenäolisuse ja kujutlustega, see on intiimne ja hingekriipiv lugu süütundest ja lunastuse otsimisest.

Kirjastus Ühinenud Ajakirjad

Tõlkinud Riina Jesmin

296 lk.

Enne kui jahtub kohv

Toshikazu Kawaguchi

“Ühel Tōkyō väikesel kõrvaltänaval asub tilluke kohvik, mis on pakkunud oma klientidele hoole ja armastusega keedetud kohvi juba üle saja aasta. Aga see pole kõik – koos kohviga on külastajal võimalus rännata minevikku.

Nende kaante vahel kohtume nelja naisega, kes otsustavad selle retke kõigist pelutavatest reeglitest hoolimata ette võtta, igaüks oma põhjusel. Fumiko tahab kohtuda mehega, kes ta maha jättis, Kōtake püüab saada kirja abikaasalt, kelle mälu on kustutanud algav Alzheimeri tõbi, Hirai ihkab veel viimast korda näha õde, kellest ta on võõrandunud; ning Kei soovib kohtuda oma tütrega, et teda kordi elus näha.

Aga reeglid on ranged ja riskid tõsised – ajas viib tagasi vaid üks istekoht kohvikus, sa ei saa sellelt lahkuda ning sa pead naasma olevikku enne, kui kohv jahtub …

Toshikazu Kawaguchi (sündinud 1971) on Jaapanis tuntud tele- ja teatriprodutsent, režissöör, stsenarist ja näitekirjanik. „Enne kui kohv jahtub“ on kirjutatud tema näidendi põhjal, mis võitis 10. Suginami teatrifestivali peapreemia.

Kirjastus Tänapäev

Tõlkinud Sash Veelma

192 lk

Einsteini unenäod

Alan Lightman

1905. aastal Šveitsi patendiametis töötav Albert Einstein näeb unenägusid. Relatiivsusteooria – täiesti uudse ajakäsitluse – loomisele pühendunud noorele geeniusele kangastuvad kõikmõeldavad ulmelised maailmad.Tsirkulaarselt kulgeva ajasüsteemiga maailmas elatakse igavesti läbi samu ebaõnnestumisi ja rõõmuhetki. Seisva ajaga maailma külastavad üksnes laste külge klammerduvad vanemad ja armastajad. Maailmas, kus aeg on ööbik, vangistatakse see puhuti klaaskupli alla.

Tänapäeva kirjandusklassikasse kuuluv rahvusvaheline menuk „Einsteini unenäod“ on kollaaž 30 unenäolisest loost, milles on põimunud tõsiteadus ja fantaasia. See on mõtisklus ajatunnetuse suhtelisusest, relatiivsusteooria paikapidavust tõestavatest eluhetkist ning ennekõike inimeseks olemise haprusest.

Postimehe Kirjastus

Tõlkinud Margit Jaaska

136 lk.

Maja taevasinise mere ääres

TJ Klune

Maagiline saar. Ohtlik ülesanne. Põletav saladus.

Linus Baker elab vaikset, üksildast elu. Ta on neljakümneaastane ja elab tillukeses majas koos turtsaka kassi ja vanade vinüülplaatidega. Maagiliste Noorte Hoolekandeosakonnas menetlejana töötav Linus veedab oma päevi, hoolitsedes nende laste heaolu eest, kes elavad valitsuse sanktsioneeritud orbudekodudes. Kui Linus kutsutakse ootamatult Eriti Kõrge Kõrgema Juhtkonna ette, usaldatakse talle kummaline ja salajane ülesanne: reisida Marsyase saare orbudekodusse, kus elavad kuus ülimalt ebatavalist last. Linus peab saama võitu oma hirmudest ja välja uurima, kas nad toovad või ei too endaga kaasa maailma lõpu. Aga need lapsed ei ole saare ainus saladus. Nende hooldaja on šarmantne ja karismaatiline Arthur Parnassus, kes on valmis kõigeks, et oma hoolealuseid kaitsta. Kui Arthur ja Linus lähedasemaks saavad, paljastuvad pikalt hoitud saladused ja Linus peab valima: kas hävitada üks kodu või vaadata kogu maailma leekidesse lahvatamas.

Lummav ja meisterlikult jutustatud „Maja taevasinise mere ääres” räägib sellest, mida tähendab leida ühest ootamatust paigast pealtnäha täiesti ootamatu perekond ja mõista, et see ongi sinu perekond.

Kirjastus Rahva Raamat

Tõlkinud Bibi Raid

512 lk

Pilvekägula

Anthony Doerr

Kolmeteistaastane orb Anna elab Konstantinoopoli müüride varjus koos majatäie naistega, kes teenivad elatist preestrirüüsid tikkides. Rahutu ja uudishimulik Anna õpib lugema ja leiab sellest raamatukogude poolest tuntud iidsest linnast raamatu, mis pajatab loo Aethonist, kes igatseb muutuda linnuks, et ta saaks lennata utoopilisse taevaparadiisi. Anna loeb raamatut oma haigele õele, sellal kui linnamüüre pommitatakse Konstantinoopolit tabanud suure piiramise käigus. Teispool müüri on külapoiss Omeir sattunud kodust kaugele, olles koos oma armastatud härgadega sissetungijate väkke värvatud. Tema ja Anna teed ristuvad. Viissada aastat hiljem harjutab sõjavangina kreeka keelt õppinud kaheksakümneaastane Zeno ühes Idaho raamatukogus koos viie lapsega kõige kiuste sajandeid säilinud Aethoni loo põhjal kirjutatud näidendiks. Raamatukogu riiulites on aga pomm, mille peitis sinna idealistliku maailmavaatega teismeline Seymour. Olukord on otsekui järjekordne piiramine. Ja sugugi mitte kauges tulevikus on Konstance üksinda tähelaeva Argose kambris ning kopeerib kotiriidetükkidele Aethoni lugu, mida ta isa talle kunagi jutustas. Konstance pole kordagi jalga meie planeedile tõstnud. Hinnatud ameerika kirjanik Anthony Doerr ( sünd 27. oktoobril 1973) sai üle ilma kuulsaks oma raamatuga „Kõik see silmale nähtamatu valgus“, mis võitis 2015. aastal Pulitzeri ilukirjanduse auhinna. Lisaks nimetatud romaanile on tema sules ilmunud ka novellikogusid ja romaan „About Grace“.

Kirjastus Pegasus

Tõlkinud Marge Paal

528 lk, kõvakaaneline

Maa-alune raudtee

Colson Whitehead

Cora on noor orjatar 19. sajandi USA lõunaosariigi Georgia puuvillaistanduses. Kaotanud kõik lähedased, elab ta saatusekaaslaste kogukonnast väljatõugatuna pidevas hirmus homse ees. Kui Caesari-nimeline ori teeb tüdrukule ettepaneku salajase maa-aluse raudtee kaudu vabadusse põgeneda, jääb ta nõusse. Nad asuvad üliohtlikule rännakule, kannul peremehe palgatud jäljekütid. Ühest kohast teise põgenedes joonistub välja jõhker pilt USA orjanduslikust ühiskonnast. Maa-aluseks raudteeks kutsuti ka tegelikkuses eksisteerinud põgenemisteed, mida mööda orjad eluga riskides põhjaosariikidesse püüdsid jõuda. Whitehead läheneb ajaloolistele motiividele vaba fantaasialennuga ning nii on romaanis tegemist terve raudteevõrgustikuga oma jaamade ja vedurijuhtidega. „Maa-alusest raudteest” sai kiiresti nii lugejate kui ka kriitikute lemmik. Romaani tunnustati mitmete oluliste USA kirjandusauhindadega. Aastal 2021 valmis raamatu põhjal Amazon Prime’i draamasari, mis võitis parima lühisarja Kuldgloobuse ja nomineeriti seitsmele Emmyle. USA kirjanik COLSON WHITEHEAD (sündinud 1969) on kirjutanud kaheksa romaani ja võitnud hulgaliselt auhindu, sh kahel korral Pulitzeri preemia. Lisaks „Maa-alusele raudteele” pälvis ta hinnatud tunnustuse ka romaani „The Nickel Boys” (2019) eest. Whitehead käsitleb teravaid sotsiaalseid teemasid värskete ja leiutavate võtete abil, põimides sageli oma romaanidesse fantaasiakirjanduse elemente.

Kirjastus Gallus

Tõlkinud Tiiu Kraut

264lk

Lastele ja noortele

Skandar ja ükssarvikuvaras

A.F. Steadman

A.F. Steadmani juba enne ilmumist sensatsioone tekitanud uue fantaasiasarja esimene raamat. Kõigile, kellele meeldib Harry Potter, Percy Jackson, Eragon või „Tema tumedad ained“. Sukeldu kangelaste ja ükssarvikute maailma, millesarnast sa pole veel enne kohanud!

Üle kõige on Skandar Smith tahtnud saada ükssarvikuratsuriks. Olla üks õnnelikest väljavalitutest, kes aitavad ükssarvikul kooruda. Kes loovad eluaegse sideme, treenivad koos ning võistlevad kuulsuse nimel. Olla kangelane. Kuid just siis, kui Skandari unistus näib täituvat, muutub elu ohtlikumaks, kui ta iial oodata oleks osanud. Sünge ja õel vaenlane on varastanud Saare kõige võimsama ükssarviku – ja kui oht päris lähedale jõuab, saab Skandar teada saladuse, mis võib ta maailma pea peale pöörata.

Valmistu kohtuma uskumatute kangelaste, elemendimaagia, õhulahingute, iidsete saladuste, ülipõnevate võidukihutamiste ja verejanuliste ükssarvikutega, kes viivad sinu südame lendu.

A.F. Steadman kasvas üles Kenti maapiirkonnas Inglismaal, uitas fantaasiamaailmades ja kirjutas kaustikutesse lugusid. Enne kirjanikutööle keskendumist teenis ta leiba juristina, kuni taipas, et selles töös pole piisavalt maagiat. „Skandar ja ükssarvikuvaras” on tema esimene raamat.

Vanusele 9+

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Kristina Uluots

392 lk

Kordustrükk

Düüni ketserid. Düüni kroonikad 5

Frank Herbert

Oma kolm ja pool tuhat aastat kestnud valitsemisega hoidis imperaator Leto II kogu inimkonda surve all, ikka selleks, et inimeste soov universumisse laiali valguda vaid suureneks. Leto surmale järgneski hajumiseks nimetatud protsess, mille käigus asustati loendamatu hulk planeete. Pooleteise tuhande aasta pärast peavad aga need, kes punuvad kunagises impeeriumi südames oma intriige, tõdema, et kaugete tähtede juurest naasnute võimed ja oskused ületavad nende omasid. Mõned naasnutest on tulnud palverännakule, mõned mahaunustatud prahti ära koristama. Paljud Leto ettekuulutused on täitunud, Arrakist katab jälle kõrb, milles elavad võimsad liivaussid. Ent kui kauget tulevikku suutis Leto ette näha? Ja kas ta nägi ka ette, et tuleb tüdruk, kelle sõna peale liivaussid peatuvad? Mastaapne romaan, mille keskmes on igihaljad valikud: kas pealt vaadata või sekkuda? Missugune oleks üllas eesmärk, mille nimel tegutseda?

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Juhan Habicht

488lk

Düün. Kapiitlisaal. Düüni kroonikad 6

Frank Herbert

Frank Herberti klassikaks saanud „Düüni kroonikate” kuues osa – kujutlusvõime triumf ja üks kõige menukamaid ulmeromaane läbi aegade.

Kuulus Düün, kõrbeplaneet Arrakis, on täielikult hävinud võimuvõitluses kunagise kosmilise impeeriumi asukate ja nende vahel, kes hajumiseks nimetatud protsessis kadusid kaugete tähtede vahele, ent aastasadu hiljem oma juurte juurde naasid. Bene Gesserit hakkab oma kaunist ja haljendavat, Kapiitlisaaliks nimetatud koduplaneeti sammhaaval kõrbeks muutma, et liivaussidel oleks, kus elada. Ent kas elu pikendavat melanži andvaid liivausse kunagi üldse veel tekibki?

Viimane romaan, mille Frank Herbert enne surma kirjutas, lõpetab Düüni legendide särava sarja, mis jääb igaveseks püsima ulmekirjanduse paremikku.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Juhan Habicht

472 lk, kõva köide.

Ulmkonnakroonika 04/22

Ulmestaar Kadri Pettai

Olen klassikaline näide inimesest, kes mõtleb tegutsemisest, aga tegudeni ei jõua. Mul on kaustade kaupa alustatud lugusid, mõned olen enam-vähem lõpuni valmiski mõelnud, aga venitanud kirjutamisega nii kaua, et praeguseks on kõik meelest läinud. Protestantliku eetikaga on mul kehvasti, nagu ka kapitalismi vaimuga. Kogu aeg seletan endale, et pean distsipliini õppima, muidu jäängi puu otsas istuma ja juhuslikke pabulaid poetama.

1. Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud-mänginud oled?

Pooleli on Serhi Žadani „Depeche Mode“. Pole eriti hoogu sisse saanud, ei julge veel soovitada. Kasutan Elisa Raamatu äppi – pean tihti autos mõnd last ootama ja siis on hea telefonist lugeda. Tähed saab ka suureks teha, ei pea prille välja otsima. „Jänesefaktorit“ soovitan, intelligentne, melanhoolse huumoriga soome krimka. Ma ei üritagi teha nägu, et oskaksin ulmežanrist midagi üllatavat soovitada. Kõige eredamad elamused on ikkagi end ammu tõestanud klassikast: „Hyperion“, „Rohtmaa“, „Kentaur“, „Ameerika jumalad“ ...

Ühe mõtte siiski lisaksin: kodulugu! Maailma tundmaõppimine algab endast, eks ole. Minu jaoks algab ka uute maailmade loomine iseendast, oma suguvõsast, külast, vallast. Kodulugu on täis ideid, millest võiks kirjutada, mis sest, et need maksavad viis kopikat ämbritäis. Et siis minu mängud toimuvad Digaris, Saagas ja Lõuna-Eesti pärimuse portaalis.

Vaatamissoovitus ... no erinumbrile kohaselt näiteks Brasiilia sari „Nobody’s Looking“, Netflixist näeb. Teemasse läheb ka „Hard Times“, mis siis, et see pole ulme.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Naelad võivad meeleolust või žanrist sõltuvalt erinevad olla, aga eemale peletab mind sõnavaht. Kui kirja on pandud see, mida oleks võinud lugejale taipamiseks jätta. On raamatuid, mille lugemine on nagu unenäos sukkpükste jalga tõmbamine – lootusetu ettevõtmine, mitte kuhugi viiv sahmimine, millest päästab vaid ärkamine, st raamatu pooleli jätmine. Peletab huumori puudumine, aga ka pingutatud vaimutsemine. Mhmh, olen väga pirts lugeja. Lapsena neelasin kõike, nüüd vaid parimaid palasid. Kui tuleb kiirtoidu-isu, tahan lugeda head naistekat – aga selle leidmine on keeruline, palju keerulisem kui hea ulmeka leidmine.

3. Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale.

Triinu Merese tekstid haaravad mind alati kaasa. Neil Gaiman, Terry Pratchett on mõlemad kui lohutustoit, alati kindel valik.

4. Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Muinasjuttude, sealt edasi juba Mirabilia sarja raamatute kaudu. Kui ma veel lugeda ei osanud, luges isa mulle ette. „Nösperi Nönni Natuke“, „Timbu-Limbu õukond ja lumemöldrid“, Kukeleegua lood ... no mis need muud on kui protoulme? Ise lugema hakkasin neljaselt. Siis läks möll lahti, sest enam ei sõltunud mu nauding sellest, kas mõnel täiskasvanul oli aega ette lugeda. Raamatuid, mida neelata, jätkus, sest kõik mu ümber lugesid ja vanaema oli suisa ühiskondlik raamatulevitaja.

Esimene loetud päris-ulme oli „Tagastulek tähtede juurest“.

Ulme kirjutamiseni aga lihtsalt jõudsin, st kirjutasin midagi ja pärast selgus, et oih, ulme. Arvan, et ma ei suudakski päris realistliku looga hakkama saada. Kui üldse kirjutama hakata, siis ikka midagi mitte-olmelist. Inimhinge sügavustes võib ju kaevata ka tulnukaid lahates, eks ole. Mitte et ma kumbagi nii väga teinud oleks ...

5. On sul lemmikloomi?

On. Kaks kassi ja koer. Kasutan neid sotsiaalmeedias häbitult ära.

Stalkerihääletus 2022 läks lahti!

Eesti Ulmeühing kuulutab välja ulmeauhinna Stalker 2022 lõpphääletuse. Hääletamiseks tuleb reastada kategooria kolm paremat.

Hääletus algas 8. aprillil 2022 ja lõpeb 10. juulil 2022 kell 23.59

Eelmisel aastal ilmunud ulmeteoste nimekiri asub siin:

http://ulme.ee/veeb/?page_id=10668&lang=et

Hääletuskeskkond paremusjärjestuste reastamiseks asub siin:

https://forms.gle/v7RELPsBu8gdH94H7

Tumedad Tunnid aprillis

49. episoodis kõlab Maniakkide Tänava jutt “Ajudega töötajad”:

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-49-osa-m-tanav-ajudega-tootajad/

Enne kui kuu läbi sai, jõudis kõlada veel ümmargune 50. episood! Selles kuuleme Meelis Krafti juttu "Hüvasti sõbrad" ja katkendit romaanist "Veealused":

http://www.tumedadtunnid.ee/e/tumedad-tunnid-50-osa-m-kraft-huvasti-sobrad-veealused-katkend/

Maniakkide Tänav vestles noortekirjanduse teemadel

Üks hääling ei jää teiseta. Lisaks eelmainitud jutule on suurepärane võimalus kuulata autorit ennast, sedakorda Noortekirjanduse Ühingu podcasti vahendusel. Usutles Heli Künnapas.

https://youtu.be/QOgLDkCVy1I

(Ühingu Youtube’i-kanalist leiab veel mitmesuguseid põnevaid klippe, autoritutvustusi ja konkursi Noor loeb tulemusi.)

Hargla Pärnus aru andmas

6. aprilli käis Indrek Hargla Pärnus Koidula muuseumis lugejatega vestlemas. Kirjandusliku kolmapäeva pikemat kajastust loe Pärnu Postimehest:

https://parnu.postimees.ee/7496607/menukirjanik-sain-taiesti-teenimatult-kultuurkapitali-aastapreemia

Uued maailmad lastekirjanduse päeval

Algupärase lastekirjanduse päev „Uute maailmade loomine meie laste- ja noortekirjanduses” toimus Tartu linnaraamatukogus 13. aprillil. Teiste seas sai kuulda lühendatud versiooni ajarännu-lasteraamatute ettekandest, mis kõlas märtsi ulmeõhtul.

Kogu kava vaata siit:

https://www.luts.ee/noorteleht/index.php/sundmused/890-algupaerase-lastekirjanduse-paeev-uute-maailmade-loomine-meie-laste-ja-noortekirjanduses

Õhtud eesti ulmega: Harry Harrison

8. aprillil toimus igakuine ulmeõhtu Tartu kirjanduse majas. Harry Harrisoni elust ja loomingust rääkis Raul Sulbi. Ühtlasi esitleti ka Harrisoni romaani “Vangistatud universum”.

Pildistas Jaana Muna. Kogu albumit vaata siit:

https://www.facebook.com/groups/2308305582828897/posts/3217847875207992/

Erektori-vääriline Mängudeöö Tallinnas: (pool)paljad mehed kinosaalis!

Mängudeöö peeti maha 23. aprillil Sõpruse kinos. Laura käis incognito uudistamas ja ei pidanud pettuma – veel enne, kui kell lõi keskööd, sai näha, kuidas kaks higist liibukates meest üksteisega kirgliselt rähklevad. Rähklemine ei olnud küll olemuslikult ulmelist laadi, kuid nimetamist väärib, et higised mehed haarasid üksteist nii eest, tagant, kui keskelt ja käepäraste relvadena lasti käiku nii pokemoni-kerad kui kõikvõimalikud elektroonilised vidinad.

Ürituse täispikka salvestust saab vaadata siit:

https://youtu.be/8THd9H4Vi_g

(Selleks, et ulmekoefitsent täis tuleks ja žanripuhtuse patrull häiresse ei läheks, lingin siia Level1-lt veel kosmonautikapäeva mängude postituse

https://level1.ee/2022/04/leho-mangis-kosmonautikapaeval-kosmosemange/.)

Reaktori juttudest: 03/22 (Tõnis Hallaste)

Teie (vasakus) käes on Erektor, mis tähendab, et ma võtan kuuajase puhkuse juttude arvustamisest. Kas ma teen selle asemel midagi muud, ei tea. Eks näis - ehk tuulan sahtleid või äkki arvustan midagi muud, pole veel otsustanud. Äkki hoopis delegeerin. Võiks ju olla, et viimane Erektori-eelne juttude arvustamine oleks tehtud erilise hoole ja pühendumusega… Mis teha - mu ulmevälise elu teine suur armastus (ehhei, mitte pere, vaid koorilaul) sekkus erilise jõulisusega minu teovõimelisse aega, seetõttu teen seekord veidi lühemalt. Sisukokkuvõtteis piirdun lausega, muljetustes püüan lihtsalt vastata küsimusele: kellele on tekst mõeldud, kelles võiks tekkida suurim võimalik elamus (peenemalt väljendudes - mudellugeja modelleerimine?) ja mingeid uitmõtteid lisaks. Endale tundub ülejala tehtud, aga äkki hakkab veel meeldima, ehk saab sellest uus normaalsus.

Pettus

Tim Hornet

Jeesuse ja kolme kuninga loo ümbertöötlus. Horneti ümbertöötlused tuntud lugudest pole üldiselt enam kuigi värskendavad, seekordne käsitletav on vähemalt päevakajaline (aprilli alguses oli ju suur reede).

Ma pole päris kindel, kellele see on mõeldud. Natuke nagu provotseerib usuasjade suhtes (peategelased püüavad võidelda Jumala ja vaba tahte vastu), seega äkki passib neile antireligioossetele, kes saavad mingigi kaifi kristluse üle ironiseerimisest? Tegelikult pole tekst ka õieti antikristlik, aga miskipärast on see esimene “sihtgrupp”, kes pähe tuli, kellele see võiks mõjuda.

Teine variant: mõeldud kõigile, kes tahaks, et eksisteeriks selline dokument nagu teadusulmeline tõlgendus kolme kuninga loost. Ei olnud nagu kellegagi suhestuda, ei olnud tegelaste- ega stiilipõhine, vaid seisis ideel: mis oleks, kui kolmest kuningast teha teadusulmelist lugu? Võib-olla kellegi jaoks on see ümbermängimine ootamatum või erilisem, ma ise olen rikutud varasematest kokkupuudetest autori teiste samasugustega. Ei tundunud olevat lugejale kirjutatud, vaid autorile endale - isegi mitte lugejale temas (ei olnud võetud eesmärgiks kirjutada tekst, mida meeldiks talle lugeda), vaid lihtsalt kirjutajale.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-pettus

Andmekoguja

Imre Siil

Koolikokkutulekul räägib üks ammune klassivend jutustajale oma seostest tulnukatega ning sellega kaasnevast tähtsast positsioonist.

Sellist lugu nõuavad maailma need, kes tahavad fantaseerida üksiku väikese inimese võimalikust suurusest inimkonna mastaabis.

Veidi on eeltoodud sihtgrupikirjeldus petlik - sellest kirjeldusest jääb mulje, et tekstis on keegi, kes peab end tühiseks, aga siis näidatakse talle tema kosmilist väärtust ja maailm on jälle tähendust täis. Selle asemel on lugu hoopis fantaasia sellest, kuidas üks inimene röövitakse tulnukate poolt, aga väga organiseeritult, nii et see pole õieti rööviminegi, ja mida toredat sellega kaasneb. Roheliste mehikeste ja tulnukaröövide fantaasia, veidi edasi mõeldud kujul.

Sama autor on kord juba kirjutanud loo, milles mahukas taust huvitab autorit rohkem kui käesolev hetk. Lõpuks on “Andmekoguja” lihtsalt ühe vestluse üleskirjutus. Kuidagi võinuks vestluses öeldut ära kasutada - aga siis olnuks loo puänt, et “kõik öeldu OLIGI tõsi!”, mis on peaaegu sama leierdatud kui “kõik toimunu oli uni!”. Midagi võinuks ühesõnaga teisiti olla.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-andmekoguja

Barbar!

Karmo Talts

Metatekstuaalne jauramine ühe barbari kuningaks saamisest ja tema reetmisest ja puha (metatekstuaalne ehk tegelased kommenteerivad autori valikuid või tegelaste nimesid (või nimede puudumist)).

Ei ole mõeldud kellelegi - autori järjekordne katsetus kombata jaburuse võimalusi. Või kui väga otsida, siis äkki neile, kes on lugenud näiteks Pirandello näidendit “Kuus tegelast autorit otsimas” ning arvavad, et see on ju kerge. Talts ei mängi samas liivakastis, aga mängib kah liivaga. Metamängud võiksid olla rikastavad, 21. sajandi postmodernismi võimalused jne, aga see oli ikka väga algeline, see kohe üldse ei töötanud.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-barbar

Kohtumised raamatupoes

Maarja Kruusmets

Peategelane näeb raamatupoes Väikest Printsi ja Pipi Pikksukka ja mingit võõrast hurmurit, kellega rääkides otsustab, et tahab nad koju kaasa võtta.

Mõeldud neile, kes tahavad nunnut metafoorset jutukest sellest, kuidas raamatuil on hing ja nad ootavad meie hoolimist.

Esimesel lugemisel arvasin, et see on samuti lihtsalt üks metatekstuaalne jauramine, nagu oli Karmo Taltsi tekst, ja meeldis vähem kui nüüd, kus vaatan seda veidi kontekstivabamalt. Ma mõtlesin, et on ulme, ja seepärast oli lihtsam minna pöörasema suunas kui et võtta seda toreda lihtsa jutustusena sellest, et näe, Väike Prints ootab, et keegi võtaks ta raamatukogust kaasa, anname talle võimaluse maailma näha. Esialgu tundus see lihtsalt autori katsena proovida kirjutada eri hääli, jäljendada tuntud kõnelejaid, aga lõpuks eesmärgile pihta saades tundub, et see võiks meeldida emakeeleõpetajatele.

Kerge ju kujutleda emakeeleõpetajat, kes annab seda lugeda oma kaheksandale klassile, et nad mõtleks sellele, kuidas raamatud ja selle tegelased “elavad oma elu”. Tajun sellise emakeeleõpetaja veidi naiivset õhkamist, et sõnum on ju jagamist väärt ja et siin kasutatakse peent kirjandusvõtet, isikustamist (või on siin metafoor või metonüümia või saab seda nimetada mõne muu peensusega). Võib-olla võiks tekst sellises tunnis isegi täitsa töötada. Mine tea, võin proovida.

