Peatoimetaja veerg 04/23 (Joel Jans)

Käes on volbriöö, taevas lendavad nõiad ja üles läks ka Reaktor. Nõidade põletamise asemel käis meie delegatsioon (Laura ja Jaan) hoopis HÕFFil. Jääme nende artikleid ja muljetusi ootama. Stalker ei vali end ise! Hääletus on käinud juba mõnda aega ning kui tahad kindel olla, et sinu lemmikul oleks võiduvõimalust, siis anna oma hääl siin.

Tahaksin kiita ka Kati Metsaotsa, kes tõlkis käesolevasse numbrisse ka mahuka Paolo Bagicalupi loo "Kalorimees". Laura õrritab meid jutuvõistluse telgitaguse infoga - mis jutud on juba paljulubavad, millised vähem. Autorite nimesid muidugi ei avalda, pinge peab üles jääma!

Seega, nagu avalauses viidatud: jahtige nõidasid ja lugege Reaktorit.

Kaanepilt Meelis Krošetskin, kujundus Riho Välk.

Eesti ulmest 150 aasta jooksul (Raul Sulbi)

Eesti ulmest 150 aasta jooksul

Ukrainakeelse eesti ulme antoloogia saatesõna

Raul Sulbi

Neil päevil ilmub Ukrainas eesti nüüdisfantastikat tutvustav antoloogia «Merevaiguvalgus», mille kokkupanek usaldati minu õlule. Raamatu juhatab sisse mu kirjutatud ülevaateartikkel eesti ulme ajaloost ja tänapäevast. Eesti keeles on seda võimalik mugavalt raamatulehekülgedelt lugeda mu äsja lettidele jõudnud artiklikogust «Terra Fantastica kartograafid 2. Kirjandusloolisi artikleid ja kriitikat 2000–2023» (Fantaasia). Reklaamimaks selle kogumiku sisu, aga ka lihtsalt suurest lugejahuvist ajendatuna ilmub see artikkel-saatesõna ka järgnevalt Reaktori veergudel. -RS

Kuigi nende kaante vahelt leiab ulmehuviline valiku tänapäeva eesti ulme parimaid näiteid, tundub paslik lisaks sellele tänasele pildile tutvustada Ukraina raamatusõpradele lühidalt eesti ulmekirjanduse ajalugu alates selle sünnist 19. sajandi teisel poolel.

On üsna kindel, et ulmekirjandust loeti Eesti alal juba 18. sajandi lõpul – täpsemalt siis sel perioodil Briti saartel ja mujal Lääne-Euroopas kirjandusliku buumi põhjustanud gooti romaani, mille tuntuimate esindajate Horace Walpole’i, Ann Radcliffe’i, Matthew Lewise, William Beckfordi ja Charles Maturini teoseid leidus siinsete baltlaste, nii mõisnikeklassi kui haritlaste – koduõpetajate, koolmeistrite ja pastorite lugemislaual üsna kindlasti.

Eesti ulmekirjanduse sünd ja areng kuni Teise maailmasõjani

19. sajandi Eesti ja Läti ala baltisaksa ilukirjandustraditsioonist leiab samuti küllaga üleloomulikku elementi sisaldavaid tekste, nii  näiteks võib üks esimesi Eesti alal sündinud ja kasvanud üleloomulikke jutte avaldanud kirjamees olla parun Alexander von Ungern-Sternberg (1806–1868), kelle loomingut mõjutas saksa romantismiklassik Ludwig Tieck, keda ta ka isiklikult tundis. Tema jutte on õudusantoloogiatesse võetud veel 20. sajandi teise poole Saksamaalgi.

Konkreetselt eestikeelse ulmekirjanduse sünnihetkest rääkides tuleb mainida Friedrich Reinhold Kreutzwaldi nime. Kuigi erinevate rahvaste ulmekirjandus läheb oma juurte otsinguil sageli tagasi muinaseeposte juurde, milles jällegi leidub palju üleloomulikke ja fantastilisi motiive, on üks raamat ehk olulisemgi kui 1862. aastal esmakordselt terviklikul kujul ilmunud Kreutzwaldi kirja pandud eesti rahvuseepos «Kalevipoeg», ja see on 1866. aastal samuti Soomes trükitud «Eesti rahva ennemuistsed jutud». Kogumiku 43 muinasjuttu ja 18 muistendit kirjutas Kreutzwald  nii kohalikku rahvapärimust kui Lääne-Euroopa muinasjututraditsiooni kokku sulatades. Tänapäevaseid ilukirjanduse autorluse printsiipe silmas pidades võib tulemust üsna kindlalt pidada Kreutzwaldi originaalseks omaloominguks. Neis tekstides leiduvad rahvusvahelised muinasjututüübid on hiljem ohtrat kasutust leidnud angloameerika jmt kultuuride ulmes, eelkõige fantaasia-  ja õuduskirjanduses, mõistagi ka eesti omas. 20. sajandi lõpu eesti ulmekirjanduses moodi läinud nn. etnoõuduse juuredki ulatuvad Kreutzwaldi jutukogumikuni.

Järgmiseks teetähiseks eestikeelse fantastika arengus on folkloristi ja kirikuõpetaja Matthias Johann Eiseni lühijutt «Aastatuhandevahetus Tallinnas aastal 2000» (1903), mis kirjeldas mitmetes teisteski Euroopa keeltes 19. sajandil levinud visioonide eeskujul, milline võiks Tallinn välja näha saja aasta pärast tulevikus, pakkudes nii tehnoloogiliste uuenduste kui ka ühiskondlike muutuste kirjeldusi.

Eesti ulme literatuursele tasemele panid aga aluse 20. sajandi teise kümnendi keskel «Noor-Eesti» ja «Siuru» kirjanduslike rühmituste eestvedajad Friedebert Tuglas ja August Gailit oma impressionistlike ja sümbolistlike novellide ja jutustustega. Kui 19. sajandi lõpul kirjutatud August Kitzbergi «Libahunt» (1892) ja Juhan Liivi novellid lubavad õudusmotiive vaid aimamisi märgata, siis Tuglase jutustus «Maailma lõpus» (1917) on tänapäevalgi moodsana mõjuv gender fantasy hiidnaise ja tavalise laevapoisi armastusest ühel tundmatul saarel. Gailiti jutukogud «Saatana karussell» (1917) ja «Rändavad rüütlid» (1919) koosnevad sümbolitest küllastatud õudusfantaasiatest, tema romaanis «Purpurne surm» (1924) pääseb Indiast valla loetud päevadega üle maailma leviv hävitav taud.

Sajandi alguse kooliromaani-klassik Oskar Luts avaldas õudusthrillerile omase pingestatud atmosfääriga suvitusloo «Soo» (1914) ning lastekirjanduse klassikaks saanud õudussugemetega metsakollide loo «Nukitsamees» (1920).

Samuti «Noor-Eesti» rühmituse taustaga oli ka keeleuuendaja ja tõlkija Johannes Aavik, kes pani aastail 1914–1928 kokku 28 köidet õudus- ja fantastikanovellide valiksarja «Hirmu ja õuduse jutud», mida võib pidada Eesti ulmeperioodika alguseks. Selles sarjas ilmusid esmakordselt eesti keeles mitmed krestomaatilised õuduslood sellistelt autoritelt nagu Edgar Allan Poe, Guy de Maupassant, Villiers de l’Isle-Adam, Prosper Merimee, Gustav Meyrink, Hanns Heinz Ewers, Karl Hans Strobl, E. T. A. Hoffmann, A. Conan Doyle, Edward Bulwer-Lytton ja Ambrose Bierce.

Kurioosumina olgu ära mainitud ka 20. sajandi algul Ameerikasse välja rännanud aferistikuulsusega ajakirjanik Jaan Sibul ehk Ivan Narodny, kelle huvide ringi kuulusid valerahategemine, lennundus ja tehnika, teosoofia ja sotsiaaldemokraatia ning kes USAs reklaamis end kui Vene revolutsiooni tegelast. Ta käis läbi Mark Twaini ja Maksim Gorkiga ning avaldas inglise keeles ka paar ulmeteksti, millest tähtsaim on 1923. aasta suvel New Yorgis lavastatud «The Sky Girl» (ilmus trükis 1925 või 1926), lavastuse kunstilises pooles lõid kaasa Ameerikasse emigreerunud ukraina, valgevene ja vene juurtega kunstnikud Vladimir Bobritsky (Володимир Бобрі), David Burliuk (Давид Бурлюк) ja Nicolai Cikovsky (Николай Циковский). Esimesest kontaktist – astraaltasandil – võõra tsivilisatsiooniga rääkiv näidend oli kantud teosoofilisest vaimsusest ning vastandus urbanistlik-tehnoloogilisele ühiskonnale.

Kahe maailmasõja vahelises Eestis ilmus tõlkeulmet ajalehtede joonealuste järjejuttudena ja omaette köidetena üsna juhuslikult, ka tolle perioodi eesti kirjanike katsetused ulmežanris jäävad üksiküritusteks. Kuid selles ei tasu näha midagi kummalist – ulmekirjandus ja ulmefändom kui terviklik nähtus, mis koosneb eksklusiivselt ulmet kirjutavatest autoritest, ulmeajakirjadest, toimetajatest ja kirjastuste ulmesarjadest, fännide ulmeklubidest, nende välja antavatest auhindadest ja korraldatavatest lugejaküsitlustest, omavahelisest kirjavahetusest ja suhtlusest, hakkas sel perioodil ka USAs ja Inglismaal alles tasapisi välja kujunema.

Hilisem psühholoogilise romaani meister Anton Hansen Tammsaare avaldas 1922. aastal neljast pikemast jutustusest koosneva novellikogu «Pöialpoiss», mille palades leiduvad fantastilised motiivid on selges konfliktis nende lugude realistliku olustikuga ja psühholoogilise lähenemismeetodiga, ka omaaegne kriitika ei osanud neid kuidagi hinnata, tõmmates paralleele Edgar Allan Poe ja E. T. A. Hoffmanni saja aasta taguse loominguga. Oma loomekarjääri lõpul avaldas Tammsaare veel ühe fantastilistest motiividest küllastatud teose – romaani «Põrgupõhja uus Vanapagan» (1939). Seda on peetud kirjaniku kõige mitmekihilisemaks raamatuks, kuna see sisaldab nii poliitilisi, folkloorseid, teoloogilisi kui ka intertekstuaalseid tasandeid.

Folkloorseid õudusjutte noortele kirjutas Juhan Jaik, kelle teostest väärib tähelepanu «Kaarnakivi» (1931). Hilisem eesti pagulaskirjanduse klassik Karl Ristikivi avaldas ühe oma esimese teosena seiklusliku alternatiivajaloolise romaani «Viikingite jälgedes» (1936) ajal, kui see ulme alažanr veel Ameerikaski alles tekkimas oli. Teoses näeme muinaseestlaste avastusretke Põhja-Ameerika indiaanlaste juurde. Paar ulmenovelli avaldas Paul Viiding, kuid needki jäid üksikürituseks.

Sõjajärgsed kümnendid siin- ja sealpool Raudset Eesriiet

Teise maailmasõja järel lõhenes eesti kirjanduslugu kaheks: pagulaskirjanduseks, mille keskmeks sai Rootsi põgenenud kirjanikkond, ning kodumaale jäänud «nõukogude kirjanduseks», mida esimesel kümnel sõjajärgsel aastal räsis valusalt bolševike võimuladviku omavaheline vihane arveteõiendamine.

Nõukogude Liidus omandas ulme, õieti selle teaduslik-fantastiline haru juba Stalini võimuaastatel omalaadse nõukogude inimese teaduseusku oleku ja helgesse tulevikku uskumise «abiteaduse» rolli. Fantastika tohtis ja pidi kirjeldama lähituleviku insenertehnilisi leiutisi ja saavutusi, kosmonautika areng Hruštšovi võimuperioodil lisas siia lähimate taevakehade tundmaõppimise ja hõlvamise teemad. Esimesed sellest vaimust kantud ulmetekstid ilmusid okupeeritud Eestis sobiliku nimega ajakirjas Stalinlik Noorus. Hilisem Eesti NSV kirjanike liidu juht Vladimir Beekman avaldas seal aastail 1953–1954 jutustuse «Kiired maailmaruumist», milles kirjeldatakse tollele ajastule tüüpilise spiooniloo võtmes Lõuna-Eestis asuvat aatomienergia uurimisega tegelevat laborit, kus püütakse kosmilise kiirguse abil muuta radioaktiivseks mitteradioaktiivseid elemente, et saaks toota rohkem tuumaenergiat. Georg Ormi jutustused «Päikesetehas» (1954) ja «Teerajajad» (1956) samast ajakirjast on üpris sarnase tonaalsusega, esimeses asub jällegi keset Eestimaa metsi salajane uurimisbaas, kuhu sattunud noorel peategelasel tuleb ära hoida diversiooniakt, teise loo tegevus toimub Pamiiri mägedes, kuhu rajatakse uhiuue nõukogude teadlaste leiutise radatroni abil läbi mägede tunneleid.

Üsna sarnases kommunistlikus vaimus on kirjutatud ka Boris Kaburi noorteulme romaan «Kosmose rannavetes» (1966), milles Lõuna-Aafrika Vabariigist välja aetud apartheidi soosivad rassistid rajavad 24. sajandil oma baasi asteroidile Hermes, kuhu paigutatud Maad ohustava robot-relvasüsteemiga tõttab võitlema grupp noorukeid. Saksa keelde tõlgitud romaan («Die Spur führt zum Hermes») võitis 1973. aastal Poznańis peetud Euroconil sotsialismimaade ulmeauhinna. Kabur kirjutas ka mitu ulmenäidendit, neist «Robot Ropsi» lugusid lavastati edukalt mitmes riigis ning need jõudsid ka teleekraanidele. Kui Ropsi-lood olid mõeldud teismelistele noortele, siis lasteulme tähelepanuväärseim tegelane oli 1959. aastal sündinud aatomijõul tegutsev kangelane Aatomik, kelle lõi Vladimir Beekman. 1970ndail tehti Aatomikust Tallinnfilmi stuudios mitu menukat multifilmi.

Küll sai 1950ndate lõpul uuesti avaldama hakata ka ulmejutte, mis ei olnud kantud kommunistlikust  teaduslik-tehnilise progressi vaimust, vaid võisid käsitleda filosoofilisemaid ja süngemaid ning pessimistlikumaid teemasid ja seda ambivalentsemas võtmes. Uuesti hakkasid ulmet avaldama Friedebert Tuglas (jutustus «Viimne tervitus» 1957 inimkonna mandumisest ja kultuuri hävimisest peale Neljandat maailmasõda Itaalias) ja Paul Viiding (novell «Marsi ja Jupiteri vahel» 1958, mis kasutab motiivi nende planeetide vahel kunagi asunud taevakehast, mida tabas minevikus hävitav katastroof). Hiljem peamiselt muinaspõhja ja germaani eeposte tõlkimisega tuntuks saanud Rein Sepp avaldas filosoofilise lühiromaani «Viimne üksiklane» (1960), mis kujutab kaugtuleviku utoopilist ühiskonda, kus teose nimikangelase hädakutsungi peale võetakse ette kosmosereis ta leidmiseks.

Enne 1960ndate Nõukogude Eesti ulmebuumi juurde jõudmist tuleks heita pilk üle Läänemere Rootsi, kus erinevad fantastilised meeleolud ka pagulaskirjanikke köitsid. Karl Ristikivi oli juba 1953. aastal avaldanud modernistlik-sümbolistliku meistriteose «Hingede öö», mille unenäolist rännakut salapärase maja paljudes tubades ja seal peetud kohtuprotsessi kirjeldust on autor ise nimetanud «realistlikuks muinasjutuks». 1961–1976 ilmus ta kolmest triloogiast ja kolmest vaheteosest koosnev monumentaalne ajaloofilosoofiline romaaniseeria, mis algab 13. sajandi ristisõdade keerises Vahemereruumis ja lõpeb 20. sajandi Euroopa ajaloo ristteedel. Mitmes selle sarja teoses («Põlev lipp» 1961, «Rõõmulaul» 1966, «Rooma päevik» 1976) kohtame nägemuslikke ja unenäolisi stseene ning juhtumusi, kus fantastiline lõikub reaalse maailma sündmustega, kus ulmeline muutub argimaailma osaks. Pikema pealkirjaga «Kaspar von Schmerzburgi Rooma päevik» suuresti juba sellistest sümbolistlik-unenäolistest stseenidest koosnebki, kus 1760ndate Roomas figureerivad Igavese Linna erinevatest sajanditest ja ajalooetappidest pärit tegelased. Kaks Ristikivi ajaloofilosoofilise seeria romaani on aga ulmekirjandus lisaks välistele tunnustele ka selle sõna sügavamal, tunnetuslikul tasandil. 1964. aastal ilmunud antiutoopia «Imede saar» räägib ühe Itaalia vürsti merereisist Atlandi ookeanile kadunud Atlantise leidmiseks 1348. aastal. Imede saar Allotria tõesti ka leitakse, kus on näiva täiuseni arendatud Platoni ideaalriigi mudel, aga nagu iga utoopiaga ei osutu seegi ühiskond põhjalikumal vaatlusel sugugi ideaalseks. Romaan «Nõiduse õpilane» (1967) on aga sädelev Fausti-legendi ümberjutustus, kuhu eksib tegelasena ära ka krahv Dracula.

Ristikivi hea sõber Bernard Kangro avaldas 1956. aastal järje Tammsaare «Põrgupõhja uuele Vanapaganale» pealkirjaga «Taeva võtmed», mille tegevus toimub Urvaste kihelkonnas 18. sajandi esimesel poolel ning milles lugeja kohtub nii mõnegi Tammsaare romaani tegelasega. Unenäolis-sümbolistlikke stseene leiab ka Kangro kahest Tartu, selle tudengite ja haritlaskonna teemalisest triloogiast, hilisematest osadest rohkemgi. Unenäolise, ebareaalse ja sümbolitest tiinete stseenide kontsentratsioon omandab aga uue taseme 13. sajandi Lundi peapiiskopi ja Taani Põhja-Eesti esimese asevalitseja Anders Suneseni teemalises romaanidiloogias «Kuus päeva» (1980) ja «Seitsmes päev» (1984), mis oma erinevate ajaplaanide ja unenäolis-sürrealistliku õhustikuga meenutavad Ristikivi ajaloofilosoofilisi romaane.

Tulevikusõda ja õudusvisioone leiab Karin Saarseni proosadebüüdiks olevast novellikogust «Vallutajad» (1967). Enn Nõu esikromaan «Pidulik marss» (1968) kujutab alternatiivset ajalugu, kus 1960ndate teisel poolel puhkeb Ida-Euroopas Kolmas maailmasõda, lääneliitlased tungivad Nõukogude Liitu, Moskva hävitatakse ning Eesti alal kehtestatakse Rootsi võim.

Realistliku romaani klassik August Mälk avaldas eluõhtul paguluses ulmejuttude kogumiku «Projekt Victoria» (1978), mille novellid käsitlevad inimese ja looduskeskkonna suhteid, olles sellega eesti ulmes üheks esimeseks ökoloogilise fantastika näiteks.

Erandlikult mitte Rootsis tegutsenud kirjanikest vajab märkimist 18 aastal Brasiilias elanud Karl Rumor ja tema Ladina-Ameerika maagilise realismi paradigmasse sobituv vägivalda ja massipsühhoosi täis religioosne fantaasia «Krutsifiks» (1960), mis on nii ainese kui laadi poolest üks eesti kirjanduse eriskummalisemaid romaane.

Väljaspool Eestit loodud Eestiga kuidagigi seotud ulmest olgu ära märgitud Eestis sündinud Jaan Kangilaski kahte USAs inglise keeles ilmunud õudussugemetega fantaasiaromaani «The Seeking Sword» (1977) ja «Hands of Glory» (1981). Mööda ei saa ka Lou Goble’i Soome ja Eesti rahvuseeposte «Kalevala» ja «Kalevipoja» ainetel loodud kangelasfantaasiast «The Kalevide» (1982), mille esikaanel meie muinaskangelane Kalevipoeg on alasti valgel hobusel Põrgu väravas «käe kalju kammitsaisse» torganud. Kaanepildi autoriks on tuntud ulmekunstnik Jim Burns. See kurioosne romaan tõlgiti 1986. aastal ka saksa keelde. Teos tekitas omal ajal üksjagu elevust nii Välis-Eesti kogukonnas kui ka Eesti NSV-s. Autor tunnistas raamatu eessõnas, et sai romaaniks inspiratsiooni mõned aastad varem inglise keeles ilmunud «Kalevipoja» proosaümberjutustusest.

Eesti panusest muukeelse ulme arengusse tuleb kindlasti ära mainida Kalju Kirde nimi. Teise maailmasõja lõpus Saksamaale põgenenud Kirdest sai seal füüsik, kes vabal ajal tegeles oma hobi – õuduskirjandusega. 1970ndateks sai temast Saksa nimekaim õudusspetsialist, ta pani kokku prestiižika õudusraamatute seeria «Usheri Maja Raamatukogu» (Bibliothek des Hauses Usher, 1969–1975, 26 köidet) ning koostas mitmeid mainekaid õuduskirjanduse antoloogiaid. Muu hulgas on tema töö viljaks ka tolleks hetkeks põhjalikem saksakeelne H. P. Lovecrafti bibliograafia.

1960ndate ulmebuum

Kodu-Eestis oli nõukogude okupatsioonirežiimile vaatamata 1960ndate teisel poolel puhkenud pisike ulmebuum. See ei tähendanud siiski organiseeritud ulmefändomi teket, nagu juhtus samal ajal mitmel pool mujal Ida-Euroopas ja Nõukogude Liidus, aga esimesest omavahel tihedamalt suhelnud ulmehuviliste ringist saab ometi rääkida. Eks tõuke selleks andsid 1950ndate lõpu kirjanduskorüfeede üksikud ulmejutud (Tuglas, Viiding), samuti tõsiasi, et Loomingu Raamatukogu moodsa kirjanduse seerias oli hakanud ilmuma uuemat tõlkeulmet (Isaac Asimov, Ray Bradbury, Stanisław Lem jmt) ning ka Rein Sepa ja Boris Kaburi ulmeraamatud. Viimaseid oli kultuuriajakirjanduses põhjalikumalt käsitlenud luuletaja ja tõlkija Ain Kaalep.

1967. aastal hakkas ilmuma populaarteaduslik ajakiri Horisont, milles avaldati lisaks artiklitele ajakirja algusaastatel regulaarselt ulmejutte ja uuema ulmekirjanduse arvustusi. Osalt selle väljaande ümber, osalt muidu tekkiski ulmehuviliste ring, kuhu kuulusid arvutiteadlane Ustus Agur, astronoom Uno Veismann, tõlkijad Ain Raitviir, Rein Saluri, Matti Vaga, sel ajal perioodikas oma esimesi ulmejutte avaldama hakanud kirjanik Henn-Kaarel Hellat jmt. Ulmest huvitus ja seda tõlkis hilisem kirjandusklassik Jaan Kaplinski, aga fantastika oli sel perioodil kirjandusse tulnud noorte autorite põlvkonna seas üldse populaarne. Rohkem või vähem ulmelisi teoseid leiab Teet Kallase («Heliseb-kõliseb» 1972), Mati Undi («Mõrv hotellis» 1969), Arvo Valtoni, Enn Vetemaa jt loomingust.

Just sel perioodil väljendasid paljud ulmest huvituvad nooremad ja vanemad autorid end eelkõige näidendivormis, oma ulmenäidendid on lisaks Boris Kaburile ette näidata Artur Alliksaarel, Ain Kaalepil, Rein Sepal, Enn Vetemaal jt.

1970. aastal pakkus Henn-Kaarel Hellat vene keelest laenatud ja lohiseva teadusliku fantastika (science fiction) asemel välja uue sõna ulme, mis aga kiiresti muutus pelgalt teadusfantastika sünonüümist tervet fantastilist kirjanduskorpust tähistavaks sõnaks, fantastika sünonüümiks, haarates endasse ka fantaasiakirjanduse ja õuduskirjanduse. Hellatist sai vanuigi Eesti Ulmeühingu esimene auliige.

1970ndatel hakkas uuesti ulmet avaldama ka Vladimir Beekman. Tema novell «Bambus» (1972) on üks sõjajärgsete aastate omapärasemaid lühipalu eesti ulmes, õudussugemetega SF-jutt, milles üks kunstnik toob sõjakeerises Vietnamist kaasa kummalise bambusetüki, mis tema korteris kontrollimatult vohama hakkab. Beekmani ulmeromaanid jäid veidi raskepäraseks: «Öölendurid» (1975) käsitles totalitaarse ühiskonna teemasid, «Eesli aasta» (1979) manitsevas vormis ökoloogilisi probleeme. Tema abikaasa Aimée Beekman avaldas samuti kaks ulmeromaani, mida iseloomustavad märksõnad grotesk, mudelsituatsioonid, hoiatus. Moodsat linnaelu ja materiaalsete hüvede jahti kujutavast «Väntorelist» (1970) ehk loetavam on «Vabajooks» (1982), mis kujutab düstoopiavõtmes tehnoloogilise arengu ja inimese vastasseisu.

1973. aastal hakkas ilmuma spetsiaalne ulme- ja kriminaalkirjanduse sari Mirabilia, kus juba esimestel aastatel jõudsid eesti lugejateni Isaac Asimovi, Ray Bradbury, Pierre Boulle’i, Michael Crichtoni, Clifford D. Simaki ja vendade Strugatskite värsked raamatud.

Tõlkija Matti Vaga eestvedamisel ilmus 1974. aastal ajakirja Nooruse vahel igakuine ulmelisa, kus avaldati kokku terve raamatu jagu moodsate vene ja lääne autorite tekste Dmitri Bilenkinist ja Sever Gansovskist kuni Jerome Bixby ja Robert Sheckley’ni.

Ulmefänn ja kirjanike autogrammide koguja Martin Roogna sai just sel perioodil tuntuks läbi kirjavahetuse Philip K. Dickiga, kes sõltuvalt oma vaimse tervise olukorrast kas vastas Roognale normaalselt ja sõbralikult või pidas teda paranoiliselt osaks tema vastu NSV Liidu poolt korraldatavast salateenistuste jälitustegevusest ning esitas kaebusi FBI-sse. Aktiivse autogrammikütina kirjutas Roogna end ajalukku läbi ameerika ulmekirjaniku Piers Anthony loomingu, kelle üks fantaasiaromaan kannab pealkirja «Castle Roogna» (1979).

1976. aastal ilmus eesti keeles kaks märgilist ulmeantoloogiat. Aasta alguses Juhan Nurme koostatud nõukogude kirjanike ulmekogumik «Diogenese latern», kus leidus Kir Bulõtšovi, Ilja Varšavski, Roman Podolnõi jpt jutte. Kui ulmeasjatundjatele on tagantjärele tundunud, et venekeelsest ulmest oleks saanud kokku panna oluliselt tuumakamaid valikuid, siis aasta lõpu poole ilmunud Ain Raitviiru koostatud «Lilled Algernonile» on vaat et ideaalne ja perfektne ulmeantoloogia, tõeline kultusteos, mille kaudu defineerib oma ulmehuvi mitu ulmefännide põlvkonda. Raamatus leidub krestomaatilisi jutte ja mitmeid Hugo auhinnaga pärjatud lühiromaane autoritelt nagu Isaac Asimov, Brian Aldiss, Poul Anderson, Ray Bradbury, Robert A. Heinlein, Daniel Keyes, Murray Leinster, Robert Sheckley, Clifford D. Simak ja Theodore Sturgeon. Peamiselt selle raamatu kokkupaneku (aga ka mitmete märgiliste tõlketööde) eest sai Ain Raitviir 2003. aastal Eesti Ulmeühingu esimese elutööauhinna.

Kui 1973. aastal ilmunud Henn-Kaarel Hellati ulmejutustuste kogumikku «Fuugad paradoksidele» saab peamiselt iseloomustada kui satiirilist[F4] , ja kuigi ulmeliste teemadega, siis ometi kuidagi olmeproosalise tunnetusega raamatut, siis tema 1976. ja 1978. aastal kahes köites ilmunud romaani «Naiste maailm» tavatsetakse nimetada Eesti esimeseks tõeliseks ulmeromaaniks, siinses tähenduses siis just teaduslik-fantastiliseks romaaniks, kuna vaieldamatult õudus- ja fantaasiažanrisse kuuluvaid teoseid oli varemgi küllaga ilmunud (Gailit, Ristikivi, Rumor) ning Boris Kaburi raamatuna ilmunud noorsoojutustus «Kosmose rannavetes», mis on vaieldamatult teadusfantastika, ei andnud nimetajate jaoks välja romaani mõõtu. See Hellati tollastes oludes aukartustäratava mahuga (kokku üle 400 lk) romaan revolutsiooni läbi teinud inimühiskonnast, mida hakatakse geenitasandil ümber kujundama, sobitub kummalisel kombel üsna hästi ka samal ajal läänes populaarsust kogunud ulme alažanrisse (gender SF), mis lahkab sooprobleeme, nii ühiskondlikus, minapildilises kui ka bioloogilis-geneetilises mõttes.

Teos kritiseeris omal peenel kombel ka nõukogude ühiskonda, näidates, et revolutsioonile peab järgnema teatavat sorti regulatsiooniprotsess, mida läbi viia pole aga pooltki nii lihtne kui revolutsiooni ennast. Hellat kirjeldas ühiskonda, millest on üle käinud feministlik maailmarevolutsioon ning soolise genotsiidiga on ühiskondlike institutsioonide üle kontrolli haaranud naisõiguslased muutnud rahvastiku soolist struktuuri. Vähemusse jäänud meestest on absoluutne enamus füüsiliselt hävitatud. Vähesed ellu jäetud mehed on suletud omamoodi «meeste saartele» ning neid rakendatakse spermadoonoritena. Praegused ulmefännid ei suhtu teosesse kuigi soojalt, raamat on paratamatult ajaga üksjagu vananenud ning mõjub stiili poolest taas olmeproosana, kuid romaani puhul polegi vast nii tähtis, millest ta kõneleb või kuidas seda teeb, vaid pigem teose olemasolu ja ilmumine kui selline, demonstratsioon, et algupärast mahukat ulmeromaani oli põhimõtteliselt võimalik kirjutada ja avaldada ka 1970. aastate Nõukogude Eestis.

Sellele 1960ndate teise poole ja 1970ndate alguse ulmebuumile järgnes aga sünkroonselt kogu muu ühiskonnaelu halluse ja stagneerumisega Brežnevi võimu lõpuaastail ka ulmekirjastamise kokkutõmbumine. Regulaarsed ulmelood kadusid ajakirjadest Horisont ja Noorus. Moodsale tõlkekirjandusele keskendunud kogumikesarjast Loomingu Raamatukogu kadus ulme pea sootuks ning ka Mirabilia raamatusarjas ilmus tegelikult umbes üks ulmeteos aastas, mõnel aastal kaks ja mõnel ei ühtegi.

1980ndatel hakkas ulmeelu taas mõnevõrra elavnema, selle esimeseks tunnismärgiks olid kaks Tallinnfilmis 1979. aastal valminud legendaarset ulmefilmi. Esimeseks neist oli vendade Strugatskite samanimelisel jutustusel põhinev Grigori Kromanovi ««Hukkunud Alpinisti» hotell», teiseks poola režissööri Marek Piestraki lavastatud Stanisław Lemi lühijutul põhinev «Navigaator Pirx». Viimane pälvis 1979. aastal Trieste mainekal rahvusvahelisel ulmefilmide festivalil peaauhinna – «Kuldne Asteroid». «Alpinist» sai samal festivalil aasta hiljem teise preemia «Hõbedane Asteroid».

1980ndate eesti ulmest rääkides peab esimesena mainima Eiv Elooni kaheköitelist ulmeromaani «Kaksikliik» (1981, 1988), mis ei jää Hellati teosele kuidagi alla. Poeetilises keeles teoses on kirjeldatud äärmiselt võõrapärasel planeedil Avatil elavat kahte liiki – vareleid ja gaale, kes funktsioneerivad omamoodi sümbiootilises või parasiitlikus suhtes, kus vaid üks liik saab kanda ja ilmale tuua teise liigi järeltulijaid. Tegu on psühholoogilise soolisusfantaasiaga (gender fantasy), mida võib lugeda ka kui feministlikku ulmeromaani. Paraku on romaani esimene ja teine osa väga erinevas helistikus ja tasemega raamatud.

Vendi Strugatskeid ning «Tuhande ühe öö» jutte eesti keelde tõlkinud kirjanik Andres Ehin avaldas 1980. aastal pisut lovecraftiliku jutukogu «Ajaviite peerud lähvad lausa lõkendama», mille mitmes loos leidub sarnaselt Lovecraftile, Poe’le jt õudusklassikule viiteid iidsetele ja hermetistliku sisuga maagilistele raamatutele.

Herta Laipaiga «Professor Lillepooli kroonika» (1982) on ulmesugemetega hoogne noorteseiklus, mille tegevus toimub konkretiseerimata maal, kus Kuradimerel hulpivast paadist leitakse kaart, mis oleks justkui pärit paar aastakümmet varem uppunud laevalt. Oma tõelise kutsumuse leidis Laipaik aga etnoloogilise ainesega psühholoogilistes kunstmuistendites, millele selgelt toetub hilisem eesti ulme folkloorse ehk etnoõuduse suund. Laipaiga kord rohkem, kord vähem õuduseks liigituvad folkloorse ainesega fantaasialood on kogutud kogumikesse «Maarjakask» (1983), «Kurjasadu» (1987), «Pipratoosi tondid» (1990) ja «Hauakaevaja lood» (1991).

Sporditeemalisi ulmejutte hakkas juba 1970ndate lõpus ja läbi 1980ndate avaldama Ain Särg, 1999. aastal anti need välja kogumikuna «Pärlipüüdja». Veel üks veider ulmekogumik sellest perioodist on Helju Rebase «Väike kohvik» (1986), mille lood on kindlasti ulme, aga tavakirjandusele omaselt on ulme neis nagu asi iseeneses, ulme ulme pärast, kuidagi kentsakalt ja kunstlikult, karikatuurselt ja anekdootlikult. Justkui ulme tõsiseltvõtmine vähendaks autori tõsiseltvõetavust.

Kogu varasemat tekstikorpust võib käsitleda kui peavoolukirjanike üksikuid katsetusi fantastika vallas, mis tulid mõnel välja loomulikumalt, mõnel kunstlikumalt. Mõnel perioodil ja mõne kirjandusvoolu (impressionism, sümbolism) esindajal nagu Tuglas või Gailit tuli ulme välja loomulikumalt, mõnel teisel kunstlikumalt ja tehislikumalt. Teise maailmasõja järel, kui ulmest sai angloameerika keeleruumis omaette fenomen, hakati seda teadvustama ka siinpool Raudset Eesriiet ning teadusfantastikast sai ka Nõukogude Liidus mingi piirini soositud kirjandusžanr. Aga päris spetsialiseerunud ulmekirjanikke nagu Venemaal ja mujal NSV Liidus Eestis ei tekkinudki. Teatud mööndustega võib vaid Eiv Elooni lugeda juba žanriulme kirjanikuks, kuna ta lihtsalt midagi muud peale oma kaheköitelise ulmeromaani ei avaldanudki, erinevalt teistest mainitud autoreist. Ometi debüteerisid just 1980ndate keskel autorid, kellest saab hakata lugema eesti žanriulme sündi. Eksklusiivselt ulmet avaldavad autorid.

Žanriulme sünd 1980–1990ndatel

Žanriulme (genre SF) sünniks on reeglina vaja ulmesõbralikku ajakirja või ajakirju, mille ümber autorid saaksid koonduda. Päris spetsiifilist ulmeajakirja 1980ndail Eestis veel ei tekkinud, küll aga debüteerisid siis autorid, keda saab kahtlusteta lugeda esimesteks teadlikult žanriulmet viljelenud kirjanikeks. 1985. aastal avaldas oma esimesed jutud lasteajakirjas Pioneer ja noorteajakirjas Noorus 28-aastane Urmas Alas, 1988. aastal ilmus Nooruses 33-aastase Tiit Tarlapi debüütjutt. Ning kuigi ulmet ilmus 1990ndate algupoolel vahel ka Nooruses edasi, kujunes eesti ulme jaoks märgiliseks just autorite ring, kes hakkas koonduma ajakirja Pioneer viimase toimetaja Mario Kivistiku ümber. 1990. aastal sai ajakirja nimeks Põhjanael ning üha sagedamini hakkas seal ilmuma tõlgitud ja kodumaiseid ulmejutte, viimaste autoriks esialgu peamiselt vaid Urmas Alas. Tõlkeautoriteks vaieldamatud ulmeklassikud nagu H. G. Wells, Ray Bradbury, Clifford D. Simak, Robert E. Howard, H. P. Lovecraft, Henry Kuttner, James Blish, Larry Niven, Ursula K. Le Guin jmt. 1991. aastal pani Kivistik Põhjanaela toimetuse väljaandena käima spetsiaalselt õuduskirjandusele keskenduva ajakirja Mardus ning just selle väljaande ümber tekkiski järgnevail aastail Eesti esimene kindlapiiriline ulmeautorite seltskond. Nii et kui Põhjanael 1995. aastal majanduskriisis suleti, jätkas Mardus Eesti esimese spetsiifilise ulmeajakirjana ilmumist, toetudes lisaks Alasele uutele valdavalt 20-ndates eluaastates ulmeautoritele nagu Veiko Belials, Marek Simpson, Lew R. Berg ja Veikko Vangonen, kelle kirjanduslik ampluaa küündis õudusest ja fantaasiakirjandusest pesuehtsa teadusfantastikani. Mardusest sai kiiresti klassikaline ulmeajakiri, mis ei piiranud end enam pelgalt õuduskirjandusega. Ajakirja tekkisid lisaks eesti autorite ja tõlkejuttudele ka koomiksid, ulmeteemalised artiklid, raamatuarvustused, ka Eesti ja Soome ulmeelu tutvustav rubriik, mille kaudu ulmehuvilistel tekkis võimalus omavahel suhtlema hakata. 1999 muudeti varem sagedusega 6–12 numbrit aastas ilmunud Mardus neli korda aastas ilmuvaks raamatuformaadis kvartaliajakirjaks, paar aastat hiljem vähenes ilmumissagedus veelgi ning väljaanne lõpetas tegevuse 2004. aastal juba pehmekaanelise antoloogiasarjana.

Aga veel varem, üsna pea pärast Marduse ilmumahakkamist, pani Urmas Alas 1992. aastal populaarteadusliku kuukirja Horisont lisaväljaandena kokku kaks mahukat numbrit peamiselt angloameerika tõlkeulmele keskenduvat ajakirja Täheaeg, kus ilmunud tekstid (autoreiks Robert Sheckley, Robert Silverberg, Ursula K. Le Guin, Roger Zelazny, Ross Rocklynne, A. E. Van Vogt) avardasid oluliselt eesti ulmehuviliste kirjanduslikke horisonte. Kvartaliajakirjana mõeldud ja peamiselt teadusfantastikale keskenduma pidanud Täheaeg paraku 1992. aasta keerulisi majandusolusid (rahareform ja hüperinflatsioon) üle ei elanud.

Urmas Alas ise avaldas kokku umbes veerandsada juttu ning kirjanikukarjääri lõpuks kaks romaani «Komblusvalvur» (1996) ja «Plahvatus» (1997). Tagantjärele on tema loomingut hinnatud angloameerika žanriulme tüüpskeemide kahvatuvõitu läbikirjutusteks, kuid omas ajas oli neil toona Põhjanaelaga koos kasvavale teismeeas ulmefännide põlvkonnale oma võlu kindlasti olemas. Tema järel tulnud nn. Marduse koolkonna põhiautorite Belialsi, Simpsoni ja Bergi esimesed jutud jätkasid sama traditsiooni, kuid üsna pea kujunes neil kõigil välja oma kindel käekiri: Belialsil rohkem õudus- ja fantaasiakallakuga jutusarjadeks, Simpsonil teravmeelseiks ja lühikesteks SF-juttudeks, Bergil peamiselt telesarja «The X-Files» laadis paranormaalseiks märulilugudeks ning seikluslikeks kosmoseooperiteks. Ning ulmeperioodikale kohaselt tegi toimetaja Mario Kivistik oma noorte autoritega pidevalt tööd, suunates ja arendades nende tekkivaid kirjanikuoskusi. Esimesena jõudis neist Marduse autoreist oma esimese romaanini Veiko Belials, avaldades kirjastuse Varrak nimekas tõlkeulmeseerias F-sari korraliku fantaasiasaaga «Ashinari kroonikad» (1997).

Ometi kujunes 1990ndate olulisimaks ulmeautoriks sellest seltskonnast ja väljaannetest eraldi tegutsenud Tiit Tarlap, kes avaldas oma jutustusi ja lühiromaane peamiselt Lõuna- ja Lääne-Eesti maakonnalehtedes järjejuttudena. Just tema lühemate romaanide mõõtu tekstid «Kurjuse tund» (1993–1994, karmtraagiline militaarne planeediseiklus), «Vampiirilõks» (1994, paranoilise atmosfääriga teadusfantastiline õuduspõnevik) ja «Koidiku lapsed» (1995, ajareis eelajaloolisse aega) ning ulme kuldajastu vaimus hoogsad kosmoseooperid, jutustused «Kaduviku paladiinid» ja «Vihkamise suund» (mõlemad 1997) näitasid ära, milleks Tarlap loojana võimeline on. Kuigi ka need tekstid rakendasid üsna vanamoodsas võtmes angloameerika ulme seikluslikke tüüpskeeme, suutis Tarlap teistest 1990ndate ulmeautoritest vanema ja elukogenuma kirjamehena anda oma karakteritele emotsionaalset sügavust ja peegeldada oma loomingus usutavalt eluraskuste ja pettumustega silmitsi seismist.

Hiljem, perioodil 2009–2016 avaldas Tarlap seitse mahukat ulmeromaani, kuid seda värskust, teravust ja alustava autori viha, raevu ning armastust neist enam nii tugevalt ei peegeldunud kui kirjaniku esimese kümne loomeaasta perioodikas ilmunud järjejuttudest. 2017. aasta alguses viis traagiline õnnetus Tarlapi meie seast. Võib vaid spekuleerida, milliseks oleks selle eesti žanriulme esimese põlvkonna vaieldamatu tipptegija loominguline karjäär kujunenud, kui tal oleks juba oma loometee alguses olnud võimalik jõuda üleriigilise ulmepublikuni ning mitte piirduda kohalike maakondlike ajalehtede jutusabadega.