Väljaspool klassiruumi ei töötanud tekst kuigivõrd, õigupoolest puudus konflikt, mis teeks jutustatavat mainimisväärseks sündmuseks - lihtsalt üks raamatusõber toomas poest raamatuid… Kui tegelane olnuks kirjanduskauge (või vähemalt leige selle suhtes), siis oleks siin mingit punktist A punkti B jõudmist. Ja emakeeleõpetajal oleks rohkem, millega mängida. Tuntud raamatutegelased isegi ei “elanud oma elu”, vaid nad lihtsalt ootasid raamatupoes teiste omataoliste seas ja esitlesid endid kundedele, et keegi neid endaga koju kaasa viiks ja täidaks piiritu rõõmuga nende õhtud (ja ehk ka ööd).

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-kohtumised-raamatupoes

Seal lumises põhjas

Maniakkide Tänav

Uhti, uhti uhkesti, Kristjan Jaak Peterson läks Tartust Riiga! Teadusulmeliseks keeratud biograafiline jutt kõneleb viimase eesti keelt kõneleva tegelase minemisest Rig-Asse ning erinevatest entiteetidest, mis temaga kaasas on.

Siin on inimolendiga sümbiootiliselt liituv tulnukaliik, siin on üksildust tundev ja seltsi vajav keelepõhine tehisintellekt, seega on sel tekstil üks väga konkreetne sihtlugeja - mina mõni aasta tagasi, kui tegin lõputööd tehisentiteetidest. Põnevad tulnuklikud põimumised inimesega ning inimese-masina suhete keerustumine olid mulle toona nii kohutavalt põnevad teemad kontseptuaalses mõttes, ma oleks nii sillas olnud selliste teemade normaliseerumisest Eesti ulmes.

Praegu lugedes tundus siiski, et tekst mõeldud pigem autorile kui lugejale (kordan end: isegi mitte lugejale temas (ei olnud võetud eesmärgiks kirjutada tekst, mida meeldiks talle lugeda), vaid lihtsalt talle kui kirjutajale.) Kui terve tekst on läbiv viide millelegi muule - kirjutatud emakeelepäeval ja mõeldes Kristjan Jaak Petersonile, tore ju -, siis on tekstil raske väljuda nende viidete gravitatsioonist. Lugedes ei huvita kuigivõrd, mis jaaguga põimunud Krissust saab, palju tähtsam on, millal ja kuidas kasutatakse ära nimi “Peterson”.

Lugedes kimbutas üks vajakajäämine, mis tuleneb liig suure müüdi kasutamatajäämisest. Peterson on minu meelest äärmiselt huvitav tegelane - geniaalne polüglott, kes esimese eesti luuletajana vältis riime ja nn korralikku värssi, eelistades Antiik-Kreeka luulevorme ja selle suurejoonelist hoiakut; kelle põhilisim muusa oli keegi Alo [seega homoluuletaja - tõik, mida siiani ei suudeta kuigivõrd seedida]. Kui taandada ta lihtsalt nime äranimetamiseks, siis kaotatakse palju. Ma ei ütle siiski, et on täiesti seosetu nime äramainimine - siin on ikkagi Tartu ja Rig-A ja juba pealkiri on võetud tema kuulsaimast luuletusest “Kuu” -, ka ei ütle ma, et peale Petersoni nime äramainimise pole ses tekstis midagi Maniakkide Tänava poolset - tulnuksümbioosid ja tehisintellektid ikkagi -, aga ometi jäi äraõrritatud tunne.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-seal-lumises-pohjas

Emotsionaalne irratsionaalsus

Mairi Laurik

Kosmoselaev saabub raamatukokku ja lugeja saab teada, mis funktsioon on raamatukogudel kauges tulevikus ning milliseid ohvreid ollakse nõus kandma raamatukogusüsteemi toimimise nimel.

Mõeldud neile, kes on skeptilised raamatukogude positsiooni suhtes muutuvas ja tehnologiseeruvas maailmas.

Väike kõrvalepõige: kui Christopher Eccleston mängis peaosa ajarännusarjas “Doctor Who”, läks ta oma teises seikluses Rose Tyleriga peole, mis toimub Maa hävinguhetkel - mitme miljardi aasta kauguses tulevikus. Ta ütles oma inimkaaslasele, et kõik meeletult teadvustavad inimkonna lõppu ja Maa lõppu ja arvavad, et see juhtub nüüd ja kohe - selle peale ei julgenud keegi aga tulla, et kõik võib veel kesta. Et Maa jääb püsima. (Seda osa tuuakse tihti esile kui sarja üht esimest suurt pettumust pärast väga tugevat esimest osa, aga see vestlus ja mõte sisestas minusse optimismi sarja suhtes, tekitas huvi, pani kiinduma vaat et rohkemgi kui esimese osa tugevus.)

Mingis mõttes mõjub see tekst sarnaselt - käsitlused raamatukogude tuleviku suhtes oleks tavajuhul palju mustemates toonides. Autori tänavused raamatukogujutud on samuti olnud fantastilised või minevikulised, otsekui tulevik oleks vähem perspektiivikas suund usutava jutu kirjutamiseks. Seetõttu mõjub selline raamatukogude jäävuse rõhutamine toredalt.

Kõige kriitilisem olen pealkirja osas, see oli lihtsalt kehv ega haakunud kuigi hästi looga (kas polnuks “empaatiline irratsionaalsus” täpsem? Isegi see poleks kuigi hea pealkiri, aga ikkagi veidi vähem sisutühi. Sealjuures on tegemist teksti seest võetud fraasiga - ja teksti seeski mõjub kohmakalt). Loo teine pool on natuke liiga kiirete lahendustega, mida oli kohati kas veidi raske jälgida või millele oli veidi raske kaasa elada (mitte et see oleks täitsa jaburaks läinud - üks tegelane oli legendaarne ja ta otsustas raamatukokku jääda; teine oli “empaatilise irratsionaalsuse” faili looja ja jäi tema “asendajaks” laevale -, aga uued avastused toimusid kiiresti ja nendega ei andnud kuigivõrd haakuda). Võib-olla on veidi kiirustatud tekst. Tulevikunägemusena siiski tore.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-emotsionaalne-irratsionaalsus

Anomaaliad jadas

Mari Müstiik

Karvutu kottis silmade ja kottis näoga tegelane meeliskleb kuskil ekraani taga ja infojadade sees, kuni ta kaif takerdub, misjärel võetakse temaga ühendust ja nõutakse reageerimist ja ta nõuab millegi hävitamist. Puud kasvavad talle ette.

Keeleliselt huvitav tekst (kui kuskile paigutada keelelise talendikuse poolest Reaktori kirjutajate seas, siis ehk on siin veidi vähem kui Cat Heline’il või Marek Liinevil või, isver halasta, Manfred Kalmstenil, aga pügalate võrra rohkem enamikust teistest), esmapilgul arvasin, et enim sobiks kodumaist New Wave’i otsivale ulmekriitikule. Näiteks loetaks seda mingi praktikumi raames ja pärast saadakse kokku ja küsitakse, kuidas ka oli - ja kuigi tudeng A ei nautinud, siis vastab ta noogutades, et jaa-jaa, huvitav tekst, teistmoodi ulme, sel on palju kommunikeerida. Kursakaaslastele ei julgeks ta tunnistada, et ei meeldinud või et ei saavutanud sellega kontakti, vaid hakkaks seda nendega võidu kiitma. Ja vestluse käigus, praktikumi kestel taipab, et kurask, tegelt on mõtteid küll, tegelt oli ikkagi hea. Lihtsalt ei saanud sealt jutustusmõnu.

Ühesõnaga, sisu jääb esiti veidi hämaraks, veidi metafoorseks või vaat et luuleliseks, aga küllap ta millestki asjalikust siiski räägib. See on hea keelekasutuse võlu - kui tekst jääb täitsa kahtlaseks, siis kaunikeelsus jätab mulje, nagu sel kõigel oleks sügavam mõte ja teadlikum kava taga. Võiks ju öelda, et see nõme kiilakas on Putin ja puujuured on Ukraina väed - aga tekst on valminud enne sõda, nii et see tõlgendusvõimalus ei tööta. Palju paslikum tõlgendus - et see on kapitalismikriitika, majandusgurude kõikeõgiv numbrinauding, mis saab mööda näppe keskkonnalt (metafoorselt mõeldes: kliimakatastroofilt. Veidi tõenäolisemalt asjassepuutuv on lähenemine, et on hoopis fantaseeritud mingit trifiididepäevalikku “loodus hakkas vastu sellele ebaloomulikkusele” lahendust, mis on aga veidi naiivselt utoopiline).

Näedsa - keelekasutuse hääduse tõttu annan tekstile neid võimalusi, ei kanna seda maha tühipalja jauramisena ebamääraste numbrikaifidega ning ootamatu “puise” lõpplahendusega. Mis oleks siiski lihtsam lahendus, mugavam kriitikule. Lugenuks niisama enda jaoks, kergitanuks vaid kulmu, aga nüüd otsin ja tõlgendan.

Tõlgendamisindu pärssisid teksti 2 konkreetsust - numbrikaifi narkootilise joobe kaasatõmbavus (ehk see, et toda kaifi on kirjeldatud elavalt ja nauditavalt, mitte erapooletult, mis laseks rahulikumalt analüüsida, keskenduda sõnumile) ning dialoogi otsesõnalisus (kui jutumärkide ja otsekõne asemel olnuks kaudne kõne - “temale helistati ja öeldi, et” -, siis kadunuks praeguse dialoogi kohmakus; lihtlabane “talle öeldi, et ta peab sekkuma” andnuks lugejale vormi, mida ta saanuks täita omaenese kujutlusvõimeainesega). Kui need kaks konkreetsust olnuks ebakonkreetsemad, oleks lugu kuidagi ehedamalt mingis… ütlesin enne New Wave? Nendeta olnuks lugu hoopis newweirdilikumas registris. Mida see tekst ühe jalaga juba on. Praegu on peaaegu et lihtsalt veider lugu narkojoobest ja ootamatutest lõppudest. Osutan siiski asjaolule, et siinne kriitika taandub suuresti juhendiks: “Tegutse nõnda, siis on seda teksti lihtsam ära lahterdada.” Mis on vist nõmedaim asi, mida kriitik teha saab. Sellise enesekriitilise noodiga on ehk hea lõpetada.

https://www.ulmeajakiri.ee/?jutt-anomaaliad-jadas

Jutt: Viimane barrikaad (Tim Hornet)

„Korras! Mis nüüd, Doc?“ mees ajas end vaevaliselt püsti.

„Taimer käib, uks on jäädavalt kinni,“ mõtles naine valjult. “Ventilatsioon?”

“See ei tööta, vool on väljas.”

“Aga torusid mööda saaks liikuda?”

Muidugi ei saanud midagi sellist teha täies mõõdus inimene, kuid nende vaenlane oli midagi muud. “Sain!” Mees asus kiirelt ventilatsiooni juures nokitsema. “Tõkestamisfunktsioon on olemas. Aga see tähendab, et meil on vaid see õhk, mis ruumis.”

Naine vaatas kitli lehvides ringi. Juhtimistekk oli mõeldud umbes kümnele inimesele. Isegi kui õhku peale ei tulnud, oli siin kindlasti piisavalt vaid kahele pooleks tunniks.

„Pane kinni.” Ta toksis mõtlikult vastu lauda. “Jäi meil midagi kahe silma vahele? On siin veel sissepääse?"

Sõdur raputas pead. „Puhastusrobotite käigud veel on, aga need ei avane ilma elektrita.“

"Ja seda pole võimalik väljastpoolt uuesti sisse lülitada?"

"Rohkem kui kindel."

Naine ohkas südamepõhjast ning heitis end väsinuna suurele kaptenitoolile.

Milline päev! Ta oli surmväsinud, kuid mitte surnud. See oli tähtis. Ekspeditsioonilaeva arstina oli tal kohustus püsida elus. Tal oli töö.

Doktor köhatas hääle puhtaks ja vajutas kommunikaatori nupu alla.

“Ludvig von Überhausen. Terve meeskond nakatunud tundmatusse parasiiti. Arsti otsus: Kõrgeim ohuklass. Kuulub täielikule hävitamisele.” Ta lasi nupu lahti.

Paari hetke pärast saabus veateade. Sõnumi edastamine ebaõnnestus. Polnud imestada, parasiit kontrollis kõiki laeva tehnikuid ning side segamine väljaspoolt juhtimissilda polnud liialt keeruline - isegi ilma vooluta.

“Ei midagi?” uuris sõdur.

“Ei.”

“Mida me siis teeme?”

Naine turtsatas. “Seda mida vaja.”

Ta vaatas ekraani. Kakskümmend kaheksa minutit. Nii kaua pidid nad elus ja oma mõistuse juures püsima. Kuid vähemalt tundus see nüüd lihtsamini tehtav.

“Korras!” hüüdis sõdur ning libistas end ventilatsiooniluugist eemale. Siis jäi ta seisma ja haaras vasakust käest. „Doc!?“ Tema hääles piisavalt hirmu, et kaaslase tähelepanu endale tõmmata. Doktor pööras vaatama. Sõduri käes, naha all, sõelusid tumedad sooned, kui elus veremürgitus ning liikus nüüd mööda käsivart üles pea poole.

“Rooste küll! Ta sai aru mida me teeme!“ Arst oli hetkega püsti, tormas sõduri juurde ja haaras laseri. „Käsi sirgeks!“

Mees surus parema käe rusika hammaste vahele ja lükkas vasaku käe kehast eemale. Järgmisel hetkel lasi doktor sinna valangu. Musta plöga, verd ja konditükke pritsis kaptenisillale. Siis kaotas arst tasakaalu. “No ei!” Ta keeras end istuli ja rebis suka oma parema jala ümbert katki. Ka siin oli toimumas sama reaktsioon.

Pikemalt mõtlemata vajutas doktor päästikule. Adrenaliin summutas valu, kuid see tahtis endiselt silme eest mustaks võtta. Õhk täitus kõrbeva liha lõhnaga.

„Mul-mul on kangemat kraami vaja,“ pomises ta õrnal häälel, kui torkav valu järele andis. Külm higi kattis ta keha kui märg tekk.

„Kangemat kui laser?“ uuris sõdur väsinud häälel.

„On sul?“ Hääles kõlas lootust. Laser oli liiga detailne ja puhas. Pumppüss oleks teinud oluliselt suurema laastamistöö, andes parasiidile korraliku väljakutse. Valu, sellega sai ta hakkama, maksku mis maksab.

„Ei."

Naine ohkas. „Siis juua.”

“Ma arvasin, et arstid ei joo.”

“Ma arvasin, et sõdurid täidavad käsku.”

Doktor heitis oma kaaslasele pilgu. “Anna andeks. Ma olen lihtsalt väsinud.”

“Me mõlemad.” Mees vaatas ruumis ringi. “Miks sa üldse arvad, et siin midagi on? Sillal on joomine keelatud.”

“Ma tunnen seda kaptenit.” Doktor oleks hea meelega lisanud veel mõndagi Ludvig von Überhauseni kohta, kuid see polnud hetkel oluline.

Sõdur ajas end püsti. “No olgu. Tead sa ka kus?”

“Ei,” valetas naine. “Aga ma oletaksin, et kusagil tema käeulatuses. Tooli sees või konsoolis. Koputa. Kuskil on kindlasti tühimik.”

“Proovida ju võib,” sõnas mees, astus troonina kõrguva kapteni tooli juurde ja asus seda tööriistaga kopsima. Üsna pea oli kuulda kaja. “Sa oled selgeltnägija.”

“Ei, lihtsalt janus.”

Sel ajal kui sõdur tegeles tooli paneeli avamisega, vaatas arst oma jalga. Laserihaavad olid pea-aegu sulgunud. Must mass pundus ja pulbitses ning pressis end aegamööda aina rohkem ja rohkem tühimikku. “Kuidas su käsi üldse on?”

“Hetkel käitub viisakalt, päris paranenud veel pole,” vastas sõdur, vuristas viimase peidetud kruvi lahti ning lükkas paneeli eest ära. Siis oli kuulda vaid vaikust.

Arst krigistas hambaid. Ta teadis, et istme sees oli enamat kui ainult pudel jooki. Seal oli terve evakuatsioonikapsel. Küll väike, kuid ühele piisav. Peale tema teadis seda veel vaid kapten - aadlik, kelle suguvõsa raha eest kogu laeva käimas hoiti. Kõik teised olid asendatavad, aadlikuveri aga mitte.

“Leidsid?”

“Ah, jah,” mees viskas arstile uhkete graveeringutega pläsku. Naine haaras selle õhust ja keeras korgi lahti. “Kõik korras?”

“...jah, lihtsalt väsinud…”

Ta ei maininud kapslit. Oli see hea või halb? Kartis ta ehk, et arst võis seda põgenemiseks kasutada või oli tal hoopis endal plaanis viimasel hetkel sinna hüpata? Mõlemad võimalused olid mõeldamatud. Nad olid nakatunud ning pidid hävima koos laevaga.

“Meie terviseks! Kahekesi uhkelt lõpuni!” Arst tõstis pudeli huultele. Maitse polnud kiita, kuid piisas vaid väikesest lonksust, et tunda kuuma söövitavat jutti kehas ning surinat peas. “Sinu kord.”

„Ma pole kindel, et ma praegu tahan.“

“Lased mul üksi juua?” turtsatas arst. “Võta! Saab vähemalt midagi põnevat ajusse, juhuks kui parasiit tõesti sinna jõuab. Pealegi,” ta kallutas pead ja kiikas taimeri poole. “Meil on veel kakskümmend kolm minutit täita. Võiks seda siis ju nautida.”

Sõdur astus ligi, võttis pudeli ning tõstis sellele suule. “Pole paha.”

“Ma tean,” vastas arst, võttis pudeli tagasi ning loksutas seda. Pool pläskut oli juba tühi. Kõik head asjad said alati liiga ruttu otsa. “Meil midagi muud pole?”

“Ma isegi ei teadnud, et see siin on.”

“Aus.” Ta mõtles hetke. “Sa mõnda relva ei näinud kusagil?”

“Relva? Ei.”

Arst ohkas ja vaatas kaaslase poole.

Sõduri käsi oli nagu varem. Valang andis neile vaid viis minutit. Juba oli näha kuidas tume mass mehe käes hakkas kõrgemale liikuma - aeglasemalt kui varem, kuid sihikindlalt. Mõte end uuesti ja uuesti sõelapõhjaks lasta polnud meeldiv, kuid paremat võimalust polnud. Aju sodiks lastes oleks parasiit selle lihtsalt taastanud.

Arst haaras relva, siis jäi ta pilk selle lugerile. „Viimane valang?“

„Võimalik. Ma põgenedes laske ei loe.“

„Lisasalv?“

Mees raputas pead.

Rooste! Seda ühte valangut tasus hoida viimase hetkeni.

Mida neil üldse oli? Alkoholi? Seda polnud mahti nii raisata, pealegi oli pudel kohe tühi. Arst võttis lonksu ning kiikas ekraani poole. Taimer luges järgmise minuti maha - vähemalt midagi positiivset.

„Aja särk maha. Ja püksid! Ja kõik muu,“ käsutas doktor ajades end istme najal püsti. Jook oli pähe hakanud. See oli hea. Talle oleks meeldinud aju enne parasiiti sodiks juua – eks tule siis kui julged – kuid tarbitavat kraami oli selleks liiga vähe.

Sõdur seisis kui soolasammas.

„Riidest lahti!“

„Miks?“

„Me peame nägema nakkuse liikumist.“

“Sul on sama mure,” sõnas mees ning osutas naise jala poole. Ka naine vaatas. Mustad sooned olid juba reiel ning liikusid edasi.

“Rooste! Riidest lahti! Hoiame üksteisel silma peal!“ Ta ajas valge kitli seljast ning asetas selle kaptenitoolile. Siis käristas täielikult katki sukad. Järgmiseks seelik. Ta mässas tükk aega tülika lukuga, mis alati poolel teel kinni jäi. Lõpuks surus ta selle kärinal üle puusade maha.

Särginööbid aga nii lihtsalt alla ei andnud. Kas oli see alkohol, närv, parasiit, või liiga kaua kohvita olek, kuid ta käed värisesid liialt, et nööpe avada. Särgi katki rebimiseks aga jõudu nappis.

“Las ma aitan.” Sõdur võttis mõlema käega naise särgist kinni ja rebis nööpide lennates selle eest lahti.

Mehe suunurk tõusis ülespoole.

“Mis sa muigad?”

Mees kehitas õlgu. “Olen alati tahtnud seda teha, aga pole raatsinud särki lõhkuda.” Ta libistas riideräbala mööda naise õlgu maha. “Aga palun.”

“Tore et sain su unistusi täita. Kas sa oled äkki veel tahtnud midagi alati teha?” märkis arst sarkastiliselt.

“Jah. Seda.” Sõdur astus lähemale, asetas käe naise põsele ja surus oma huuled vastu tema omi.

Mehe kehakeelest oli tunda, et ta ootas vastupanu, kuid naine lasi suudlusel juhtuda.

Peale mõnda sekundit liikus mees eemale

“Hakkas parem?” muigas doktor, siis aga jäi ta pilk pidama mehe käel. See oli sama käsi, mille ta enne sodiks lasi. Nüüd oli see täielikult ühes tükis ning ootamatult normaalset värvi.

“Rooste!”

“Mis on?”

Ta lükkas sõduri eemale ning käis pilguga üle ta poolpalja keha otsides parasiiti. Treenitud lihased, haavad, armid…Tume vilksatus! See liikus alla! Doktori näole tuli muie. “Ma vist tõesti meeldin sulle.”

Sõdur vaikis ning punastas kergelt.

“Võta püksid ära. Me muidu ei näe, kuhu see täpselt läks.”

Sõdur vaatas alla, seejärel pesuväel naist enda ees. “Sul on sama mure.”

“Ei,” vastas doktor. “Ma nimelt ei ole erutunud. Naistel on selleks enamat vaja.”

“Kui sina mitte, siis tema küll.”

Naine vaatas alla. Tema haavatud jalg oli ootamatult tavalist tooni, kuid pesu vahelt oli märgata tumedaid vilksatusi. “Sa igavene…” pomises naine enda ette.

“Mis ta teeb?”

“Kindel pole, aga kui ma peaksin pakkuma, siis ta õpib paljunemist ja erutust.”

“Aga sa pole ju erutunud.”

Kui pilgud oleksid suutnud tappa, oleks sõdur siinsamas surnuna maha kukkunud.

Mees suunas pilgu maha. Pool minutit, mis tundus kui igavik, oli ruumis kuulda vaid masinate undamist.

“Mis edasi?” kogeles mees viimaks.

“Šokolaadist dildo.”

“Mida?”

“See olukord on šokolaadist dildo. Magus, põnev, imelik ehk isegi erutav. Kuid teadmisega, et lõpp saab olema äärmiselt ebameeldiv.” Naine muigas. “Ja ma arvan, et mul pole midagi selle vastu. Oleks ka hullemaid viise kuidas minna.”

Mees neelatas. “Sa mõtled, et me-”

Ta ei jõudnud lõppu. Juba surus naine oma huuled tema suu vastu. Seekord oli tunda ka tema higist kleepuvat kuuma keha.

“Ei sobi?” uuris naine peale suudlust. “Või sind segab see, et ma olen arst?”

“Ei. Kindlasti mitte. Lihtsalt…” ta vaatas allapoole.

“Kui see sind lohutab, siis minule kah ei meeldi mõte, et miski olevus mu intiimelu uudistab. Kuid vähemalt teame me nii kus ta on, Mark.“ Amet kohustas arsti kasutama meeste tiitleid, suhtuma neisse kui töövahendisse, kuid muidugi teadis ta ka nende päris nimesid. “Ma ju meeldin sulle?”

Sõdur neelatas. „Jah.“

Doktor näksis huult ja libistas sõrmedega üle mehe selja. Mees oli ähmi täis kui teismeline poiss. See oli armas ja üllatavalt erutav.

„Isegi minu nimi? Ma usun, et sa oled selle välja uurinud, kui ma tõesti sulle nii väga meeldin.“ See oli vaid mõnel dokumendil ning ausalt oli arstil sellest juba ükskõik, kuid ta oli siiski toode, mida ei lastud neil kunagi unustada. Iga toote ametlikuks nimeks oli tema kood.

„Mul on numbrid ja võõrtähed alati meeldinud,“ kogeles Mark.

„Või nii.“ Naise pilk libises üle sõduri massiivse keha. „Aga ütle mulle siis midagi ilusat. Naised on ... delikaatsed. Me armastame kõrvadega.“

„Sul on ilusad kõrvad.“

Naine turtsatas, kuid mitte pahatahtlikult. „Ma mõtlesin rohkem, et proovi külge lüüa.“

Mark vaikis, siis justkui tahtis midagi öelda, kuid vaikis taas. „Kuidas sa iludus küll siia sattusid?“ pakkus ta ebalevalt.

„Põgenesin koos sinuga.“ Naine ohkas valjult. „Oh Mark-Mark. Mida ma küll sinuga peale hakkan. Külge lüüa ei oska, komplimente ei tee-„

„Ma ütlesin, et sul on ilusad kõrvad.“

Naine turtsatas. „Kui tihti sul sellise komplimendi peale naised voodisse hüppavad?”

Ta ohkas.

Midagi paremat neil parasiidi tähelepanu juhtimiseks käepärast polnud ning mida aeg edasi, seda parem viimane kähkukas tundus. Doktor oli korduvalt surmaga silmitsi seisnud ning mõelnud ka enda võimaliku lõpu üle. Minna mõnust oiates oli luksus, mida enamikele ei antud.

“Olgu, Mark. Võta mu pesu ära,“ andis naine käsu.

“Lihtsalt nii?” oli sõdur ähmi täis.

„Muidugi mitte lihtsalt nii. Hammastega,“ turtsatas naine ning pani silmad kinni.

Mark ei hakanud kohe pihta, kuid peagi tundis ta, kuidas mehe hingeõhk liikus mööda keha. Püksikud kadusid kiirelt - mees võttis reie sisekülgedel ja tagumiku juures rohkem aega kui vajalik olnuks. Naine tegi vihjeks rinnahoidja kinnituse lahti. Hingeõhk liikus mööda keha üles, rebides peagi paelad kaela juurest ning kõditades rindade alt.

Kui riided läinud, püüdis ta mehe pea oma käte vahele ning juhatas ta suu enda oma vastu. Huuled sulasid kokku, nagu ka higiga kaetud kehad, mis lausa kleepusid üheks. Õhus oli tunda higi, masinate ja kõrbenud liha lõhna.

Endiselt suudeldes, võttis doktor mehe käe ja pani selle oma rinnale, siis libistas seda mööda oma keha alla. Ta peatus pikalt alakõhul ning liikus siis aeglaselt, justkui õrritades, allapoole. Mees tahtis kiiremalt minna, kuid naine hoidis teda jõuga tagasi. Neil oli küll kiire, kuid seda teekonda tuli nautida.

Kui sõrmed lõpuks kliitorini jõudsid, läbis naise keha kerge ehmatus. Ta liigutas mehe kätt enda omaga, juhtides seda just nii nagu vaja - see tekitas mõnuvärinaid üle terve keha.