Žanriulme tekkimisega paralleelselt avaldasid üksikuid ulmejutte ja servapidi fantastikaks liigituvaid raamatuid edasi ka eesti kirjanduse peavooluautorid, kelle loomingus ehk süsteemset ja läbivat ulmetunnetust polnud. Juba 1990. aastal andis kirjastus Eesti Raamat välja venekeelse eesti ulme antoloogia «Волшебнику — абсолютная гарантия. Фантастика писателей Эстонии», mille koostajaiks olid Boris Kabur ja Mihhail Veller. See kummaline kogumik sisaldas (lühendatult) kolme romaani, mille autoreiks olid Teet Kallas, Enn Vetemaa ja Aimée Beekman, ning kimpu novelle, autoreiks Vladimir Beekman, Rein Saluri, Toomas Vint, Mari Saat ja Jaan Kruusvall. Korralikuks, päris ulmeks saab sellest 430-leheküljelisest ja 50 000-lises tiraažis peamiselt Nõukogude Liidu turule mõeldud kogumikust lugeda vaid paari juttu. Enamik raamatu tekste esindasid nn. piiripealset ulmet (slipstream SF), maagilise realismi või sürreaalsete elementidega pikitud tavaproosat, nõukogude perioodi lõpul nii moes olnud mudelromaane. Nii et vene keeles lugevate ulmefännide jaoks jäi selle raamatu põhjal eesti ulmest mulje kui millestki äärmiselt literatuursest ja kentsakast. Eesti keeles pole kõnealune antoloogia ilmunud ja eesti ulmefännide valdav enamus pole sellest kunagi kuulnudki.

Eesti esimese žanriulmelise fantaasiaromaani tiitlile pretendeerib kummatigi peavoolukirjanduse meistri Rein Raua 1991. aastal ilmunud varajane noorsooromaan «Ratsanik Melchior», mis pakub keskaegse fantaasia (medieval fantasy) laadis hoogsa seikluse taustal üsnagi filosoofilise vaate hea ja kurja võitlusele ning selle kehastunud, inimkujul esindajatele. Noortele mõeldud ajalooainelist ulmet oli mäletatavasti ilmunud juba nõukogude perioodil. Äramärkimist väärib Jaak Sarapuu jutustuste tsükkel «Uru kummalised seiklused muistses Eestis», mida ilmus 1980–1998 kokku kuus osa ja milles tänapäeva koolipoiss Uru satub seiklema mineviku Eestisse, alustades kiviajast mitu tuhat aastat tagasi ja jõudes välja 14. sajandi Liivi orduriigi aega.

Kõige laiemas mõttes ulmeks liigituvaid romaane avaldasid 1980ndate lõpus ja 1990ndatel peavoolukirjanikud nagu Olev Remsu («Kurbmäng Paabelis» 1989), Mati Unt («Doonori meelespea» 1990), Vello Lattik («Lend Kanaari saartele» 1990), Enn Vetemaa («Krati nimi oli Peetrus» 1991), Rein Põder («Külmnäpp» 1993), Nikolai Baturin («Kartlik Nikas, lõvilakkade kammija», 1993, «Ringi vangid» 1996, «Apokalüpsis anno Domini...» 1997), Teet Kallas («Käsi» 1997), Rein Tootmaa («Tulnukad ja kratid» 1997) jmt, aga žanriulmega nende näol tegemist mõistagi pole.

1980ndate lõpus kuivas tõlkeulme avaldamine Eestis seoses üleminekuajaga kokku. Kuid see lõpp oli uhke: Mirabilia-seerias ilmusid Isaac Asimovi esimesed Asumi-romaanid, Arthur C. Clarke’i «Linn ja tähed» ning John Wyndhami «Trifiidide päev», uues noortele mõeldud seikluskirjanduse sarjas Põnevik avaldati krestomaatilisi ulmeromaane, köites kahekaupa koos, autoreiks J.-H. Rosny-vanem, Clifford D. Simak ja Stanisław Lem, kuid selle järel tabas ulmekirjastamist 1990ndate algul sügav kriis, varakapitalistlikes oludes lagunesid riiklikud suurkirjastused ning turuvalitsejaks sai anarhia. Kiiresti purunes unelm, et nii väikesel kirjastusturul kui seda on Eesti oma võiks ulmekirjandusel olla kommertslik potentsiaal.

Alles 1996.–1997. aastal ärkas ulmekirjastamine süstemaatilisemal kujul uuesti ellu, kui üldkirjastustes nagu Varrak, Elmatar ja Tänapäev pandi käima oma ulmesarjad (F-sari, Tempus fugit, 42). Tõsi, kümnendi keskel proovis kirjastus Kunst nooremat publikut ulmesarjaga Merlini raamatukogu, kuid eelmainitud põhjusil see katse ebaõnnestus, õnneks jõudis selle sarja vahendusel eesti keelde Ursula K. Le Guini «Meremaa tetraloogia» (1994–1996). Igatahes hakkasid kümnendi teisel poolel suured kirjastused ulmet taas veidi süsteemsemalt välja andma (Clifford D. Simak, Frank Herbert, Harry Harrison, Terry Pratchett, Stephen Baxter, Sheri S. Tepper, Roger Zelazny, Robert Silverberg, Robert A. Heinlein, Arthur C. Clarke, Ray Bradbury, H. P. Lovecraft, Robert E. Howard, Kurt Vonnegut, Philip K. Dick jmt).

Eesti Ulmeühingu loomine ja fändomi sünd

Umbes samal ajal tekkis esmakordselt Eestis ka organiseerunud ulmefändom. 1995. aastal asutas grupp gümnasiste Eesti Ulmeühingu, mis hakkas ulmefänne koondama, neile omavahelise suhtluse kanaleid välja pakkuma ning ulmeelu organiseerima. 1996. aastal pandi käima ulmeteemaline postiloend sf2001, mis tegutseb tänaseni. 1998. aastal korraldati peamiselt meililistist välja kasvanud seltskonna baasil esimene Eesti ulmefännide kokkutulek Estcon ’98, kus anti esmakordselt välja ka Eesti ulmeauhinnad Stalker, mille laureaadid selgitati fännihääletuse tulemusel (Hugo auhinna tüüpi preemia), esimesel aastal kahes kategoorias (parim ulmeraamat, parim kodumaine ulmejutt). Estconid toimuvad ja Stalkereid antakse välja katkestusteta tänaseni. Kui esimesel Estconil osales 24 ulmehuvilist, siis tänapäeval on osalejaid stabiilselt üle saja, juba 125 kanti. 2004. aastal oli Estcon ühtlasi ka Läänemeremaade ulmeconvention Baltcon, osaliselt ingliskeelse programmiga, ning kohal oli väliskülalisi Rootsist ja Lätist, hiljem on väliskülalisi olnud ka Soomest, Inglismaalt ja Ameerikast. Ka Stalkeri kategooriate hulk hakkas iga järgneva aastaga kasvama, tänapäeval antakse auhindu välja 7 kategoorias (parim tõlkeromaan, parim kodumaine romaan, parim antoloogia/jutukogu, parim tõlkejutt, parim tõlkejutustus, parim kodumaine jutt, parim kodumaine jutustus).

Neist kõigist olulisem algatus kodumaise ulmekirjanduse arengu seisukohalt oli aga Eesti Ulmeühingu oma ajakirja käimapanek. Pärast paari ebaõnnestunud katset paberil fanzine’i väljaandmisega hakkas ulmeühingu tuumik sügisel 1998 toimetama ja kokku panema igakuist ulmeuudiste ja algupäraste ulmejuttude ajakirja Algernon internetis. Selle ajakirja ümber tekkis kiiresti oma autorkond, kes justkui oli mitu aastat oodanud oma tekstidele avaldamiskoha leidmisega ja kes polnud neid millegipärast saatnud Mardusesse. Igatahes ilmusid Algernonis 1998. aasta lõpus ja 1999. aasta jooksul järsku publiku ette uued ulmeautorid Indrek Hargla, Kristjan Sander, Märt Laur, Siim Veskimees, Karen Orlau, Maniakkide Tänav, Meelis Friedenthal jmt, kes seostusid just selgelt selle ajakirjaga. Just nende autorite lühiproosa paisu tagant vallapääsemine ja internetiajakirjas kõigile vabalt lugeda võimaldamine põhjustas nn. Algernoni revolutsiooni eesti ulmes, mis ristiti kiirelt «eesti ulme kuldajaks» eeskujuks ameerika ulme kuldaeg ajakirjas Astounding Science-Fiction aastail 1938–1946.

Nimetus ’kuldaeg’ tähendas eesti ulme puhul sedasama, mida analoogne termin ameerika ulmegi puhul. See märgib perioodi, mil eesti ulme sai küpseks, täiskasvanuks, mil eesti žanriulme taset ei pidanud enam muu kirjanduspubliku ees häbenema. See oli periood, mil kirjutati läbi enamik olulisi angloameerika ulmekirjanduse võtteid ja tüüpskeeme ning jõuti samaaegselt ka kirjandusliku taseme ja moeteemade osas järele muule maailmale, hüpati kiirkorras 21. sajandisse.

Kuigi Marduse ja Algernoni autorkonnad hakkasid kiirelt segunema, olid sajandivahetuse paiku lühiajaliselt teemaks ka mitmed vastandused ja konfliktid kahe väljaande vahel. Sai ju Algernon avaldada oma lõppematu internetiressursi tõttu just pikemaid jutustusi ja lühiromaane, mis Marduse piiratud paberajakirja lühijuttude mahu kõrval mõjusid paratamatult kaalukamate tekstidena. Mõnevõrra võimendas vastuolusid ja rivaliteeti ka tõsiasi, et ulmeühingu tuumik ja võrguajakirja Algernon toimetus asus Tartus, Marduse toimetus jällegi pealinnas Tallinnas. Sellisena kopeeris see igivana vastuolu Eesti ajakirjanduses, kus üks suur päevaleht ilmus Põhja-Eestis äripealinnas Tallinnas ja teine Lõuna-Eestis ülikoolilinnas Tartus. 20. sajandi viimastel aastatel hakkasid toimuma ka regulaarsed igakuised ulmehuviliste kooskäimised, traditsioonilise kõrtsiõhtu vormis, Tallinnas Marduse klubiõhtu nime all, Tartus Algernoni kokkutulekute nime all. Üheks tollase ulmeelu keskseks kohaks sai ka interneti arvustuste arhiiv Ulmekirjanduse BAAS, mis loodi 1997. aastal ning mis kiiresti sai tuhandeid raamatu- ja lühiproosaarvustusi sisaldavaks bibliograafiliseks andmebaasiks, mis tegutseb samuti tänaseni. See oli omamoodi eestikeelne ulmekirjanduse Goodreads, juba 20. sajandil.

Selle perioodi eesti ulme lühiproosa defineerivaks koguteoseks sai 2002. aastal Varraku F-sarjas ilmunud Raul Sulbi koostatud 670-leheküljeline «Eesti ulme antoloogia», mis kaardistas eesti žanriulme sünniperioodi aastail 1985–2000. Raamatus olid esindatud 14 autorit, kõige rohkem lehekülgi võttis enda alla Tiit Tarlapi ja Indrek Hargla looming.

Kui Tiit Tarlapi tase eristus kogu ülejäänud eesti ulme tasemest 1990ndail aastail, siis samamoodi tõstis eesti ulme uuele paradigmaatilisele tasemele Indrek Hargla 1999.–2000. aastal oma esimese paarikümne lühiromaani ja jutuga. Hargla looming eristus kogu varasemast eesti ulmest sama drastiliselt oma küpsuse, kunstilise kõrgtaseme ja muu maailma ulmet baasiks võtva lugemuse poolest. Selle parimaks tõestuseks on, et eesti ulmefännid on Hargla romaane, kogumikke, lühiromaane ja lühijutte rohkem kui 20 korral Stalkeri auhinna laureaadiks hääletanud, mis on kõigi teiste eesti ulmekirjanikega võrreldes pretsedenditu tulemus tänapäevani.

Žanriulme enesekehtestamisega samaaegselt ilmus edasi ka kõige üldisemalt fantastikaks liigituvaid raamatuid, mille autoreiks olid peavooluprosaistid. Neist silmapaistvamad saavutused on Markus Vetemaa Carlos Castañeda õpetusest inspireeritud «Valgelinnu maailm» (1998), Andrus Kivirähki folkloorset ainest kasutav «Rehepapp ehk November» (2000), Jaan Kaplinski biogeneetikat ja religiooniteemasid miksiv «Silm. Hektor» (2000), Wimbergi «Lipamäe» (2002), kohati Ray Bradbury «Võililleveini» meenutav lapsepõlvenostalgiast kantud teos, ning Olavi Ruitlase sümpaatse fantaasialennuga noorteulmekas «Kail» (2000). Kirjandusse tulid ka maagilise realismiga flirtivad Mehis Heinsaar ja Urmas Vadi. Ulmeauhindu need teosed aga kunagi ei võitnud, nagu ei ole võitnud žanriulme raamatud ega novellid peaaegu kunagi ka peavoolu kirjandusauhindu – trend, mis on mõne erandiga kestma jäänud tänaseni. Need kaks kirjandusruumi eksisteerivad kõrvuti ja sõbralikult, kuid siiski üksteist sisuliselt eirates.

Kuldaeg eesti ulme lühiproosa mõttes sai 2003.–2004. aastal üsna ootamatult otsa. Osa seniseid autoreid väsis ja lahkus ulmest, ilmselt aitas sellele kaasa arusaamine, et ulmekirjandusega ei ole Eestis võimalik endale leiba teenida, kuna eestikeelsete ulmeraamatute tiraažid jäävad mõnesaja eksemplari piiresse. Ning osa end sajandivahetuse paiku lühiproosaga tõestanud ja üles töötanud kirjanikke hakkas 2000ndatel peamiselt romaane avaldama, eesotsas Indrek Hargla ja Siim Veskimehega. Kui Hargla esimesed silmapaistvad raamatud «Pan Grpowski üheksa juhtumit» (2001, eksortsismiteemalised õuduslood), «Palveränd uude maailma» (2003, alternatiivajalugu 16. sajandi Euroopast ja Ameerika vallutamisest) ning «Vabaduse kõrgeim määr» (2003, maffiasaaga kvaasikeskaegses fantaasiamaailmas) kaardistasid üsna hästi ära Hargla varase loomeperioodi peamised huvid ja teemad, siis sama saab öelda ka Siim Veskimehe kohta, kelle esimesed suured romaanid olid «Kuu ordu» (2003, libertaanlik kosmoseooper iseseisvast aatomienergiat kasutavast vennaskonnast Kuul) ja «Pilvelinnuste ajastu langus» (2004, meie maailmast pärit kangelase seiklused erinevates paralleelmaailmades).

Kuigi eesti ulmet jõudis sel perioodil vene keelde vaid näpuotsaga, siis seda enam väärib ära märkimist Venemaal ilmunud Ray Bradbury tribuutantoloogia «Новые марсианские хроники» (2005), millesse telliti kaastööd Indrek Harglalt ja Siim Veskimehelt.

2004.–2005. aastal nihkuski eesti ulme raskuspunkt perioodikas ilmuvalt lühiproosalt üle raamatuvormis pikemale proosale. Paraku võib perioodi 2005–2010 nimetada ka eesti ulme nn. Tumedateks aastateks, kui žanriulme tase ja hulk langes varasemaga võrreldes tuntavalt, paljud esimese perioodi tegijad väsisid ning kadusid pildilt, Estconide programm ja Stalkerite kategooriad kuivasid kokku, Ulmekirjanduse BAASis ilmus oluliselt vähem arvustusi kui varem ning ulmepilt muutus üldiselt kuidagi igavamaks ja monotoonsemaks.

Ka Stalkeri-auhindu võitsid neil aastail žanriulme välised autorid, teiste seas Andrus Kivirähk oma võrratu romaaniga «Mees, kes teadis ussisõnu» (2007), mis on tänaseks tõlgitud enam kui kümnesse Euroopa keelde ning võitnud Prantsuse peamise ulmeahinna Grand Prix de l’Imaginaire parima tõlkeromaani kategoorias, edestades teiste seas Stephen Kingi ja Christopher Priesti. Tegu on tõelise eesti ulme visiitkaardiga Euroopas, kuigi žanriulme juuri Kivirähki loomingul pole. Aga ulmefännid on ta omaks tunnistanud.

Kui eesti ulme esindustekstiks välismaal oleks kujunenud näiteks Nikolai Baturini peateos «Kentaur» (2003), poleks meil maailma ees midagi häbeneda, otse vastupidi. See 2002. aasta romaanivõistluse võidutöö on tõeliselt barokne suurromaan, ökoloogilisi ja religiooniteemasid uuriv sümbolitest pakatav müüditöötlus. Paraku pole teost ühessegi võõrkeelde tõlgitud, nagu ka teisi kirjaniku sama vaimustavaid maagilise tunnetusega stiilimeisterlikke romaane («Sõnajalg kivis» 2006, «Delfiinide tee» 2009, «Lendav Hollandlanna» 2012).

Eesti ulme uus tõus 2010ndatel aastatel

Kui välja arvata Estconid, Stalkerid, BAAS ja igakuised kooskäimised, siis väga palju institutsioone või sellisena mõjuvaid nähtusi eesti ulmes varasemast perioodist uude ei jõudnud. Nägime juba varem, et Mardus lõpetas 2004. aastal ilmumise ning Mario Kivistik loobus ulmealal toimetamisest. Õieti vaid 2002. aastal alustanud sariantoloogia Täheaeg kirjastuses Fantaasia oli üks institutsioone, mis läbi nende Tumedate aastate tõrvikut edasi kandis, kokku ilmus sel perioodil 7 köidet tõlgitud ja algupäraseid ulmejutte.

Kusagilt 2011. või 2012. aastast võib märgata eesti ulme uue tõusulaine algust. Ja täpselt nagu eelmiselgi korral kuraditosin aastat varem eelnes sellele tõlkeulme tekstide hulga kasv. 2008. aastal hakkas kirjastuses Fantaasia ilmuma ulmesari Sündmuste horisont, 2011 lisandus sellele Orpheuse Raamatukogu ja need kaks sarja on läbi kogu kümnendi kuni tänaseni välja praegusaja kõige süstemaatilisemad tõlkeulme ilmumiskohad (kuigi Sündmuste horisondi sari avaldab üha enam ka algupärandeid, tänaseks ilmunud 90-st raamatust on 25 eesti ulme). Ulmele spetsialiseerunud Tartu väikekirjastus Fantaasia ongi 2010ndatel kujunenud eesti ulmekirjastamise peamiseks mootoriks.

Kui kuldajastu-nimelise laviini päästis paisu tagant valla veebiajakirja Algernon ilmuma hakkamine, siis 2010ndate kodumaise ulmeelu selgrooks on kindlasti veebiajakiri Reaktor, mis alustas ilmumist oktoobris 2011. Reaktori mõju polegi ehk nii suur algupärase ulme parimate tekstide avaldamiskohana, milles on tänapäeval ehk raske konkureerida paberil sariantoloogiate ja temaatiliste kogumikega, küll aga on Reaktor – paljuski tänu oma regulaarsusele – kiiresti muutunud üheks tänase eesti ulme institutsiooniks, närvikeskuseks, mis ühendab igakuiselt ühte rütmi suurema osa eesti ulmega tegelejaist.

Kui püüda vaadelda, millest kodumaised autorid sel sajandil on kirjutanud, torkab silma, et 2000-ndate esimesel poolel domineeris selgelt välismaine aines ja teemad, pärast mainitud Tumedate aastate nimelist madalseisu on aga üha rohkem tekste olnud seotud Eestiga. Selle taga on olnud üks Reaktori eestvedajaid, Maniakkide Tänava kentsakat pseudonüümi kasutav ulmeaktivist ja autor, kes avaldas ajakirjas suisa programmilise artikli, milles kutsus üles kirjutama «Jürist ja Marist kosmoses», muutuma rohkem ja rõhutatult eestimaiseks ja -keskseks.

2010ndad tõi eesti ulmesse terve plejaadi uusi ja täiesti uutmoodi, hoopis teistsuguse ulmekogemuse pealt kirjutavaid autoreid, kui oli seda kuldajastu põlvkond. Need on Triinu Meres, Mari Järve, Kersti Kivirüüt, Joel Jans, Heinrich Weinberg, Manfred Kalmsten, Jaagup Mahkra, Mann Loper, Tea Roosvald, Reidar Andreson, Mairi Laurik, Miikael Jekimov, Meelis Kraft, Rait Piir, Tuuli Tolmov, Kell Rajasalu, Häli Kivisild. Kaunis muljetavaldava nimekirja saab sel perioodil fantastikat avaldama hakanud naisautoritest: ülalloetletud 17-st nimest 9 on naiskirjanikud! Igatahes  ei toetu see põlvkond oma ulmeloomingus enam niivõrd varasemale angloameerika või vene ulmele, kanoonilisele ulmeklassikale, vaid mingeile hoopis muudmoodi inspiratsiooniallikaile, olgu selleks siis moodne kirjandus, arvutimängud või muu visuaalne ulmemeedia.

Eesti ulmel läheb täna, sajandi kolmandal kümnendil väliste tunnuste järgi mõõtes üsna hästi. Igal aastal ilmub rohkelt eriilmelisi raamatuid, nii tõlkeid kui ka algupärandeid, tegutsevad veebiajakirjad, koroonapandeemia pole suutnud likvideerida ulmeelu olulisi institutsioone (auhinnad, aastakokkutulekud, igakuised koosviibimised, ettekandeõhtud, jutuvõistlused). Temaatiliselt ja vormiliselt valitseb tänasel Eesti ulmepõllul ennenägematu kirevus: on pakse romaane ja romaanisarju, on jutukogusid, originaalantoloogiaid ja ülevaateantoloogiaid, veebiajakirju ja paberalmanahhe. Tundub, et ükski Stalkeri-kategooria ei jää enam materjali vähesuse tõttu mõnel aastal hindamata ja välja andmata. Alates 2010ndatest kandideerib igal aastal parima algupärase ulmeromaani Stalkerile 15–25 teost, tõsi, neist sisulises konkurentsis osaleb vast 4–5 raamatut. Jutustusi ja lühiromaane ilmub igal aastal samuti paarikümne ringis, lühijutte oluliselt rohkemgi.

See ei tähenda, et olevik ja tulevik oleksid pilvitud. Akadeemiliselt kodumaist ulmekirjandust uurivaid kirjandusteadlasi on viimase kahekümne aastaga Eestis esile kerkinud üks: Andrus Org. Nii et kuigi akadeemia vormiliselt justkui tunnistab ja tunnustab ulmekirjanduse eksistentsi, siis sisuliselt eesti peavoolu kirjanduskriitika ja -teadus ulmes toimuvat ei jälgi ega soovigi teada, mis sel alal toimub. Moodsale ajale kohaselt ollakse kapseldunud oma väiksesse turvamulli ja eks sama etteheite saab teha ka ulmefändomile, mis sama vähe jälgib seda, mis toimub väljaspool nende mulli.

Vähemalt üks Eesti ulmeuurija – Jaak Tomberg on tunnustust pälvinud välismaalgi, kuigi mitte eesti ulmesse puutuva uurimistöö eest. Tema monograafiline artikkel «Realistliku usutavuse ja teaduslik-fantastilise võõrituse topeltperspektiiv: William Gibsoni Blue Anti triloogia» (On the Double Vision of Realism and SF Estrangement in Gibson’s Bigend Trilogy) ajakirjas Science Fiction Studies juulis 2013 võitis Science Fiction Research Associationi (SFRA) Pioneeri auhinna.

Raamatute tiraažid on pärast koroonapandeemiat ja Venemaa 2022. aastal alustatud Ukraina vastasest rünnakust põhjustatud majanduslikku šokki veelgi vähenenud, kuigi tundub, et pole enam kuhugi väheneda. Tõlkeraamatute hinnad on aga Eestis juba Euroopa kõrgeimad. Ometi elab eesti ulme oma mitmekesist ja eriilmelist elu edasi ning tosina aasta eest alanud eesti ulme praegune tõusulaine ei näita raugemise märke. Sajandi kahe kümnendi uuemast eesti ulmest annab parima ülevaate Raul Sulbi koostatud ja kirjastuses Viiking ilmunud 740-leheküljeline antoloogia «Eesti ulme XXI sajandil», milles leidub 19 autori tekste.

Ukraina ulmest teatakse Eestis häbiväärselt vähe, tõlgitud on väga üksikute autorite üksikuid tekste (näiteks veidi Marina ja Sergei Djatšenkot). Ühe kurioosse seosena kultuurikontaktist, mis ulatub enam kui sajandi taha, meenub 2001. aastal Tartus Kastani tänaval majal number 65 avatud mälestustahvel poetess Lesja Ukrainkale, kes elas seal paaril kuul 1900. aasta alguses, külastades oma Tartu Ülikooli õppejõust venda. Ukrainka luules leidub maagilisi ja fantastilisi motiive, rõhutavad ukraina ulme ajaloost rääkivad artiklid ja entsüklopeediaread. Loodetavasti aitab käesolev raamat neid kontakte veidigi rohkem luua ning tulevik toob neile senisega võrreldes olulist lisa.

Algaja žüriiliikme päevaraamat ehk: 2023 ulmejutuvõistluse esimene voor (Laura Loolaid)

Talve hakul andsin nõusoleku osaleda peatse jutuvõistluse žürii töös. Ja enne kui lumi läks, jõudsin lisaks veel kergekäeliselt lubada, et teen võistluse kohta kirjatüki Reaktorisse ja siis veel tulevasse „Täheaja“ kogumikku ka. Nõnda ma siis kirjutasin lugemise kõrvale ühe käega vahetut familiaarsemat muljetust Reaktorile, teise käega tegin märkmeid „Täheaja“ kokkuvõtete jaoks.

Nüüd on need vahetult kirjapandud muljetused teie ees – tõsi, veidi kureeritud kujul ja narratiiviks palmitsetult. (Vahest ei pane lugeja mulle pahaks kohatisi kunstilisi liialdusi ja selguse huvides ajajoone mudimist, sest sisu on kõik ju sulatõde!)

Aprillikuu koitis, võistlustööd laekusid, instruktsioonid jagati kätte, muudkui aga lugemist alga!

Ja nüüd ma kohe algatuseks luiskan häbitult, sest esimese komplekti töid saatis võistluse moderaator Iris juba nädal varem teele ja ka töökorraldust puudutavad juhised ja manitsused said ennetavalt peale loetud. Niisiis sammume ajas veidi tagasi.

Märtsi viimane nädal

Varajase satsi tööd saabusid.

Kesk tuisku ja tormi, põigeldes tiheda töönädala, muude tähtaegade ja vabatahtlike ettevõtmiste vahel, otsisin enda jaoks sobivat töövõttestikku. Ei teadnud küll, kui palju juttusid lõpuks tulemas on, aga eelnevate aastate saagikuse pealt võis oletada vähemalt mõnd kümmet. Ja kuna ma lähtusin Mairi eelmise võistluse kohta  kirjutatud tõdemusest, et kui autor on juba võtnud vaevaks jutu võistlusele  saata, on žüriiliikmel vastutus see jutt algusest lõpuni läbi lugeda, siis oli selge, et ülesanne tuleb mahukas ja sellele on tarvis läheneda nutikalt.

Nii jõudsin kavaluseni panna tekstide mehaanilisel läbitöötamisel enda heaks tööle masin – lasin need neurokone.ee keskkonnas ette lugeda (tempo rahulik, hääl Vesta).  Väga irooniline (dramaatiline iroonia), arvestades et selle hooaja kuum teema on masinõpe ja esimese nädala valimi järgi võtavad jutud seda teemat ka lahata.

Eesmärk ei olnud kiiremat lugemistempot püüelda, küll aga oma ülihabrast ressurssi – mõtestatud keskendumise võimet – niimoodi hallata, et jutud saaksid väärilist tähelepanu, aga et endale ülearu piina ei teeks. Veel oli vaja ennast üle kavaldada ja leida selline lugemisjärjekord, mis ei laseks mugavusse kalduda ega tööprotsessil loperguseks vajuda. Nõnda otsustasin lood ette võtta tähestiku järjekorras.

Teadmisega, et minu kätes on võistlustööde saatus (või noh, viiendik saatust), tõotasin kalbe kuu paistusel pühalikult, et olen ausalt erapoolik, ei salga maha oma žanrieelistusi, austan omakorda teiste žüriiliikmete ausat erapoolikust ja ei tekita maitseküsimuste seljatamiseks administratiivseid sekeldusi.

Ausast erapoolikusest veel niipalju, et hinnang juttudele kujuneb mul kolmes mõõtes: esiteks jutu sisu (ehk tegevus, temaatika, tegelased, idee); teiseks tehniline teostus ehk kuidas see sisu edasi on antud („tehnilise” alla mahub nii tegevustiku järjestamine ja loo sisemine karkass kui teksti pealispind sõnakasutusest ja lauseehitusest õigekirjani); kolmandaks isiklik emotsioon ja maitseelamused, see salapärane „miski”.

Minu žanrieelistused on pigem kaldu teadusulme ja õudukate suunas; võluviku peale ma ei sülita ja maagilist realismi jalaga ei põtka, aga lood stiilis „meie igapäevamaailmas sattus olema üks imelik asi” kipuvad erapooliku kiituse skaalal žanriulmest  kõvasti maha jääma. Ning kui muidu võrreldavalt hästi kirjutatud lood satuvad teine teispoole žanrieelistuste piiri (piltlikult: konkureerivad kosmos ja haldjad), siis saab meelisžanr eelise. Ühtemoodi hästi ja väga hästi teostatud tekstide puhul jälgin veidi ka seda, kas on tegu mõnel olemasoleval maailmal põhineva tuletisega või omaette uue asjaga (need viimased saavad eelise).

Lugedes läks kohe lahti ka vältimatu äraarvamismäng: kes võiks olla selle loo kirjutanud? Kuna nende märkmete Reaktoris ilmumise ajaks on salaümbrikud avatud ja žüriile teada antud, kes tegelikult midagi kirjutas, saan ma mõnes kohas kirjeldada, kui võssa ma oma arvamistega sattusin. (Täppipanekuid oli ka, aga need jäägu kuni ametlike tulemuste väljakuulutamiseni salajasse!)

Loetud lood:

Eksperiment

Päevakajaline tehismõistuse teema, okei teostus. See oli kõige esimesena loetud jutt, seega sai sellest esimene märgupulk „täitsa okei" taseme kalibreerimisel.

Haldjate aeg

Tekst sisaldab mõnusat olustikukirjeldust, aga toob ühtlasi meelde kuskilt loetud kirjutamisnõuande: „situatsioonikirjeldus ei ole lugu”. Praegusel kujul on olemas komponendid, millest saaks loo kokku panna, aga natuke jääb puudu (minevikus toimunud põnev olukord/ väike lugu jääb raamjutustuse kontekstis juhuslikuks episoodiks – oleks soovinud näha mineviku ja oleviku intriigide kokkusõlmimist suuremaks tervikuks).

Kohtumine iseendaga

Hoolikalt konstrueeritud kontsept; tekst on tehniliselt kõbus, aga lugu ennast on nagu vähe ja ka ulmesisaldust jääb mulle väheks.

Kuningatütre vari

Muinasjutu-remiks litRPG, kus mõned osised on rohkem õnnestunud kui teised. Süžee ülesehitus on loogiline, vähemalt omas žanris, ja pinge püsib; samas teksti tehniline pool ei ole nii tugev (klišeelikud kujundid, oleviku-mineviku kasutus). Täispunkte ei andnud, aga parasjagu niipalju, et jõuaks teise vooru pusklema.

Kurja koefitsent

Viisakalt teostatud argi-noovum ja tegelased sellele reageerimas.

Lugedes uskusin siiralt, et see on Maarja Kruusmetsa lugu, sobituks nii ilusti sinna „Ajumudija” lugude ritta – aga uskusin täiesti mööda!

Aprilli esimene nädal

Siis kukkus päris tähtaeg ja suurem ports töid saabus veel. (See ajas loetud-sorteeritud järjekorra sassi, sest tähestiku etteotsa tekkis hulk uusi sissekandeid.)

Põgenesin oma pisikesse saunamõisa, kus seadsin välivoodi ja pikendusjuhtme abil püsti jõevaatega lugemispunkti.

Loetud lood:

0,01%

Düstoopsed lood tehnoteadvuse ohtudest. Tekst on kvaliteetselt kirja pandud, aga esimesed kümme lehekülge peavad kaks tegelast üksteisele omaenda maailma tööprintsiipide kohta loengut. Poole pealt läheb huvitavamaks, küll aga kipub tunduma, et asi sai alguse ühe loona ja siis mingil hetkel keeras ära teiseks looks ja seda pikka algusjuttu ei ole selle lõpuks väljakirjutatud „päris" loo jaoks enam niiväga vaja. Iseasi, kui tegu oleks veel palju pikema loo eri etappidega, milliseid on peategelase suhtumise arenguteel veel, siis töötaks see esimene pool veidi paremini. Praegu aga võtsin selle pika „as you know, Bob" alguse eest lausa punkti maha.

Kirjutamises kahtlustasin alusetult Weinbergi (põhiliselt mõne konkreetse väljendi pärast).

Ajastutruudus

See lugu oli nagu spetsiaalselt mulle kirjutatud! Osav ja parajalt tempokas tekst, sisaldas koduloolist detaili ja autentselt kujutatud naiskollektiivi koos lihtsa-kavala ajarännuga. (Boonusrõõm – "It's got pockets"!) Andsin täispunktid lootusega teises voorus kohtuda.

Autori arvasin enda arust kohe ära ja täitsa puusse! Arvasin, et kirjutas Kersti Kivirüüt, aga olnud sugugi nii!

Checkpoint Laagna

Tumedates toonides müko-kõhedik. Juba loo alguses tekkis mõnus maailma-võbe, isegi kui sisudetailid alles avanesid. Tehnilised norimised: tegelaste ametid (juhul kui need on tõsi) võiks varem sõnaliselt sisse tuua (nt. las uurija näitab ametitõendit), praegu jääb see uurija-dünaamika veidi häguseks; samas õrna pintsliga puistatud alt-ajaloo momendid toimivad siin usutavalt.

Kirjutamises kahtlustasin Toomas Kripsi, mükoteema analoogia põhjal, ja jälle kahtlustasin täitsa mööda.

Ebaõnnestunud rituaal

Aedlinna-õõvakas okultismuse ja ajahüpetega. Tehniliselt viisakas teostus (v.a. maja aadressi muutumine – on see mingi vihje, mida ma ei taba, või näpukas?).

Elamuskingitused elu normiks

Terviklik ja võimas lugu, mis algas petlikult lihtsalt ja hakkas siis vohama, kuni rajas tee minu isiklikku esikümnesse.

Jälle ei õnnestunud mul autorit ära arvata: esimese hooga mõtlesin, et Marek Liinev, siis natuke kahtlustasin Meelis Krafti, siis jälle Liinevit.

Elu vs Surm

Katse kirjutada eepilist mütoloogilist teksti.

Head inimesed saunas

Ketserid, nägemused, sisepinged – tõhus ja terviklik lugu, mitmekihiline, teema ja žanri poolest põnev. Ka sauna teema ei tee paha (seda siis isikliku kõnetavuse võtmes)! Maandus minu isiklikku esikümnesse.

Autori äraarvamisel sattusin jälle täiesti eksiteele. Märkmetes näen küsimärgiga mitut nime, lõpuks arvasin, et ketserite teema on äkki Friedenthali rida (kuigi lugu ise polnud tema moodi kirjutatud). Tõsi, nimetu uusaegne keisririik tekitas korraks ühe õhkõrna kahtluse veel, aga ma lasin sel mööduda…

Igaviku väravale

See jutt meenutas kohati seda talvist Leiberi lugu, kus barbarid lumes müttasid ja paljunesid, see eided lumes või tähendab – teate küll. Igatahes teeloleku hingus ja silmipungitavad puud pugesid mulle mõnusalt naha vahele. Otseselt lemmik ei olnud, aga lahkelt punkte minult sai.

Aprilli teise nädala algus

Esmase sõela käigus oli plaan hulk jutte mehaaniliselt läbi töötada ja välja praakida need, mis kohe üldse ei meeldi, mida siis ei peaks enam mõttega lugema. Teise nädala alguseks ei olnud see plaan tööle hakanud, sest tõsiselt mitte-minu lugusid leidus vähe. Küll on neurokõne masinhäälel see ühtlustav omadus, et düsgraafilised ilmingud ei jää nii kergesti hamba vahele ja pigem tõuseb pinnale teksti üldine struktuur ja rütm.

Kogu sisukorda sirvides panin tähele, et (rolli)mängurid kirjutavad nagu rohkem kui eelnevatel võistlustel, juttudes avalduvad erinevad vilumustasemed ja erinevad maailmad ning üldise tõdemusena on huvitav heameel näha julget pealehakkamist.

Minu  „lugemismasina” korraldusel hakkas tekkima optimaalne rütm. Nüüd julgesin pikemaid lugusid, mis rohkem süvenemist vajavad, edaspidiseks ootele jätta (kuigi üldiselt järgisin ikka tähestikku).

Loetud lood:

Igavikuteeliste turm

Sisu on mõnusalt lopsakas rümbakas; tehnilise teostuse osas natuke noriksin (autori keelekasutus on kohati dissonantsis loosisese mütoloogilise maailma loogikaga; samuti sõnavara osas sai „piidlemiste" kvoot täis).

Ja kõik tasased peavad surema

Väga kvaliteetne ja kompaktne tekst, samas miskipärast mind isiklikult väga ei kõnetanud.

Janu või Ahnus

Tundus, et tegu on rollimänguseikluse üleskirjutusega; ka tundus, et autor ei kirjuta emakeeles. Andsin punkti julguse eest.

Juhtumine Crondionil

Tore kompaktne kosmose-vinjett, õhustik tekitab „Kin-dza-dza“-nostalgiat . Esimeses voorus sai mult täislaksu punkte.

Jälle näide, kuidas autorite äraarvamine üldse ei õnnestu: esimese lõigu juures korraks tundus nagu Joel Jans, aga tekst ei olnud tema moodi, nii et hakkasin Riho Välku kahtlustama, siis arvasin aga, et äkki nad kahepeale?

Jutustus purpursest paladiinist

Väga hästi teostatud rollimängu-lugu, kihistuste ja hõllandustega. Žanri poolest ei ole mu isiklik lemmik, aga arvasin, et väärib teise vooru võimalust.

Kajakapere

Meenutas kohati loodusrahvaste luiskejutte-pajatusi. Tundub keskmiselt osavamalt kirjutatud, aga ulmesisaldus oli küsitav..

(Siin hälbib lugemine juba rohkem tähestiku järjekorrast, sest väljas oli pime öö ja ma ei raatsinud küll lugemist katkestada, aga ei jaksanud ka pikemaid palasid korraga ette võtta. Sellepärast noolisin vahepeal tagantpoolt lühemaid jutte vahele.)

Kiisu

Veidi tekkis tunne, et on „tavakirjandus, mis taotleb ulme määratlust". Lisaks olen ka südametu inimene, kelle käest boonus-kassipunkte ei saa.

Koloonia: aasta 2095

Kui tehnilisest poolest mööda vaadata (õigekiri vajab toimetamist), tuleb välja päris terviklik lugu. Oma märkmetesse lisasin: kui on esimene katsetus, siis tubli!

Kunstinälg

Elegantne laast „Shadowruni“-sugemetega.

Kirjutamises kahtlustada kedagi otseselt ei osanud, oletasin ehku peale, et ehk keegi kvest.ee kogukonnast?

Kerru mälestused

Hästi kirjapandud rollikas/ D&D -maailma asi, kus on õnnestunult kasutatud naiivse vaatepunktitegelase jutustamisvõtet. Lootsin üsna lõpuni (minu aps, mitte autori), et ehk on postapo oma uue maailma loogika ja rassidega, aga lõppeks tulid ikka ikka haldjad-orkid-päkakad.

Kullake

Šarmantne küberpunk, terviklik, ümar :) Isiklikust lemmikust jäi siin midagi puudu, aga lootsin teises voorus uuesti kohtuda.

Äraarvamine valmistas raskusi ja mulle hakkab tunduma, et ma enam ei oma head ülevaadet, kes millest kuidas kirjutab (arvama kipun ikka ja jälle selle järgi, mida keegi kirjutas mitu aastat tagasi). Igatahes siin, olles vaaginud Rait Piiri ja leidnud, et pole piisavalt sünge ja keel pole see, oletasin, et ehk on siis Piret Frey?

Aprilli 2 nädala keskpaik:

Hakkasin läbilugemisega poolele maale jõudma (juttude arvu järgi) ja suutsin päris hea tempo üles kerida – iga päev vähemalt paar juttu, kui hoog peal, siis korraga ka rohkem. (See oli lugema hakates esimene suur mure: kuidas ennast tõhusalt tööle käivitada ja tööjärge hoida, kuidas lugemise jaoks küllaldaselt tähelepanu reserveerida.) Samas hakkas tuntavalt ligi hiilima väsimus ja küllastus (tõsi, väsimuse võis tuua ka poole ööni lugemine ja päikese käes rahmeldamine). Igaks juhuks pöörasin eraldi tähelepanu sellele, et märkaks puhke- ja mõttepause võtta.

Loetud lood:

Kutsuvad tähed

Natuke nunnu, aga seni loetud lugudele konkurentsi ei pakkunud.

Autorit ei oska ka pakkuda.

Libapeni

Küber-elajajutt, mis oli nutikas ja omanäoline, kompaktne peale selle. Sai koha minu isiklikus mõttelises esikümnes.

Lugu krahvitütrest ja haldjarüütlist

Viisakas, mitte väga paljuütlev muinasjutt.

Lõgismadu

Usutavalt kirjeldatud pöörane tehno („teeme „Snowpierceri“ teaduslikumaks"), loogiliselt toimiv tulevikunägemus ja „väike isiklik" lugu selle sees. Üks mu lemmikutest.

Ja autori äraarvamisega läksin nii haledasti alt! Kahtlustasin Reidarit (teadmiste poole pealt), kahtlustasin Manni (teksti poole pealt) ja ise kammisin nimekirja läbi ja mõtlesin, et huvitav, SEE autor pole ikka ette sattunud. Säh sulle!