Ta tegi korraks silmad lahti. Ekraanil vilkus kaksteist. Jah, see oli tehtav.

„Mark,“ sosistas ta. „Tule mu sisse.“

Mees astus korraks eemale ning tõmbas kiirelt püksid jalast. Seejärel kleepusid ta huuled naise suule, samas kui lihaselised käed, üks neist õliselt läikiv, kuid mitte enam üdini tume, tõstsid naise üles ja toetasid ta külmale lauanurgale.

Doc põimis oma jalad ja käed mehe ümber. Järgmisel hetkel tundis ta enda sees pulseerimist. See polnud ainult sõdur, vaid ka parasiit. Ning ka tema enda osa liikus kaasa, justkui soovides naudingut. See oli grupikas ja tal oli seda vaja. Ta oli selle ära teeninud.

Mark võttis juhtimise enda kätte, tungides aina kiireneva rütmiga tema sisse. See oli hea, kuid saanuks olla veel parem.

„Põrandale,“ sosistas naine ebaühtlase hingamise vahele. “Lähme põrandale.”

Mark haaras naisest taaskord tugevamalt kinni, ning tõstis ta maha, jätkates oma tegevust tema jalgevahel. Ühel hetkel surus doktor aga oma jalad mehe ümber kinni ning keeras end mehe peale - ta võis tunduda õbluke, kuid oli sama heas vormis kui keskmine sõdur.

Doktor ajas end istuma ning liigutas end üles-alla, libistades sõrmedega üle mehe kõhulihaste.

Ta teadis, mida ta tegi. Kuhu ta liikus ja kuidas sinna sai.

Juba kuulis naine südamelööke kõrvus. Kogu keha läbistav värin oli pea-aegu kohal.

Kuigi ta keha oli lootusetult andumas, lõi midagi peas häirekella. Mitte kunagi varem polnud lõppu jõudmine nii kiiresti käinud. See oli kahtlane.

Aga miks läks parasiidile korda see, et nad seksisid?

Muidugi!

Asi polnud mitte tegevuses endas, vaid lõppu jõudmises. Peale seda tuli õndsus, puhkehetk. Kas polnud see mitte parim võimalus mõistuse üle võtmiseks? Ja kui tema mõistus oli parasiidi valduses, piisas vaid paarist sekundist, et laeva hävitamine peatada.

Hetkega oli Doc kaine ja kalkuleeriv. Või vähemalt osa temast. Tal polnud enam võimalik end peatada – keha liikus kui omast inertsist kindla lõpu poole.

Endiselt mehe peal, keeras ta end ümber. Ta vaatas higist ja pisaratest uduste silmadega ekraani suunas.

VIIS?

Ta oli just määranud kogu koloonia hukule ning nüüd oli liiga hilja midagi ette võtta. Ta oli arstina ebaõnnestunud. See üks töö, ning-

Äkki märkas ta silmanurgast metalset läiget.

Muie libises üle doktori näo. Kaks nakatunud inimest olid kenasti lähestikku ning nii oli ka parasiit. Tarvis oli täita viis minutit. Ühest laseri valangust piisas.

*

“Ülemkomandör, oodake!”

Turske mees pidas hoo kinni. Üks Überhausen’i nime kandvatest alustest oli hävinud. Ilma kommunikatsiooni või seletuseta ning nüüd, kui tal oli võimalus selle kohta aru pärida, peeti teda asjatult kinni. “Mida?” urises ta läbi hammaste.

“Me oleme kindlaks teinud, et see ei ole Ludvig von Überhausen.”

“Kuidas?” Ülemkomandöri niigi punased põsed läksid veel punasemaks. Kuidas julges keegi alamatest kasutada vaid aadlikele mõeldud põgenemisteed? See oli ennekuulmatu. Keegi teine ei tohtinuks sellest isegi mitte teada. Välja arvatud…

“Laeva arst?” Ta oli alati arvanud, et ilusate ja tarkade kloonide kasutamine laeva meditsiinitöötajatena oli riskantne, samas leidus väheseid, kes olid valmis vabatahtlikult kõiki neid teadmisi omandama ning oma elu ohtu panema. Vähemalt mitte nii odavalt.

“Ainult viiekümne protsendi ulatuses.”

“Tema lähisugulane siis?” mühatas ta, saades ka ise hetk hiljem aru, kui rumalalt see kõlas. Klooni lähisugulane - sellist asja polnud olemas. Nad olid tööstuslikult disainitud oma funktsiooni täitma. Kui seal oli ka mõningane kokkulangevus, siis oli see juhuslik.

“Me alles proovime aru saada, kellega täpselt tegu on,” selgitas abiline, jättes ülemuse vea märkimata.

“Tehke kapsel lahti ja ma küsin tema käest ise,” turtsatas ülemkomandör. “Mul on palju küsimusi.”

“Ma soovitaksin mitte. Me ei tea, mis ohud oodata võivad.”

“Kas tal relvi on?”

“Relvi oleks me tuvastanud.”

“Ja me oleme veendunud, et tegemist on inimesega?”

“Üsna. Me kasutame turvalisuse huvides juba mõnda aega kahefaktoriaalset kontrolli. Me nimelt  tuletame võimalikud vane-”

“Ehk siis inimesest vanemad, ise inimene, jah?” mühatas ülemkomandör. “Ma ei pea tehnilist osa teadma. Tehke lihtsalt kapsel lahti, et ma näeks, kelle me avalikule hukkamisele saadame.”

“Kuidas soovite, ülemkomandör.” Abiline andis märku ning masinad keerasid udupahvaka saatel kapsli lahti.

“Kes sa oled?” nõudis ülemkomandör kissitades silmi. Seal ei paistnud kedagi.

Siis saabus pimedus.

Jutt: Kuidas vabaneda kassinahast? (Maniakkide Tänav)

1.

Kujud seisid linnaväljakul. Need olid mees ja naine. Naine lamas selili, jalad laiali ja mees oli tema ees, tõlv püsti, valmis iga hetk naise armukoopasse sisenema. Linn nende ümber oli varemetes, puud ja rohi olid juba tunginud kõikjale, tänavakivide vahele, majadesse, põõsad klammerdusid müüripragudesse ja tornide katustele. Juba aastasadu ei käinud siin kedagi peale valvurite. Vaid paari vahitorni hoiti korras, kus selle paiga vardjad peavarju leidsid. Nende tööks oli linnast ja eriti linnaväljakul kõrguvast püramiidist ja selle tipus seisvatest kujudest hoida eemale kõik seiklejad, uudishimulikud ja pahatahtlikud.

Tõlvet, suur turske mees, vahtkonnavanem, kelle töö oli linnast võõraid eemale hoida, kuid kes juba aastaid ei olnud siin kedagi võõrast näinud, istus linnamüüril ja popsis igavusest piipu. Tõlvet oli kunagi unistanud lahingutest, maadevallutustest, kuulsusest lahinguväljal, kuid selle asemel määrati ta hoopis siia, valvama Öölast ja Siuvagu. Lapsena oli küla nõid talle ennustanud väejuhiks saada ja sellest ajast püüdis Tõlvet ka oma suure tuleviku järgi käituda. Eeskujulikumat valvurit ei olnud nende kujude juures veel kunagi olnud. Seega polnud ka mingi ime, et just tema kõigest mõne aastaga nende valvurite pealikuks tõusis. Kuid kahjuks polnud mitte kedagi, kes oleks tahtnud siia tungida, võidelda nende kahe keskväljaku püramiidi otsas kõrguva lummutise nimel, et Tõlveti saatus lõpuks tõeks saaks ja tõesti, kellele neid kahte kuju vajagi oli. Nood kaks olid kunagi iidsel ajal püüdnud saavutada saavutamatut, saada lummutisteks, vägevaimaiks olevusiks maal ja taevas. Kuid lummutisi oli terve maailm täis ja veel kahte lisaks polnud kellelgi tarvis.

Täna oli Tõlvet ihuüksi oma kohust täitmas. Pässik Kaljupoeg, üks tema parimaist käealustest, pidas lähedases külas pulmapidu ja ülejäänud vahtkond trallitas ja lustis seal terves koosseisus. Igaks juhuks oli Tõlvetil signaalsarv, et neid ohu puhul tagasi kutsuda, kuid juba aastaid oli sellega vaid vareseid hirmutatud. Vastikud elukad, kes kippusid vahtkonna torni peale pesi tegema ja kõike täis roojama.

Seda suurem oli Tõlveti üllatus, kui ta kõrv tabas linnaväljaku poolt kerge karjatuse. Hämmeldunult tõusis vahtkonnaülem müürisakile püsti ja küünitas üle sisse langenud majakatuste ning üksikute puuvõrade väljaku poole vaatama. Kujud olid omal kohal nagu ikka, kuid täna oli seal veel keegi. Kauguse tõttu oli raske aru saada, kes seal oli ja mida ta askeldas, näha oli vaid tumedais rõivais inimkogu ringi liikumas. Kes võis olla säärane püstiogar, et julges neetud kujude lähedusse minna?

Tõlvet vandus valjusti ja ronis müürisakilt alla. Ainult lollakas läheks väljakule, kujude lähedusse, sest kuigi kaks lummutistega võrdseks saada soovivat sõgedikku olid rivaalitsevad lummutised kunagi muutnud kivideks, roomas miski ikka veel väljakul ringi ja pööras neil, kes liiga kauaks kujude lähedusse jäid või hullem veel, otse nende juurde läksid, mõistuse täiesti pahupidi. Kujud elasid ikka veel ja teadsid väga hästi, mis ümberringi toimub. Nad püüdsid kasutada kogu kättesaadavat maagiat ja iga võimalust, et end needusest vabastada ja panna iga mööduja neile ohverdama. Vaid tänu sellele, et keegi neile ei ohverdanud, püsisid nad veel oma kivist kestades. Just selle tõttu oli linn elanikest tühjaks küüditatud ja valve väljas, et mitte keegi, ei kogemata ega meelega, neile läheneda ei saaks. Valvuritel olid ohutised, mis neid kujude needuse eest kaitsesid, kuid needki ei aidanud lõputult ja ohutisi pidi tihti uuendama. Kuna valvureil aga polnud juba ammust ajast mingit asja kujude juurde olnud, siis ei viitsitud ka ohutistega jamada. Vaid Tõlvet valmistas paar korda aastas omale uue kaitsva amuleti.

Rutanud raskel sammul müüritrepist alla, kobas Tõlveti käsi nüüd tahtmatult ohutise järgi. Soed ja karud seda Pässikut pureks, mõtles ta, et tollel just nüüd oli vaja oma pulmapidu pidada. Igal tavalisel päeval saatnuks ta enda asemel kujude juurde mõne käealuse, kasvõi sellesama Pässiku, kuid nüüd pidi Tõlvet ise koha peale minema asja uurima. Viimane kord, kui ma selliseks jamaks loa annan, kirus ta ennast. Või teadis võõras, et valvurid on pulmas ja tuli just seepärast nimelt täna kohale? See mõte sundis Tõlveti sammu kiiremaks ja ta kohendas signaalsarve haaramiseks paremini valmis.

Peagi oli ta väljaku ääres, kuhu ta oli vaid paaril korral, siin alles tööd alustanuna julgenud käia. Pooleldi sisse varisenud majade mustavad uksed ja aknaaugud õhkasid külma, nagu sosistades, et ta väljakult eemale hoiaks, kuid seda ei saanud ta teha. Kui Kolbakorjaja peaks avastama, et keegi oli kujude juures ohverdamas käinud, siis ootab Tõlvetit pikk ja piinarikas igavik tema pealuudest hiigeltornis. Justkui selle kinnituseks riivas vahtkonnaülema jalg üht pealuud, mis kuiva kolinaga eemale veeres. Kahe lummutiseks püüdleja ohvrite jäänused olid siiani linnaväljakule ja püramiidi astmeile laiali pillutatud. Pealuud, luukered, käe- ja jalaluud olid siia jäänud õnnetutest ohvritest, kelle veri voolas kunagi astmeid pidi alla, et väestada kahe hullumeelse kehasid ja hingi. Tõlvet astus luukeresid vältides väljakule ja nüüd oli päris kindel, et keegi võõras oli kujude juures.

Vähe sellest, noor naisterahvas oli endalt heitnud valvuri must-rohelised peturõivad ja seisis ihualasti püramiidi tipus. Tõlvet, kes sellist vaatepilti oodata ei osanud, neelatas tahtmatult, sest naise keha tundus täiuslik. Selle alasti ilu oli midagi säärast, mida ta juba aastaid ei olnud näinud. Kivist armastajad tundusid tundmatu kaunitari taustal hiiglaslikena, mees kõrgus temast vähemalt peajagu üle ja kivist altaril selili lebava Siuvao rinnad, mis kuu poole sirutusid, olid suuremad kui võõra naise pea. Kuupaistese taeva taustal oli naine ka ise kui hõbedane kuju. Kuum laine käis üle Tõlveti ja tal läks hetkeks meelest, et pidi sissetungija kiiremas korras kujudest eemale rebima. Viibides enamuse aja siin karvaste, hatuste ja robustsete, rohkem mõistusealgega loomi, kui inimesi meenutavas täitanud valvurite seltskonnas, lõikas hele-hõbejas naiseihu sügavale Tõlveti hinge ja ihusse. Vahtkonnaülem jäi seisma ja lihtsalt vaatas, kartes naist hirmutada, lootes, et too seisab veel mõne hetke, mitte ei haara ehmunult laiali pillutud rõivaste järele.

Naine, nii ebamaine, nii õhuline nagu viirastus, tõepoolest ei märganud valvurit, kuid ta ei jäänud ka paigale seisma. Selle asemel haaras ta hoopis Öölase kivist kürvast ja hüppas sellele toetudes kergejalgselt ning pehmelt Siuvao siledale kõhule.  Alles nüüd märkas Tõlvet, et naisel olid teravad, väikeste tuttidega ilvesekõrvad ja tema niuete kohal sirutus kehast välja karvane, kohev saba. Libard! See avastus käis kui külm laine üle mehe mõistuse ja paiskas Tõlveti välja tema unelevast seisakust. Kahte astet korraga võttes sööstis vahtkonnaülem püramiidi treppi mööda üles.

Samal ajal kummardus naine või ilves või nende ristand, Öölase kivise meheau kohale ja hakkas seda keelega hellitama. Tõivet komistas ootamatusest ja uuesti käis kuum laine üle ta keha ja aju.  Korraks mõtles Tõlvet, et seal Öölase asemel võiks olla parem ta ise ja nii meelekindel ja vihane, kui ta ka oli, liigatas selle mõtte peale miski ta pükstes ja hakkas kuumenema, paisuma ja jäigenema, nagu oleks sinna sulakivi valatud. Iga sammuga muutus see sulakivist varras aina kivisemaks ja kivisemaks. Ilvesnaine kohendas ennast sellal Öölase ihuliikme kohal, tema saba, mis vonkles erutatult siia ja sinna, paljastas kaks roosat, täiusliku kujuga kannikat, millelt Tõlvet ei suutnud oma pilku kuidagi lahti rebida. Kui aga kannikate vahelt vilksatas veel  hõbedane, kuldsete karvakestega ümbritsetud kergelt niiske pragu, lasi Tõlvet kuuldavale tahtmatu karjatuse. Tema kujutlusse kerkis pilt, kuidas ta rebib ilvesnaise Öölase kara küljest lahti, see aga, alasti ja kiimane, hakkab vastu, püüab küünistada, väänleb ta käte vahel.

Mees uratas ja raputas pead, surudes oma sisemuses ärkavat himurat looma tagasi. Ta peab end vaos hoidma, haarama selle libardi endaga kaasa ja võimalikult kiiresti nende kujude juurest kaduma, enne kui kahe siinne maagia ta pea sassi ajab. Veel viimased astmed, naise ihu iga kumerus joonistus aina selgemini välja. Naise keha liikus graatsiliselt kaasa, ümar tagumik liikus üles-alla, rinnad õõtsusid, üks käsi oli pugenud jalgade vahele ja sõrmed silitasid ta õrna karvaudemega kaetud armukinku. Ma tahan teda, mõtles Tõlvet, kuid tabas end kohe sellelt keelatud mõttelt ning surus tahtejõudu kokku võttes lõuapärad kokku. Paari sammuga oli ta kohal ning haaras otsustavalt naise järgi. Tema vemmal oli nii kõva, et valus hakkas ja sel hetkel naine oiatas.

See kiimaline ja häbitu, nii selge naudinguheli andis Tõlveti kohusetundele jalaga otse hargivahele, sinna nii õrna ja samas nii jäika kohta. Mehe käed, mis naise poole sirutusid, haarasid tema kätest mööda ja krabasid hoopis rindadest ning Tõlvet pigistas neid suuri ja pehmeid, nii hästi tema laiadesse kämmaldesse sobituvaid mügarikke. Kuid kohusetunne suutis end siiski veel maksma panna ja vahtkonnaülem rebis sissetungija neetud jumalanna kujult maha. Ilvesnaine karjatas vihaselt ja keeras end välgukiirusel ümber, väikesed valged hambad irevil, silmad vihaselt ja kiimaliselt kilamas.

„Siin ei tohi olla,“ kähistas Tõlvet. Tema muidu nii võimas hääl tuli erutusest kuivast kõrist katkendlikuna ja hakitult. Ta surus naist kõigest jõust enda vastu, et see ei saaks minema lipsata ja ühes sellega surus ta teda ka vastu oma kuumavat ja kivikõva kürba. Naine tajus selle kohe ära. Tema võitlusvalmis ja kiskjalik nägu mahenes mõistmisest ning väike roosa keel käis nagu maitsva roa ootuses üle huulte.

„Otse vastupidi, siin just peab olema,“ sosistas ta ja surus end nüüd juba ise mehe vastu. Ta käsi liikus alla ja haaras Tõlvetil kubemest. Mees ahhetas. Naise juuksed olid sügavmustad, tema silmad veel palju tumedamad, nagu vedel pimedus imesid nad teda endasse, karvad kõrvadel, mis juuste vahel välja sirutusid ja sabal, mis korraks mehe põske paitas, olid kollakad ja pehmed ja Tõlvet tundis korraga, nagu kukuks ta kuhugi must-kuldsesse auku. Mees neelatas, kujutledes kuidas naine võiks maitseda, tema nahk, tema suudlus, tema kuum, märg jalgevahe, mille mahlad nõrguvad üle Tõlveti keele, sellal, kui ta paneb naise väänlema ja karjuma. Ta tahtis seda naist ja sellest kuidas naine talle otsa vaatas, pilk kindel ja igatsev, teadis Tõlvet, et ka naine tahab seda ja ei proovigi vastu hakata. Õrnalt puudutas Tõlvet naise nägu ja see esimene rahulik puudutas läbis teda nagu välgulöök. Võidurõõm läbis meest, võimsam ükskõik millisest võidust lahinguväljal. Ürginstinkt temas surus kohusetunde täiesti oimetuks, nõudes, et Tõlvet maitseks naist, puudutaks teda, täidaks ta oma seemnega. Naise käsi leidis mehe püksinöörid, sikutas need valla ja Tõlveti kuum ja tõmblev nui sööstis välja, surudes end alasti naisekeha vastu.

Tõlvet andis oma ürginstinktile järgi, ta haaras naise puusadest, tõstis ta üles, surudes seljaga vastu altarit ja sellel lebavat Siuvao kuju. Jumal, kui näljane ta oli, naise järgi, selle ilvesnaise järgi siin. Ta surus end aeglaselt, kuid kindlalt libardi niiskesse sügavikku. Naine ahhetas, ta pea langes tagasi, suu poolavatud, keha hakkas liikuma samas rütmis mehe tõugetega, jalad klammerdusid Tõlveti piha ümber, ahmis ta endasse kõike, mida mehel pakkuda oli. Ürginstinkt Tõlvetis nõudis ja naine andis, sama näljane naudingu järele nagu meeski. Tema märg kuumus pööras Tõlveti täiesti segi ja mees rammis teda nagu ta veel kedagi ei olnud ramminud, ei voodis ega lahinguväljal, kuni naine surus armuagoonias talle küüned sügavale selga ja Tõlvet tardus mitmeks pikaks hetkeks, tundes, kuidas seeme temast välja voolab, täites naise sügavamaid soppe. Ürginstinkt temas oleks nüüd pidanud järgi andma, kuid ta oli endiselt sama kõva ja janune nagu ennegi. Ka naine ei olnud veel valmis lõpetama ning lõi hambad talle kõrva, nõudes lisa. Tõlvet möiratas ja lasi tormitsevatel tunnetel end veel täielikumalt haarata.

Pildi autoriks  Sonja Jonne Moora.

2.

Kui Tõlvet silmad avas, lebas ta kuju kõrval, mässituna oma paksu villasesse keepi, mis oli ühtaegu nii küljealuse, kui teki eest ja tema kaisus magas, selga vastu meest surudes, saba ja kõrvadega ilvesnaine, soe, alasti ja tihedalt tema vastu liibunud. Tõlvet pilgutas mitu korda silmi ja püüdis aru saada, kas see on uni või tõelisus ja jõudis järeldusele, et kõik on vist ikka päriselt. Nad olid keppinud kaua ja ihaga ning rammetuna üksteise külge klammerdununa varisesid magama alles pärast täielikku kurnatust. Kuid isegi unes oli Tõlvet näinud lakkamatut armupidu.

„Oledki ärkvel.“

Naise hääl kõlas madalalt nurrudes ja tema sabaots, mis keebi alt välja sirutus, tõmbles paar korda siia ja sinna. Väike soe käsi haaras mehe vemblast ja Tõlvet oiatas. Ikka veel pooleldi unenägude mõju all olevana, ei olnud ta arugi saanud, et tal oli jälle… või siis ikka veel, kõva nagu puujuurikas. Tõlvet nõksatas midagi mõtlemata oma puusi tihedamalt naise vastu, surudes oma kara ta jalgade vahele, libistades naise häbememokad laiali, otsides ta märga sügavust.

„Mul on tunne nagu ma poleks üldse maganudki,“ pomises ta ja une ajal vaikselt tagasi hiilinud kohusetunne mõtles, et mis kurat võtaks toimub? Kes on see naine ja miks ma teda minema ei peksa?

„Veel?“ küsis naine ja mees kuulis, kuidas ta keelega huuli niisutas. Mees neelatas, ta tundis ikka veel oma keelel naise maitset, nende möödunud hullumeelsest ühtimisest.

„Kes sa oled,“ sai Tõlvet endaga võideldes suuri vaevu üle huulte. Tegelikult ta ei tahtnud, et naine vastaks, sest ta ei tahtnud lobiseda, ta tahtis teda keppida. Naine vastas talle, kuid õnneks ka oma kehaga ja kui ta ei oleks vastanud, oleks mees juba järgmisel hetkel oma küsimuse unustanud.

„Mu nimi on Ranne.“

Tõlvet surus end temasse korra, kaks, kolm, kuid tõmbus siis naise protestist hoolimata eemale, keeras ta näoga enda poole ja vaatas talle tõsiselt otsa. Nende silmad kohtusid ja nende mõlema silmist paistis iha. Mees tahtis teda ja naine tahtis meest mitte sugugi vähem.

„Sa oled kõige ilusam naine, keda ma iial kohanud olen,“ ütles mees ja ta mõtles seda tõsiselt, kõigist nendest kõrvadest ja sabast hoolimata. „Ma ei tea ise ka, miks ma sind nii väga tahan, ma oleks pidanud su kinni võtma, kutsuma sarvepuhumisega oma kaaslased ja laskma sind linna türmi viia. Aga ma ei taha seda teha, ma tahan sind hoopis korralikult rautada, aga ma tahan enne teada, kes sa oled ja mida sa siin teed?“

„Sa meeldid mulle samuti ja eriti meeldib mulle su…“ naine langetas pilgu allapoole ja Tõlvet ei suutnud vastu panna ning suudles teda. Ahnelt ja jõuliselt. Ta needis ennast mõttes ja kiskus end suure vaevaga naisest uuesti eemale. Mis mul viga on? Öölase maagia? Aga amulett?

„Kes sa oled, Ranne?“ küsis ta uuesti. Suure vaevaga alla surutud iha muutis ta hääle loomalikuks urinaks. Ta vihkas ennast, et ta küsis, kuid ta ei saanud teisiti, ta oleks vihanud end veelgi rohkem, kui ta poleks suutnud seda küsida.

„Ma tulin, et neid olevusi tagasi tuua, aidata kivist välja ja paluda neilt vastutasuks teenet.“

Ta langetas pilgu oma sabale. „Sa näed mind, ma olen pooleldi loom, aga ma tahan saada tagasi inimeseks. Mitte keegi ei salli mind ilvesena ja mitte keegi ei ole minu poole kordagi vaadanud sooviga mind hellitada ja sinagi ei teeks seda, kui poleks Öölase ja Siuvao maagiat, mis siin ümbrust mürgitab, meid hulluks ajamas.“

Tõlvet uratas. See võis nii olla või mitte olla, ta ei suutnud praegu selgelt mõelda. Praegu oli see libard tema ees kogu maailm, parim kõigest olemasolevast, kogutud kokku ühte õrna ja meelasse kehasse.

„Ma tulen Kolbakorjaja pealuutornist,“ jätkas Ranne mahedalt ja liibus veel tihedamalt mehe vastu, sosistades talle kõrva, näkitsedes seda vahepeal ja tema käsi liikus üle mehe keha, pigistades ta lihaseid ja sikutades karvu. „Luupainaja, tema parem käsi, tegi minuga katseid, ristas mind ilvesega, kasvatas mulle saba ja kõrvad ja pöördus siis teiste katsete poole ja mina jäingi sääraseks. Ma tahan tagasi inimeseks! Ma ei taha olla loom!“

Seda öeldes ei suutnud naine end rohkem kontrollida ja haaras mehe kara järgi, kummardus selle kohale ja imedes end kaanina mehe külge. Tõlvet oigas nii sisemiselt kui välimiselt. Naine oli tulnud tegema just seda, mille ärahoidmiseks Tõlvet siin oli! Miks ometi? Talle meeldis see naine, meeldis hoolimata sellest, et ta teadis, see, et nad siin armumänge mängisid, oli nende kahe kuju ja neist välja imbuva maagia süü. Kuid see oli hea, see oli parim, mis Tõlvetiga üldse kunagi juhtunud oli. Ta mõtted olid sassis, ta teadis, et kui ta maagiaringist välja saab, siis ta kahetseb, mida ta teha kavatses, kuid tal oli ükskõik. Ta pigistas endast välja veel ühe küsimuse.

„Kuidas sa neid ellu äratad? Kuidas ma saan sind aidata?“

Ära vasta, tahtnuks ta kohe lisada, sest vastamiseks pidi naine tegema oma suu vabaks. Ranne vastas, kuid ta käsi võttis üle selle, mis suul pooleli oli jäänud.