Mark I versus Mark II

Korralik biotehnopõnevik (see lugu on üks võimalik näide sellest, kui võtta iseendaga kohtumise situatsioon ja see päriselt looks lahti kirjutada). Ja jälle arvasin autori osas täiesti mööda: biotehno teema viis korraks mõtte Samoldinile, aga polnud tema huumorit ja lopsakust, niisiis mõtlesin, et ehk on keegi level1.ee seltskonnast sule pihku haaranud. Tõele ei arvanud aga ligilähedalegi.

Mendowney ellujäänud

Osalt õnnestunud katse kirjutada „The Thingi" laadis ekspeditsiooniõudukat. On algus, on lõpp, on ekspeditsioon, on õudne võõras jõud; lugu üldjoontes toimib, ainult tehnilise poole pealt kõik osad päris ei tööta. (Aga kui on noore autori debüüt, siis tubli!)

Risttee

Armsasti kirja pandud loodusnägemus-laastuke.

Roiskuv hing

Võibolla autor taotles midagi muud ja sel juhul andestagu ta mulle mu juhmus. Aga lugedes tekkis tunne, et siin on tegu jutuks maskeeritud moraalipaanikaga ja niisugust asja ei salli ma mitte. Samas, teostatud oli normaalselt ja tehniliselt võttes oli ka ulmesisaldus okei.

Aprilli teise nädala lõpp

Töö rütm oli nüüd vääramatu. Andsin Evale optimistliku lubaduse tulevaks teisipäevaks materjal läbi töötada. Kiirust ei lisanud, tahtsin, et jääks lugude vahele õhku ja ruumi reflekteerida. Aga lugemine kulges nüüd ühtlase tempoga kogu aeg, lugesin niidul mätta pääl ja õhtul hilja õues!

Loetud lood:

Mobilis in mobili

Stiilipuhas maalt-merelt seiklusjutt.

Novembritorm

Väga osavalt kirjapandud, omanäoline ja kodumaine nõialugu. Kodumaise aja-aukude ja ajastute virvarri teemas konkureeris „Ajastutruudusega" ja jõudis samuti minu isiklikku esikümnesse..

Paradiis

Puändi peale üles ehitatud laast; see viivuke düstoopiat alguses oli päris lahe, aga puänt ei kanna välja ja tõmbab eelnevale ka vee peale.

Päiksetõusuni

Korralik kodumaine zombikas, koos praktiliste üleelamisnippidega. Lugedes mõtlesin, et seda poleks kahju teises voorus näha. (Ja autori arvamisega läks ometi kord täkkesse!)

Paralleelmaailm

Maailma ülesehituse poolest huvitav ja lubav kammerfantaasia, loo enda väljamängimine jäi minu jaoks praegu poolikuks. Palju punkte ei andnud, küll aga julgustan autorit selle maailmaga edasi katsetama.

Pimeduse teine nägu

Kvaliteetne tekst, põnev sisu, aga jutu tervik jääb minu jaoks kohati sidumata või mõjub kunstlikult (mikro- ja makrokonflikt ei kõla lõpuks nii hästi kokku, kui vahepeal looma hakkab; ka läbiv märksõna, mis peaks tegelaste jaoks tähenduslik ja tihedasti kasutuses olema, kõlab tekstid ainult paar korda).

Kirjutamises kahtlustasin Kadri Umblejat (see oleks justkui „Kollaborandi” süngem ja suurema mastaabiga edasiarendus), aga jälle arvasin täitsa mööda.

Pööriöö

Väga tugev ja terviklik folk-äng, millele ebamäärane idaeuroopa sündmuspaik lisab müstikat (nimede komplekt ja veski „kurja kohana" tekitab lisaks seose Saksa-Poola kandi saatanliku veski legendidega).

Aprilli kolmanda nädala algus

Joonistasin mõttes Venni diagramme laiguti kattuvate teemadega: tegevus mõisas, kihiline reaalsus, erinevad vaatepunktitegelased, ajaränd, põlvkondade kohtumine, mitme reaalsuse vägikaigas, !mina tulin minule peale”, inimtegelaste putukaperspektiiv vastandatud väekamatega, ajaloo ümbermängimine – enne sõda, pärast sõda …

Kuna materjali lõpp juba paistis, aga lood kippusid nüüd pikemad olema, lisasin tempot nõnda, et lugesin vahepeal otse, mitte neurokõne vahendusel. See tähendas, et nüüd hakkasin märkama igasuguseid kirjalikke apsakaid, mis helilised lugemisel üldse ei häirinud, nagu liialdatud lahkukirjutamine, kirjavahemärkide väärkohtlemine või spelleri imeteod (okei, spelleri imeteod kipuvad ka helilisel lugemisel välja kargama).

Loetud lood:

Ragnar Haraldsoni lugu

Kuigi jutu tekst jooksis päris soravalt, jäi ulme ajaloolise jutustuse  varju. (Muide, kui tahta olemasolevat lugu töödelda ulmelisemaks, siis sisu mõttes näen siin mitut võimalust: näiteks las needsamad haldjad-olevused, keda sissejuhatuses möödaminnes mainiti, tegutsevad nii, et lugeja ka näeb; või näiteks las hundilembene vend käib ise ka hundiks. Või näiteks, las need toidud ja viljad, mis on pärit teiselt poolt maakera ja mida ajaloolised viikingid ei kasutanud, ollagi rõhutatult osa alternatiivajaloost – näiteks.)

Üks isiklik närimisteema veel: see muistne maailm, mida loos on kujutatud ja see tänapäevane keel, mida kujutamiseks on kasutatud, tekitavad minu jaoks totaalse dissonantsi, mis takistavad tegevusse sisse elamist. Samas – on piisavalt lugejaid, keda selline vastuolu ei häiri.

Rasina nõid

Tehnilisest küljest tundub kirjapandu olevat esimene mustand: poole lõigu pealt saab õllest vein, Villemist Tambet, olevikust minevik. Tegevus küll hoogsalt särtsakas, aga ulmet napib.

Saurused vaakumis ei lenda

Uudsuse ja erilisuse peale üles ehitatud humoorikas lugu, mis kohati töötab paremini (kosmiliste olendite osa), kohati natuke vähem (inimeste tegemisi kujutav osa).

Autorit ei suutnud ära arvata või õigupoolest, olin ta vale loo juurde arvanud!

Uus simulatsioon

Irooniline variatsioon Matrixi teemal.

Utilitas

Siiras postapo/ tehnoseiklus. (Nõuab keeletoimetamist – taas on tunne, et autor ei kirjuta [esimeses] emakeeles.) Ilma lõppu lisatud lõiguta oleks siiski rohkem meeldinud.

Ta kirjutas selle ise

Päevakajaline, mänguline, oi kui meta :)

Saatus ja Surm

Hea teostusega noortekas.

Tagajärjed

Katse kirjutada hoiatavat tulevikunägemust.

Talgud Suurupis

Siin on päris äge koduloo-õudukas peidus, ainult see ei paista kõikuva tehnilise teostuse seest igal pool välja. (Siia oli peidetud positiivne sõnum: juba kohati loob, tasub edasi harjutada.)

Vikatimees

Viisakalt kirjapandud ja armsapoolne maagiline realism sarjast „üleloomulikud jõud kui bürokraatlik teenusepakkuja".

Teisele kaldale

Päevakajaliselt sünge militaar-alt-ajalugu, tehniliselt okei.

Tõe sõna

Humoorikas ja tore lugu.

Ja kuidas läks äraarvamismäng? Oh sa uued horisondid, seda ma küll ei osanud kahtlustada!

Usk, Lootus, Armastus

Ilus, viimistletud, eneseküllase õhkkonnaga. Veab peaaegu lõpuni välja – aga viimases otsas see kokkuvõttev selgitus/ lahendus/ jutlus minu jaoks päris ei tööta. Arvasin siiski, et teises voorus oleks hea kohtuda.

Ukse taga

Terviklik, läbimõeldud, läbikomponeeritud teadusulme. (Ja võõra kujutamine on ka ikka tõesti võõraid tundeid manav.) Sai koha minu isiklikus esikümnes.

Kirjutamises kahtlustasin Mairit (noh, kui natuke kissitada) – ja jälle nii mööda!

Vennad nüüd kokku said!

Ka see lugu oleks nagu spetsiaalselt mulle kirjutatud! Lustlik ja häbitu ajaloo-pilastus, kus hagu saavad alla nii suurvõimud kui kohalikud; lobedas keeles ja parajalt tempokas.

Vabaduse valvurid

Ma imetlen autori pühendumust detaile ritta laduda ja kadestan tema võimekust tekstimassiivi toota. Loodan, et see lugu leiab oma lugeja.

Tavalise kosmosemehe õnnetused ja vedamised

Kosmoseseiklus, mis mind ülemäära ei kõnetanud. Süžee on iseenesest üsna tore ja pärast tükki aega „ja siis juhtus see, ja siis juhtus see"-laadis järgnevusi koorub tegelikult sisemine loogika ja fookuspunkt välja.

Arvamisemäng kiskus aga kohe jälle rappa tagasi – kui kedagi tõsiselt kahtlustada ei osanud, siis hakkas tunduma, et taban mõningaid sarnasusi „Rästikuväluga” ja pakkusin huupi Eet Tulvet. Muidugi pakkusin valesti.

Aprilli kolmanda nädala lõpp, viimased pingutused

Viimaseks jäi kolm lugu, mille hindamisest ma ennast esialgu kõrvale jätsin. Nimelt olin nende lugudega (või vähemalt nende protovormidega) Tartu ulmekirjutamise töötoas juba kokku puutunud ja tundsin nad nüüd ära. Aga esimese vooru pingerea tekitamiseks on ikkagi kogu žürii punkte vaja. Kui olin oma huvide konflikti teistele ära seletanud, leppisime kokku, et püüan viia end võimalikult neutraalse lugeja positsiooni ja nendegi lugude suhtes seisukoha formuleerida. (Õnneks oli esimesest kokkupuutest ka parajalt aega möödas.)

Loetud lood:

Gurmee tee

Minu jaoks väga frustreeriv lugemine, sest ma tajusin ühe kannikaga seda naudingupotentsiaali, mida siit võiksin saada, aga tagumiku teine pool jäi veel vilusse: lugu kõnetas mind kõigi meeltega, aga teostus on poolikuks jäänud. Loo tugevuseks on tundmatu aistingute maailma kirjeldus, emotsiooni loomine, kuid nõrkuseks vähene viimistlus; sisu poole pealt: puändi vundament jäi minu jaoks praegusel kujul liiga logisema.

Hea südametunnistus

Puändi peale üles ehitatud ninakas vaimujutt.

Nõrga nõia ots

Leidlik etnohorror. Arenguruumi on ja viimistleda võiks veel, aga siin on terviklik lugu ja okei teostus ning neist kolmest siin on just see lugu see, kus teostus ideele järele jõuab (eksitusmärgid ja eelvihjed on juba aegsasti idanema pandud, andes lugejale võimaluse kaasa mõelda, rännak kaasa teha). Teksti tasemel on see lugu siit kolmikust ka kõige viimistletum. Niisiis – sisemine tasakaal ja terviklikkus koos ootamatute nükete väljakirjutamisega tõstab ta minu silmis neist kolmest kõige esimeseks.

Aprilli neljas nädal

Lood said loetud ja tabelid saadetud ning teise vooru punktipanek võis alata. Seni nii selgena paistnud järjestused ja eelistused paisati silmapilguga segamini, sest žüriis on viis liiget, igal täiesti erinevad eelistused ja eelarvamused. Näiteks minu isiklikust esikümnest päris mitu lugu ei saanud teistelt üldse punkte – ja sedasama saab väita vist iga žüriiliige. Samal ajal paistis üllatavalt üksmeelne punktisadu tabavat mõnda juttu, millest olin arvanud, et ah, teistele nagunii ei meeldi.

Täna hommikul nägin ma tulevikku – ma nägin, kuidas sai lõpuni hääletatud teine voor, kuidas punktisummad langesid orbiidilt sookurgede karjete saatel, kuidas tulikirja maaliti võitjate nimed…

Tähendab, kus ma siis nüüd…

Jajah!

Tulevik saab teoks maikuu teisel reedel Tartus, kui tulemused pidulikult maha hõigatakse.

Tulge kohale!

Eric Brown – kirjandusliku hingesugulase lahkumine (Raul Sulbi)

Eric Brown – kirjandusliku hingesugulase lahkumine

Järelehüüe

Raul Sulbi

Kogenud ulmefännil on tõelisi lemmikkirjanikke muidugi palju, minimaalselt ühe-kahe käe sõrmede jagu, aga võibolla rohkemgi. Seega ei maksa pealkirjas sedastatusse suhtuda ülearu kategooriliselt, aga mäletan, et kunagi ammu UlmeBAASis püüdsin eristada üldiselt väga meeldivate kirjanike seast neid, kelle looming kuidagi eriliselt sobib, kelle kirjanduslik veregrupp on nagu väga sarnane, kes võivad kirjutada sulle temaatiliselt üsna igavatel teemadel, aga kelle kirjutuslaad, kelle hääl sulle kuidagi eriliselt sobib. Toona, 2002. aastal leidsin selliste lemmikutena enda jaoks Lucius Shepardi ja Richard Bowesi. Viimase kümnekonna aasta jooksul on sellesse mitte ülearu suurde gruppi kindlalt lisandunud põhjainglismaalase Eric Browni nimi. Ja nüüd on ta surnud. 62-aastaselt, vähki.

Ma ei olnud Eric Browniga muidugi mingi sõber – olime veidi enam kui 20 aasta jooksul vahetanud tema eesti keeles avaldamise teemal peamiselt korralduslikes küsimustes vast kokku 6-7 e-maili, viimase neist veidi enam kui aastapäevad tagasi, 2022. aasta jaanuaris või veebruaris. Kummaline mõelda, et isegi Robert Silverbergiga olen vahetanud suurusjärgu võrra rohkem ja palju-palju pikemaid kirju ja oleme rääkinud märksa rohkem isiklikel teemadel ja ka ulme-eelistustest oluliselt põhjalikumalt. Ja kuigi ka Silverberg on ju üks mu suuri lemmikuid, on ta ikkagi rohkem nagu institutsioon, hiiglane 20. sajandi keskpaigast, tegelane ulmekirjanduse ajalooraamatuist, minust aga vaid napid 17 aastat vanem Brown oli peaaegu põlvkonnakaaslane või noh, piirnevast põlvkonnast.

Igatahes võtsin pärast viimaseid kirju Browniga vahepealse aasta jooksul korduvalt hoogu, et talle uuesti kirjutada ja paari erinevat tõlkeideed välja pakkuda, ühte ulmelist ja teist kriminaalkirjanduse vallast, aga plaaniks see jäigi. Lohutan end lohutult sellega, et ma ei teadnud ju... et tal just sel viimasel aastal mitte-Hodgkini lümfoom diagnoositi ja et ta inimest vastikult räsivat keemiaravi saama hakkas. Ja siis tuli 23. märtsi The Guardiani nekroloogi rubriigis täiesti ootamatult järelehüüe Eric Brownile, kust saingi sellest kiirelt kulgenud haigusest ja sellega kaasnenud veremürgitusse suremisest teada? Locuse veebiväljaanne mitu-mitu päeva surmateadet ei avaldanud, nii et ma neile lõpuks Euroopast Californiasse pahase kirja saatsin, kus irooniliselt küll Browni ebaolulisust Ameerika jaoks mainisin, aga siiski neid korrale kutsusin. Vastasidki kiirelt ja vabandasid, et neil kõik töötajad kas haiged või ära või hõivatud, aga siiski pandi kiirelt elementaarne nekroloog kokku ja avaldati päev hiljem ära.

Kummalisel kombel ei olnud Eric Brown hoolimata üle 35 aasta väldanud loometeest ning kümnetest ja kümnetest romaanidest, lühiromaanidest ning jutukogudest kuigi oluline ulmekirjanik. Britannias oli ta kindlasti hinnatum, aga tema ülemaailmne (loe: Ameerika) läbilöök jäigi tulemata, kuigi tema raamatud ilmusid viimasel kümnel-viieteistkümnel aastal peamiselt kirjastuse Solaris/Rebellion vahendusel üsna sünkroonselt ja sama väljanägemisega mõlemal pool ookeani.

Aga Browni loodud ulme ei olnud oluline, see ei olnud suur ja ambitsioonikas, see ei olnud sädelev ja plahvatuslik. See ei olnud aktuaalsetel ja «olulistel» teemadel (Naised! Vähemused! Nahavärv! Kliima!), kuigi kirjanik oli oma lemmikajalehe The Guardian vaimus normaalne briti liberaal ja seega mõistagi naiste, vähemuste ja eri värvi nahaga inimeste toetaja ja kliimamuutuse üle muretseja. Aga tema tekstid ei olnud võitlev-kraaklevad nagu hulludel vasakprogressiividel. Browni ulme oli vaikne, mõnus ja hubane. Soe, inimlik ja emotsionaalne... Mitte melodramaatiline, vaid just emotsionaalne sellisel rahulikul ja viisakal ja mõtlikul ning emotsioone omaette mekutaval moel. Browni ulme katsus keskseteks tegelasteks seada harilikke normaalseid inimesi, mitte mingeid sotsiaalseid või looduslikke friike, mitte üle-elusuuruseid kangelasi ja metropolitaanlikke meediaõhupall-kreatuure. Ka mitte koomilisi ega totraid tegelasi.

Kuigi Browni ulme oli ainekäsitluse ja teemade poolest piisavalt moodne (ütleme 1990ndatelik?), oli tema ulme vorm, tema käsitluslaad, tema lause väga vanaaegne ja klassikaline. Ta ei olnud kindlasti mingi kindla ajastu stiili teadlik ja kunstlik retrojäljendaja, vaid see vanaaegsus oli tema puhul täiesti loomulik, nii oli tema jaoks normaalne kirjutada. Mitte šokeerida vormi või teemadega.  Lugeja ehmatamine ega ulmeideedega nokauti löömine polnud kunagi tema eesmärk. Kuigi näiteks mingeid küberpunk-teemasid ja ideid ta loomingus leidub, ei olnud Browni ambitsiooniks kunagi oma lugejat singulaarsuse või mingite muude pööraste ulmeideedega uimaseks lüüa (nagu näiteks Charlie Strossil, kes on ju oluliselt edevam kirjanik). Mingit zeitgeist’ist tulenevat närvilist tõmblemist Browni loomingust naljalt ei leia, küll aga esitatud probleemide inimlikku läbitunnetatust, üldinimlikku humanismi. Klassikalise ulme imepärasuse tajuefekti (sense of wonder) oli aga Browni juttudes ja romaanides küllaga, seda absoluutselt võõra ja imepärase kogemisest tulenevat vaid ulmele omast tunnet.

Igatahes ei olnud Browni üleilmseks popautoriks ja menukirjanikuks mittesaamises niivõrd süüdi juhus, kuivõrd just tema loomingu sisemine, tunnetuslik sobimatus selliseks globaalseks tour de force’iks. Browni looming ei olnud glamuurne ega seksikas. Paljude tema põlvkonnakaaslastega läks ju teisiti. Meenutagem, et nii oma sünniaasta kui ka ulmedebüüdi poolest kuulus Eric Brown ju sellesse hiilgavasse briti meesulmekirjanike plejaadi, kes tulid kirjandusse 1980ndate keskel (mõne erandiga) briti uue ulmeajakirja Interzone sünnitatud revolutsiooni tuules, kelle loomingut sageli iseloomustati kui uut tõsiteaduslikku radikaalset fantastikat (new radical hard SF) ja barokset laiekraan-kosmoseooperit (widescreen baroque space opera). Eks need sildid kleebiti valdavalt Ameerikas ja Isaac Asimov’s Science Fiction Magazine’i kadunud supertoimetaja Gardner Dozois’ poolt, kes selliseid pompöösseid silte armastas.

Aga see kirjanike plejaad on tõesti muljetavaldav: Iain M. Banks, Stephen Baxter, Peter F. Hamilton, Alastair Reynolds, Paul J. McAuley, Ian McDonald, Ken MacLeod, Ian R. MacLeod, Charles Stross, Colin Greenland... ja mingil määral võis tinglikult sellesse nimekirja lisada ka heade sõprade Eric Browni ja Keith Brooke’i nimed. Jah, eks neil kõigil on omad erinevused ja kõigi nende loomingut ei saa kindlasti samade märksõnadega iseloomustada, aga mingis kõige üldisemas mõttes ühendab neid kõiki pärast ulmekirjanduse uue laine maiste-humanitaarsete teemade ja inimese sisekosmose avastamise prevaleerimist 1970ndatel jälle tagasipöördumine selle päris ulme, kosmose ja kaugete planeetide koloniseerimise ning võõraste tulnukrasside ja robotite, ajareiside ja paralleelmaailmade juurde. Ja seda siis muidugi 1980–1990ndate moodsamas kirjanduslikus võtmes. Kuigi paljud neist olid alguses eelkõige Interzone’i autorid, siis kummalisel kombel ei leidu nende loomingus eriti palju küberpunki, mille edendamisega ajakirja selle algusaastail just seostati. Tõsi, 1990ndail David Pringle’i käe all loobus ajakiri küberpungi ekstra propageerimisest ning keskenduski puhta ja sageli kosmilise taustaga uue kosmoseooperi edendamisele.

Igatahes, nagu öeldud, leidub ses nimekirjas küll neid, keda hakkasid armastama auhinnažüriid ja nominatsioonikomisjonid, küll neid, kes leidsid tee lugeja südamesse ja said ülemaailmseteks bestsellerimeistriteks, aga ka neid, keda tunnustas eelkõige kriitika. Ameerika põhiliste ulmeauhindade Hugo ja Nebula regulaarseteks kandidaatideks ja võitjaiks neist silmatorkaval kombel keegi eriti ei ole saanud, kuigi nende looming on nonde auhindade keskmistest võitjatest tänapäeval mäekõrguselt üle. Aga ju siis häirib mingi raskestikirjeldatav britilikkus.

Eric Brown ja tema parim sõber ulmekirjanik Keith Brooke, kes 1997. aastal asutas toona kiiresti üheks populaarseimaks uuema ulme veebikohaks saanud Infinity Plusi ja seda kümme aastat haldas, on kindlasti selle nimekirja vähem tuntud autorite seas. Ja ka vähem auhinnatud autorite seas. Kuigi Brownil on ette näidata kaks Briti Ulmeühingu BSFA auhinda (2000, 2002), kolm Interzone’i lugejaküsitluse võitu (1989, 1997, 2000) ja Euroopa Ulmeühingu parima noore ulmekirjaniku preemia 1991. aastast. Sellisena polnud ta siiski ei auhinnažüriide lemmik, menukirjanik ega ka kriitikute paipoiss. Ta oli kusagil seal vahepeal, tal oli kindlasti oma armastav ostjaskond, kuna muidu poleks kirjastused ju tema üha uusi ja uusi raamatuid välja anda võtnud, aga pigem loetigi teda selliseks kõvaks keskmikuks.

Mäletan oma isiklikku jõudmist Browni juurde üsna hästi. 1997. aasta lõpus tellisin endale TÜ õppelaenu eest portsu ameerika ja briti ulmeajakirju (Asimov’s Science Fiction, Fantasy & Science Fiction, Science Fiction Age ja Interzone), olles varem aasta jooksul Locust tellides lühiproosa arvustusveeru põhjal enamvähem selgeks teinud, mis ajakirjad mind võiksid rohkem huvitada (näiteks Analog jäi teadlikult tellimata). Ja juba esimesena saabunud paketis Inglismaalt Brightonist olid ajakirja Interzone kaks numbrit – november ja detsember 1997 ning neist teises leidus kohe Eric Browni ja Keith Brooke’i kahasse kirjutatud lugu «Under Antares», mis oli selline kaunis klassikaline ja vanaaegne planeediseiklus (planetary romance), traagiliste valikute tüüpi lõpuga. Meeldis, aga ei võtnud vaimustusest ohkima. Ega üldiselt on suure osa Eric Browni loominguga nii, et ma ei hinda seda sugugi alati maksimumhindega ja ülivõrdeid kasutades, aga jutustamislaadi mõnusus ja kirjaniku ning tema tegelaste väljendatav väärtuspilt, hea ja halva äratundmise laad klapib kuidagi iseäranis hästi sinu enda maailmatajuga.

Igatahes tulid edasi juba Interzone’i 1998. aasta märtsinumbris jutt «Vulpheous», vägagi sarnane planetaarseiklus peagi noovaks muutuva sureva päikesega maailmast Tartarusest, millest hiljem sai terve kogumikutäis jutte, juulis 1998 Science Fiction Age’is pala «Deep Future», millest sai kolm aastat hiljem ta enda ühe lemmikjutukogu nimilugu, ning septembris 1998 jällegi Interzone’is jutt «Onward Station», milles tutvusin esmakordselt kirjaniku Kéthani-maailmaga, kus seda nime kandev kosmosetulnukate rass on saabunud Maale ning võimaldanud kõigile soovijatele surematuse kingi. Ka selle tsükli lugusid kogunes 2008. aastaks omaette kogumiku jagu, aga enne veel, juba 2002. aastal oli ka kõigil eesti ulmesõpradel võimalik Eric Browni loominguga oma emakeeles tutvuda, kui siinkirjutaja kokku pandud antoloogias «Täheaeg 1. Sädelevad uksed» ilmus Andrus Igalaane tõlkes seesama Kéthani-tulnukate jutt «Vahejaam». Eriline edulugu seda pala Eestis ei tabanud, Stallkeri-küsitlusel jäi jutt 9. kohale, edestades siiski kõiki teisi tolle Täheaja-numbri tõlkeautoreid – Ian McDonaldit, Michael Swanwickit, Richard Paul Russot, Stephen Goldinit ja Alastair Reynoldsit, kes jäi lausa 27. kohale. Vaid Indrek Hargla tunnustas Ulmekirjanduse BAASis Browni pala kui tõelist tippnovelli. Mitmed BAASiarvustajad hakkasid aga autorit täiesti arusaamatult mingites perverssustes süüdistama, kuigi tegu oli äärmiselt inimliku ja kurva looga armastusest ja sellest, millisteks valikuteks Kéthani-kink inimesi sunnib.

Igatahes ei tundunud selle järel, et Browni peaks eesti keeles kohe edasi välja andma. Lugesin küll veel noil aastail veidi ta lühiproosat, aga siis tuli kirjaniku loomingule kaasaelamisse sisse pikem paus, kui oluliseks kerkisid muud teemad, autorid, huvid, nii et jõudsin Browni juurde tagasi alles 2010. aastal ning olen tostpeale tema loomingut põhjalikult ja süsteemselt tudeerinud. Küll kindlasti mitte kõike läbi lugenud, sest ta jõudis oma 35 loomeaasta jooksul olla ikka tõeliselt viljakas kirjanik. Kokku umbes 45 romaani, üle 20 lühiromaani ja umbes 15 novellikogu, lisaks hulk kokku kogumata lühiproosat (kokku üle 150 lühipala). Romaanide hulgas on ulmet vast nii 30 köidet, ülejäänu on kriminaalromaanid ning noortele ja lastele suunatud raamatud. Browni raamatuid ja jutte on tõlgitud Hiinas, Tšehhis, Prantsusmaal, Saksamaal, Hispaanias, Iisraelis, Itaalias, Poolas, Rumeenias, Venemaal, Rootsis, Türgis, Soomes, Kreekas, Ungaris ja Jaapanis. Lisaks kohalikesse keeltesse ka Walesis ja Šotimaal.

Eric Brown sündis 24. mail 1960 Lääne-Yorkshire’is Haworthi linnakeses. 14-aastaselt viis elu ta Austraaliasse, kuhu jäigi Melbourne’i linna järgmiseks neljaks aastaks elama. Seal hakkas ta 15-aastaselt ka esimest korda kirjutama. 1980ndatel reisis ta palju Aasias ja Kreekas, kust ammutas hiljem palju inspiratsiooni oma raamatute jaoks. Tema ulmedebüüt ajakirjas Interzone toimus 1987. aastal, kuigi ühe lastenäidendi oli ta avaldanud juba 1982. aastal. Samal ajal kolis ta tagasi oma sünnilinna Haworthisse, abiellus ja jäi paikseks. Pulmas oli ta isameheks kusjuures just ta parimaid sõpru ulmekirjanik Keith Brooke. Viimased aastad elas Brown Lõuna-Šotimaal Berwickshire’is. Surm saabus 21. märtsil 2023. Teda jäid leinama abikaasa Finn ja tütar Freya.

Lisaks ilukirjanduse viljelemisele on Browni kontos ka mõnede ulmeantoloogiate koostamine, palju kahasse kirjutamist, alates Keith Brooke’ist ja Tony Ballantyne’ist ning lõpetades hea sõbra Stephen Baxteriga. Tema püsivaim pildis olek ulmealal oli aga ehk isegi ajalehe The Guardian ulmearvustajana, kus tema regulaarne (2 korda kuus) ulmeraamatute veerg ilmus ligi 15 aasta jooksul. Alles jaanuaris 2021 andis ta teatepulga üle teisele tuntud ulmekirjanikule Lisa Tuttle’ile, kes jätkab The Guardiani ulmearvustajana ka praegu. Igatahes pidi Brown arvustajana hoidma pidevalt silma peal kõige moodsamal uuel ulmel. Näiteks tema enda lemmikuteks ta põlvkonnakaaslastest olid Robert Charles Wilson ja Richard K. Morgan.

***

Brown hakkas ulmet lugema 1970ndatel. Oma eriliste lemmikutena on ta välja toonud Alfred Besteri, Robert Silverbergi ja Michael G. Coney nimed. Paljulugenud ulmehuviline küsib siit vaid, et kes see Coney on? Coney oli koos Richard Cowperi ja veel mõne teise kirjamehega üks 1970ndate tugevamaid briti ulmekirjanikke, kelle looming aga üsna lühikest aega õitses ning kes juba järgmisel kümnendil suuresti pildilt kadus. Sajandivahetuse paiku sai Brown Coney’ga kontakti ja ärgitas teda uuesti ulmet kirjutama hakkama. Enne Coney surma 2005. aastal jõudsid nad kahasse kirjutada ühe loo, mis ilmus võrratus kuid lühiajaliseks jäänud šoti ulmeajakirjas Spectrum SF (2000–2002). Igatahes tundis Eric Brown Michael Coney’ga omamoodi hingesugulust ning tänu Browni eessõnadele Coney romaanide uusväljaannetele, olen nüüd isegi tema loomingu enda jaoks avastanud – ja mis seal salata: kogu eelkirjeldatud laadi poolest on Coney tõesti nagu 1970ndate Eric Brown. Ja ma ei taha selle võrdlusega kuidagi Coney’t alandada. Ometi oli sarnane ju ka mõlema mehe kirjanikusaatus: mitte kunagi jõuda esimesse ešeloni. Mitte et kumbki selle üle teab mis kurb oleks olnud.

Igatahes märkas kriitika Browni esimeste tekstide juures selgeid Michael Coney mõjutusi. Nendeks olid siis nn. Nada kontiinuumi tulevikumaailma kuuluvad lühipalad Interzone’ist, mis ilmusid omaette kogumikuna «The Time-Lapsed Man and Other Stories» 1990. aastal, ja kirjaniku esimesed romaanid «Meridian Days» (1992) ja «Engineman» (1994). Esimese tegevus toimub Meridiaani-nimelise planeedi arhipelaagis ning selle keskmes on kunstnikud ja häviv maailm ning lisaks Coney’le on siin tugevaid J. G. Ballardi mõjutusi. Teine romaan kujutab maailma, kus Masinistide klass, kes suutis tähelaevu läbi Nada kontiinuumi mõttejõul liigutada, saades sellest pea narkootilist naudingut, on muutunud kosmiliste teleportatsiooniväravate kasutuselevõtu järel üleliigseks. Romaanis on kokku miksitud tuleviku biotehnoloogia ja küberpunk ning midagi selles Masinistide klassi kujutamises meenutab Cordwainer Smithi loomingut. 2010. aastal ilmus kirjanikul romaanist ümbertöötatud variant ühtede kaante vahel koos kõigi Masinisti-maailma lugudega Interzone’ist.

«Penumbra» (1999) on hoogne kosmoseseiklus täis tähelaevu, tulnukaid, kadunud kolooniaid, aga nagu kirjanikul ikka, on siingi keskmes tegelaskujud, kellele lugejal on kerge kaasa elama hakata. Õieti tabasid kirjanikku 1990ndate teisel poolel kirjastuste poolt mitmed tagasilöögid, mitu ta romaani lükati tagasi ning need ilmusid alles uue sajandi alguses, nii et selle perioodi teoste ilmumisdaatumid ei näita tingimata nende tegelikku kirjutamisjärjekorda. Üldse keskendus Brown 1990ndatel rohkem lühiproosale ning kirjutaski vaid kuus romaani. Ka veel uue sajandi alguses antud intervjuudes pidas kirjanik end ikka veel rohkem jutu- kui romaanikirjanikuks.

Tema sajandivahetuse suurimaks tööks oli Virexi-triloogia ehk romaanid «New York Nights» (2000), «New York Blues» (2002) ja «New York Dreams» (2004), mis on õigupoolest ulmekuues kriminaalromaanid, mis seovad kokku tehisintellekti ja virtuaalreaalsuse probleemid lähituleviku allakäivas Ameerikas New Yorgi noir-esteetikaga. Need kiiretempolised värvikad krimithrillerid kadunud isikute otsimisele keskenduva detektiiv Hal Halliday seiklustest peaksid sobima ka neile, kes ulmet kui ideekirjandust muidu põlgavad. Ning ka need raamatud ei ole kirjutatud ilmumisjärjekorras.

Brown armastas alati rõhutada, et kuna kirjanik peab kirjutama teemadest, mida ta valdab, siis kirjutabki tema sageli kirjanikest ja kirjutamisest, kuna seda teemat ta kõige paremini valdabki. Üldse rõhutas kirjanik intervjuudes tekstide kirjutamise olulisust ja leidis, et raamatud on üks parim asi, mida endast pärast surma maha jätta. Esimeseks kirjaniku paljudest eraldi köitena ilmunud lühiromaanidest oligi õudussugemetega teadusfantastiline lühiromaan «A Writer’s Life» 2001. aastal väikekirjastuses PS Publishing, mis ilmus pealkirja «Kirjaniku elu» all Kristi Kartaševi tõlkes eesti keeles antoloogias «Hirmu ja õuduse jutud II» (2019) ning kirjeldas, kuidas üks kirjanik avastab ühe teise, sama vähetuntud kirjaniku ning satub tema antikvaarselt haruldase loomingu ja veelgi salapärasema isiku lummusse. Ei ole vist vaja rõhutada, kui isiklikult oluline see tekst minu jaoks on – selle avaldamine eesti keeles oli mu jaoks üks tõelisi kirjastamis- ja toimetamiskarjääri tippsündmusi ning reaktsioon sellele tekstile eesti ulmepubliku seas oli mõistagi ootuspärane – vaikus.

Aga eks selliseid kibestumisi koges ka Eric Brown. Kirjastajad lükkasid vana sajandi lõpus tagasi ta romaanikäsikirja «Bengal Station», mida ta ise pidas oma tollase loomingu tippsaavutuseks. Romaan leidis kirjastaja alles 2004. aastal, kui autor oli seda tugevasti ümber teinud ning ligi 30 000 sõna jagu teksti välja kärpinud. Romaan räägib telepaatilise detektiivi Jeff Vaughani seiklustest Bengali lahe kohal asuvas Bengal Stationi nime kandvas Maa kosmoseväravas. Kirjanikul oli plaan sarja jätkata, kuid lõpuks alustas ta seda hoopis uuesti, kui oli 2007. aastani endale lõpuks Solaris Booksi näol pühendunud ja korraliku kirjastaja leidnud. Bengali jaama triloogia esimene romaan «Necropath» (2008) ongi tegelikult 2004. aasta romaan ümber või õigemini uuesti kirjutatuna. Sarja teine ja kolmas osa «Xenopath» (2009) ja «Cosmopath» (2009) viivad telepaatilise detektiiviagentuuri heaks töötava Vaughani juba teistele planeetidele saladuslikke juhtumeid lahendama. Kogu selles tsüklis on aga tugevalt kohal India ja Tai hõng ja atmosfäär ning koloriit, mida kirjanik ise oma noorusrännakutel 1980ndatel oli kogenud.

Enne Solarise rüppe jõudmist kujunes kirjanikule aga vägagi viljakaks aastaks 2005, mil ilmus palju eriilmelisi raamatuid. Noovaks muutuva päikesega Tartaruse maailma jututsükkel – 8 lühiromaani ja juttu – sai katuse alla ja ilmus ühtede kaante vahel pealkirjaga «The Fall of Tartarus» ning sellest sarjast leiab mõned kirjaniku tugevaimad tekstid («Hunting the Slarque», «Dark Calvary», «Destiny on Tartarus»).

Kuna möödus 100 aastat prantsuse ulmeklassiku Jules Verne’i surmast panid Eric Brown ja meisterantologist Mike Ashley sel puhul kokku originaalantoloogia «The Mammoth Book of New Jules Verne», kuhu tänapäeva kirjanikud kirjutasid lugusid Verne’i maailmadest, järgesid tema kuulsatele teostele ja üldse Verne’i-töötlusi. Brown ise avaldas tollal veel pea eksklusiivselt lühiromaanidele keskendunud väikekirjastuses PS Publishing pikema lühiromaani «The Extraordinary Voyage of Jules Verne», milles seikleb, nagu arvata võibki, kogu aegruumi kontiinuumi ulatuses ja omaenda teostes kirjeldatud maailmades Jules Verne isiklikult.

Kirjanikud, mitte ainult väljamõeldud, vaid ka reaalselt eksisteerinud, olid Brownile olulised. Õigupoolest oli ta juba oma esimeses novellikogus 1990. aastal avaldanud lühiromaani «The Inheritors of Earth», mille peategelaseks oli H. G. Wells. Nüüd jätkas Brown seda temaatilist liini Verne’iga. Lühiromaanis «Gilbert and Edgar on Mars» (2009) satuvad Marsile Gilbert Keith Chesterton ja Edgar Rice Burroughs. Lühiromaanis «The Martian Simulacra: A Sherlock Holmes Mystery» (2018) on kokku sulatatud Sherlock Holmesi mõistatused ja H. G. Wellsi «Maailmade sõda», figureerib ka sir Arthur Conan Doyle’i «Kadunud maailmast» tuntud professor George Edward Challenger.

2005. aastasse mahtus veel ka lühiromaani «Approaching Omega» ilmumine, mis räägib sündmustest koloonialaeval, mis veab 5000 külmaunes kolonisti kehasid uude maailma. Kui aga nende und kontrollima pidava hooldusmeeskonna liikmed rutiinse vaheaja järel üles äratatakse, avastavad nad oma õuduseks, et laev on vigastatud ning palju koloniste puudu.

2007. aastal sai PS Publishingis alguse kirjaniku lühiromaanide tetraloogia ilmumine, mis kujutavad  Maalt Delta Pavonis IV tagahoovi planeedile Chalcedony’le ümber asunud David Conway seiklusi, kes seab end sisse planeedi ühes rannas vedeleva hüljatud ning kummitava tähelaeva vrakis. Tsüklisse kuuluvad «Starship Summer» (2007), «Starship Fall» (2009), «Starship Winter» (2012) ja «Starship Spring» (2012). Valmimise järel ilmus tsükkel ühe kogumikuna «Starship Seasons» (2013) ning 2016. aastal lisandus neile eraldi köitena veel jutustus «Starship Coda». Nagu peatselt näeme, rakendas Brown sellist vormivõtet lühiromaani-tsüklite avaldamisel edaspidigi.

2007. aastal leidis aga Brown endale stabiilse ja autorist hooliva kirjastuse Solaris. Esimesena ilmuski seal kirjaniku vahest tuntuimaks ja menukaimaks peetav kosmosesõja lugu «Helix», millele 2012. aastal lisandus järg «Helix Wars». Tulevikus Maa hävimise eest põgenev koloonialaev Lovelock teeb viis sajandit pärast oma reisi algust hädamaandumise kummalisele jääplaneedile. Peagi avastatakse end aga hoopis hiiglaslikust kümmet tuhandet maailma hõlmavast tulnukate loodud tehisheeliksist, mis on mässitud ümber kauge tähe. 200 aastat hiljem puhkeb Heeliksi eri maailmade tulnukate ja maalaste vahel aga sõda. Tsükli teise romaaniga kandideeris Brown muuseas Philip K. Dicki mälestusauhinnale.

2008. aastal jõudsid Solarise vahendusel ühtede kaante vahele kirjaniku Kéthani-tsükli palad – 10 juttu – samanimelises kogumikus ning seegi temaatiline kogumik sisaldab kirjaniku mõningaid tugevamaid novelle. Üldse on Eric Browni kirjanikukarjäär ses mõttes kummaline, et tema silmapaistvaimad lühiproosapalad ei ole üldiselt sarjavälised üksikjutud, vaid just suurematesse tsüklitesse kuuluvad tekstid nagu Nada kontiinuumi, Tartaruse või Kéthani-maailma lood.

Solarises ilmunud üksikromaanidest väärib märkimist «Guardians of the Phoenix» (2010), mille alusmaterjaliks oli samal aastal Mike Ashley teema-antoloogias «The Mammoth Book of Apocalyptic SF» ilmunud samanimeline pea lühiromaani mõõtu jutustus. Lugu jutustab postapokalüptilisest maailmast, kus kliimakatastroof, tuuma- ja bioloogiline sõda on hävitanud inimtsivilisatsiooni, Maa on kõrbeks muutunud ning üksikud ellujäänud otsivad vett ja teed veekogude juurde.

2011. aastal ilmus Eric Browni üheks ambitsioonikamaks tekstiks peetav romaan «The Kings of Eternity», mille sünnilugu on kaunis segane. Otseselt olid selle romaani algmaterjaliks 2000. aastal ilmunud samanimeline jutt ning 2002. aastal Interzone’is järjejutuna ilmunud lühiromaan «The Blue Portal», mis mõlemad romaani inkorporeeriti. Omamoodi on see romaan aga ka lühiromaani «Kirjaniku elu» temaatiline edasiarendus. Romaan lahkab sarnaseid teemasid, kuid on siiski täiesti omaette süžeega, kuid üsnagi sarnaste tegelastüpaažidega. Ka romaanis on tegu tulnukate loodud ruumiväravaga kusagil Inglismaa maakohas, millega kokkupuude annab kirjanikule surematuse, ka romaanis peab kirjanik oma identiteeti mõnekümne aasta järel veidi teises vormis uuesti looma, et oma mittevananemisega mitte kahtlust äratada jne. Brown ise määratles seda teost Wellsi-aegse žanrinimetusega ’scientific romance’ ning rõhutas, et tema jaoks on see eelkõige uurimus argise ja sügavalt fantastilise maailma lõikumisest ning tegelaste käitumisest neis ekstreemseis oludes.