„Kujusid karates,“ sosistas ta. „Kolbakorjaja torn on kogu maailma paljude ajastute tarkuste varasalv. See on ehitatud kõigi maailma olevuste pealuudest, see torn ulatub pilvedeni, alusmüüris on vundamendiks iidsel ajal elanud elavmägede koljud, seal vahel on inimestest vereimejate ja soerditeni kõiki elukaid, tipp on aga laotud lindude ja pisinäriliste luudest. Igas pealuus elab selle omaniku hing ja nad mäletavad kõike, mida nad eluajal kuulsid, nägid või õppisid. Meid, tema käealuseid, aga õpetati nendega rääkima, neid kuulama ja leidma neilt vastuseid ükskõik mis küsimusele Kolbakorjaja vastust vajab. Mina leidsin sealt vastuse iseenda küsimusele, sellele kuidas saada tagasi inimeseks. Selleks on vaja lummutise väge, et teise lummutise loitsu tagasi pöörata. Selleks aga, et lummutis minusugust aitaks, pean ma leidma viisi, kuidas too jääks mulle teene võlgu ja ainsad lummutised, keda minusugune suudaks aidata, on need kaks siin. Kui ma suudan nad kivi kammitsaist vabastada, siis on nad ehk nõus tegema ka minu heaks ühe väikse, laisa liigutuse. Ainult, et selleks pean ma neid kujusid niikaua kargutama, kuni neis kasvav seksuaalenergia kasvab nii võimatu pingeni, et purustab nõiduse. Ma pean Öölase kujul paugu lahti saama.“

Tõlvet tundis, et hoopis tema on valmis purskama ja haaras naise käest, rebides selle endast lahti. Teise käega kobas ta oma riidekuhjas ja tõi nähtavale rohmakad rauad käte jaoks.

„Mul on väga kahju, aga ma ei saa seda lubada,“ kähistas Tõlvet. „Ma olen seda paika valvanud juba viis aastat ja oleks neetud sant lugu, kui esimene, kes siia satub, ajab mul pea niivõrd sassi, et ma unustan kõik vanded ja need neetult pikad viis aastat ja lihtsalt lasen sul teha mida sa ei tohi teha.“

Ranne silmad läksid ehmatusest pärani. Mees ajas end vaevaga üles, lukustas rauad jahmunud libardi käte ümber ja rebis ta endaga kaasa. Tõlvet haaras teise käega oma sarve ja riided, niipalju kui neid kätte mahtus ja hakkas ennast needes ilvesnaist kujudest eemale vedama. Taibates, et ta ei tee nalja, hakkas libard karjuma, paljastas oma väikesed valged hambad ja sööstis mehele kallale, küünistas, hammustas ja peksis teda, kuid Tõlvet, kaitstes riidepambuga oma ikka veel kivikõva ihuliiget ja pehmet paunakest selle all, ei teinud ta visklemisest ja rünnakutest väljagi ning vedas naist aina lähemale ja lähemale tänavaotsale, kuhu ta teadis, et Öölase ja Siuvao hullutav mõju ei ulatu. Iha naise järgi pani ta seesmiselt värisema ja mees surus hambad kokku, et mitte sellele järgi anda ja siinsamas naisele otsa ronida ning oma himudele vaba voli anda.  Luud ja kondid nende jalgade all lendasid laiali, kui Tõlvet Rannet raugematu jõu ja vankumatu tahtejõuga mööda maad lohistas. Naine klammerdus talle jalgadesse, ronis mööda ta keha üles, püüdis teda kägistada, lõi talle hambad kaela. Mees korises, vankus naise raskuse all, heitis oma riided minema, riputas sarve kaela ja püüdis Rannet maha rebida, kuid ta käed libisesid naise higisel nahal, suutmata kuskilt korralikult kinni haarata. Alles siis kui ta sai kätte ilvesnaise saba, õnnestus tal see kräunuv ja kriiskav raevukera oma kaelast eemale rebida. Tõlvet ahmis õhku, väänas naise valuvõttega kringlisse ja lohistas ta viimased sammud päästva tänavaotsani. Seal tundis ta, kuidas ta mõistus lõplikult selgines ja kahe lummutise maagia neist mõlemist lahti laskis. Mees ähkis ja põrnitses oma vangi. See oli samuti vagusi jäänud, istus ja lõõtsutas hingetuna tänavakividel, taibates, et enam ei ole midagi teha.

„Sa oled üks hull kassireo,“ kähistas Tõlvet, veri mööda kaela alla nirisemas, „ja ma oleks äärepealt otsad andnud, aga ei saa öelda, et ma poleks nautinud sellest iga hetke.“

Naine sisises ja näitas talle oma väikesi hambaid, mis olid mehe verest punaseks värvunud. Tõlvet kõverdas ühte suunurka ja otsis riidekuhjast üles vahisarve. Oli aeg kaaslased kohale kutsuda ja naine türmi saata. Vaid korraks kõhkles ta käsi, kuid siiski tõstis ta sarve huultele ja puhus seda nii kuidas hing võttis. Ranne vaatas teda lootusetu pilguga.

„Sa oled värdjas. Aga see kõik oli tõesti hea. Äkki veel viimane suudlus, enne kui mind rottidele söödaks visatakse?“

3.

Kui appi kutsutud valvemeeskond linnaväljaku juurde jõudis, avanes nii neile, kui Tõlvetile kummaline vaatepilt. Tõlvetile seepärast, et otse pulmapeolt ära kutsutuna oli pruut otsustanud, et ta ei lase oma peigmeest nii tähtsal päeval lihtsalt minema ja tuli kaasa ja koos temaga ka kogu ülejäänud pulmaseltskond, sõbrad ja naabrid, äiad ja ämmad ning kontvõõradki, kaasa oli haaratud ka söögid-joogid ja kokku oli seda rahvast ligi poolesaja inimese ümber.

Pulmarahvas peatus väljaku äärel jahmununa, nähes kuidas kaitsealuste kivikujude juures välkus valveülema paljas tagumik, mille ümber olid kassiliku graatsiaga keerdunud kaks siredasäärelist jalga, samal ajal kui Tõlvet kõigest hingest nende omanikku rammis.

„Ta on kujude mõju all,“ ütles peigmees ja tema hääl kõlas üllatunult. Kõigist inimestest oli Tõlvet see, kellest oleks kõige vähem oodanud, et ta lummutiste maagia lõksu satub.

„Tooge ta siis sealt ära,“ ütles pruut. „Aga vaata, et sa ise seal seda lirvat paugutama ei hakka.“

„Ära tee nalja, kallis.“

Peigmees pani amuleti kaela ja samuti tema kümmekond kaaslast.

„Jooksuga sinna, teie viis kahmate naise, meie võtame ülema ja jooksuga tagasi,“ kamandas peigmees. „Mitte mingit jokutamist.“

Võtnud veel veinipudeleist viimast korda julgustust, sööstis kogu salk linnaväljakule. Nad tundsid peaaegu otsekohe, et õhk oli kiimast hoopis paksem kui varem, mil üks või teine oli mingil põhjusel pidanud siit läbi lippama. Küllap oli selle põhjuseks Tõlvet ja tema kaaslanna, kes kujude maagiat juba teab kui kaua oma rautamisega toitsid.  Noored mehepojad, veinist hulljulged ja neid jälgivast rahvahulgast, kelle seast ei puudunud hulk näitsikuid, kelle ees ennast näidata, kangelaslikkust täis, sööstsid luudele koperdades püramiidi astmetest üles. Vein ja öö läbi pidutsemine olid aga teinud oma töö ja nad ei olnud sugugi nii kiired nagu nad kujutlesid end olevat. Veel enne kui nad kujudeni jõudsid, andis ühe mehepoja tahtejõud järgi ja ta hakkas end riidest lahti kiskuma. Seejärel teine. Rahvas tänava otsal kisas hoiatusi ja karjusid et nad otsa ringi keeraks ja tagasi tuleks, enne kui on hilja. Kuid juba oligi hilja. Piisas sellest, et esimesed kaks Tõlveti kireobjektiks oleva ilvesnaiseni jõudsid ja selle asemel, et teda hakata minema vedama, hoopis ise end tema vastu nühkima asusid, kasvas ka kujude maagia plahvatuslikult ja enam ei suutnud ükski valvureist, amuletiga või ilma, kainet mõistust säilitada. Kõik nad ilvesnaise ümber ei mahtunud ja suutmata end taltsutada, hakkasid mõned end nühkima kivist Siuvao kuju vastu.

Seda nähes karjatas pruut kiledalt ja sööstis oma mehele järgi, teda tormasid tagasi hoidma ämm ja äi ning paigale jäänute õuduseks hakkasid nemadki end juba mõnekümne sammu kaugusel paljaks kiskuma ning kohale jõudes sööstsid hetkegi kõhklematult paljaste kehade segadikku. Mehed tervitasid uusi naisi arulagedate huiletega ja peaaegu kohe kadusid need soovijate kehade alla. Sellest süttinud kirelõõmast ammutas kujude ümber lainetav kireväli nii palju jõudu, et silmale nähtamatu väli laienes kaugele üle oma tavaliste piiride, haarates endasse ka ülejäänud pulmalised.

See mis nüüd lahti läks, ületab kõik piirid, mida ette võiks kujutada. Inimesed hullusid ja tormasid aru kaotanult kujude juurde, rebisid end alasti ja püüdsid kujude otsa ronida, et jõuda Siuvao ja Öölaseni, kellest kogu see hullutav energia välja voolas. Rabelev inimkuhi kattis kujud peaaegu täielikult ja enamus ei pääsenudki keskele, sinna kuhu neid tagant piitsutav sund neid ajas. Osavamad ja tugevamad ronisid ees olijaile otsa, nõrgemad aga haarasid kõige lähema naabri järele. Kuid sellest hoolimata igale kuhjast välja jääjale siin paarilist ei jagunud ja nii mõnedki ei jaksanud või suutnud endale paarilistki otsida ning haarasid kõige järele, millega end vaid rahuldada võis. Sellal kui kuhja keskel rautasid mehed järgemööda Siuvao kivist armupragu ja naised nühkisid ja oigasid Öölase kürva otsas, nühkis väljaspool seda roosat ja higist hunnikut mõni naine end parema puudumisel püramiidi astmetest välja sirutuvate puujuurikate vastu või haaras maas vedeleva ümarama peaga sääreluu järgi.  Mehed seevastu püüdsid end suruda ükskõik millesse, millest võis loota, et nende tulitav kara sinna vahele mahub, ükskõik kas see oli siis mõni ammuli suu, kellegi kaenlaalune või laiem kivipragu.

Järsku kostis üle väljaku luust ja lihast läbi käiv möire ja pruut, kes parasjagu Öölase kürva otsas ratsutas, paiskus süsimusta joa otsas mitme meetri kõrgusele ja kukkus raginal puulatva, jäädes sinna, Öölase tõrvataolise lägaga kaetult, ühele oksale abitult rippuma. Mitmed tiirased näod jäid ahnelt jõllitama tema roosat kutsuvat pragu, mis nende peade kohal õõtsus, nii lähedal ja ometi käeulatusest väljas. Öölane liigutas ja inimesed, kes kõik end tema vastu nühkisid, pudenesid kuju otsast alla, kaasa arvatud peigmees, kes üritas oma niiska Öölasele suhu toppida. Selsamal hetkel oigas ka Siuvagu ja ajas end ekstaasist silda, paisates eemale kõik mehed, kes end kuhugi ta õnarustesse olid surunud. Too aga, kes ennastunustavalt end tema jalgade vahel edasi-tagasi nühkis, põrutas samuti kogu laadungi lummutise kivist arukoopasse, sinnasamma, kuhu olid end tühjendanud juba kümned enne teda.

„Vaba!“ röögatas Öölane. Tema kürvast lendas kõrge kaarega veel teinegi suur juga, mis lõi sellele ette jäävad inimesed jalust maha ja määris nad kokku süsimusta lummutise-seemnega. Siuvagu tema vastas, ikka veel selili ja jalad laiali, reitelt tilkumas orgialiste valget seemet, naeris õnnelikult ja kurjalt. Seda naeru kuuldes kainenesid ka kõige kiimalisemad ja rahvas tõmbus kahe vägeva olendi juurest eemale, moodustades nende ümber hingeldava, leemendava ja higise ringi. Öölase pilk libises üle rahvasumma, jäädes peatuma Rannel ning Tõlvetil, kes teineteise vastu liibudes tema lähedal seisid.

„Surelikud.“

Olevuse hääl kajas üle kogu väljaku ja pani iga viimase kui naisolevuse jalad värisema ja tema peenise järgi igatsedes tilkuma. Ranne, kes oli valmis põlvili viskuma ja oma palvet esitama, surus seda häält kuuldes käe oma jalge vahele ja otsis teise käega Tõlvetilt tuge, kui orgasmi kuum plahvatus, mille sarnast ta varem polnud iial tunda saanud, naise jalad süldiks muutis ja sisemuse vibreerima pani. Öölane viipas käega ja Ranne kõrvad ja saba kadusid nagu poleks neid kunagi olnudki. Siis ajas Siuvagu end istuli ja pööras oma pilgu Tõlvetile. Suutmata end tagasi hoida, mees karjatas ja pritsis oma seemne kõrge kaarega püramiidi astmele. Mõlemad Rannega vajusid jõuetult maha.

„Sina vahimees pead ka edaspidi meie templi ümber vahti,“ lausus Siuvagu ja Tõlvetil ning igal viimasel kui meesolevusel püramiidi ümber lõi nagu kramp jalgevahele, kui niuetesse sööstev vere tulv nende tõlvad pingule lõi. „Sulle abilisteks sünnitan ma aga kõigi nende meeste lapsed, kes oma seemne minusse purskasid. Igaüks teist saab käsuõiguse oma lapse üle, sina aga valitsed neid kõiki.“

See kõne oli nõnda pikk ja iga selle sõna nagu mõnulaine, mis üle rahvasumma käis ning selleks hetkeks, kui kõlas viimane sõna, langesid naised orgasmis vääneldes maha ja mehed purskasid üksteise järel, vajudes nende kõrvale.

Seda öelnult langes Siuvagu tagasi altarile, oigas, väänles, tema kõht paisus aina suuremaks ja suuremaks. Ta ajas jalad laiali ja nende vahelt hakkasid lurtsudes ning röhkides, vingudes ja kiuksudes roomama välja kõiksugu värdjad, kelle kirjeldamiseks inimeste keeles sõnugi ei ole. Neid oli soomuselisi ja küüniselisi, sarvilisi ja hambulisi, roomavaid, lendavaid, kahe, kolme ja kümne jalaga.

Iga koletis tormas oma isa juurde. Nii mitmedki mehed ja nende naised põgenesid hirmust röökides või langesid minestanult maha. Õnnelikult tundsid end need, kes ei olnud Siuvao kivist prao ligilähedalegi pääsenud ja olnud sunnitud end muul moel rahuldama. Ka Tõlvet jõllitas õudusega endale õõtsuva kõnnakuga lähenevat mao ja karu ristsugutist.

„Issssa,“ sisistas olevus. Tõlvet ajas end kiiresti vankuvatele jalgadele ja hakkas püramiidilt alla taganema, kartes iga hetk, et koletis ta lõhki kisub ja nahka paneb. Kuid siis meenusid talle Siuvao sõnad, ta võttis julguse kokku, peatus ja sirutas oma „lapse“ poole käe. See lööberdas Tõlvetini ja hõõrus end õnnelikult vastu mehe kämmalt.

Öölane ja Siuvagu, kes nii kaua aega olid olnud nii lähestikku ja ometi nii kaugel, langesid teineteise embusesse. Kuid pärast paari metsikut suudlust tõmbusid nad taas üksteisest eemale.

„Me peame neile tõpranärudele kätte masma,“ sisistas Siuvagu ja Öölane noogutas.

„Selleks ajaks, kui me naaseme, olgu siia ehitatud korralik tempel, kus me saame puhata ja armatseda,“ ütles Öölane end ümbritsevatele inimestele pilkugi heitmata. Kuid tema hääl pani naised ja mitmed mehed joovastuses maha langema ja väänlema. „Senikaua me läheme ja maksame mõned maksmata arved.“

Järgmisel hetkel lummutised haihtusid.

Tõlvetil läks nende jutt kõik kõrvust mööda, tal ei jagunud nende jaoks ei silmi ega kõrvu. Kogu mehe tähelepanu oli endale haaranud elukas, keda ta hirmuvärinaid alla surudes silitas.

„Issi, kõht on tühi,“ mörises „lapsuke“. Abitult vaatas Tõlvet ringi, kuid ainus, mis talle silma hakkas, oli lähedase pealuu peal roniv priske sajajalgne. Ta napsas putuka sõrmede vahele ja pakkus seda oma „lapsukesele“. See limpsas pika kaheharulise keelega ja neelas toidupala ühe klõmpsuga alla. Jalamaid muutus ta käitumine veelgi rahuarmastavamaks ja sõbralikult nühkis ta end Tõlveti vastu. Silmanurgast nägi mees, kuidas nii mõnedki ei suutnud oma ootamatutele järglastele toitu leida, mille peale elukad vihastasid, paiskasid oma „isad“ pikali või lausa hammustasid neid suure vihaga ning jooksid, lendasid ja lööberdasid seejärel kõigi nelja ilmakaare poole laiali. Ei pääsenud samast saatusest ilmselt ka need, kes olid alguses põgenenud, sest nende „lapsed“ järgnesid neile vääramatult, näljane pilk silmis, majade vahele.

Ranne lähenes areldi Tõlvetile ja ta „lapsele“. Teda oli ilma kõrvade ja sabata raske äragi tunda, mitte ainult naise välimus, vaid kogu ta olemus oli muutunud kassilikust palju inimlikumaks. Kuid ta silmad särasid kavalalt nagu enne.

„Ma mõtlesin, et ma ei lähe enam Kolbakorjaja torni tagasi.“

Tõlvet naeratas talle ja püüdis lapsukest eemale nügida.

„Tahad sa äkki minu juurde kolida?“ küsis ta nagu muuseas. See oli muidugi narr küsimus, sest Tõlvetil ei olnud mingit omaette elamist, ei midagi muud peale eraldatud kambrikese valvurite tornis.

„Kui sa mind kutsud.“

Vastuse asemel jättis mees koletise kus seda ja teist ja haaras naise järgi. Surus ta enda vastu ja suudles pikalt ja kuumalt. Kui nad viimaks teineteisest eemale tõmbusid, vaatas Ranne koletist, kes endiselt nende juures seisis nagu truu koer.

„Kas… kas tema hakkab ka meiega elama?“

Tõlvet ohkas ja põrnitses elukat, kes talle armunud pilguga vastas, ila suunurgast tilkumas.

„Küllap vist. Ma pean talle ainult nime panema.“ Ta kibrutas kulme, et mingit sobivat nime leida. Elukas lingutas kõrvu ja ootas kannatlikult.

„Ma nimetan su… Orgialiseks.“

Tundus et koletis jäi oma nimega rahule, sest tema poolt ei kostnud mingeid vastuväiteid. Tõlvet ei olnud kindel, et too muidugi üldse arugi sai mida selline asi nagu nimi endast kujutas ja milleks seda tarvitati. Kuid praegu ei kavatsenud ta hakata selle kohta mingeid lisaseletusi jagama. Ta vaatas hoopis oma valvkonna järele ringi. Nood olid kõik elu ja tervise juures, paar tükki neist hellitasid oma lapsi ja teised enda vastu liibuvaid alasti näitsikuid.

„Lähme valvkonnamajja, puhkame, peseme ja arutame mis edasi saab,“ ütles ta meestele.

Valvemeeskond vaatas üksteisele veidi pettunult otsa.

„Pealik, sa ju lubasid meile vaba päeva. Täna on ju Pässiku pulmad.“

„Jah, aga…“ alustas Tõlvet ja peatus siis.

„Me jääme veel siia,“ ütles peigmees, ja pruut, kes oli end talle kaissu surunud, ise ikka veel pooleldi Öölase musta seemnega koos, noogutas õhinal. “Vaja ju tähistada.“

Tõlvet vaatas neid ja noogutas siis.

„Tehke mis tahate, ega siin pole hetkel midagi valvata ka.“

Rõõmuhõisetega kiitsid mehed oma pealikku ja peigmees viipas rõõmsalt kaaslastele: “Tooge see vein sealt väljaku servalt ära.“

Tõlvet, Ranne ja Orgialine nende sabas, pöördusid minekule. Enne veel, kui nad vahtkonna kuuldekaugusest välja jõudsid, kuulis Tõlvet kuidas üks neist ütles: „Nüüd ma saan aru, miks see maagia keelatud on, aga miks ta põlatud on, sellest ma küll aru ei saa. Selliste lummutiste varjus võib ju täitsa elada ja miks mitte vahel korralikku seemneohvrit tuua.“

Kui nad möödusid noorpaari vanematest, siis tundus, et ka langud olid üsna samal seisukohal oma lastega.

„Oli see vast pulm,“ lausus pruudi isa ja peigmehe oma noogutas takka. „Sellist pidu ei ole veel kellelgi olnud. Sellest räägivad veel meie lapselapsedki.“ Ise silitas samal ajal enda kõrval lebavat soomuselist värdjat, kelle kaks pead tundusid koosnevat peaasjalikult hammastest.

„Naaberküla tollid lähevad kadedusest lõhki,“ naeris pruudi ema ja kõik, kes olid tema kuuldekauguses naersid, kihistasid ja lõkerdasid õnnelikult kaasa.

Jutt: Tark mees ... kuskil (Kadri Pettai)

Endast kolmandas isikus rääkimine võib aidata olukordi läbi mõelda ja emotsioone reguleerida. Mul on olemas nii olukord kui emotsioonid, neid viimaseid on palju ja nad lasevad ringi nagu just rattal püsima õppinud koolieelikud, teadmata midagi parema käe reeglist või sellest, kuidas kasutada pidurit. Muidugi pole neil orvukestel ka kiivreid.

Niisiis, ma räägin teile loo Emmast.

Emma oli elus juba üht-teist näinud, kuulnud, kõrva taha ja mujalegi pannud ning  teadmisekski võtnud. Näiteks ei öelnud ta enam iial, et tema küll mõnd asja iial ei tee. Kui Bond (Mis Dickens? Minge ... ) seda õpetas, oli Emma veel laps ja bondiaania tarkused ei pääsenud raudse eesriide tagant Lõuna-Eesti metsade vahele, kui aga ükskord jõudsid, oli Emma parasjagu kõige targemas eas ning teadis väga hästi, mida ta iial ei tee. „Ma ei seksi iialgi enne abiellumist,“ teatas 17-aastane Emma. Siis oli pikk periood, mil ta tõesti ei teinud kumbagi, kuigi oleks tahtnud. Kui ta viimaks möönis, et tegelikult pole ka riiklikult reguleerimata seksuaalvahekorral häda midagi, noppis ta vallalisi mehi hüva- ja kurakätt, eest ja tagant, aga teatas, et iial, ei iial astu ta suhtesse abielumehega.

Noh, läks nii, nagu arvata võiski. Kui too suhe lagunes, jäi Emmale veel „Ma ei lõhu iial ühtki kooselu“. Mnjah.

Ah, miks ma ainult Emma seksuaalelust või selle puudumisest räägin (olgu, ilmselt seepärast, et ikkagi Erektor)! Olid ju ajad, mil Emma väitis, et ta ei joo end iial purju. Ei lähe kunagi hambaid pesemata magama. Ei ropenda avalikult. Ei sodi raamatusse. Ei valeta end nooremaks ... ega vanemaks. Ei viska prügi maha. Ei jäta lugemata ajalehtede kultuurikülgi. Ei vaata pornot. Ei ... oot, jälle seks? Kuhu ma jäingi?

Jah, Emma polnud enam mingi lapsuke. Ta oli näinud elu, surma ja seda, mis polnud õieti ei üks ega teine. Tal oli olnud endast vanemaid ja nooremaid mehi ning paar naistki („Ma ei seksi iialgi naisega!“). Ta oli suureks kasvatanud mõned imetlusväärsed lapsed, kuigi ei saanud ikka veel aru, kuidas see juhtus, et nad nii imetlusväärsed välja kukkusid („Mu lapsed ei saa iialgi rämpstoitu“; „Ma ei lase iialgi oma lastel liiga pikalt ekraani vaadata või arvutimänge mängida“; „Ma ei anna iialgi järele laste nännisoovidele“; „Ma ei lähe iialgi endast välja“; „Mu lapsed ei lähe iialgi liiga hilja magama“). Olgu, lastest pikemalt ei räägi, mainisin neid vaid seepärast, et illustreerida väidet „Emma oli elus juba üht-teist näinud“.

Ja nüüd oli ta selles vaatamisrikkas elus jõudnud punkti, kus nii lapsed kui mees olid kodust lahkunud. Lapsed vahel ikka käisid, aga mees, temal polnud enam üldse asja. Algul oli Emma küll lootnud, et äkki õnnestub meest meelitada nagu lapsi, et kuule, mul juhtus siin rosolje, moos või liiga suur laar kaneelisaiu, aga päris kiiresti sai selgeks, et mujal, seal, kus mees nüüd elas, juhtus palju põnevamaid asju.

Koer, tema oli ka ära surnud.

Ainult kass elas veel Emmaga koos.

Emmal oli olnud mitmeid kasse, aga Mustaf, tema oli ainulaadne. Ääretult tähelepanelik, õrn, peenetundeline. Sädeleva karvaga, peene luustikuga, eriliselt helkiva silmavaatega. Kassi kvintessents, kassentsents, mitte prügikasti kõrvalt leitud tuustik.

Päeval ajas Mustaf oma kassiasju, aga õhtuks tuli alati koju, rääkis Emmale, kuidas ta päev möödus, kinnitas, et tõesti, ta pole kunagi süüa saanud, ei, isegi mutifileekest mitte. Mis laibad maja ümber? Jah? No need ei tõesta ju küll kuidagi, et Mustaf oleks midagi süüa saanud, heh!

Emma avas kassikonservi, Mustaf nurrus, sõi, pesi end ja ronis voodis patjade najal lösutava Emma lõua alla. Veiniklaasi oli päris keeruline niimoodi suuni suunata, aga Emma sai hakkama. Oli alati saanud.

Niimoodi nad siis elasid. Emma, nurruv Mustaf ja vein. Kuskil öökapi sahtlis oli ka paar vibraatorit, aga harva, väga harva viitsis Emma need välja otsida. Harvemini kui korgitseri.

Tol õhtul ta siiski viitsis. Päev oli olnud kiire ja tegus, aga järgmisel hommikul polnud Emmal kuhugi kiiret, sest reeded olid tal vabad, seega avas ta Vinho Verde ja Netflixi, veidi enne südaööd ka öökapi sahtli ning ennast sahtlisisule.

Mustaf nurrus masinale kaasa, aga ronis teisele padjale. Kui päris meest tema sees polnud, vajas Emma tulemiseks lugu. Emma kaalus, kas võtta retkelt tagasi jõudev viikingipealik või varahommikuses lossis sobivat naist otsiv kiimas kuningas. Viiking võitis ... noh, eks ta oli tugevam ka. Emma kahtlustas, et ka intelligentsem – lisaks sellele, et puhtam.