Hoopis veider on aga Eric Browni tegelaste nimede valik: kui lühiromaani «Kirjaniku elu» minajutustaja on kirjanik Daniel Ellis, kes uurib obskuurse kirjaniku Vaughan Edwardsi kummalist saatust ja salapärast kadumist, siis «Igaviku kuningates» tegutsevad kirjanikud Daniel Langham, Jonathan Langham ja Edward Vaughan. Eric Browni ühe hilisema romaanisarja mõrvalugude lahendajaks on krimikirjanik Donald Langham. Ja eks kogenum Browni-lugeja leiab neid korduvaid nimemotiive ta loomingust veel ohtralt: näiteks Bengali jaama tsükli peategelane telepaat Jeff Vaughan.

Kirjastuse Abaddon ühismaailma Weird Space kirjutas Brown kolm pretensioonitut kosmoseooperit «The Devil’s Nebula» (2012), «Satan’s Reach» (2013) ja «The Baba Yaga» (2015), viimase kahasse Una McCormackiga, kes kirjutas sarja veel ka neljanda raamatu.

Romaan «The Serene Invasion» 2013. aastast jutustab tulnukate invasioonist sõdadest ja terrorirünnakuist ning vaesusest räsitud maailma 2025. aastal. Tulnukad panevad Maa biosfäärile peale neuroloogilise blokaatori, mis ei luba elusolendeile vägivaldset käitumist, lisaks annavad nad inimkonna käsutusse enneolematud energiaallikad. Fix-upromaan «Salvage» (2013) on kokkukirjutus aastail 2007–2013 perioodikas ilmunud lühipaladest. Tegu on hoogsa kosmoseooperiga Sinclair’s Landfalli nimelisel lõbuplaneedil. «Binary System» (2017) koosneb kahest varem eraldi vaid e-raamatuna ilmunud lühiromaanist. Tegu on värvika planeediseiklusega Jack Vance’i varase loomingu vaimus, kus Delia Kemp on tähelaeva-õnnetuse järel sattunud Valinda nimelisele erinevaid tulnukrasse täis jääplaneedile ning peab nende eest üle planeedi fantasmagoorilise maastiku lõunasse põgenema.

Browni lühiromaanide tsüklis Telemass seikleb Matt Hendrick oma röövitud tütre ja eksnaise jälgedes mööda erinevaid eksootilisi planeete. Lühiromaanideks on «Famadihana on Fomalhaut IV» (2014), «Sacrifice on Spica III» (2014), «Reunion on Alpha Reticuli II» (2016) ja «Exalted on Bellatrix I» (2017). 2019. aastal ilmus tsükkel ühtede kaante vahel kogumikuna «The Telemass Quartet» ning samal aastal tuli eraldi vihikuna välja veel tsüklit lõpetav jutustus «Telemass Coda».

Telemassi ja Tähelaeva tsükli kõrval kolmas analoogiline lühiromaanide sari Browni loomingus on kahasse vana sõbra Keith Brooke’iga kirjutatud Kon Tiki tsükkel. See jutustab Kon Tiki nimelise inimkonna esimese päikesesüsteemi välise tähelaeva ekspeditsioonist uue elukõlbuliku planeedi otsinguil, mis leitaksegi Newhaveni nimelise taevakeha näol, ning samal ajal üha elukõlbmatumaks muutuval koduplaneedil Maal kerivatest pingetest. Sarja kuuluvad lühiromaanid «Dislocations» (2018), «Parasites» (2018), «Insights» (2019) ja «Iterations» (2020). Tervikuna neid veel välja antud polegi. Küll aga ilmus 2022. aastal omaette köitena tsüklit lõpetav jutustus «Kon Tiki Coda».

2020. aastal avaldas Brown Sherlock Holmesi romaani «The Martian Menace», milles kuus aastat pärast Wellsi «Maailmade sõja» lõppu saabub marslaste teine invasioon – seekord inimkonnaga, kelle kätte on langenud Marsi tsivilisatsiooni tehnikasaavutused, rahu tegema. Kui aga tapetakse silmapaistev Marsi filosoof, kutsutakse tema mõrva lahendama Sherlock Holmes ja doktor Watson.

2021. aastasse jäi kaks lühiromaani. «On Arcturus VII» on taas kord kosmoseooper, kus planeedipioneer Jonathan James saadetakse missioonile suletud põrgulikule kasvuhooneplaneedile Arcturus VII. «Ace Doubles» on aga jällegi omapärane lugu kirjaniku vaatenurgast. Ed Bentley naine jätab ta maha ning kirjastaja loobub edasisest koostööst, misjärel peab ta hakkama variautorina kirjutama ulmeromaani noorele juutuuberile, kelle kodu varjab ebamaist saladust.

2022. aastal ilmus Eric Browni ja Keith Brooke’i uue lühiromaani-tsükli esimene raamat «Enigma Season». Peatselt lubati ka sarja teist osa «Enigma Exposed», mis pole tänaseks veel ilmunud. See tsükkel kujutab lohutut maailma, kus inimkond on sõjast ja kliimakatastroofidest hävinud Maa pinnalt kolinud turvalisse tunnelitesüsteemi ja kuplite alla elama ning vihm ja valgus, õpetatakse lastele, on kõige mürgisemad ja tapvamad loodusnähtused.

Kirjaniku viimase eluajal trükivalgust näinud teosena tuleb mainida kahasse Keith Brooke’iga kirjutatud romaani «Wormhole», mis ilmus novembris 2022. Mahukas romaan räägib keeruka süžeega loo 22. sajandist, kui inimkond on kliimareostuse ja muude ohtude pärast otsimas võimalusi asuda koloniseerima päikesesüsteemi väliseid planeete. CERNi teadlaste leiutatud ussiaugu-tehnoloogiat saab rakendada ühel neist planeetidest, kuhu reis võtab aega 80 aastat. Midagi hirmsat juhtub aga poolel teel selle laevaga ning lugu ongi esitatud krimiloo võtmes, mis püüab lahendada selle laevareisiga seotud saladusi.

***

Jutukogusid jäi Eric Brownist maha mitu, kuid lisaks juba mainitud debüütkogumikule 1990. aastast väärivad neist märkimist vaid mõned. «Parallax View» on kahasse Keith Brooke’iga kirjutatud planetaarseikluste kogumik, kust leiab ka minu esmaloetud Browni jutu – «Under Antares». Sellest kogust on ilmunud mitu erineva sisukorraga versiooni, kõige kanoonilisem on viimane, 2013. aasta väljaanne. 2019. aastal andis Browni teine ihukirjastus Solarise kõrval, PS Publishing kahes köites välja kirjaniku lühiproosa paremiku. Kokku 500 leheküljel ilmus veerandsada juttu. Köited kandsid pealkirju «The Disciples of Apollo. The Best Short Stories of Eric Brown» ja «The Ice Garden and Other Stories».

Veidi ebatüüpilisematest raamatutest Browni bibliograafias vajavad ära märkimist veel järgmised. 2012. aastal ilmus õudusjuttude kogu «Ghostwriting», milles leiduvat kaheksat pala pidas kirjanik lisaks lühiromaanile «Kirjaniku elu» oma ainsateks õudustekstideks. «Ma ei kirjuta just palju tondi- ega õudusjutte, aga selle tegevuse ajal ma tõeliselt naudin neid,» ütles ta ise.

Rudyard Kiplingi loomingust inspireerituna sündisid kaks noorteromaani – «Jani and the Greater Game» (2014) ning «Jani and the Great Pursuit». Nende tegevus toimub alternatiivajaloolisel ning aurupungilikul 1925. aastal Briti Indias, kus 18-aastane Janisha Chatterjee satub erinevatesse brittide, hindude, hiinlaste ja venelaste vahelistesse konfliktidesse.

Eluaegse krimikirjanduse sõbrana alustas Eric Brown 2013. aastal teostetsüklit, mille kirjutamist ta ise viimase kümnekonna aasta jooksul ilmselt kõige rohkem nautis. Romaanis «Murder by the Book» asuvad vastutahtsi mõrvalugusid lahendama 1955. aasta Londonis edukas detektiivromaanide autor Donald Langham ja tema homoseksuaalist ekstravagantse kirjandusagendi nooruke assistent Maria Dupré. Amatöördetektiivide vahel puhkevad peagi ka romantilised tunded. 2022. aastal ilmus selle tsükli üheksas romaan. Üldiselt võiks neid iseloomustada kui kõige ericbrowniliku kvintessentsi. Kõik, mis Browni ulmes on olnud head ja tunnustusväärset on ka neis hubase kriminaalromaani žanri esindustekstides olemas. Kuigi jah, ilma fantastilise elemendita muidugi.

Nagu käesolevast napist ülevaatest nähtus, oli Eric Brown erakordselt viljakas ja mitmekülgne kirjamees. Teatav hulk tema teoseid (lasteraamatud) jäid siin üleüldse käsitlemata. Silma torkab ka, et Browni kirjutamistempo tema viimaseil elu- ja loomeaastail ei vaibunud, vaid ehk isegi kiirenes. Ma saan vaid loota, et ehk õnnestub kirjaniku pärijatega kokkuleppele jõuda ja järgnevail aastail ilmub eesti keeles midagi Browni loomingust, mis jäi tema endaga eelmise aasta jooksul kokku leppimata. Sest ma endiselt loodan, et Browni selge ja lihtsa, veidi argisegi kirjutuslaadi ja seda fantastilisemate ulmemaailmade vastu on meil siin Eestis potentsiaalselt huvi olemas.

Üle kolme aastakümne aktiivselt romaane ja lühiproosat avaldanud kirjanikuna oli Eric Brown eelkõige siiski teaduslik fantast, mitte fantaasia- ega õuduskirjanik, kuid tumedamaid toone leidub ka tema SF-romaanides, mis sageli olid üsna apokalüptilised, kummalise üleloomuliku kirjanduse (weird fiction) motiive võib jällegi leida mitmes ta teadusfantaasiaks (science fantasy) liigituvas teoses. Õnneks on mul endal veel 15–20 köidet neist (sõltub, kuidas sarja-asju loendada) Eric Browni tekstidest lugemata, mis on ainus vilets lohutus selle traagilise surmateate taustal.

Requiescat in pace, Eric Brown! Ja aitäh nende lugematute tundide eest võrratu ulme ja võrratu kirjanduse seltsis neis lummavais maailmades!

Saaga, see täheraua saaga (Jüri Kallas)

Ma pean alustama ülestunnistusega. Mulle meeldib fantaasiakirjandus, ma loen seda palju ja samas ma jälestan pea kõike, mida hindab tüüpfänn. Mulle ei meeldi see eepilisevõitu heietamine ja kõik need külapoisid, kes maailma päästavad. Ka ei meeldi mulle ajaloolised romaanid, kus autor kröömikese fantastikaga püüab oma surmigavale romaanile pisut suuremat publikut võita. Mulle ei meeldi veel palju asju, aga iseäranis ei salli ma igasugu kroonikaid ja saagasid, nende jäljendamist, püüdlikult arhailisi kirjeldusi jne.

Ja viikingid, need on üldse mingid tüütud tegelased. Tunnistan ausalt, et varateismelisena viitsisin ma neist veel lugeda, eks lugemisvara oli kah vähem käes, aga praegu, kui näen, et raamat/film on viikingitest, siis ma vaatan kohe mujale. (Et oleks selge, kuulsat viikingite teleseepi pole ma isegi ühtainust osa vaadanud – lihtsalt ei huvita.)

Ning siin ma siis nüüd olen ja muljetan Manfred Kalmsteni lühiromaanist „Täheraua saaga“! Juba pealkirjas on sõna „saaga“ ja raamat ise algab ka ülev-fataalsete kirjeldustega. Keegi pajatab, keegi elab ja toimuvad jõulised sündmused, mil rängad tagajärjed. Oeh, vaene mina, kes ma kõike seda läbi närima pidin! Õnneks polnud mahult seda kuigi palju. Heietati, toimetati ja lugu hakkas keskenduma inimestele ja nende tegemistele. Jumalad ja need teised unustati, niisamuti nagu kõik see fataalne pobisemine.

Miks ma siis üldse lugema ja nüüd kirjutama hakkasin? Manfred Kalmsten on kirjutanud päris mitu juttu, mis on eesti ulme kindlad tipptekstid. „Lumemarjaveri“, „Vampiiriprobleem ja selle mõnetine lahendus“ ja „Raske vihm“ – kui nüüd nimetada kolm kõige-kõigemat. Autor, kes on avaldanud taolised tekstid, selline autor on teinud enam kui jõulise avalduse ja selle baasilt loed kindlasti mitu aastat ta tekste, isegi siis, kui järjekordne teos esmapilgul pole üldse sinu piimapokaal. Lihtsalt tahad näha ja veenduda, et kuidas ta seekord, et järsku tuleb siit nüüd varasematele tippudele lisa.

Nagu ma ütlesin, sai eepika ja ülevusega kiirelt ühele poole ja edasi tegutsesid juba lihast ja luust inimesed. Ja seda ma juba nautisin. Eks see üks vana-vana lugu ole, aga iga isik, kes sadakond raamatut on lugenud, teab, et asjadel on kalduvus korduda ning lõppude-lõpuks saavad määravaks ikkagi vaid autori (tehnilised) oskused.

Ma mingil hetkel lihtsalt märkasin, et tegelaste odalöögid või tapriviibutused, metsades-soodes matkamistest rääkimata, et see kõik vajus pisut tahaplaanile ning ma lugesin ja nautisin hoopis seda, kuidas tekst on liigendatud, kuidas peatükkide pikkused, kuidas autor vahetab kangelast, kuidas need vahetused omavahel sobituvad jne. Lugesin ja jälgisin tehnikat ning olin lummatud. Umbes samamoodi, kui filmi vaadates, kus huvi langedes hakkad vaatama, kuidas see kõik tehtud on. Filmide puhul tähendab huvi langus tavaliselt seda, et ka tehniline pool on mustikas. Lühiromaani „Täheraua saaga“ puhul ei saa aga tehnikale küll midagi ette heita. Tegelikult ei saa ma loole, sellele, mis raamatus toimus ja mis kaadri taha jäi, ka sellele ei saa ma midagi ette heita. See lihtsalt ei läinud mulle niipalju korda: viikingid ja saagalikkus ja elust suurem ja fataalsem narratiiv.

Samas, ma pean häbiga tunnistama, et lugu läks mulle siiski korda, pooleli jätta ei tahtnud. Ei, ühe ööga lugesin läbi. Lugesin ja nautisin. Eks piinlik oli, et mina, viikingid ja saaga! Tuleb vist autorit tunnustada, sügavalt kummardada jne, sest kui köide, mida nii pika hambaga kätte võtad ja siis paarikümne leheküljega oled jäädavalt konksu otsas… Isegi kui mõistus tõrgub, ütleb emotsioon: hea raamat on!

Manfred Kalmsten

Täheraua saaga

Fantaasia

2022

128 lk

Reisikirjad: ulmerikka noortekirjanduse päev (Birgit Teemäe)

Reisikirjad: ulmerikka noortekirjanduse päev

Raporteerib Reaktori Tallinna korrespondent Birgit.

Kas seda saab nimetada reisikirjaks, kui ma ise elan Tallinnas ja ise aitan korraldada? Vaimureisiks?

Rõõm on igatahes teatada, et noortekirjanduse popimad hitid on ULME!

(Pildil: tänapäevane kunst)

Tähendab, kerime algusesse tagasi: 14. aprill. Tallinna Keskraamatukogu korraldab kolmandat korda noortekirjanduse päeva. Mina olen tavalisest kaks tundi varem üleval, et olla tavalisest tund aega varem raamatukogus – peamiselt selleks, et elevil näoga ringi sebida ja aidata raamatuid tassida. Show-juhil on lavanärv sees, IT on laotanud pool saali otseülekande juhtmeid täis, ning fotokaameral on üleöö aku tühjaks läinud. Murphy seadus?

(Pildil: kõige rohkema energiaga ja kõige vähem maganud kolleeg)

Päev algab ja lõpeb auhindamisega. Esimesena: Margus Karu nimeline noortekirjanduse auhind, eesti autori teosele, mida Tallinna Keskraamatukogust eelmisel aastal kõige enam laenutati.

Täpseid numbreid minule kätte ei antud, aga nagu ma aru sain, põrutas Koidu V. G. Ferreira “Kui armastus külmutab südame: Väljavalitu” kõigil teistel suure joonega eest ära.

(Pildil: Koidu käskis mul kähku kõik temast tehtud pildid ära kustutada)

Igal noortekirjanduse päeval on ka oma debatt, kus paneme professionaalid vastamisi noortega kirjanduslikel teemadel. Sellel aastal: noorte lugemisharjumused. Head või halvad? Mida nad loevad? Kohustuslik kirjandus?

Debatis osalesid ühelt poolelt kirjanik ja keeleinspektsiooni peadirektor Ilmar Tomusk ning näitleja ja psühholoog Rita Rätsepp (hingelt noored); teist poolt esindasid ettevõtja Märten Kala ja Teeviit juunior projektijuht Triin Sooäär (vanuselt noored). Modereeris Oskar Samuel Rebane Eesti Väitlusseltsist (ka noor).

(Pildil: mitmesugused targad noored ja suured)

… Umbes kümme minutit debati algusest avastasime me, et otseülekande tehnika oli otsustanud oma elu elama hakata ning olime osa päevast juba öösse kaotanud. Murphy, strike two. Koidu kutsusime pärast uuesti lavale ja debati algus oli õnneks teisest kaamerast striiminud ka otse Instagrami.

Seejärel läks mikrofonide roteerimiseks. Strike three.

Mitmesugustest tehnilistest luksatustest hoolimata õnnestus asjad jälle käiku saada, mikrofonid ringi käima lasta ning kogu asja võib siiski täiesti õnnestunuks lugeda.

(Pildil: ulmekirjanikud imbuvad salaja publikusse)

Peale pikemat pausi (mille ajal said hoolikalt üle nuusutatud nii videotehnika juhtmed kui ka Mauruse lõunapakkumised) võttis jutujärje üle Tallinna Ülikooli eesti kirjanduse dotsent Ave Mattheus, kes analüüsis põhjalikult uuema noortekirjanduse ülesehitust ja teemasid. Kellel mõlgub mõttes kirjutada mõni hää värske ulmekas just noortele, soovitan kindlasti pilk peale heita (ja ka kõigil teistel, kes üldse kirjutavad, sest Ave Mattheus on staar).

(Pildil: ma ei ole Tallinna Ülikoolis õppinud, aga ma usun kindlalt, et Ave Mattheus oleks mu lemmikõppejõud)

Ave Mattheusega samal ajal olid aga galeriisaali juba ennast üles seadnud mitmed salapärased lauad…

(Pildil: müstiline olend?)

Aga nagu varemalt öeldud, päev algas ja lõppes auhindamisega. Lisaks Margus Karu nimelisele auhinnale on meil ka Noor Loeb auhind – kui esimese valib laenutusstatistika, siis teise noored ise hääletades.

Neid numbreid ma nägin küll. :)

Ja selle üle olen ma ka isiklikult väga õnnelik, et Mann Loperi “Inglite linn” hääletati parimaks eesti autori noorteromaaniks.

(Pildil: Mann Loper ja mingi tegelane veel, vist kirjastaja)

Parimaks tõlkeromaaniks hääletati Adam Silvera “Lõpus surevad mõlemad” – auhinna sai kätte tõlkija Bibi Raid.

Ning parima kaanepildi auhinna sai Meelis Kraft ja “Tiuhkamäe”, kaanekujunduse autor Lilian Vuks-Ivanov – (vahepeale ka lugu sellest, kuidas kolleeg õhkas mulle pausi ajal, kui hea raamat “Tiuhkamäe” ikka on, mina teda selle peale rõõmsalt Meelisele tutvustasin, ja kolleeg pärast mind stratosfääri lubas lennutada. Worth it.)

“Noor loeb” auhinnakleepsuga said raamatukogus ära kleepsutatud iga kategooria kolm esikohta, et väärt raamatuid oleks kergem üles leida, ning paar lehte veel kirjastuste esindajatele kaasa sokutatud, et nad ikka veel rohkem kleepsutaksid.

Oot, aga mis teema nende laudade ja olendiga oligi…?

Raamatumüük, muidugi, kus kirjastused lõid meil kohapeal letti parimat ja värskemat laste-, noorte- ja ulmekirjandust! Ja üritusel, kus kirjanikud ise kohal, sai muidugi pookstaveid kaasa paluda. Mina läksin küll igatahes terve sületäie värskema kraamiga koju.

Noortekirjanduse päeva korraldas Tallinna Keskraamatukogu koostöös Eesti Noortekirjanduse Ühinguga. Päeva korraldamist toetas Eesti Rahvakultuuri Keskus.