„Kui ma oskaksin, siis vilistaksin praegu,“ sosistas õhetav Emma kõrvalpadjal nurruvale Mustafile. „Seekord oli see ... läbilõikav. Nagu vile. Aga tead, Mustaf, ma annaksin kõik oma elektrilised masinad ära, kui saaksin veel kunagi päris riista. Ära naera! Muidugi ma tean, et olen peps ja lihtsalt toekast varrest mulle ei piisa. Sellega võiks kaasas käia hea süda ja suur aju, eks ole – elementaarne. Ja sobiv huumorimeel. Ja kõik võiks olla ideaalses suuruses, eks ole ... nii vars, aju kui ka süda ... Mustaf, kas kuskil on veel kedagi, kes mind tahab, ah? Kedagi, kel on aju, süda ja huumorimeel? Sa käid kogu aeg kuskil ära, äkki oled midagi näinud? Kuule, sa jätad üldse kogu aeg sellise mulje, et tead kõike ja suudad kõike. Too mulle kaaslane, ah?! Sobivas mõõdus, igas mõttes sobivas mõõdus, ajulises, südamelises, riistalises, igas mõttes sobivas mõõdus? Kurat, selle peale ei pea mind ju hammustama! Lollakas!“

Mustaf, kes oli teda intensiivselt silitavale Emmale hambad kätte löönud, kurises vabandavalt, keeras külge ja magas edasi. Emma haaras öökapilt pabertaskurätiku ja kruttis selle verd immitsevate hambajälgede ümber. Nii sügavad haavad tegi Mustaf esimest korda. Verd oli nii palju, et veidi jätkus ka kolmandast paberikihist läbi imbuma. Emma lasi tule ära, keeras kassile selja ja jäi magama.

Reede algas nagu paljud Emma reeded, ettevaatlikult ja kahetsevalt. Kui Emma viimaks voodist välja sai, andis ta Mustafile süüa, viis pudeli voodi kõrvalt pakendikotti, pesi hambad, lasi Mustafi õue. Tasapisi, kohvi ja liigutamise abil said kahetsused jäämäe teisele servale aetud ning maailm oli taas värviline. Õhtu aga tundus tumedaks kujunevat – Mustaf ei tulnud tavapärasel ajal akna taha. Emma kutsus, käis tiiru ümber maja, aga ei midagi. Alles veidi pärast südaööd oli kuulda tuttav hääl – Mustaf hüppas aknale.

Emma kiirustas akent avama. „No kus sa siis nii kaua kooserdasid, kullake? Ma jõudsin juba muretsema hakata, ei saanud magamagi minna ... tule tuppa, rõõm sind näha! Oot ... mida ... sa kavatsed selle tuppa tuua?“

Mustafil oli hambus midagi määratlematut. Esteks arvas Emma, et tegu on surnud linnuga, lähemalt vaadates aga tundus, et jupiga kellegi üsna suure sisikonnast.

Eks Mustaf oli ka varem üritanud üht-teist meeldivat tuppa toimetada, aga Emma oli alati oma vetoõigust kasutanud. Ei ühtki hiirt, mutti, konna, lindu, tänan väga! Pärast on kuskil kapi või voodi alla mingi haisev rümp. Ei, aitäh!

„Ei too mingit jälkust tuppa! Mine söö oma saak õues!“ hakkas Emma rapsima ja püüdis Mustafi takistada aknalaualt tuppa hüppamast.

„Seda me veel vaatame, kes siin saak on,“ kostis Mustafi lõugade vahelt sügav ja sensuaalne bariton. Emmal vajusid jahmatusest käed rüppe ning Mustaf kasutas selle kohe ära ning oli ühe hüppega toas, veider saak ikka hambus. Tardunud Emma lihtsalt vaatas, kuidas Mustaf pani saagi ettevaatlikult voodile ning läks seejärel oma toidukausi juurde, oodates konservi. Head kassid saavad ikka konservi, kui on õhtul koju tulnud, kuigi õues on kevad ja feromoonid ning enesetapjalikult laulmisele keskendunud linde on sabaga segada.

„Mustaf ... kass ... mille sa nüüd koju tassisid?“ Emma vaatas üksisilmi kassi. Kass vaatas vastu ning vastas, nagu kassid ikka vastavad – sõbraliku, kuid toidule vihjava kurinaga. Voodilt aga hakkas kostma laulujoru. Kõigepealt paar takti beatbox’i, seejärel „oh my god, look what the cat dragged in ...“

Emma haaras lõuatõmbekangil rippuva käterätiku ja heitis selle üle voodipealse veidruse. Hääl jätkas: „Tegelikult on sama pealkirjaga veel lugusid, aga mulle on Poisoni oma kõige hingelähedasem, usun, et ka sulle, Emma. Samas, kui keegi ütleb „poison“, meenub mulle kõigepealt hoopis Alice Cooper, mitte bänd, ja kummitama hakkab „Poison ... I wanna love you, but I better not touch ... I wanna hold you, but my senses tell me to stop ... ah, see laul oleks nagu meist sinuga, Emma, kuigi mul on oma eripärast tulenevalt keeruline, et mitte öelda võimatu sind hoida. Vähemalt selle sõna füüsilises tähenduses ... aga Emma, miks sa midagi ei ütle?“

Emma võttis riiulilt kassikonservi, avas selle ja asetas nurruva Mustafi ette, ise samal ajal kassi kiites ja leebelt noomides, et miks too ometi nii hilja peale jäi. Mustaf asus ahnelt sööma.

„Emma, Emma, räägi minuga ka! Kassiga sa ju räägid, kuigi kass ei tea midagi rockiklassikast ... või kui ka teab, ei oska ta end inimkeeli väljendada. Mina aga tean kõiki su lemmiklaule peast! Näiteks see: come on, baby, light my fire, come on, baby, light my fire,

try to set the night on fire ...“

„Jeerum, jää ometi vait!“ käratas Emma viimaks käterätikualusele mütakale. „Ma ei tea, mis siin toimub, kuidas see nõme nali on korraldatud ja kes selle taga on, aga ... aga ... see on nõme, just! Ja Doorsi pole ma enam aastaid kuulanud.“

„Kahju. Ta on endiselt hea. Nagu ka sina, Emma.“ Hääl oli seda öeldes mitu tooni madalam ning kergelt kähisev. Üle Emma kukla jooksid sipelgad. Veider ... Emma läks voodi juurde ja pärast lühikest kõhklemist istus selle jalutsisse. „Mis asi sa oled?“

„Ma ei ole asi, Emma.“ Jälle need sipelgad.

„Kes sa siis oled?“

„Ma olen see, keda sa palusid kassil kohale vedada.“

Emma mõtles paar hetke, seejärel läks ning tõmbas öökapi sahtli lahti.

Mõlemad vidinad olid kadunud, ainult laadimisjuhtmed ja kotid olid alles. Sekslelude laadijaid polevat võimalik eraldi osta, oli Emma kuulnud. Ilmselgelt polnud sellest kuulnud aga see, kes ta sahtli kallal oli käinud.

„Emma, oh, Emma, anna mulle võimalus.“

See hääl mõjus nii, nagu oleks keegi Emmale kõrva hinganud. Emma kergitas ettevaatlikult käterätikuserva. Kummastav ... organikogum ... lebas samas asendis, millesse kass oli ta jätnud. Selles osas, mis meenutas aju, olid näha Mustafi hammaste jäljed. Emma lükkas käterätiku päris kõrvale ja puudutas neid ettevaatlikult. Ei mingit reaktsiooni.

„Kas siin on mingi kaamera ja mikrofon?“ küsis Emma viimaks. „Ja kes selle jama korraldas? Tunnen ma teda?“

„Tunned sa ennast, Emma? Kes end üldse päris lõpuni tunneb? Ja esimesele küsimusele vastuseks: ei, minus pole ei kaamerat, mikrofoni ega kõlarit. Mul pole vaja silmi, et näha, kõrvu, et kuulda, suud, et rääkida.“

„Selge. Nii et ikkagi ma kuulen hääli. Mu vana-vanatädi olevat posti otsast hääli kuulnud, mina siis kuulen neid kassi toodud rupskite seest.“

Naer oli jõuetuks tegevalt madalahäälne. Sipelgad tormasid kuklalt kuskile kõhupiirkonda.

„Sa ei kuule hääli, Emma. Sa kuuled minu häält. Ja seda kuuled ainult sina, sest minu kõnekeskus on häälestatud eksklusiivselt sinu kuulmiskeskusele. Aga ... ma tahan sind tunda, Emma. Tundma õppida. Tunda. Sind, sinu nahka. Võta mind ... kätte, Emma.“

Emma kõhkles. Tal polnud mingit probleemi, kui pidi vanureid hooldama, väljaheiteid koristama või liha tükeldama. Tal oli rauast magu ja plekist süda, kui pidi tegelema elamise ning suremise lihaliku poolega.

Siin aga oli midagi, mida ta ei osanud määratleda. Viimaks jõudis ta siiski otsusele ning pani pihud ettevaatlikult ... selle ... värgenduse ümber ning kergitas teda veidike.

Nüüd juhtus mitu asja korraga. Kähe madalahäälne ohe tekitas sipelgapopulatsioonis demograafilise plahvatuse; pihkudel olev moodustis hakkas liigutama ning see, mida Emma oli seni püüdlikult eirata üritanud, osutuski peeniseks – paisuvaks, ilusaks, siidiselt siledaks, kuid ilmselgelt otsusekindlaks. Oh, ja nii õigesti lõhnavaks. Emma oigas, aga sai sellest alles siis aru, kui ... see ... ta käes seda oigamist peegeldas – segu naerust ja varjamatust kirest. Vastupandamatu segu. Just see, millest Emma kõige rohkem puudust tundis.

Emma hingas mõned korrad sügavalt, registreeris oma kehas toimuvad reaktsioonid, ja küsis siis: „Kui sa oled see, kes sa paistad olevat, kas sa teed siis ka seda, mida sinust eeldatakse?“

Sume bariton naeris taas. „Kas paavst on katoliiklane?“

„Aga kuidas?“ oigas Emma.

„Niimoodi,“ kähises vastus, ja ... see ... hakkas mööda Emma rannet ülespoole liikuma. Tunne, mida see liikumine tekitas, oli nii ootamatu ja intensiivne, et Emma oleks peaaegu niisama, sealsamas tulnud – mingi veider moodustis pihus, põsed õhetamas, silmad klaasistumas.

... see ... aga peatus ning sosistas: „Ma ei pääse edasi, Emma. Riided on ees.“

Sõnagi lausumata asetas Emma ... selle ... oma paljale reiele ning kergitas end, et öösärk seljast võtta. Sipelgalausuja oigas.

„On sul nimi ka?“ küsis Emma millalgi vastu hommikut. Akna taga hakkas juba heledamaks minema. Mustaf oli loobunud voodisse tulemast ning magas toa teises nurgas tugitoolil.

„Aiden,“ kõlas rammestunud vastus. Mõlemad said hetkel puhata, sest Emma oli taibanud, et kuni see ... Aiden! ... temaga kokku puutub, on ta alati valmis, seega tuleb Aiden lihtsalt eemale tõsta ning hinge kinni löövast varrest saab taas vormitu moodustis.

„Aiden ... miks just selline nimi?“

„See tähendab väikest ja tulist. Ja naudingu jagajat.“

„Kas sa tead kõike, Aiden?“

„Ei. Ma tean ainult seda, mida inimkond on suutnud välja uurida.“

„Oh, see on hea,“ naeris Emma. „Ma kartsin juba, et sa oled minust targem.“

*

Siinkohal lõpebki mu jutustus Emmast, või, nagu selgus, Emmast ja Aidenist. Võib-olla teid huvitab, mis neist edasi sai – kas lõpp oli õnnelik ja kas nad ikka elavad veel, kui nad surnud ei ole. Võin kinnitada, et lõppe on endiselt palju, väga palju. Päris eraelulistesse detailidesse ma ei tahaks laskuda, aga annan siiski väikese vihje: kui peaksite huvituma televisiooni mälumängudest, näiteks Kuldvillakust, siis ilmselt olete Emmat märganud. Ta on see õitsvas keskeas naine, kelle õhetus paistab kaugele ka stuudiogrimmist hoolimata. Jah, seesama, kes toob aeg-ajalt kuuldavale veidraid häälitsusi, kuid oskab vastata peaaegu kõikidele küsimustele.

Ühtlasi tunnen ka tungivat vajadust rääkida oma vanavanaemast, kes sündis aastal 1880. Ta olla aeg-ajalt laulnud üht lorilaulu: „Mis kasu on sest suurest emmist, kui väikene teeb sama töö?“

„Mis see emm on?“ küsisid ta lapselapsed.

„Mees, mis muud,“ vastanud mu vanavanaema.

Ja ta rääkis sulatõtt.

Jutt: Oliivikarva silmad (Mairi Laurik)

Hoitud! Armastatud! Ihaldatud! Soe käsi libises üle mu kaela, suundudes alla, rindade poole. Iga närv mu kehas laulis, püüdis tunnet ja ihales enamat. Nelja tugeva sõrme otsad olid ükshaaval tunda, kui joonistasid õrnu vagusid mu juba roosatavale nahale. Karm, kuid hell peopesa silitas vaod tasaseks - hoides ja hoolides. Peopesa padjandite parkunud nahk õrritas ellu äratatud närvilõpmeid.

Nõudlikule käele järele andes kallutasin pea paremale, luues nii kergema juurdepääsu huultele, mis käele järgnes. Teine käsi libises kaenla alt rinna poole, rajades minnes oma teed. Sõlmisin sõrmed ta juustesse, tõmmates lähemale, veel lähemale, kui tugevad käed leidsid üles mu rinnad ja soojad huuled mu kaela. Jahe tuuleõhk paitas mu kaela, kui käed solvunult taganesid, et rinnahoidja kinnitust otsima asuda.

"Ma ise," sosistasin õhku ja küünitasin selja taha.

Vaikse ümina saatel lükkasid sõrmed kammitsenud kanga eest ja asusid uue innukusega otsima, uurima, omandiks tunnistama. Enne kui ma arugi saada jõudsin, tõstsid tugevad käed mu toolist välja. Pöörasin end näo ja huulte poole, ahmisin iga lõhna ja maitset, tunnetasin iga ta hingamist oma kuumaval nahal. Hetkeks segadusse sattunud käed libisesid õrritavalt selga kriipides allapoole, haarasid kinni tuharatest, tõmbasid mind enesele lähemale. Omanikutundega. Ihaledes. Häbemekondiga tajusin ta teistmoodi tugevust - pulsseerivat ja vabadust otsivat, naudinguootuses nõudlikku.

Aga ma teadsin, et meil pole aega. Ma teadsin seda oma kuklas, kuid andusin siiski ta huultele. Andusin ta kätele, mis isetahtsi mu keha taasavastasid, nagu oleks see põnevaim koht maailmas. Ma olin selgelt liiga nõrk sellest tundest loobumiseks. Ma olin tol hetkel kõige põnevam koht maailmas! Tema jaoks. Tema käte jaoks. Tema riista jaoks, mis endiselt kangaste taha oli aheldatud.

"Meil pole selleks aega," püüdsin ma olukorda peatada, kuid mu keha käitus teisiti. Keha joovastus hetkest, ihalusest ja tulevase naudingu ootusest.

Kuskil kauguses piiksatas telefon ja ma teadsin, et aeg oli nüüd tõepoolest otsas. Vastu tahtmist lükkasin end eemale, istusin korraks veel arvuti taha, et kolm viimast lauset kirjutada. Käed ja huuled püüdsid mind peatada, kuid mina olin tugevam. Ma sain hakkama, kuigi hinge jäi kibedus ja kehasse rahuldamatuse pakitsus. Midagi polnud teha, ma tõesti pidin nüüd minema.

Ma tõesti pidin minema. Tõenäoliselt poleks muidugi suurt midagi juhtunud, kui ma poleks läinud, kuid minulgi oli roll kanda ja mängida. Silusin punast kleiti veel viimast korda, lükkasin mantli selga ja läksin, hing ikka veel hiljutises tegevuses, nahal tunda fantoomkäte liikumine. Ma olin lõhestunud. Üks osa minust teadis, et mitte keegi ei paneks isegi tähele, kui ma kohale ei tuleks, kuid teine osa teadis, et kui pandaks tähele, võiks see mu mingitele plaanidele ja soovidele kriipsu peale tõmmata.

Aga olgu, ma ei saa siin mõistujuttu ajada. Olukord oli pragmaatiline. Tegemist oli täiesti klassikalise valimisteaasta sündmusega. Pärast kümmet aastat planeerimist, argumenteerimist, vastupiketeerimist, ehitusest loobumist ja selle valimiste-eelselt taas üleskerkimist oli see viimaks teoks saanud. Meil on nüüd uus raamatukoguhoone ja mina kõndisin oma punases kleidis selle suurele avamispeole. Olgu tänatud valimisteaastad, ainult nii sai see üldse võimalikuks saada!

Teisalt tekitab seesama valimisteaasta hoopis teistsuguse küsimuse ja ma tõepoolest ei saa siiani päriselt aru, miks mind üldse sinna kutsutud oli. Oli ilmselge, et saal oli täis koalitsioonipoliitikuid, keda linnarahvas siis järgmise päeva ajalehest näha sai. Ma teadsin, et esinema oli kutsutud mitmeid nimekaid muusikuid, kes samuti seda pildiseeriat justkui võimsamaks aitasid teha. Kuid siis olid veel kirjanikud. Meiegi olime kutsutud, kuid pilte ilmselt lehte ei ilmu. Ei, selle üle pole ma sugugi kurb. Mulle tegelikult meeldib, et mind tuntakse pigem tekstide kaudu ja tänaval kõndides ei märka keegi, kui on vaja sukka kohendada või nina sügada. Hea küll, ilmselt olen ma süganud ka kõiki muid kohti vastavalt vajadusele, kuid nendest kirjutamine pole kuigi sünnis, seega olgu see siis nina. Nina ja selle lähiümbrus. Pooleteise meetri täpsusega.

Täpselt nii oligi, nagu ma arvasin - saal oli pilgeni täis tundmatuid pintsaklipslasi, ilmselt noorpoliitikud, kes sel moel mõnda häält püüda üritasid. Aga õnneks, nagu valimisteaastale kohane, oli snäkilaud rikkalikult kaetud ja veini tundus olevat piisavalt. Veel enne korralikumalt ringi vaatamist tühjendasin esimese pokaali ning lasin selle täita natuke suuremalt kui etiketireeglid ette nägid. Seejärel leidsin saaliservast tühja tooli ja seadsin end istuma.

Potentsiaalselt tüütutele sotsiaalsetele kohustustele ei ilmu kirjanik kunagi ettevalmistamatult. Ühest küljest oli see imagovärk, kuid hoopis suuremalt lihtne kaitse igavlemise vastu. Aeg polnud iial raisata ja hea juturaamat või uue loo jaoks märkmete tegemine hoidsid suhtlemisvaeguses ekstraverdid üldjuhul kenasti kaugemal. Selline isiklik kilp sotsiaalse ja verbaalse rünnaku vastu. Mul oli nüüdki kaasas väikesemõõduline juturaamat ja hall märkmik, kotipõhjas leidus ilmselt umbes viis töötavat pastakat.

Algas esimene kõne, inimesed astusid oma pokaalide ja näpus olevate snäkkidega lavale lähemale. Lava on siinkohal muidugi tinglik väljend, sest mingit kõrgendusega poodiumit õnneks paigaldatud ei olnud, kuid ühes saalinurgas oli helitehnika ja hunnik mikrofone ning kuna sealt peeti kõik kõned ja laulud, võib seda nurka siiski tinglikult lavaks nimetada.

Mina sukeldusin samal ajal lugemisse, sest neid kõnesid oleksin ma võinud kolm tükki ka enne hommikusööki kirjutada. Midagi uut neist ei leidnud - kiideti rahastajaid, ülevoolavalt, sooviti edu ja unistati, mida kõike nendes ruumides teha saaks. Mõnuga vaikiti maha, et suurem osa neist võimalustest on seotud mitte niivõrd ruumi kuivõrd inimestega. Pea kõiki neid tegemisi, millest siin ülivõrdes räägiti, tehti tegelikult ka vanas hoones. Tolles tolmuses, kitsas ja mõranenud seintega majas.

"Nii kena tüdruk sedasi üksinda, teistest eemal?"

Tõstsin pilgu ja vaatasin üsna tavalistesse silmadesse. Mingi romantik minus püüdis leida nende silmade värvi, et selle värvi poole siis vastavalt vajadusele kas õhata või põlata, kuid need olid kirjud. Välimine ring viskas midagi sinakat, keskelt paistis pruuni ja nende vahel kollakas ringi moodi asi, mis ei olnud isegi päris ring. Kui kõik need värvid kolmeaastase lapse kombel kokku segada, oleks tulemuseks midagi roiskunud oliivi sarnast.

"Kõik ei pea esiritta trügima," vastasin nii ükskõikselt kui suutsin. Pöörasin pilgu taas raamatusse ja lootsin, et tüüp sellest vihjest aru saab, kuid selle asemel, et tõusta ja vaikselt lahkuda, nagu teeksid viisakad inimesed, jätkas tema hoopis juttu.

"See teie uus raamatukogu. See näeb siitpoolt täitsa kena välja."

Vahtisin meest mõnda aega hämmeldunult. Tekkis tahtmine öelda kõike, kuid samas ka mitte midagi. Taolisi sitapäid, kes lugemisest mitte midagi ei arvanud, kohtab hämmastavalt sageli -  raamatukogudes küll veidi harvem.

"Raamatukogud," salvasin ma viimaks, "on, muideks, lugemiseks mõeldud."

"Tõesti!?"

Pagan! Ma pean tunnistama, et selles naeratuses oli unikaalset sära. Mehe silmis mängis ilmeksimatult narritamise helk, kuid selles oli ka midagi muud. Kirge? Soovi millekski enamaks? Võibolla olin ma ikka veel liiga nördinud, et ennist nii ebamugavalt tegevuse katkestama pidin. Ehk oli see minu soov ja vastupandamatu vajadus, millega ma nüüd mehe näo üle maalisin.

Ta tõstis oma käe mu lõua alla. Nii lähedale, kuid siiski mitte vastu nahka. Ma ootasin puudutust. Seda, mida tol hetkel ei tulnudki.

"Nii ilusate silmadega tüdruk ei peaks mitte kogu aeg lugema."

Selle peale ei suutnud ma end enam tagasi hoida ja turtsatasin naerda. Võibolla oleks "purtsatama" isegi õigem sõna, sest midagi leedilikku selles häälitsuses polnud.

"Ma vajan veel veini," teatasin rohkem iseendale kui talle, kuid enne, kui ma raamatu kinni panna jõudsin, oli tema juba püsti ja viipas kelneri meie poole. Noh, mis siis ikka. Võtsin järgmise veini tänulikult vastu ja rüüpasin suure sõõmu.

Ainult hetkeks riivas mehe käsi mu kintsu, kuid sellest piisas meenutamaks kehale kõike eelnenut, seda, mis juhtuda ei jõudnud. Instinktiivselt lükkasin parema jala mehe poole. Täpselt nii, et see veel ebasündsana ei paistnud, kui piisavalt, et kintsud vastamisi olid. Ta vastas omapoolse survega, milles oli hääletut kokkulepet. Vaatasin taas ta nägu. See ei olnud kole, kuid kindlasti mitte ihaldatuim nägu. Tema kehaehitus oli veidi kiitsakam kui mulle meeldinuks ning ta oli lühem, kindlasti lühem kui Tema.

"Sa tahad seda ka, kas pole?" uuris mees raskel sosinal nagu oleks just praegu lõpetanud trepist üles jooksmise.

Ilmselt oli see vein, mis mind noogutama sundis.

Ma tahtsin seda.

Tahtsin kõike ja kohe ja sealsamas. Ainult, et sellega oli üks tilluke probleem - maja oli paksult rahvast täis. Siiski, leidis miski minus üles vastuhääle, kõik need võõrad ja tuttavad inimesed olid saalis ja kuulasid üht igavat kõnet teise järel. Kuskil olid veel tulemas muusikalised etteasted ning see tekitas lootuse, et kõik kohalviibijad kenasti veel mõnda aega ainult saalis sebivad.

Pildi autor Kärt Mikli

Tõusin püsti, lükkasin käe imeveidi tahapoole ja ootasin kuni ta sõrmedest haaras. Jalutasin külgmise koridori poole, kuid jätsin esimesed kaks ust avamata. Kolmanda juures ma peatusin, kuulatasin ja vajutasin siis lingi alla. Hetkel, mil see avanes, muutus kogu dünaamika. Suutsin vaevu ehmatusest kerkinud hüüatuse maha suruda, kui mees mind uksest sisse lükkas ja uks meie taga sulgus. Haakisin käed ümber ta kaela, nõudsin suudlust sama innukalt kui tema seda jagamas oli. Ta oli tugev, palju tugevam kui ma kiitsakuse põhjal aimata oleksin osanud. Nõudlikud käed tõmbasid mind terastugeva torso vastu, kuulutasid omandiks mu selja, mu tuharad ja kintsud, mängisid mu külgedel. Hüppasin üles ja põimisin jalad ta puusade ümber. Soovisin olla nii lähedal kui inimlikult võimalik. Ma vajasin seda kui õhku!

Ta hoidis mind nagu ei kaaluks ma midagi. Mehe käed mängisid vaid hetke mu kleidiservaga, lükkasid siis kleidi puusadeni üles ning sukeldusid kleidialusesse maailma. Kontrastselt jahedad käed äratasid naha. Mõni hetk hiljem voolas mu sees kirest sütitatud sulatuli, kui mehe käed mu rindadeni jõudsid ning need ükshaaval rinnahoidjast välja nügisid. Puudutused olid nõudlikud ja tugevad ning mu keha vajus uute puudutuste ootuses kätele vastu.

"Meil ei ole kaua aega," sosistasin ma vaiksete oiete vahele.

Mees ei vastanud sõnadega, kuid käed, mis mind tundlikkuse tipu lähedale äratanud olid, leidsid taas tee alla - mu külgede, tuharate, kintsude juurde. Pikad tugevad sõrmed rebisid sukad jalgevahelt puruks. Jõudsin mõelda, et sellest pole midagi. Tuli vaid meeles pidada, et enne väljumist ja inimeste sekka naasmist tuleb need jalast võtta. Järgmisel hetkel nügisid sõrmed mu aluspesu kõrvale ja esimene neist sõrmedest sisenes ootavasse soojusesse. Selg kaardus nõgusaks ja huultele joonistus helitu sõna, soov ja palve. Sõrme jahedus oli mu sisemuses nii oodatud, kuid pinge leevendamise asemel see hoopis kasvatas seda. Liigutasin end sõrme ja seejärel kahe vastas, püüdsin haarata kõike pakutavat, kuid ma vajasin enamat. Vajasin seda, mis viigipükstesse peidetuna pulbitses ja samamoodi vabadust ootas ja ihaldas. Põimisin jalad lahti ja taas mehe ees oma pehmetel jalgadel seistes asusin avama vööpannalt, nööpi, lukku - kõike, mis jäi minu ja rahuldatuse vahele. Ta ei lasknud end kaks korda meelitada, vaid asus ise tegutsema. Taskust ilmunud kondoom leidis tee oma kohale ja hetk hiljem oli ta meheilu mu vastas - ootavalt kikkis ja elevil. Kell hakkas nii ilmselgelt kaksteist saama.

Kerge ohe vallandus mu huulilt, kui mehe käed taas mu keha mõõtsid ja omastasid. Need olid justkui igal pool korraga. Nahk ärkas surisedes ellu, sügaval minu sees pakitsenud pinge lõi heleda leegiga lõõmama ja mees tõstis mu üles, lükkas mind seljaga vastu seina ja langetas täpselt õige koha peale.

Üheks hetkeks ta peatus, nõjatus ülakehaga tahapoole ja vaatas mind. See olin mina, kes nõudis enamat! See olin mina, kes nõjatus ettepoole, surus küüned nõudlikult mehe selga ja liigutas end puusadest üles ja alla. Vaid ühest väikesest liigutusest piisas, et ta mind jõuliselt vastu seina lükkaks ja liikuma hakkaks. Me liikusime koos, ühes rütmis, ühes hingamises. Tema sõrmed vajutamas jälgi mu tuharatesse, minu käed omandit kuulutamas - kord seljal, siis kaelal ja juustes, libisedes üle ta terastugevate käelihaste, kuid vajudes taas sügavalt abaluude vahele.

Mingil hetkel, kui mina olin liiga hõivatud tundmise ja nautimisega, kui pinge minus kasvas ja kasvas, libisesid kingad jalast, varbad tõmbusid rulli, suutmata otsustada, kas sellega saabuvat õndsustunnet lähemale meelitada või kaugemale nügida. Me olime higi ja hingeldamise, jäsemete ja rabelemise pundar. Kõik sihitud vaid ühe hetke suunas. Ja see hetk tuli ja oli ja läks. Surusin hambad ta õlga ja lasin tulel ja leevendusel üle oma keha rulluda.

Mõni minut hiljem lasi ta mind alla. Ma toetasin selja vastu seina ja vaatasin meest. Ta nõjatus ette - käed kahelt poolt mind vastu seina, pea veidi longus - ja hingeldas oma rahulolus, huuled paokil, silmahambad pikemad kui enne.

Oh perse, jõudsin veel mõelda, kui ta suu mu kaelale lähenema hakkas. Ühe kiire liigutusega libisesin elaja käte alt välja ja taganesin kaugemale. See siin polnud mees, kelleks ma teda pidasin. Ta parema silmahamba juurest libises tilk veidralt läikivat vedelikku, tema pupillid tõmbusid pisikeseks kokku ja liigutused muutusid röövloomalikuks.

Mul ei olnud aega!

Mul oli vaid hetk mõtlemaks, mida teha, kuid hetkedega on eluohtlikes olukordades kaks varianti. Need kas tulevad ja lähevad, jättes su halvatult juba lahkunud hetke leinama või püsivad piisavalt kaua, et mõelda lahendus välja ja viia see ka ellu.

Kotist, mis ikka veel üle õlgade rippus, kiskusin välja märkmiku ja pastaka. Me olime raamatukogus! Ja mina olen kirjanik! Aastate jooksul olen ma õppinud mõnegi triki. Kui mulle piisavalt aega anda, võin ma kõike ja kõiki loost välja või loosse sisse kirjutada. Üldjuhul on mugavam, kui saab terve loo kirjutada, kuid hetkel polnud selleks aega.

Olin mina, mind ründav vampiirilaadne olevus ja raamatukogu. See viimane aga tähendas tuhandeid valmis lugusid! Ma sain ta mõnda neist valmis maailmadest suunata ja kuigi ma seda iial katsetanud polnud, eksisteeris ikka veel tõenäosus, et seegi töötab.

Pikkus umbes 1,86m.

Ma ei jõudnud kaugemale, kui ta mind kätte sai ning sellegi lause kirjutamise vahele olin vähemalt kolm eemalepõikamist tegema pidanud. Nagu ma ütlesin - hetked tulevad ja lähevad ning see hetk oli ilmselgelt läinud.

Just siis, kui elaja küüned mu nahka puudutasid, hüppas avatud aknast sisse hunt. Ühe võimsa urina ja kahe hüppega oli ta vampiiri kallal ning see elu eest võitlev segadik jättis mu mõneks minutiks vabaks. Ma mõistsin kiirelt, et hunt võis olla kohalik, kuid vampiir oli igal juhul sisserändaja, keda siinkandis looduslikuna ei kohta, seega esmalt tuli lahti saada temast ja siis loota parimat.

Roiskunud oliivi karva silmad.

Must ülikond lohakalt seljas, pluusinööbid pooleldi lahti, üks valesti kinni pandud. Tumedad juuksed lühikesse paipoisisoengusse lõigatud ja küüned nii korralikud nagu oleks ta äsja maniküürist väljunud.

Võitlus minu ees võttis ohtlikke tuure. Selle käigus olid paarilt riiulilt raamatud alla kukkunud ja lebasid nüüd kaootilises hunnikus, millel andis libiseda ja komistada. Hundil oli ilmselgelt valus ja ta oli kaotamas. Ma taganesin läheneva võitluspalli eest teises suunas ja kiirustasin.

Temast õhkus rahuldust ja nina suutis kinni võtta hiljutise suguakti aroomid.

Eemalt vaadates poleks temas vampiiri ära tundnud, kuid lähemalt vaadates oli selge, et suguühe oli avanud teise janu. Tema silmahambad tungisid nüüd esile ja tilkusid uimastavast mürgist.

Rebisin lehe märkmikust välja, haarasin maast esimese ettejuhtuva raamatu, avasin selle kuskilt keskelt ja surusin paberi vahele.

"Mine sisse!" nõudsin ma häälekalt ja surusin märkmikulehte raamatupaberi vastu. "Pagan võtaks, see peab toimima! Mine sisse! Kohe!"

Hetk hiljem see juhtus. Märkmeleht mu peo alt hajus raamatupaberiga üheks ning raamat näis umbes saja lehekülje jagu kaalu juurde saavat. Samal ajal hägustus võitlev vampiirikuju ning hunt jäi üksi veel viimast tirelit sooritama. See pidi valus olema.

Lootsin juba, et sellega ongi kõik, kuid võitlusest hullunud hunt nägi mind ja ründas. Õnneks oli nende heitlus mind uuesti ukse poole viinud ning hunt piisavalt kaugel. Hüppasin uksest välja ja sel hetkel, kui ma ukse enda tagant kinni lõin, tundsin seljaga hunti vastu ust prantsatamas.

Ausalt! Üheks hetkeks polnud mul aimugi, mida ma tegema peaksin. Hunt oli sisenenud aknast, seega polnud ta ilmselt siinse raamatukogu teoste jooksik. Üldjuhul olid sellised jooksikud nii kui nii välistatud. Tervikteosest välja pääseda oli pagana keeruline ning toimetajad ja korrektorid lisasid loole alati veel omapoolsed lisalukud. Ma ei teadnud isegi seda, kas tegu oli päris või libahundiga! Aga see hunt oli mu elu päästnud, seega vääris ta võimalust.

Ja mina vajasin leiba ja nuga!

Hiilisin saali poole, piilusin nurga tagant: linnapea ulatas raamatukogu direktorile parajasti sümboolset meenet ja lillekimpu. Kõikide tähelepanu näis olevat laval toimuvale keskendunud. Nii ma siis jooksin - kingadeta, rebenenud sukkadega, sperma kintsepidi alla voolamas - lähima suupistelauani, haarasin sealt heeringa tikuvõileiva, kummutasin ühe pokaalitäie veini kurku ja pagesin koridori enne, kui keegi mind näha võis.

Ma vihkan heeringat, kuid probleem oli suurem kui mina ning nõudis mõningaid ohvreid. Seega neelasin kangelaslikult heeringa ja munavõi alla ja silmitsesin pisikest leivapala. Nuge muidugi laual ei olnud. Selle koha pealt on inimkond aja jooksul õppinud. Kohtades, kus veini voolab ojadena, pakutakse eranditult toitu, millega eluohtlike seisundite tekitamiseks peaks veidi tõsisemalt pingutama. Seega oli mul leib, kuid mitte terariista, millelt seda hundile toiduks pakkuda.

Mulle tundub, et ma põrnitsesin katteta leivakildu mitu sekundit. Mäletan ähmast pettumust, et mu kangelaslikkus heeringa neelamisel oli asjata ja ma ei saa hunti kuidagi aidata, kuid siis ronis kuklast üles vana ütlemine, et sõna on vahedam kui mõõk. Eriti oskajates kätes! Alles mõne minuti eest olin ma ju tõestanud, et sõna on surmavam hundi kihvadest.

Ma teadsin, et mu kotis on üks metallkestaga pastakas. Võtsin igaks juhuks just selle ja surusin leivakillu pastaka otsa.

Õige ukse taga ma peatusin, kuulatasin läbi ukse, kuid mingeid hääli ei kostnud. Tõmbasin kopsud õhku täis ja astusin sisse.

Hunti ukse läheduses enam polnud.

"Metsakutsu, metsakutsu, pakun sulle süüa," meelitasin ma hunti.

Ei midagi.

Liikusin ettevaatlikult riiulite poole, käsi leivatükiga ette sirutatud, ja leelotasin edasi. Teisest või kolmandast riiulivahest kostis õrna urinat ja seal ta oligi - lebas tagumises servas ja urises.

"Tule-tule!" meelitasin ma hunti. "Ma ei karda sind, vaid pakun sulle leiba."

Esimene neist väidetest oli küll sulaselge vale, sest mu käsi värises nii tugevalt, et kartsin leiba pastaka otsast maha kukutada. Hunt urises õrnalt, kuid ajas end kõhklevalt jalgadele ja tuli minu poole, hambad ikka irevil ja urin kurgus trummeldamas.

Ma olin valmis jooksma. Jooksma nii kiiresti kui jalad võtsid, kuid selle asemel lõin kannad sügavamalt põrandasse ja sundisin end paigale jääma. Hambad surusid huulde ja kihvad lähenesid. Hunt tuli, nuhutas ninaga leiba ja taganes mõne sentimeetri.

"Ma tean," pressisin huulte vahelt välja. "Ma ka vihkan heeringat, aga paremat polnud võtta."

Hunt näis justkui mõtisklevat, kuid napsas siis leiva pastaka otsast hammaste vahele. Moondumine algas koheselt. Püüdsin jälgida nii teravalt kui suutsin, kuid palju asju toimus korraga ning pilk saab keskenduda ainult ühele. Koon taandus inimnäoks ja karv hakkas hõrenema, jättes üheks silmapilguks mu ette hallikarvalise inimnäo. Hunt vajus tagakäppadest põlvili ja siis hakkasid jäsemed venima, keha kuju muutma kuni viimaks oli minu ees mees - neljakäpukil, turi veidi küürus ja näos kahtlustav ilme. Veel mitu minutit oli tema hoiakus rohkem looma kui inimest, kuigi alasti keha oli selgelt inimese oma. Mehe, kui täpne olla. Üsna hästi varustatud mehe.

"Kuidas sa seda noata suutsid?" küsis ta viimaks, kui pinge ta turjast ja õlgadest kaduma hakkas.

"Seda?" Vaatasin pastakat oma käes, keerutasin hõbejat kesta mõned tiirud ning kehitasin siis õlgu. "Ma olen kirjanik. Ma teen kõike pastaka või klaviatuuriga."

"See seletab," vastas tema ja lükkas end raamaturiiuli najale istuma.

Ma pean tunnistama, et mulle meeldis ta keha. Selles oli veidi rohkem täidlust kui vampiiris, veidi ilusamini välja joonistatud lihased. Mees lükkas pea vastu riiulit. Liigutus, mis oli väsinud inimesele nii omane, kuid tõi aadamaõuna dominantselt esile. See, kuidas sõlm liikus iga kord, kui mees neelatas või sügavamalt hingas, püüdis mu pilku.

"See oli mu seitsmes vampiir," urises mees pea loomalikult. "aga seda siin ei tapnud mina, kas pole?"

"Ma kirjutasin ta raamatusse. Ilma sinu ilmumiseta poleks mul aega jagunud."

"Ja ilma sinuta oleksin ma talle alla jäänud. Kurat! Vanaks hakkan jääma."

Nüüd ei andnud mulle asu mõte, et vampiire meie linnas veel leidunud oli. Üks on peaaegu usutav - immigrant mingit teed pidi, aga seitse? Ja ilmselt oli neid rohkem. Nii surnuid kui elavaid.

"Vampiirid? Siin?" küsisin ma ettevaatlikult.

"Metsahundid rääkisid, et varem pole olnud. See on mingi viimase poole aasta probleem."

Mu silmad puhkasid ta hingamise rütmis kerkival ja langeval torsol, jalgadel, mis olid lohakalt vedelema jäänud ja sellel, mis jalgade vahel puhkas. Tema aga rääkis edasi:

"Nad on üldiselt üsna nõrgad olnud. Sellepärast ma ka üksi läheneda julgesin. Suurema osa oleme kätte saanud ühest ja samast linnaosast, kuid mitte iga kord enne esimest ohvrit."

Mees tõmbas end sirgemalt istuma, jalad rätsepaasendis. Ta pea ei toetunud enam riiulile, vaid küünitas kergelt minu poole, jättes mulje, et jutt on põnev ja pisut ehk salajanegi. Ma kuulasin teda, kuid kasutasin esimesi rahulikumaid hetki, et leida üles oma kingad, võtta jalast katkised sukad ja püüda oma juukseid siluda.

"Kõik need ohvrid on enne surma keppinud. Absoluutselt kõik! Ja mitte ühelgi pole olnud ainsatki vägivallale viitavat tunnust. Nad on seda tahtnud ja nautinud. Ma hakkan juba naabermaja luuserite juttu peaaegu uskuma, et eesti naine eelistab mingi erilisuse ja uudsuse ihaluses migrante kohalikele meestele. Nagu need sädeleksid või midagi!"

Seksi osa olin minagi nautinud, krimpsutasin endamisi nina. Ja siis hakkas mu peas kuju võtma teooria.

"See konkreetne võiski sädeleda," vastasin aeglaselt, et mõte end peas korralikumalt sõnastada jõuaks.

"Mismõttes?"

"Üsna otseses! Sa ütlesid, et kõik need juhtumid on ühe linnaosaga seotud? Kui ma kõike nähtut ja kuuldut kokku püüan panna, jõuan ma ainult ühe järelduseni. Kuskil seal on üks teismeline tüdruk, kellest võib kunagi hea kirjanik kasvada. Anne on olemas, kuid oma võime suuruse ja tugevuse hindamise oskust mitte."

"Et siis polegi migrandid, vaid hoopis tegelased?"

Ma ei tea, miks ta nii ehmunult kõlas. Kirjanikud suudavad palju, see pole ju ometi mingi saladus. Aga sisulise koha pealt ta muidugi eksis.

"Ikkagi migrant. Kõige koledamat ja kohmakamat viisi migrant - mitte anglitsisme täis tekst ega anglitsistlik lauseehitus, vaid sealt tõmmatud mõttekäigud, millel pole kohapealsete juurte, sõnade ega mõtetega mingit pistmist."

Ma olin valmis lahkuma, kuid oleks olnud inetu tüüp niiviisi alasti riiuli najale istuma jätta. Otsisin silmaga lahendust ja leidsin selle aknaalusest lugemispesast. Viskasin helesinise pleedi mehele. Ta hoidis tekki enda ees, kui püsti tõusis, just kui poleks ma juba piisavalt näinud seda relvastust, mida ta endaga kaasas kandis. Ma olen ju kirjanik! Kõik, mida ma näen, kuulen või kogen, jõuab ühel või teisel hetkel mu lugudesse. Seega ma ka vaatan ja kuulan. Ja vahel elan läbi. Ega temagi mingi erand olnud. Sedavõrd ilus täiseas mehekeha jõuab raudselt rohkem kui ühte veel kirjutamata loosse.

"Muide, mis raamatusse sa selle vampiiri kirjutasid?" küsis ta pleedi pihale kinnitades.

Ausalt? Mul ei olnud aimugu! Jalutasin kohta, kuhu ma raamatu kukutanud olin. Tõstsin üles ja lugesin pealkirja:

"Tõde ja õigus. Esimene osa."

Mees lükkas pea kuklasse ja tõi kuuldavale sedavõrd vabastava naeru, et minugi suunurgad kerkisid. Mul polnud aimugi, mille üle ma naeran, kuid pärast kogu seda emotsioonide pillerkaart ja suurt segadust oli naer vabastav.

"Ehk viib ta Vargamäelegi armastuse," kõõksus mees naerupahvakute vahele.

Võtsin end kokku ja lahkusin. Uksel kontrollisin veel korraks kleiti ja juukseid, lubasin endale viivu, mõtlemaks tollele noorele autorile.

Kõned olid selleks ajaks lõppenud ning avamispeo külaliste tähelepanu veini poole pöördunud. Nurgas, millest ennist lubati imelist tulevikku ja ebarealistlikku rahastust uuele raamatukoguhoonele, mängisid kaks kitarristi taustamuusikat. Vestlejate naerupahvakud osutusid jäiseks kontrastiks minoorsele muusikapalale. Suhelnud olin ma sel õhtul juba enam kui kuu normi, seega keskendusin veinile ja muusikale. Mul oli palju, mida läbi seedida ning see kõik algas sõnadega "Elab kord üks tüdruk, kes veel ei tea, et temast kirjanik kasvab, kuid..." Kahetsus ja kurbus haakisid hinge. Kahju, nii pagana kahju oli, et nooruke kirjanik polnud vaevunud ilusaid silmi kirjutama.

Jutt: NR115Cere ja 003 (Krafinna)

Taevakuppel pragunes. Hukk jõudis pea samaaegselt seda ennustava pimevalgusega kohale. Hetk enne kui saabus hukk, sai Cere viimaks aru, mida tähendab kummaline sõna «igavik». See on absoluutne tühjus, vaakum mõtetes ja emotsioonides, ja see saabus koos ülima naudinguga, mida saab pakkuda vaid ühtesulamine. Ei olnud piiri Cere ja rebasrobotisiku vahel. Nad olid eristamatud. Üks kokkusulanud olend. Rütm tagus Cere kõrvades, käed sulasid kätesse, jalad jalgadesse. Nad olid kustutanud ühe ja sama nälja, ühe ja sama janu. Cerel olid kikkis kõrvad ja ümarad, taeva poole vaatavad rinnad, tal olid pikliku pupilliga silmad ja 003-l oli tema marmorjas nahk ning ta tungis Ceresse sama innukalt kui Cere temasse. Võtmine ja vastuvõtmine oli üks ja seesama. Üksteisest eraldumine, lahti rebimine ei olnud võimalik, kui, siis vaid maailma hinnaga. Ja maailm maksis.

Igavik jäi neisse.

_____

Tee kulges ja kulges. Jooksis läbi unustatud linnade, läbi prügimägede ja üle laiade räbujõgede.

End zen-režiimi lülitanud NR115Cere ei olnud väga üllatunud, kui ühest prügimäest mööda sõites sigines otse tema ette katkine mudel 003. See oli igivanast nanoroboti-seeriast üks ilusamaid. Omal ajal, kui nanorobotid olid veel uued ja huvitavad, püüdsid loojad neid isikupärastada. Anda kõikidele oma nägu ja vorm. Sellest konkreetsest, NR115Cere ette potsatanud mudelist oli tervikuna olemas vaid osa. Ja seda kuidagi kaootiliselt.

Alumine pool oli mingil määral olemas, osa ülemistki ning natuke pead. Cere kinnitas pilgu üllatavalt roosale nibule. Värv ja vorm olid säilunud vaatamata sellele, et suur osa vasakust rinnast oli vaid kujuteldav. Allpool asuv kolmnurk oli diskreetselt suletud, siiski tõotades naudinguid, mida võis sisaldada pelgalt selle puudutamine. Peas säras üksainus lahtine kollakasroheline silm, ripsmed olid pikad ja kaarjad. Peenekoeline, veidi ülespidi kaardunud nina andis aimu näojoonte aristokraatlikust elegantsist. Ülejäänud osa masinisikust oli tõeliselt sassis, nii katki, et selle taastamine näis lootusetu ülesandena, isegi juhul kui see oleks olnud võimalik. Mõttetu samuti, sest kes enam vajas 003 mudeleid? Olid nad ju välja töötatud selleks, et pakkuda üksildastele inimisikutele seltsi. Niipea aga, kui loojad ehk inimisikud leidsid uued teed ja uued maailmad – teisisõnu – suur osa neist liikus edasi, jäi 003-seeria ootele. Paljud neist ei jõudnud tootmispaigast kaugemale kui lattu, ja pärast sadade aastate möödumist ladudest prügimäele. Kasutuna, amortiseerununa ja katkisena. Ladudest prügimäele kolimine ei olnud just kõige säästlikum tegevus, ja nii hävisid kunagi nii ilusad ja ihaldusväärsed masinisikud. Elutuna ja sama kasulikuna kui pruugitud kondoom.

NR115Cere fokusseeris silmad katkisele robotvormile. Zen-vorm oli hea reisimiseks. Siiski, midagi oli veel paremat. Midagi, mida teha pikal, aastaid kestval teekonnal. Joonistamine. Mida kaugemale Cere 3D mudeli (taas)joonistamisel jõudis, seda enam ta hämmastus.

Kümnes või üheteistkümnes põlvkond robotisikuid ehitas NR115C-seeria kindlal eesmärgil – parandada, taastada ja mõnikord ka täiustada inimisikutest allesjäänud pärandit. NR115Cere oleks aga igaüks ammu möödunud põlvedest ajanud sassi täiesti tavalise inimisikuga tänavalt. Või noh, mitte just liiga tavalise. NR115C-seeria loojad olid eeskujuks võtnud Vana-Kreeka iluideaali. Igal mudelil oli ka oma eripära. Väike nüanss, millega isik eristus teistest sama seeria masinatest. Väike vihje inimloojatele. Püüd luua, mitte toota. Võibolla mitte kõige osavam, aga midagi siiski.

Niimoodi olid Cerel helesinised punaka varjundiga silmad. Ja sama seeria mudelil – NR115Corel helepunased ihukarvad. Muus osas oli selle seeria indiviidid üksteisest eristamatud.

NR115Cere valmis joonistatud mudelil oli kohev saba. Muus osas oleks ta hästi sobinud kassikõnnile, seda väga vanas mõttes. Siis, kui inimestel oli vaja inimriidepuid demonstreerimaks sellest haprast materjalist valmistatud rõivaid, mis sobitusid vaid kõhnadele kehadele. Kunsti erivorm, millel oli reaalsuse ja eluga sama palju pistmist kui klaaspärlimängul. Kummatigi oli ses olendis midagi nii lummavat, et NR115Cere otsustas silmade ette joonistatud mudelist edasi minna. Sest mida rohkem avanes detaile, seda enam jõudis talle kohale, et koheva sabaga, pildina mõjuva inimkeha varjus on veel midagi peidus.

Aeg möödus. Tee kulges. Kohev saba oli vaid vihje. Sellele, mida modellrobot endas peitis. Keegi oli astunud sammu edasi. Ja see, mis näis 003-seeria masstootena, polnud seda mitte. Inimese keha sees oli äratamist ootav loom. Nelja käpa, teravate kõrvade ja väikese koonja ninaga. Cere ei olnud sellist olendit varem näinud. Olend, kelles ühtaegu oli seletamatu graatsia, ja kel ometi olid ilusad säravad inimsilmad. Kollakasrohelised, suured ja uudishimulikud.

Lõpuks oli pilt valmis. Cere silmade ees oli täiuslik kaksikolend: inimene ja loom. Ta vaatles pilti ja katkist keha. Sobitas need üksteise sisse. Ja jõudis otsusele. Tal oli aega. Tal oli kogu maailma aeg. Või vähemalt nii ta endale kinnitas, kui võttis murtud keha ja astus teelt kõrvale.

Prügimäel pidi ju ometi midagi olema, millega taastada see imeline olend. Näiteks kasutuna minema visatud 3D bioprinter-taastur, sest neid polnud enam vaja. Aeg oli edasi liikunud, nanorobotite tootmiseks ei olnud vaja enam inimloojate valmistatud seadeldisi. NR115C-seeria robotid aga ometi askeldasid just sarnaste seadeldistega – olid nad ju omamoodi bioarheoloogid. Võimalik, et väga varsti jäetakse ka Cere seeria ladudesse vedelema. Kuigi robotisikud pidasid väga tähtsaks oma põlvnemist ja ajaloo tundmist, võis ellu äratatud kuu ühel päeval lakata eksisteerimast elureservuaarina. Mis sest, et praeguseks sisaldas see tehiselu. Nagu lakkas olemas pisike planeet, kust olid pärit inimisikud. Igal kohal on oma best before. Millal sinise kuu aeg otsa saab, polnud aga teada. Üldist asjade seaduspärast silmas pidades võis see juhtuda kas nüüd või natuke pärast seda. Enne aga mitte kunagi.

_____

Cere asetas katkise keha mahajäetud tehase seina najale. Prügimäed ei osutunud nii ressursirikkaks kui Cere oli lootnud. Otsingud ei kandnud vilja, vaatamata sellele, et ta oli rännanud, katkine keha õlal nii siin- kui sealpool teed, jõudnud välja kohtadesse, mis oli vajunud üldiste teadmiste tagahoovi. Siis proovis ta õnne tehastega. See oli  219-s. Ta oli leidnud tehastest katkisi bioprotsessoreid, oli leidnud koostisosi, mida läks vaja selleks, et taastada katkine nanorobot. Isegi vajalikke aparaate. Aga ükski neist ei töötanud.

Siin tehases aga leidis Cere midagi, mida võis kasutada. Mitte küll sellise bioprinteri, mida otsis, aga leitu võis aidata asjade arengule kaasa. See oli aktiveerija. Biovormide elustaja, mida kasutati selleks, et masinisik ärkaks n-ö ellu.

Purustatud keha võpatas, tema ainus allesjäänud silm avanes ning vaatas  otse Cere helesinistesse silmadesse. Cere asetas loodud 3D pildi keha sisse. Kui ta olnuks inimolend, ahminuks ta õhku. Katkine keha koos teadvuse ja 3D pildiga oli midagi erakordset. Keha oli ju ühtaegu nii inimene kui loom. Varjamatult sensuaalne, varjamatult loomalik... Täiuslik vaatamata sellele, et oli katki, sisuliselt hunnik prügi. 3D pilt sulas kehaga, täiustas seda ja kui olend liigutas, siis liikus ka pilt. Reaalne, ometi ebareaalne.

Cere sirutas käe ja puudutas 003 kehapilti. Ja ei saanud enam kätt eemale tõmmata, sest see, mida ta tundis, oli midagi sellist, mida ükski robotisik ei oleks kirjade järgi pidanud kogema. Ettehoiatamatu, senitundmatu, samas oodatud ja tahetud tunne. Tunne, et just siin ja just praegu on kõik olemas. Ja kui ta liigutab, siis kaob see kõik. Nii ei tõmmanudki ta kätt ära. Vaid otsekui tardus. 003 kehapilt sirutus Cerele justkui vastu, ja nii nad jäid teineteisesse.

NR115Cere sai ühtäkki aru, mida tähendab inimisikute väljamõeldud kummaline sõna «igavik». See on absoluutne tühjus, vaakum mõtetes ja emotsioonides, ja see saabub koos ülima naudinguga, mida saab pakkuda ainult ühtesulamine. Ei olnud piiri Cere ja rebasrobotisiku vahel. Nad olid eristamatud. Üks kokkusulanud olend. Rütm tagus Cere kõrvades, käed sulasid kätesse, jalad jalgadesse. Nad kustutasid ühte ja sama nälga, ühte ja sama janu. Cerel olid kikkis kõrvad ja ümarad, taeva poole vaatavad rinnad, tal olid pikliku pupilliga silmad ja 003-l oli tema marmorjas nahk ning ta tungis Ceresse sama innukalt kui Cere temasse. Üksteisest eraldumine, lahti rebimine ei olnud enam võimalik, kui, siis vaid maailma hinnaga.

Taevakuppel pragunes. Hukk jõudis pea samaaegselt seda ennustava pimevalgusega kohale. Maailm maksis.

Jutt: Parem mutant kui inimene (Manfred Kalmsten)

Hoiatus: Tegemist on eellooga eelmises Erektoris ilmunud loole „Ei inimene ega mutant“ ja endiselt on tegemist aupakliku kummardusega  B-kategooria ulmefilmidele ja hardcore pornograafiale.

- Kalmsten

Kõlas vaikne „lumps“ kui Reida oma huuled Villieri riista ümber vabastas. Ta naeratas, pühkis sõrmeotsaga spermatilga suunurgast, ajas korraks keele suust välja ja lausus seejärel:

„Näed, kõik su lapsed sõin ära.“

„Kronos selline,“ vastas endiselt hingeldav Villier.

„Kronos sõi enda lapsi, mina sinu omi,“ torkas Reida ja ajas end istukile.

Väike tuba oli täidetud seksi hõnguga. See lummav niiskuse ja rabelemise lõhn, mis Villierile alati rammestuse peale ajas. Veel enam kui orgasm ise, suigutas teda just see higilõhna segatud seemne lehk, mis peale korralikku keppi kogu elamise täitis.

„Kohvi? Meil veel seda on, viimasest preemiapakikesest, läheb?“ küsis Reida, kui oli end segipööratud linadega voodilt püsti ajanud.

Ootamata vastust sammus ta oma suurepäraseid puusi demonstratiivselt  hööritades kööginurga poole. Ta pöördus veel korraks, andes sellega Villierile võimaluse silmitseda rindu, mille kohta enamus XXXL, ent targemad une pealt 34G ütlesid, ja pigistas vesikäsnast paari tassijagu vett veekeetjasse. Villier polnud üks targematest.

Ei, ta oli lihtsalt täispeaga rinnahoidja numbrit küsinud ja mäletas, kuidas Reida ta välja oli naernud.

„Miks see sind üldse huvitab?“ oli Reida küsimusega vastanud ja kui Villier oli soganud midagi kingituste ostmisest ja muust sellisest, oli teda tabanud uus naerupahvak ja torge, et „Jah, meil ju müüakse neid poodides ja turuplatsidel ja ...“ ning Villier oli vaikinud.

Reidal oli olnud õigus. Pesu ja muud sellist ei müüdud. Neid sai kas standardpakikestest või preemiapakikestest. Mida rohkem said mutandid enda kätte linnasektoreid, seda rohkem ratsionaliseeriti tööstust ja peamine aur läks totaalse sõja tarbeks mõeldud relvastusele ja muule seonduvale.

Nii nad siin olid. Vähetuntud planeedil, tähtsusetus koloniaallinnas, ja ootasid, kuni aina hüsteerilisemalt ent ilmselgelt kurtidele kõrvadele suunatud hädalpalvete peale väline abi kohale saabub või kuni mutantide hordid neid enda alla matavad. Üks neist kahest pidi varem või hiljem juhtuma, seda teadsid kõik, ent ometi mängiti kangelasi.

Nad olid mõlemad vastulöögikomandos. Eliitüksuses Kobra, mis oligi koostatud paaridest, ilmse sooviga sel teel nendes võitlusvaimu ja relvavendust kinnistada.

Ja see oli õnnestunud või vähemalt senini oli see toiminud. Pealegi, kes oleks soovinud, et tema kaaslane peale võitluse käigus M-viirusega kokkupuutumist mutandiks oleks moondunud. Ei, partneri armuhuhukkamised olid toiminud niimoodi nii armastuse kui ka halastamatuse märgina. Ja tee mis tahad, aga see hoidis neid nii koos, kui ka töös.

„Su kohvi, aga me peame kiirustama, “ lausus Reida Villierile tassi ulatades, katkestades niimoodi mehe mõttelennu.

Kiirustama pidid nad tõesti.

Paar tundi tagasi oli teada antud, et on aeg anda vastulöök ja Kobra oli loomulikult see komando, kellele sellist au osutati. Oli ju Reida Elben tunnustatud kolm aastat järjest tõhusaimaks mutandikütiks kogu linnas. Mitte, et seda linna enam väga palju alles oleks olnud. Alles paar päeva tagasi oli kaotatud järjekordne sektor ning sellest kõikuma löönud moraali upitamiseks neid ju teele saadetigi. Muud mõtet polnud vastulöögikomandodel enam ammu ja nii Villier kui Reida teadsid seda vägagi hästi.

Lõpetanud kohvi tõusis Villier voodilt ja asus koos pesemise lõpetanud Reidaga endale löökrühmlase varustust selga ajama..

„Sa ei pesegi end?“ küsis Reida pigem soovist midagi öelda, kui otsesest huvist.

„Ei, lugesin just iidset ajalooraamatut, iidsest vallutajast, kes olevat ilusti öelnud, et kes peseb endalt maha higi, see peseb endalt ka maha võiduõnne,“ vastas Villier ja üritas naeratada.

Talle lihtsalt meeldis kepijärgne higi. Reida oli sellest tegelikult teadlik ning Villierile hakkasid tema märkused järjest enam ja enam närvidele käima.

Reida, kes juba voodikiskjast halastamatuks mutandikütiks oli kehastunud, manas oma niigi karmile näole veel läbitungimatuma ilme ja ei lasunud rohkem sõnagi.

Nii nad siis seadsid end riidesse ja väljusid Reida kahetoalisest privaatelamust, mida isegi naljaga pooleks majaks ei saanud nimetada ja jäid ootama, millal juba lähenev hõljuklest nendeni jõuab.

Planeedi ülimodifitseeritava orgaanika enda taktikepi alla saamine oli olnud ka kogu esimese ja teise kolonisatsioonilaine üks väheseid edusamme. Kogu planeedi floora koosnes vaid käsnjast soonilisest massist ja selle arengut laboratoorselt suunates võis sellest teha enam-vähem ükskõik mille. Käsnjas moodustis vastu ei hakanud, millestki ei toitunud, eluks midagi ei tarbinud ja ... lihtsalt vohas kõigest hoolimata. Juba ainuüksi pesuks ja joogiveeks kasutatav vesikäsn suutis ühe päeva jooksul eraldada pea 200 liitrit puhast vett ja seda ilma, et ta seda vett kuskilt juurde ammutama oleks pidanud. Ta lihtsalt tegi seda. Kuidagi.

Ja kindlasti olid ka mutandid  liigitatud alguses edusammude alla, kuni nad ...

Selle kohapealt ajalugu vaikis. Ametlik versioon oli, et nad pääsesid kuskilt uusorgaanika tehasest välja, varjusid kanalisatsioonis ja kui neid tänu nende eriti jõudsale sigimisele lõpuks juba palju oli, siis tungisid välja.

Villier ei uskunud seda eriti. Ta oli pigem Reida versiooni pooldaja ja Reida versioon oli, et neid oli kasvatatud mingites reservaatides. Aastakümneid, puhtalt linnaväliseks oritööjõuks ja kuna Galaktika Ühtse Suurkogu kehtestatud seadused keelustasid mõistuslike eluvormide ekspluateerimise oritööjõuna, siis hoiti nende olemasolu saladuses. Kuni nad välja tungisid või nad välja päästeti.

Reida oli sellest korra joogisena Villierile rääkinud  ja kaineks saades palunud, et mees sel teemal mokad koos hoiaks.

Ja Villier oli seda teinud, sest see oli ainus kord, mil Reida teda palunud oli.  Kogu nende koosoldud aastapooliku jooksul.

„Magad?“ kõlas hõige hõljuklestalt ja äratas Villieri mõtetest. Ta ronis kiirelt lestale ja vaid korraks valjenenud sumina saatel võttis hõljuklest kohalt. Villier noogutas komandokaaslastele, sättis end istuma ühele kergelt vetruvatest ja lillakas-roosadest tuiksoontest ning võttis vastu talle ulatatud automaat-ründekahuri DPS.

Reida kontrollis enda automaati, seda korduvalt maha- ja taasriivistades. Korraks eemaldas ta padrunisalve, nagu aitaks kriitiline pilk padruneid elujõulisemaks muuta, ja paistis lõpuks nähtuga rahule jäävat.

Villier seda ei teinud,  ta uskus, et kui midagi läheb persse, siis läheb see persse, ja seda hoolimata igasugusest eelkontrollist. Ta oli oma aja inimese kohta ääretult ebausklik ning praegu rõhus teda sünge eelaimdus. Et just eelseisev aktsioon on see, kus midagi persse läheb ja kapitaalselt.

Tasaselt hõljusid nad üle linna tsentrumiks oleva keskväljaku ja alles nüüd taipas Villier esimest korda, et mööduv rahvas ei saada neid enam teele rõõmuhõisetega. Ei, mitte mingit aplausi ega hõiskeid. Keegi ei heitnud neile pilkugi.

„Nii palju siis moraali tõstmisest,“ lausus Hans, suure kondi ja alatiselt rasvaste vuntsidega kiilakas, osutades laisa käeviipega möödujaile.

Keegi ei lausnud selle peale sõnagi, sest isegi need, kes vähemalt alguses olid lähtunud mingist missioonitundest, olid nüüdseks leppinud olukorra mõttetusega ja tegutsesid veel ainult preemiapakkide nimel. Pea kõigil neist oli militaar- või vähemalt korravalveminevik ja vaid Reida oli ainus, kes varem oli mingis ametiasutuses mingit paberitööd või midagi muud sellist teinud. Villier ei teadnud täpselt, kuna Reida oli enda mineviku koha pealt enam kui napisõnaline. Samuti ei teadnud Villier, miks Reida üldse ühiskonnaredelil kolonisaatoriks oli taandatud. Selline saatus ei tabanud igaüht. Keegi pidi mingi keskastme kuriteoga hakkama saama, et kuskil äärealade kolooniaalplaneedil lõpetada.

Villieri hingel oli näiteks mõnisada kaotsiläinud kasti sigarettidega, mis tema relvavendadeni oleks pidanud jõudma. Ta isegi ei mäletanud enam, kui palju neid kastikesi oli olnud. Vahet ju polnud.

Enam.

Eriti häiris see mälestus teda seetõttu, et ta ise ei suitsetanud ning pidas sigarette maailma kõige mõttetumate asjade pjedestaalil esikoha vääriliseks. Reida see eest tõmbas ja iga kord, kui ta suitsu läitis, oli see justkui järjekordne saatuseirve Villieri ja tema kordasaadetu üle.

„Minevik jälitab sind tuleviku lõpuni,“ meenus Villierile kuskilt kuuldud lause ja ta vandus mõttes. Minevikulained olid järsku ta enda valdusesse saanud ning manasid ta vaimusilma ette iga pisemagi rikkumise, mille ta elu jooksul korda oli saatnud. Hõljuklest aga liugles tasakesi edasi, kuni järsk nõksatus Villieri tema mälestustest äratas.

Oldi kohal. Üleeile püstitatud tõkismüüri ees. Nad ronisid lestalt ja valvekomando märgistusega mehed avasid pisikese terasukse tõkismüüris. Hansu järel kiirustas kogu vastulöögikomando sellest läbi. Avariiuks nende selja taga sahises kinni ja siin nad siis olid.

Üleeile hüljatud sektoris. Silma hakkasid laialipillutatud kompsud, suvaline träni, mõned endiselt tuksuvad liikurid ja mõned laibad ...

Vaatepilt, mille kohta Villier arvas, et ta ei harju sellega kunagi. Vähemalt mitte selliste laipadega. Riided seljast rebitud,  mustjaspunase  kuivanud verega kaetud, puuduvate jäsemetega ja surnuks vägistatud.

Ta võdistas end ja surus automaatkahuri kõvemini vastu puusa. Ähvardavalt sihtis selle 46 millimeetrise kaliibriga toru tänavatühjust ja süstis Villieri grammikese meelekindlust.

Ent mutante polnud.

Muidugi, miks olekski pidanud. Nad tulid nagu tavaliselt, hakkisid ja keppisid pooleks kõik elavad ja taganesid oma surnuid kaasa lohistades täpsuslaskurite tule eest selleks, et varsti jälle kuskil sektoris välja ilmuda.

Kuuekesi liikusid nad edasi. Hans automaadiga keskel, leegiheitjakandjad külgedel, Villier ja Capeck automaatkahuritega nende järel ja Reida tagantturvajana viimasena.

Kedagi polnud näha, aga ega nad oodanudki, et mutantidele kohe selga saavad sadada. Enamasti ründasid mutandid ikka ise. Seda nad oskasid. Kiimahoog, mis mutandid marutama pani, töötas küll inimeste kasuks, aga sellesse sattusid nad alles inimese lähedal olles. Mutante lähedale lasta aga ei tohtinud.

„Kiimahoogu sattudes eritab nii isas-, kui ka emasmutant imalat aroomi, mis paneb inimese neile vastupanuta anduma,“ meenus Villierile see, mida oli öelnud mutandivastase aktiivvõitlusõppe üldteabe koordinator, kelle nimegi Villier enam ei mäletanud. Ja ega see nimi tal hetkel enesetunnet paremaks teinud poleks.

Igal juhul kandsid nad oma näol orgaanilisi lahingmaske, mis tihkelt näole liibudes raskendasid hingamist, ent mis paraku oli ainus kaitse mutantide peast segi keerava kiimaleha vastu.

Esimesel ristmikul keerasid nad vasemale. Seda teed mööda pääses 21-sse sektorisse, kus oli toimunud sissetung paar nädalat tagasi. Arvatavalt pidi see praeguseks juba mutantidest kubisema.

Vargsi, tähelepanelikult ümbrust jälgides liikusid nad edasi. Nende peakohal tiirles tasaselt sumisedes kaks drooni, uusorgaanika tippsaavutust, mis filmisid iga nende sammu ja edastasid seda vaatajateni, keda nende tegevus enam ammu ei huvitanud.

Aga nad liikusid. Edasi. Villieri ei teadnud, millest mõtlevad ta kaaslased, ent ta ise keskendus hetkeks preemiapakile, mis teda naastes ootab, ja samal hetkel neid rünnatigi.

Mutandid tungisid nende suunas kahest küljest. Neid võis olla mõnikümmend ja vähemalt pooled neist jäid maha visklema juba esimeste valangute peale, mille komando nende suunas teele saatis.

Kuid see rünnak oli enneolematu haardega. Villier polnud kunagi nii palju mutante korraga näinud, ja nad tulid. Lainetena. Enamus neist varisesid maha, paljud neist jäid leegiheitjate tulejugade haardesse, kuid mõnedki jõudsid nendeni - hullununa, poolsöestununa, veritsevana, köndistatuna, ent siiski. Villier viskas lähivõitluses kasutu automaatkahuri ja haaras puusalt püstoli ja lahingpussi. Veel kordagi polnud tal olnud vaja neid kasutada, ent nüüd ...

„Nii see siis lõppeb,“ tabas teadmine teda pähe sadava rändrahnuna, kuid sellest hoolimata ta võitles. Nüüd kaikusid juba õhus mutandide kiimarööked. Villier nägi silmanurgast, kuidas kaks hiilglaslike tissidega emast maskist ilma jäänud Hansu maha rebisid. Ta märkas veel, kuidas üks neist justkui käsu peale kõvastunud riista Hansu pükstest nähtavale rebis ja otse sellele otsa maandus. Rohkem ta ei näinud, ent polnud ka vajadust, ta teadis niigi, mis edasi saab ja otsustas maksku, mis maksab seda vältida.

Püstol sai tühjaks, ta lasi sel kukkuda ja haaras machete. Kahe käega raiudes hakkis ta end läbi tema ümber koondunud mutantide sinna suunda, kus aimas Reidat asuvat. Machete käepide muutus verest libedaks, kui ta verist sihti rajades sammhaaval edasi liikus. Mutantide vastupanu jäi aina vähemaks ja enamus neist ei olekski talle vist erilist tähelepanu pööranud ning Villier taipas õudusega, millest see tingitud on.

Vaatepilt mis talle avanes aga valas selle kartuse betooni.

Reida oli selili, tema mask oli veel ees, aga tema armeepükste jäänused vedelesid äsja Villieri hoobist maha varisenud mutandi lähedal tükkidena  maas.

Villier röögatas. Mutandid, kellest kaks Reidat kinni hoidsid ja kolmas tal parasjagu säärisboksereid jalast rebis, ei pööranud sellele tähelepanugi. Raevukas hoop raius Reida jalge vahel oleval mutandil pea otsast, kuid Villier ei peatunud. Järgmised hoobid tabasid juba kahte Reidat kinni hoidvat mutanti, nii et koheselt variseid ka nemad sõiduteetolmu.

„Su selja taga!“ röögatas Reida ja kiire hüppega vahetas Villier asukohta. Mutandi rusikahoop tabas õhku ja koheselt tungis machete tema kaela. Röökides vajus mutant maha ja jäi sinna armetult tõmblema.

Reida oli end vahepeal püsti saanud, kohendanud maski ja eemaldanud mutandiküünistest rebenenud bokserite jäänused ning haaranud maast machete, röögatas ta Villierile:

„Kaome siit!“

Kuna mutandid olid juba kesk oma kurikuulsat kiimahoogu ja nüüdseks juba rohkem huvitatud allesjäänute vägistamisest, siis õnnestus neil end läbi mutandikarja raiuda ja koos kadusid nad tänavaid ääristavate mahajäetud majade vahele. Põigates ümber järjekordse nurga, sattusid nad peale keppivatele mutantidele, kelle nad mõnekümne raevust kantud machete hoobiga veriseks pudruks muutsid ja lõpuks, jõudes tupiktänavasse, sööstsid nad sisse esimesest lahtiolevast uksest.

Lootuses väljapääsu leida tormasid Reida ja Villier mööda koridore, kuid avastanud mutandi- ja paraku ka inimesekindla esiukse suletuna, peatusid nad, et hinge tõmmata. Reida puusal ilutses sügav haav, ta määris sellele plaastergeeli ja sidus medpakist võetud sidemega kinni.

„Kurat, nüüd oleme pasas,“ lausus Reida kui oli haavaga ühele poole saanud ja lisas:

„Vähemalt mina olen. Sa tead ju, mis su kohus on, mees, tead?“

Villier noogutas. Ta teadis seda, ta teadis vägagi hästi, mida ta peab nüüd tegema. Ta astus sammu tagasi, heites viimase pilgu enda ees seisva Reida tugevatele õlgadele, rindadele, millest üks oli puruks rebitud tugirinnahoidja lahingumudelist välja tunginud ja mille pöidlaotsa suurune tumepunane nibu nii kutsuvalt turritas ning libistas pilgu nendele tugevatele jalgadele, mida Reida kirehoos korduvalt tema seljale oli põiminud.

„Suudad sa seda?“ küsis Reida lõpuks ning kohendas rinnahoidjat, justkui andes märku, et see aeg on nüüd möödas.

Villier noogutas, ehkki oli näha, et vastu tahtmist.

„Teed sa seda?“ päris Reida nõudlikult ja põimis käed rinnale.

„Sa tead, et teen. Pean tegema,“ vastas Villier.

„Miks, kurat, sa mu üldse päästsid?“

„Mai tea, võib-olla selleks, et ... me kõik oleme väärt rohkemat kui saada mutandikarja poolt surnuks vägistatud,“

„Olgu, kui nii, siis nii ... hakka nüüd aint pihta.“

Villier noogutas ja tõstis verest nõrguva machete. Reida langetas pea ja kui Villier hoobiks käe tõstis, ründas ta teda. Reida laup rajahtas vastu Villieri nina, nii et valu hetkeks silmanägemise võttis. Sellele järgnes rusikahoop otse munadesse. Villier vajus kokku ja machetehoopi, mis sügavale tema kaela tungis, ta peaaegu et ei tundnudki.

„Kena, et sa suudad ja puha, aga kas ma seda lasen, on juba teine asi,“ lausus Reida ning veendunud, et Villier ei piinle, vaid on ikka surnud, vajus ta ise seina veerde maha.

Ta polnud Villieri armastanud, ei, asi polnud selles. Ta oli armastanud oma elu. Ja armastas seda endiselt, ent see, milliseks see elu tõotas nüüd muutuda, ei meeldinud talle ka grammigi.

Ta teadis, teadis juba siis, kui tema kaaskoordineeritud uusorgaanika salalaaboris esimene mutandipartii loodi, et nad levitavad viirust. Ta teadis ka, et M-viirus, mille füüsiline kontakt mutantidega kaasa toob, tekitab küll pöörase ja hooti lausa taltsutamatuks muutuva seksijanu, ent see ei muuda inimest mutandiks, nagu ametlik propaganda väitis. Samas, ta ei teadnud ka kõiki üskikasju. Ei, ta oli end sellest enne taandanud, kui projekt õieti hoo sisse sai.

Ta oli kõik elu jooksul kogutud säästud hakkama pannud, et muutuda tundmatuseni. Alustades näost, füüsilisest võimekusest ja lõpetades naervuväärselt suure rinnapartiiga, mis tänu tema laiendatud õlgadele küll enam-vähem loomulikuna mõjus, ent ikkagi naeruväärselt suur oli. Ta oli lavastanud enda surma, oli kaotanud kõik sidemed minevikuga ja seda kõike selleks, et sellest uuest orjarassi loomisest ja selle ekspluateerimisest käed puhtaks või vähemalt natukenegi puhtamaks saada. Ta oli küll kõikvõimsa teaduse usku ja natuke kõver teadlane, ent ka tal oli oma eetika ...

Ja nüüd oli ta siin. Nende valdustes, kelle loomisesse ta teadma ... või siiski pigem poolteadlikult oma panuse oli andnud. Samuti oli ta kindel, et Villieri ümber veenda poleks tal iial õnnestunud.

Ei, too oli selleks liialt kandilise maailmavaatega ja ehkki voodis hea, polnud ta teab mis superinimene. Ja nii oligi ta siis üksi ...

Mida kuradit ma nüüd peale hakkan, mõtles ta, ent  taipas, et silitab juba pikemat aega oma reit ja et mõte kisub teda vägisi jalgevahesse.

„Olgu, tulevik võib oodata, kui olevikul on parasjagu oma sõna sekka öelda,“ lausus ta poolvaljult ning libistas käe õrnalt, justkui kontrolliks üle häbememokkade. Ta oli märgumas. Ilmselt oli M-viirus juba praegu tema kehas võimust võtnud, sest reeglina eelistas ta pikka eelsoojendust.

Nüüd aga ...

Ta tundis, et on valmis. Valmis, et keegi teda võtaks, kuid kedagi polnud.

Seega tuleb ilma läbi ajada, mõtles ta ja libistas sõrmeotsad õrnalt üle kliitori. Juba see vabastas tema suust tasase oige ja ta jätkas. Aeglaselt näpuotsaga ringe tehes õrritas ta end ja tundes, et on saavutanud õige küpsusastme, sirutas ta käe machete järele. Haaranud ettevaatlikult selle terast, tõstis ta selle näo ette, eemaldas erutusest värisevate kätega tera ja sülitas sünteetilisest metallist käepidemele. Asetanud improviseeritud mänguasja kõhule, asus ta uuesti rahuldama vahepeal unarusse jäänud kliitorit. Koheselt voogasid mõnulained tast üle. Ta hammustas huulde, et mitte ennastunustavalt karjatada, ja just siis, kui ta tundis, et on lõpusirgele suundumas, haaras ta machetepidemest ja surus selle endale sisse.

Röögatus. Teine.

Ja läbi sudu kostvad lähenevad sammud.

Ent sel hetkel oli tal ükskõik. Orgasmitung oli ta täielikult enda võimusesse mässinud. Aina kiiremini ja kiiremini kliitorit kõdistades keppis ta end impro-leluga ning taipas, et lähenenu, kes iganes see ka poleks, on temani jõudnud.

Ta avas silmad ning udusele pilgule avanes käsnlampide hämaras valguses kõrguv hiigelsuur mutant, kelle muljetavaldava suurusega riist imekspandava  kiirusega aina ülespoole kerkis.

„Võta mind või tapa mind,“  kähises Reida ilma tegevust katkestamata ning mutant paistis mõistvat, mida talt tahetakse.

Ta laskus Reidale peale, nii et too jõudis vaid hetke enne mutandi alla mattumist kunstpeeniseks ülendatud käepideme välja tõmmata, nii et see tema tupevedelikust libedate sõrmede vahelt maha pudenes ja kusagile kannikate vahele veeres. Ta tundis, kuidas enneolematult suur riist temasse tungib. Sinna justkui libeda sihi rajab, kuni hetkeks peatub ja kuidas siis kiirerütmilised tõuked temalt tasahaaval viimsegi arunatukese röövivad. Ta tahtis seda mutanti. Tahtis seda inimese ja kurat mäletab, mille ristandit. Ta tahtis, et teda võetaks. Siinsamas, tundmatu maja külmal koridoripõrandal.

Tema jalad põimusid mutandi seljale, tema suust väljusid valjud naudingukriisked ja enneolematu jõuga surus ta oma käed mutandi ümber, kes teda justkui sellest tiivustatuna aina kiiremini ja kiiremini keppis.

See oli midagi sellist, mille sarnast ta iial varem polnud kogenud.  Mitte see suur riist, mitte see mutant,  mitte ka see segipööratud ümbrus, vaid see miski uus tema sees, mis ta orgasmihetkel meeletult väänlema pani. Tema suust hullunud kriiske vabastas. Tema täisteadvuse vallutas ja kõik kuskile uttu virutas.

Ta hingeldas, ta lämbus, ta joovastus, ta .... ta ... ta ....

Ta lihtsalt lebas tardumuses, hoides mutandist jõuetute kätega ja tundes, kuidas mutandi riist tema sees tuksatab, rebis ta selle viimase jõupingutusega endast välja, pigistas korra ja soe sperma pritsis tema higist leemendavale kõhule.

Ja sel hetkel ta taipas, taipas, et see tunne, see uutlaadi ja enneolematu naudingutunne, oli just see, millest ta enam loobuda ei kavatsenud. Ei iial.

Ta lihtsalt tahtis seda veel ja veel. Sellist hüperorgasmi, ja üle aastate tundus talle, et ta on saanud endale elus sihi.

„Parem mutant kui inimene,“ lausus ta vaikselt ning surus järellainetustest oimetuna küüned sügavale mutandi sudupehmes karvkattes turja.

(2022)

Jutt: Valel ajal õiges kohas (Triinu Meres)

Noormees tõmbas suitsu kopsu sellise hooga, nagu üritaks kogu sigaretti ühe hingetõmbega filtrini välja imeda. Kuldvõrud ta randmetel läikisid, pitsid kätistel ei varjanud neid täiesti.

Asusin samuti müüririnnatisele, pöörasin samuti pilgu hallile merele, tumehallidele lainetele, hallile taevale. Mõned sammud me vahel, aga ta ei pööranud pead. Liiga omaenda ahastusse vajunud, liiga „ma olen pasas ja keegi ei aita mind siit välja”.

Vaatasin teda.

„Hei,” sõnasin ja siis ta alles märkas, et rinnatisel kõõlub keegi veel.

„Tervist,” vastas ta viisakalt. „Ma ei teadnud, et siin keegi veel on.”

„Ma tulin sinu järel, sest teadsin, et siin oled sa üksi,” vastasin ning vaatasin teda lahkelt. Ta on lahkust viimasel ajal vähe kogenud, kulub ära.

Nii noor, nii õnnetu, nii väljapääsmatus olukorras.

„Ja mul oli vaja sinuga rääkida.”

„Minuga? Just minuga?” arvestades, et ta oli oma vere ja sünnipere poolt röövitud ning siia saarele toodud vaid paari päeva eest, arusaadav segadus.

Samuti arvas ta, et olen nendega mestis.

„Ma ei ole su isa, vendade ega muu nende feodaalse pasaga seotud. Ei, ma tulin sinu, just sinu juurde, sest mul on sulle palve. Ettepanek, aga sa oled täiesti vaba ära ütlema, kui ei taha.”

Noormees vilksas mind vaadata. Ma tean, et talle meeldivad ilusad naised, nii et olin veidi vaeva näinud. Must jakk oli taljes, valge särk pikalt eest lahti, lips palja kaela peal. Kõrgete kontsadega saapaid ma siiski ei valinud. Mugav peab ka olema.

Ta oli päris omadega läbi. Pilk püsis mul pikemalt, ent ei ainsatki komplimenti, ainult ohe.

Ma ju TEAN, kuidas ta enamasti käitub. Olen teda jälginud ning leidnud, et jaa.

Mhmh.

See tüüp on täpselt minu.

„Ära piina end sellega, mis kõik toimub ja mis ei toimu. Kellele sa haiget tegid või mis iganes. Sest vaata,” vaata, Sanji, tunneta see läbi, „selle üle, et sul on halb, kurvastavad ainult need, kellele sina tegelikult ei taha üldse haiget teha. Ja teised, su kaassigitatud, su sigitaja, ei hooli või lausa rõõmustavad. Nii et kannatamine ei tee midagi paremaks, ainult halvemaks. Ära lase endale halba teha!”

Ma ei ütle „vennad” ega „isa”, vaid räägin sigitamisest. Nii palju saan aru küll.

Ja ma mõistan, ausalt, mõistan! Kui su sünnipere – mis kuradi pere?! - röövib su ära, et poliitiliselt naisele panna, kui nad ei ole su vastu kunagi head olnud, tegelikult olid sedavõrd halvad, et sa lapsena kodust ära põgenesid – ei ole sul väga perekondlikke tundeid nende osas.

Sanji paneb uue suitsu põlema. Ta vaatab mulle otsa, sinised silmad blondi tuka all.

Õigupoolest nägin ma ainult üht neist sinistest silmadest. Teine on juuste varjus.

„Sa paistad jube palju teadvat, kui sedasi öelda julged.”

„Ma olen sind jälginud. Seepärast mul ongi palve – ja pakkumine sama hooga. Kui sa tuleks minuga koos tuppa siin kõrval, ma võin garanteerida, et keegi ei sega meid seal – ükskõik, kui kaua aega kulub. Sina ei oleks pärast enam neitsi, mina oleksin eluga rohkem rahul ja võibolla suudame hiljem ka välja mõelda, mismoodi sind veel aidata.”

„Siin ei saa keegi midagi garanteerida. Kogu see loss on mu sigitaja oma, tema teenrid käivad igal pool ...”

„Seda ma SAAN garanteerida. Ma viin meid veidikeseks väljaspoole aega. Seda tuba meiega seal sees pole siinsete käijate jaoks olemaski.”

„Mis?” Küsimus ei olnud väga intelligentne, ent muidugi oli väidetu ka pisut ebatavaline. Ei, me oleme Grande Line’is, siin ei ole võimatuid asju, ent kahtlemata on mõned asjad siiski ebatavalisemad kui teised.

„See on minu erioskuste seas. Võid padja kontrolliks õhku visata, mõne minuti ukse taga oodata ja ust avades see maandub. Ma suudan ajaga teha, mis tarvis. Rahulikult. Oluline on hoopis muu. Kas sa tuled?” Naeratasin päris kutsuvalt, meelega meelitavalt. Avalikult flirtivalt.  „Me võiksime üksteist natukeseks õnnelikumaks teha!”

Viimaks jõudis Sanjile kohale, et ilus naine pakub ise talle kohest armuühendust.

Sigaret pudenes ta sõrmede vahelt maha ning huuled lõid värisema.

„Sina ... sa pakud ...”

„Ma pakun.” Sirutasin käe, silmad magusad ja armsad. „Kas tuled?”

Tema pilk püsis mu väljasirutatud käel ning väga aeglaselt, justkui kartes, et tõmban selle tagasi, võttis ta mu sõrmed oma pihku.

Õrnalt. Oli tunda, kuidas niipea, kui mulle oleks pähe tulnud tagasi tõmmata, ta oleks kohe vabastanud.

Sel oli oma põhjus, miks ma valisin just tema – ma ei viitsi, ei taha, ei tunne vähimatki huvi jantimise vastu kellegagi, kes arvab, et võib mulle midagi peale suruda.

Sanji ei arva, ei arvaks, mida iganes ma ütleksin. Seepärast ta mulle meeldib, seepärast tahan mina anda talle natuke rõõmu, sest valu ja vaeva on tal liiga palju kanda.

Noh, ja ise tahan ka nautida, mõistagi.

See on oluline tahtmine.

Oma ajataltsutamisvõimega olen piiratud sellega, et ma lihtsalt ei jaksa jube paljusid uurida ja jälgida ise. Aga neist, keda pikemalt vaatlesin, oli Sanji kahtlemata parasjagu kauneim, ahvatlevaim, sõbralikeim.

Ahvatlevaim. Ta kummardus mu käe kohale ja suudles eraldi igat sõrmenukki. Pööras peopesa üles ja suudles sealt iga sõrme alguspunkti ja oh.

Nii õrnalt, nii vaimustunult, nii hingestatult. Suudlused rannet pidi üles. Ta ei tõstnud mu kätt, vaid kummardas ise ja tema blond juus riivas ajuti pehmelt mu nahka.

Küünarnukiõnarus.

Enne õlavart ta kõhkles ja ma libistasin teise peo ta lõua alla. Tõstsin ta silmad enda omadesse vaatama.

„See on hea,” sosistasin julgustavalt. „Sa oled hea!”

„Sa oled vaimustav!” ohkas ta ning surus huuled õlavarre siseküljele. „Miks sa tulid? See väljaspool aega asi – see ei ole ju ... põhjus?”

„Ma tahtsin,” ütlen ja tõstan veel ta pead, et suult suule suudelda.

Ta on nii vaimustavalt kõhklev, ettevaatlik, malbe. Ma tunnen end tema huuli laiemale tõugates kui vallutaja – ja samas on tema vastus hardunult nõustuv. Kui see oleks sõnaline, oleks see sosin: „Jaa ...”

Ma tõmbun korraks tagasi ning vaatan ta nägu. Silmad on kinni vajunud. Suudlen tasa ja ta huuled on nii pehmed, ta on nii õrn ja haavatav nagu linnupoeg.

Liibun ta vastu ja silitan mõlema käega. Ta vastab samaga ning suudleb küljelt mu kaela. Kerge suudlus ja sentimeeter edasi taas ja taas.

Libistan käe ta särgi alla. Nii soe, sile, nii ehe.

Sanji ohkab, oigab. Panen veel korra pidurit, võtan ta pea kahe käe vahele ja suunan silmad endale otsa vaatama.

„Kas see on okei?” küsin ma, paremaid sõnu leidmata, otsimata, aga ma pean teadma.

„Jaa!” vastab ta ning siis lasin end vabaks.

See noor mees oli minuga just omal ja vabal tahtel ja ma ei saanud, suudlesin teda veel ja veel.

Sigaretimaik on ammu kadunud, ta maitses nagu noor isane, ta tundus nagu noor isane, nii armas ja hell ja ometi nii isane, et kui endal viimaks täiesti lõdvestuda lubasin, kadus mul kontroll.

Mis on seksi juures alati hea. Mõelda vähem, teha rohkem.

Ta juuksed olid nii pehmed, kehakarvad neist muidugi karmimad, kuid minu omadega võrreldes ikkagi siidised. Ma olen karm naine ise ka, mitte ainult karvad, ent Sanji kutsus mus esile õrnuse, mida iga päev ei näe.

Ta nibud oli tumedad, tumedamad, kui selle heleda naha ja juuste juures oodanud oleksin, lihased pikad, kitsad, väljajoonistunud. Riist keskmisest pikem, mitte väga jäme ja oo, kuidas ta ohkas ja hingeldas, kui seda läbi pükstegi kompisin, surusin, hellitasin!

Mina riietasin tema lahti, tema veidi kõheldes, vaimustusest udusel pilgul ja imetlussosinad suul, minu.

Kuram, ta oli ilus. Nii neetult kaunis ja nii tundlik! Suudlesin ta kaela ja kui ma keeleotsa ühe suudluse juurest teise juurde liikudes mööda ta nahka vedasin, ta karjatas vaikselt. Falsetiga.

Ilmselgelt polnud keegi seda kunagi temaga teinud.

Ilmselgelt oli ta nii minu, kui olla sai.

Ta silitas mind peaaegu pühalikult. Pihk kõhkles enne rinda ning pöörati mu pehme kõhunaha peale tagasi. Üles ja alla ning ma ei kiirustanud teda tagant, lihtsalt minu enda silitused ei peatunud, vaid liikusid mööda selga kannikateni.

Oh, ta tuharad olid oivalises vormis, nii tihked – ning kui ta minu pigistuse peale taas häälekalt ohkas, tõin käed ta puusadele ning silitasin sõrmedega peenist.

Sanji huuled läksid paokile ja silmad nii suureks, nagu oleks ta kogu meie kehalise läheduse sees ikkagi üllatunud, et ma niimoodi teen, tema riista hellitan ka siis, kui see pole riietega kaetud.

Tõin siis ühe pihu pehmelt kerade alla ja mängitsesin natuke teise käega, vaatasin ta nägu, selle õrnust ja avalust, uskumatust ja naudingut, ning see oli nii hea, nii hea nagu oleks riist juba mu jalge vahel, juba mu sisemuses liikumas – aga veel mitte.

Vahepeal ma lihtsalt kallistasin teda. Hoidsin oma käte vahel ja silitasin selga, suudlesin, aga mitte kütvalt, vaid rahustavalt, hellalt – sest ma ei tahtnud temaga kiirustada, teda kiirustada. Ta oli nagunii kogu aeg pingul vibunöörina valmis – ma lasin vahepeal nööri lõdvaks, andsin talle aega harjuda.

Ta peaaegu nuuksus mu vastas, kui ma jälle sedasi tegin.

„Kas ma teen midagi valesti?” küsis ta tasa-tasa.

„Ei,” vastasin ja taipasin, et ma võin ju igasuguseid häid asju mõelda ta kohta, ent ta on nii ebakindel, et ei taju neid ihast tiines vaikuses ju ise ära. „Sa oled imekaunis. Sa oled nii soe ja õrn ja tundlik. Ole minuga ja su vastused mu hellitustele ajavad mu nii märjaks, kuumaks ja ihaseks nagu vähegi soovida võiks.” Naeratasin ja ta suudles mu rinda. Nüüd julges juba nibuga mängida ja ma julgustasin ohete ja kurisemisega teda veel ahnem olema.

Kui ta pea oma reite vahele võtsin, ma üldse ei kõhelnud juhendamast. Sest suuseks ei ole selline asi, mida noored mehed ajakirjadest õppida saaksid.

„Ära pelga! Ma ei lähe kergesti katki, ega need mehe kerad pole. Vaju suuga sinna nagu üritaksid end mu keha keskmesse välja lakkuda!” Ta tahtis väga mulle naudingut pakkuda, see oli tunda. Ma peaaegu värisesin imelisest mõnust. Veel rohkem, veel! „Veel intensiivsemalt! Näita, et sa tõesti naudid seda!”

Ja oo, ta näitas. Suu läikimas, vaatas ta, korraks eemale tõmbunud, mulle otsa, ja vajus siis jälle peadpidi oma ülesande kallale, kuna mina suletud silmi mõnulaines ujusin.

„Sa teed hästi ... nii hästi ... oooh!”

Avasin silmad ja vaatasin ta blondi pead nõksumas, tundsin, kui ahnelt, kui innuga ta keel ja huuled käisid, ja ahhhhhhhhh.

Oo. Jaa.

„Sa tegid hästi,” ütlesin, käsi ta juustes. „Nii hästi!” Tõmbasin ta näo kõrgemale, ta toetus käega voodile ja kui ma teda suudlesin, omaenda maitset suhu haarates, olid ta silmad jumaldavad ja udused.

Ja oo, kui kõva tal oli.

Pöörasin ta selili. Astusin tast põlvili üle, jalad jäid mõlemale poole Sanji puusi. Suunasin käega, vaadates talle otsa, püüdes näljaselt ilmeid, pehmust, imetlust ja imestust ja siirast uskumatust ja ... vajusin tasakesi allapoole, tundes ta riista jäika silitust iga rakuga, iga millimeetrit meie ühinevatest kehadest.

Uskumatu, kui hea on ikka hea seks. Ma võisin just orgasmi saanud olla, aga see, kui malbe, kui tõsine ja hingestatud see noor mees oli, see äratas mus midagi nii kirglist, et kohe tahtsin edasi uut püüda.

Ja on imeline tunne olla nii ihaldatud.

Soe hõõgus igal pool, otsimine ja leidmine, ahnus, hellus, ta hiigelsuured pupillid ja mu nibusid keerutavad sõrmed ja see rõõm elus olla ... see rõõm ...

Pärast lihtsalt liibusime üksteise vastu. Polnud liiga palav, polnud liiga veider, kõik oli just nii, kuis kõige parem.

Võtsin sigaretid.

„Erandkorras võib voodis suitsetada. Tuhatoos ... näed, siin.”

Suitsetasime. Vaikisime. Täiuslik lõõgastus – vähemalt mulle. Korraga märkis aju, et Sanjit ootas poliitiline pulm ja ta sisuliselt rööviti selleks ära ja tal on elus parasjagu kõik halvasti.

Peale minu, tähendab.

Nii et sõnasin: „Muide, sa ei pea tundma, et rassid ja vaevled täiesti üksinda tundmatu tuleviku poole. Ma saan ajaga ju mängida – venitada seda, kuni su sõbrad siia jõuavad.”

„Mu sõbrad? Sa mõtled mu meeskonda?! Ma väga loodan, et nad ei tule.”

Nüüd ta läks jälle kurvaks, ma nii tundsin kui nägin seda. Neile mõtlemine tegi kurvaks, sest Sanji arvas, et on nad kaotanud.

„Loomulikult nad tulevad,” ütlesin ja müksasin tema paljast õlga oma palja õlaga, vaatasin talle otsa ja naersin. „Kas tõesti arvad, et sul õnnestus nad niimoodi maha jätta, et nad enam ei hooli?! Nad on juba teel, ma tean. Ei arva, tean!”

Sigarett lõppes. Kustutasin selle ja suudlesin taas ta rangluulohku.

III Erektori jutud ehk Kalmsten ütleb kuidas asjad on (Manfred Kalmsten)

Alustuseks.

Ehk siis ...  Tunnistan, et olin nõmedas seisus, ent peale pikka siseheitlust otsustasin ma valida kahest halvast variandist vähem halvema, ehk siis lugusid arvustada.  Miks nii? Sest üheltpoolt on ju jabur, kui inimene on sult korduvalt lugu luninud ja siis lõpuks selle mõnuga neljaks kisub ja teisalt jälle – mis võiks olla loomingule halvem, kui absoluutne vaikus ja ei mingitki tagasisidet?

Seega siin see siis on, minupoolne tagasisidestus seekordse Erektori juttudele.

Manfred Kalmsten  „Parem mutant kui inimene“

MK on tiirane vanainimene, kirjutab sellest, millest tiirased vanainimesed kirjutavad ja teda ei peaks avaldama. Veel vähem hakkan ma kulutama enda aega Kalmsteni tekstiloome arvustamisele. Noup.

Maniakkide Tänav „Kuidas vabaneda kassinahast“

Alustuseks, see, et me ei taha öelda vitt ja munn ei tähenda, et me peaks pöörduma tagasi nendesse iidesetesse aegadesse, kus kasutati siiralt sõnu tõiv ja armukoobas (Nagu hell?) ning seda kasvõi juba sellepärast, et selliseid aegu pole kunagi olnud. Vähemalt minu teada mitte.  No, et ma saan aru, et üritatakse tabada selle olematu ajastu  hõngu, et lugejat kiiremini ja paremini miljöösse sulandada, aga päris hulluks ei tasu ka mina, muidu tabatakse lugeja süljenäärmeid.

Selles mõttes, et ma saan aru, et tegemist on algusega, aga minu puhul tekitasid tõivad, karad, kürvad ja armukoopad kohe vaimse okserefleksi ning tahtmise mitte enam edasi lugeda.

igal juhul raske algus, aga -  kui juba teist korda kõlas sõna keppima, mitte armuühtlema või kurat teab mida veel, siis tekkis ka lootus. Lisana tulebki tunnistada, et lugu teeb kvalitatiivse hüppe enam-vähem kohe kui piinlikuvõitu esineljandik seljataha jääb. Ja miline hüpe see on!

Võib öelda, et kui alguses polnud suurt midagi, millele poleks olnud midagi ette heita, siis järgmisele ¾ polegi suurt midagi ette heita. On porri, on ilukirjandust, on kõike. Well done! Lisaks, Siuvagu on cool nimi -  12 points.

Mairi Laurik  „Oliivikarva silmad“

Algus on hea. Mulle meeldib, kui erotsiloos kohe asjaks läheb. Annab nagu kindlustunnet, et edasi lugeda. Eriti kui on tegemist sõnaosava autoriga. Et noh, kui lugu algaks sõnadega „Siis Vello raputas oma vägevat kürba ja surus selle ... „ siis  ma edasi ei loeks, aga Mairi libisevad sõrmed,  roosatavad nahad ja muu selline on igate pro.

On mõtet, on kebensit ja on lugu. Mulle meeldis ja ette heidaks vaid liigset kiirust (Haises isegi kiirustamise järele). Et hetkekski oleks võinud natuke hoogu maha võtta ja lasta peategelasel  suruda end viimases hädas seljaga vastu ust, mida raevunud libahunt oma käpa- või kürvahoopidega lammutab ja mõelda pikemalt vampiiride koha üle universumis või miskit üldse mitte sellist. Kuna lugu on lühike, siis see pole suur viga, aga jah ... mina ja mu maitseelistused.

Tim Hornet „Viimane barrikaad“

Jäi esimes hooga, aga mitte pahatahtlikkusest mainimata. Vabandan, aga mis teha. Vanainimese keskendumisvõime pole enam see, mis vanasti. Lisaks, ma peaksin vähem jooma, aga see selleks. Panen ülemaailma hinnatud sensuaal-seksuaalmuusika ansambli Finntrolli mängima, loen loo uuesti läbi, ja räägin asjast.

Ma ei suuda peast meenutada ühtegi Horneti lugu, aga midagi ma talt lugenud olen. Vähe, tuleb välja, sest loo tegevuspaigaks oleval kaptenisillal on pinge täiesti olemas.

Loo tegevus toimubki siis kosmoselaevas ja tegelasteks on mees ja naine, kes blokeerivad end tundmatu parasiidi põhjustatud nakkusest haaratud meeskonnaliikmete eest...

Lugu ise jookseb klassikalise porno-taktikepi järgi, et on situtasioon, on mees ja naine, ning mingil üliolulisel põhjusel peavad nad ilmtingimata lahti riietuma. Seda mis juhtub, kui alasti mees ja naine juba ühte ruumi on pakitud, ei pea vist pornoteadlikumale inimesele selgitama. Jah, nii lähebki.

Kui välja arvata kerged konarused, siis sujub kogu muigama paneva dialoogiga iselaadi grupikavärgens päris hästi. Kui mõned „massiivsed kehad“ jms välja arvata. Aga, miskipärast ma eeldan ja usun, et tegemist on arenemisvõimelise autoriga, nii et ehk ka järgmises Erektoris ja veel paremini...

Triinu Meres „Valel ajal õiges kohas“

Kuna teadsin enne lugemist, et tegu on fan-fictioniga millelegi, mida ma ei tea ning ei tea siiani,  siis oli mu sihik ka veidi teistmoodi regullitud kui muidu oleks olnud. Tahtsin nimelt näha, et kas lugu suudab mind panna välja  uurima, et mis maailma ja mis värgiga tegu on.  Ütlen ära, et seda see lugu ei suutnud, aga – kas oli siis kohe tegemist läbikukkumisega?

Ei, seda kindlasti mitte, sest see fan-fictionlus ei jäänud häirima. Lugu toimis ka eraldisesivana, aga loost endast:

Ütlen kohe ära, et mul on nõrkus tugevate ja kompleksivabade naistegelaste ees, kes julgelt seksi pakuvad ja seetõttu ei saa kuidagi öelda, et loo algus mulle meeldinud poleks.  Eriti meeldivad mulle supervõimed, mida keppimise eesmärgil kasutatakse, aga ok – ei jutusta sisu ette. Lugege ise.

Tehnilisest poolest on vist keiss sellest, et kas sulle meeldib Merese stiil või mitte. Mulle meeldib, väga, ja seetõttu oli kogu lugemine, mõnedest tekstikonarustest hoolimata, igatepidi meeldiv kogemus. Ja ehkki loo pead suuremalt jaolt ise suuremaks mõtlema (Mis ei ole ju halb!) meeldis mulle loo erotsiosa. Mina nii ei oskaks. Kromosoomid? Lihtsalt koba? Võib-olla.

Kadri Pettai „Tarkmees ... kuskil“

Sellises stiilis kirjutatud looga võib jubas alguses kas õnnestuda või ebaõnnestuda. Kõik oleneb sellest, et kas selline lobe jutt ka huvitama paneb või mitte. N-ö. kaasa tõmbab. Kuna aga tegemist on Erektori looga ja seega peaks see kiiremas või aeglasemas korras erootikani  jõudma ja mulle – tunnistan ausalt -  erootika ja seks üldse väga meeldivad, siis oli Pettail boonuspunkt juba ette käes.

Aga loost, lugu on hea. Meelde tuleb küll üks samas stiilis kirjutatud mingiaastase jutuvõistluse esikümne lugu, aga seda pigem sellest vaatenurgast, et mis tolles loos, mille pealkirja ma ei nimeta, kõik valesti oli ja mis siin kõik õigesti on. Ütlemata jääva peakirjaga noorautori lugu oli nimelt igav, samas kui Pettail oleks õnnestunud mind (No hiljemalt kassi mänguastumise kohast edasi) ka ilma erootikalootuseta kaasa tõmmata.

Aga ok, kaua ma jahun - on kassi ja on erotsi ja on lugu ning ainuke etteheide ongi et ... natuke siivas ja leebe. Oleks veidigi krehvtisem, oleks tegemist tõenäoliselt mu lemmik erektorilooga, aga see selleks.

Krafinna „NR115Cere ja 003“

Lühike lugu ja seetõttu on raske selle kohta midagi muud öelda, kui seda, et võin nüüd lõpuks ometi tunnistada, et see, mida ma ootasin Erektori lugudest kõige enam, oli läbiv seksuaalne alatoon ja lõpuks ometi, viimase päeva viimasemal hetkel, saabus ka lugu, milles see olemas on. Ma ei ütle, et see mul kõvaks ajas, kaugel sellest, aga see kerge särisemistunne kuskil peakolus oli täiesti olema.

Lõpetuseks

Olgu, sai nüüd kõvasti positiivsem kui mul tavaliselt kombeks, aga probleem võib olla selles, et mulle tõesti meeldisid seekord kõik Erektori lood. Ainsagi erandita. Mida võiks võib-olla ette heita, on see, et ka sel korral ei laekunud ühtegi nii-öelda superstaar-lugu. Et olid head ja väga head lood, aga ...  kardetavasti ei midagi ajastuteülest, aga see selleks ja eks see ole suht indiviudaalne ehk maitseküsimus nii või naa.

Igal juhul, rõõmu lugemisel ja ... elamusi ja kel jaksu ja julgust, siis  Reaktor ootab Erektori lugude arvustusi nii ööl kui ka päeval.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 04/22 (Jüri Kallas, Manfred Kalmsten)

Hajamõtteid seksist ulmes (Jüri Kallas)

45 vastust kolmele küsimusele (Manfred Kalmsten)

Mida kõike ei panda... (Siim Veskimees)

Tolmunud topeltettur 16: Male, ulme ja erootika (Rauno Pärnits)

Segavereline koomiksimaailm: Curvy (Laura Loolaid)

Animearvustus: Agent Aika (Riho Välk)

Filmiarvustus: Pirates II: Stagnettis Revenge (Kalver Tamm)

Raamatuarvustus: Emma Dean „Spotted Her First“ (Marko Kivimäe)

XXI sajandi algus eestikeelses ulmes (Jüri Kallas)

Päeva materjal Wikipedias märtsis 2022 (Taivo Rist)

Uudiskirjandus 04/22

Ulmkonnakroonika 04/22

Reaktori juttudest: 03/22 (Tõnis Hallaste)

Jutt: Viimane barrikaad (Tim Hornet)

Jutt: Kuidas vabaneda kassinahast? (Maniakkide Tänav)

Jutt: Tark mees ... kuskil (Kadri Pettai)

Jutt: Oliivikarva silmad (Mairi Laurik)

Jutt: NR115Cere ja 003 (Krafinna)

Jutt: Parem mutant kui inimene (Manfred Kalmsten)

Jutt: Valel ajal õiges kohas (Triinu Meres)

III Erektori jutud ehk Kalmsten ütleb kuidas asjad on (Manfred Kalmsten)