Päeva saab järele vaadata Facebookis ja Instagramis:

https://www.facebook.com/keskraamatukogunoortekas/videos/6573999245964586

https://www.instagram.com/reel/CrAsdcoMi1D/

Ukrainas ilmub eesti nüüdisulme antoloogia (Raul Sulbi)

Ukrainas ilmub mai alguses tänapäeva eesti ulmet tutvustav jutukogumik, mille on kokku pannud Raul Sulbi. Antoloogia ilmub Eesti Kultuurkapitali tõlkeprogrammi Traducta ja Eesti Suursaatkonna Kiievis toel on ja kannab pealkirja «Merevaiguvalgus» (Бурштинове сяйво).

300-leheküljeline kõvakaaneline valimik ilmub kirjastuses Видавництво ja sealt leiab Veiko Belialsi, Meelis Friedenthali, Indrek Hargla, Joel Jansi, Manfred Kalmsteni, Mann Loperi, Jaagup Mahkra, Maniakkide Tänava, Siim Veskimehe ja Heinrich Weinbergi lühiproosapalu. Eesti ulmelood tõlkisid ukraina keelde Sofia Bregman, Katerina Novak, Irena Peterson ja Jevgenia Starodub.

«Idee tänast eesti fantastikat ukraina lugejatele tutvustada käis mõne aasta eest välja Eesti Kiievi suursaadik Kaimo Kuusk, kes on ka ise ulmekirjanduse austaja. Tema ja Ukraina kirjastuse Видавництво toimetaja Lilija Omeljanenko olid ka ettevõtmise põhilised eestvedajad,» selgitas raamatu koostaja Raul Sulbi. «Minu tööks oli tekstide väljavalimine, autoritega suhtlemine ning eesti ulmekirjanduse ajalugu ja tänapäeva tutvustava saatesõna kokkupanek.»

«Auhinnatud eesti fantastid on raamatus esindatud võimalikult eriilmeliste tekstidega: köitest leiab teadusfantastikat kaugtuleviku galaktikatest, ajareise ja alternatiivajalugusid Eesti kaugemast ja lähemast minevikust, kliimamuutust käsitlevaid tekste, postapokalüptilisi tulevikuvisioone, õudust ning klassikalisi fantaasialugusid lohedest ja nõidadest paralleelmaailmadest,» loetles Sulbi. «Algselt pidi raamat ilmuma Kiievis toimuvaks suureks raamatulaadaks mais 2022, aga Putini-Venemaa kallaletung Ukrainale möödunud aasta veebruaris, pani projekti mõneks ajaks seisma, ära jäid ka kavandatud raamatufestival ja antoloogia esitlusüritused. Nüüdseks on raamat igatahes trükis ja ilmub loodetavasti mõne nädala jooksul.»

«Minu töö muutis üsna kaelamurdvaks tõsiasi, et raamatu maht – umbes 300 lehekülge – oli mulle ette antud ja ma pidin lugusid valides opereerima selle mahuga. Seetõttu vabandangi siinkohal kõigi tänaste eesti ulmeautorite ees, kes raamatust paratamatult välja jäid. 300 lehekülje raames pidin suutma teha valiku, mis näitaks eesti ulmet kõikvõimalikes erinevates alažanrites. Samuti ei saanud ma ju eriti kasutada pikemaid lugusid, aga paljud eesti fantastilise lühiproosa tipud on tegelikult just lühiromaani mõõdus. Lisaks püüdsin vähemalt osade valikute puhul leida midagi, mis seoks konkreetseid tekste kas Ukraina ja selle ajalooga või siis tänase päeva aktualiteetidega – Putini verise vallutussõjaga,» selgitas Sulbi.

«Mitmed raamatu lood näitavad aga eesti ulmet aktiivses dialoogis muu maailma ulmeklassikaga ja seegi on tahtlik – pean silmas tekste, mille tegevus toimub kas Roger Zelazny, Isaac Asimovi või vendade Strugatskite välja mõeldud maailmades. Palusin nende lugude puhul ekstra, et tõlkijad-toimetajad kontrolliksid üle ka nimede ja olulisema terminoloogia kattumise nende raamatute (Amberi-sari, Asumi-sari, «Asustatud saar») ukrainakeelsete kanooniliste tõlgetega,» rõhutas koostaja.

Illustratsioonid raamatusse tegi üks Eesti praeguseid tippulmekunstnikke Liis Roden. Õigupoolest kasutab raamat Rodeni pilte, mis ta tegi Veiko Belialsi mõne aasta eest ilmunud autorikogusse, mille kaks teksti (teine kahasse Joel Jansiga), mida Roden oli illustreerinud, sattusid ka Ukraina-valikusse. Kokku oli neid pilte kaheksa. Sellest tõukuvalt tekkiski mõte tellida Liis Rodenilt veel illustratsioone ning ta joonistaski raamatusse veel kuus uut pilti.

Tähelepanelik ulmehuviline märkab, et antoloogias on üks tekst, mida eesti ulmehuvilised pole veel näinudki – Jaagup Mahkra jutustus «Šeikide maal». Tegu on mõne aasta eest valminud palaga, mis jõuab esmakordselt eesti keeles ilmumiseni loodetavasti juunis, kui peaks välja tulema kliimamuutuse teemale keskenduv Täheaja almanahhi-sarja 21. köide.

Antoloogia sisukord:

Raul Sulbi: Eesti ulme 150 aastat (2023)

Veiko Belials: Häilitud puu (2021)

Indrek Hargla: Raudhammas (2010)

Siim Veskimees: Merevaiguvalgus (2004)

Heinrich Weinberg: Patrioot (2019)

Mann Loper: «See linn on meile kalliks maksma läinud...» (2017)

Maniakkide Tänav: Ajudega töötajad (2011)

Jaagup Mahkra: Šeikide maal (2023)

Manfred Kalmsten: Põgeneda rottidelinnast… (2013)

Joel Jans, Veiko Belials: Neli kohta peale koma (2016)

Meelis Friedenthal: Kõik äratatakse ellu (2020)

Arvustus: A. F. Steadman „Skandar ja ükssarvikuvaras” (Mairi Laurik)

Mõned raamatud on head, mõned aga suisa nii head, et saavad auhindu ning tahaks ise ka kiita. „Skandar ja ükssarvikuvaras” kuulub minu meelest viimaste hulka. Olgu siia algusesse kohe mainitud, et raamat ei ole mõeldud keskmisele reaktorilugejale. Raamatu peategelane, Skandar, on 13-aastane poiss ning raamatu keerukusaste kenasti vastavuses peategelase ja eeldatava lugeja vanusega. Alles mullu ingliskeelse originaalina (ja kohese ka eestikeelse tõlkena) ilmunud lasteraamat seisab täna maineka briti lastekirjandusauhinna nominentide lühikeses nimekirjas ning sai ka Eestis lastekirjanduse keskuse poolt jagatava „hea lasteraamat” kleebise. Ühtlasi oli raamat eelmisel aastal enimmüüdud lasteraamat suures Waterstones’i poeketis.

Mingis mõttes on Skandari loo müügiedu taga ilmselt paista ühe teise maagilise kooli õpilase edulugu. Siingi on tegemist põhimõtteliselt internaatkooliga, kus noored ja võimekat kõiksugu maagilisi asju õpivad. Saarele saabudes on nad 13-aastased ning kooliaastaid jagub neile viis, seega siis on sarja kohta lubatud ka viite raamatut. Samas on tegemist lihtsalt loogilise lahendusega – jälgida noore kasvamist selles maagiast pulbitsevas maailmas ning sellest tulenevatele kahe loo sarnasustele võib läheneda kui ühe alamžanri üht tüüpi reeglistikule. Sarju, milles on raamatuid sama palju kui maagilises koolis õppeaastaid, võib ju loetleda teisigi. Just paar päeva tagasi ütlesin ma ühes vestluses, et žanrivõhikule paistab suurem osa krimkadest ühesugused – alguses leitakse laip ja lõpuks saadakse teada, kes tappis, võtad järgmise raamatu ja ikka samamoodi... Koheselt hakkas mu vestluspartner kaitsma, et see pole ju ikka nii, krimkades on oluline hoopis... Ja eks ka nende maagiat sisaldavates koolides on oluline ikka midagi muud.

„Skandar ja ükssarvikuvaras” lummas mind oma maailmaga. Sarja mütoloogilises taustas paistab olevat iiri lugusid ning harmooniliselt on ta tegevuspaik just seal, kus loo juured. Kuskil Inglismaa ja Iirimaa vahel on üks saar, millel elavad ükssarvikud. Arvate, et see on armas? No arvake uuesti! Steadmani raamatu ükssarvikud on kõike muud kui nunnud. Suurte tiibade ja terava sarvega hobuselaadsed elukad on hoopis lihatoidulised kiskjad, kes inimvere lõhna peale sootuks pöördesse lähevad. Olgu, võibolla oli „hobuselaadne” väike liialdus, kuigi kasvades ja täisealistena nad just sellised välja näevad. Steadman on oma ükssarvikud pannud poegimise asemel munema. Kuidas see bioloogiliselt välja peaks nägema, jääb mulle selgusetuks, kuid mõneti on see otsus ka mõistetav, sest ega sellise nõelterava sarvega looma ilma kaitsva kilbita sünnitamine ka just mee lakkumine olla saa.

Aga tagasi saarele! Kunagi ammu, kui inimesed ükssarvikutega veel sidet ei loonud, elasid ükssarvikud igavesti ning raamatus on kenasti välja toodud ka igavese elu taak ja probleemkohad. Sellest pääsemiseks pakutakse nii ükssarvikutele kui teismelistele inimestele võimalust – täpselt õige inimese juuresolekul koorunud ükssarvik seob oma elu ratsuri elu külge, võites nii limiteeritud eluea, kuid pakkudes vastutasuks maagiat ja võimeid luua käeviipega tulekerasid, keeristorme ja jääkilpe. Viisteist aastat enne raamatu sündmuste algust aga juhtus midagi, mis muutis olusid ja Saar oli sunnitud mandrilt abi paluma.

Skandar ise ei ole Saarel sündinud, vaid on kasvanud „mandril”, tegelikult küll Inglismaal, mis Saarega võrreldes ongi mandrisuurune. Igal suvel vaatas ta koos teistega Kaose Karikat – suurt ükssarvikute võiduajamist , milles parimad ratsanikud võitlesid üksteisega suurimate maagiliste relvade abil, et enne teisi finišijoon ületada. Koolis õppis Skandar kõike, mida on vaja teada koorumiseksami tegemiseks. Nimelt tegid kõik 13-aastased koorumiseksami ning parimad parimate seast kutsuti Saarele, et noored saaksid proovida haudekambri ust. Need, kellele uks avanes, pidid sees üles leidma just endale määratud ükssarvikumuna ning aitama uuel näljasel ükssarvikul kooruda. Vähemalt nii oli Skandarile õpetatud, kuid kõik hakkas erakordselt viltu vedama koorumiseksami hommikul...

See on raamat noortest ja noortele, samas suuri seiklusi täis kiiremat sorti lugemine. Kõik need teismeeaga kaasas käivad identiteediprobleemid on osavasti varjatud õppetundide, ükssarvikute poolt nahka pistetud oravate ja lendamise taha. Suhtepundarte vahelt paistis esimeses raamatus silma autori soov rõhutada, et me tuleme erinevatest kodudest ning vahel ei pea ehk hukka mõistma last, vaid tema vanemat. Esimene raamat ja esimene kooliaasta. Eks järgmistest raamatutes paistab, kas fookus muutub, kui noored on kauem aega kodudest eemal koolis viibinud.

Ma pean tunnistama, et "Skandar ja ükssarvikuvaras" oli üks mõnusamaid elamusi mu mulluste lugemiste hulgas ning ääremärkusena tahan veel mainida, et Reaktori ilmumise kuupäevaks on kirjastusest Varrak välja tulnud ka sarja teine osa, kuigi raamatupoodidesse jõudmisega kulub ilmselt natuke aega.

Päeva materjal Wikipedias aprill 2023 (Taivo Rist)

PÄEVA MATERJAL WIKIPEDIAS MÄRTSIS 2023

KUU ROMAAN: "Tähesõdalased" (11. märts)

"Tähesõdalased" on Robert Heinleini kõige polariseerunumaid arvamusi tekitav romaan. BAAsis on 35 arvustust keskhindega 4,3. Arvamuste vastakuti minekut saab näha BAASistki, välismaal on asi veel teravam. Seda nimetatakse militarismi propagandaks, sõja ja sõjaväe õilistamiseks, kasutatakse venekeelset sõna "agitprop" – inglise keeles vastavat omasõna pole. Samas arvatakse, et kohati Heinlein ironiseerib. Artiklis on peatükid "Süüdistused fašismis", "Utopism" ning "Rassism ja seksism" – rassistlikud ollakse tulnukate suhtes. Romaan pälvis 1960 parima romaani "Hugo". Minagi olen lugenud ja polnud paha, aga vastu hakkas see, et kõik reamehest kõrgemad olid idealiseeritud, ainsagi puuduseta olevused. Vastuseks "Tähesõdalastele" kirjutas Joe Haldeman "Igavese sõja", mis 1974 võitis "Hugo" ja "Nebula" ning mida Heinlein nimetas auhinnatseremoonial parimaks tulevikusõjaromaaniks, mida ta lugenud on, aga Harry Harrison kirjutas 1965 "Galaktikakangelase Billi", mida Terry Pratchett nimetas kõige naljakamaks ulmeromaaniks. "Tähesõdalastest" on valminud film 4 järjega, arvutimängud, koomiks ja muud.

https://en.wikipedia.org/wiki/Starship_Troopers

KUU ARVUTIMÄNG: "Final Fantasy X-2" (13. märts)

"Final Fantasy X-2" on Jaapani ettevõtte "Square" 2003. aasta rolli-videomäng. Nimi tähendab seda, et see on järg 2001. aasta mängule "Final Fantasy X". "X-2" on seeria esimene mäng, mille kõik 3 mängitavat tegelast on naised. See on ka "Square'i" viimane FF-seeria mäng – juba samal aastal ühines "Enixiga". Mäng toimub Spira-nimelises maailmas mitmes kliimavöötmes ja on rohkem Lõuna-Aasia põhjal tehtud kui eelmised euroopalikud maailmad. Erinevalt eelmistest, üsna lineaarsetest mängudest saab "X-2-s" külastada üsna ükskõik millist kohta planeedil üsna ükskõik millal. Kriitika oli kiitev, peamiseks puuduseks peeti naiste liigselt paljastavaid rõivaid. 2003 müüdi mängu Jaapanis ligi 2 miljonit, mis tegi sellest aasta müüduima mängu. 2013. aasta seisuga on "X-2" müüdud üle maailma 5,4 miljonit ja koos "X-ga" üle 14 miljoni. "Enix" tootis mängule veel 4 järge.

https://en.wikipedia.org/wiki/Final_Fantasy_X-2

KUU ASTRONAUT: Jim Lovell (25. märts, 95. sünnipäev)

Nagu näha, kosmoses rändamine tervisele halvasti ei mõju, Lovell tegi seda 4 korda ja on 95-selt ikka elus. Ta on ka esimene, kes kaks korda Kuu peal käis ("Apollo 8" ja "Apollo 13-ga"). Kuid juba 1964 ja 1966 lendas ta kosmoselaevadega "Gemini 7" ja "Gemini 12". "Apollo 8" kõik kolm liiget on elus, kaks saavad tänavu 95- ja kolmas 90-aastaseks. 1994 kirjutas ta raamatu "Kadunud kuu" "Apollo 13-st" ja juba 1995 valmis selle põhjal film "Apollo 13", kus Lovelli mängis Tom Hanks ja Lovell ise mängis astronaudid ookeanist üles korjanud laeva "Iwo Jima" kaptenit Leland Kirkemot. Autasude loetelu on tohutu, alates kotkaskaudi tiitlist ja lõpetades kristallist paberivajutiga – New Yorgi linnapea tahtis kõiki "Apollo 13" liikmeid autasustada kuldmedaliga, aga Lovell oli selle juba "Apollo 8" eest saanud ja linnapea improviseeris kiiresti sellega, mis tal võtta oli. Ajakirja "Time" esikaanel oli ta 2 korda ja 1968 valiti "Time'i" aasta inimeseks. Nähtavasti kõige väärtuslikum autasu on see, et ta abiellus 1952 ja on siiamaale abielus. 4 last.

https://en.wikipedia.org/wiki/Jim_Lovell

20. märtsil oli seriaali "Lost" episood "See on Kevin Johnson" (15. aastapäev), aga ma ei suutnud sellest leida ulmelist momenti. 29. märtsil oli arvutimäng "Proteus", milles samuti puudub ulme ja puudub eesmärkki – mängija saab jalutada mööda maastikku läbi nelja aastaaja, seda mängu on võimatu võita või kaotada. Aga kriitika oli üldjoontes kiitev, maastik oli hästi tehtud.

KUU ASTRONOOMIAPILT: Jessica Meir (31. märts)

Jessica Meir sündis 1977 rootslannast ema ja juudist isa tütrena, nii on ta esimene juudist naisastronaut ja ühtlasi esimene rootslasest naisastronaut. Ta õppis bioloogiat ning keskendus äärmuslikes tingimustes elavatele lindudele, näiteks keiserpingviinidele, kes sukelduvad sügavale, ja hanedele, kes lendavad üle Himaalaja. Soov astronaudiks saada oli suur: pärast seda, kui ta astronautide 20. lennu sisseastumiseksamitel poolfinaalis välja langes, kandideeris ta 21. lendu uuesti ja osutus 2013. aastal valituks. 25. septembril 2019 startis ta Rahvusvahelisse Kosmosejaama koos venelase Oleg Skripotška ja Araabia Ühendemiraatide esimese astronaudi Hazza Al Mansouriga. 18. oktoobril 2019 käis ta koos Christina Kochiga avakosmoses akusid vahetamas, see retk kestis 7 tundi ja 17 minutit ning oli esimene ainult naistest koosnev avakosmoses käik. Tagasi tuli ta koos Skripotškaga 17. aprillil 2020, Al Mansouri visati juba nädala aja pärast jaamast välja ... ee... saadeti Maale.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Jessica_Meir_portrait_in_a_WB-57_flight_suit_(3).jpg

ESIMENE LOEND: parima ulmeajakirja "Hugo" (3. märts)

Selles kategoorias anti "Hugot" välja aastail 1953–72 kokku 20 korda: 1954 jäi vahele, seevastu 1957 anti võitja välja USA ja Suurbritannia ajakirjadele eraldi. Tingimused: peab olema palgaline toimetaja, vaadeldaval aastal peab olema ilmunud vähemalt 4 numbrit ja sellele eelneval aastal vähemalt 1 number. Kokku jagus võite ainult viiele ajakirjale. "Astounding Science-Fiction"/"Analog Science Fact & Fiction" ja "The Magazine of Fantasy & Science Fiction" võitsid kumbki 8 korda vastavalt 18 ja 15 nominatsioonist, "If" võitis 3 korda 5 nominatsioonist. "Galaxy Science Fiction" võitis 1 korra 15 nominatsioonist, briti ajakiri "New Worlds" 1 korra 6 nominatsioonist. "Amazing Stories" kandideeris 8 korda ilma võitmata. Cele Goldsmith oli ainus naine, kelle toimetatud ajakiri nomineeriti (ja koguni 10 korda, aga kahe ajakirjaga), kuid ta ei võitnud. 1973 asendati see kategooria parima toimetaja kategooriaga.

https://en.wikipedia.org/wiki/Hugo_Award_for_Best_Professional_Magazine

TEINE LOEND: 1951. aasta kosmosevallutamises (6. märts)

1951. aastal saadeti rakette taevasse igal kuul peale detsembri, aga nad olid, teate muidugi isegi, kõik mehitamata. NSV Liit saatis välja 35 raketti, neist 33 starti õnnestusid täielikult, USA 26 raketti, neist 19 õnnestusid täielikult. Teised riigid kosmost ei vallutanud. Venelased saatsid kosmosesse koeri, ameeriklased ahve ja hiiri. USA saatis rakette kosmosesse ükshaaval, aga NSV Liit 9 järjestikusel päeval ühe raketi – kõik 9 starti õnnestusid! Pärast maailmasõda põhines nii nõukogude kui ameerika kosmoseprogramm natside raketil V-2, aga NSV Liit loobus sellest juba 1950 ja hakkas saksa kosmoseteadlasi järjest kodumaale, see tähendab Saksa DV-sse saatma, ameeriklased kasutasid V-2 veel edasi. Kõrgus 100 km maapinnast saadi kätte ainult kahe raketiga, mõlemad saatsid välja ameeriklased: "Viking 7" (219 km), mis jäigi selle mudeli viimaseks lennuks, ja V-2 (213 km), millega jätkati järgmistelgi aastatel.

https://en.wikipedia.org/wiki/1951_in_spaceflight

KOLMAS LOEND: "Tsivilisatsiooni" frantsiis (24. märts)

"Tsivilisatsioon" on käigupõhiste strateegia-videomängude frantsiis. Esimene mäng ilmus 1991, seda olen korduvalt mänginud ja täitsa mõnus oli. Frantsiisi moodustavad 22 mängu (1991–2016), 6 raamatut (2000–16) ja 8 albumit muusikaga (2005–19). Nii mängude, raamatute kui albumite ametlik nimi algab (väheste eranditega) sõnadega "Sid Meier" – Meier on 1954 sündinud programmeerija ja produtsent, kes pani kokku esimese mängu ja panustas loominguliselt enamikku selle järgedest. Lisaks Maale tsiviliseeritakse Kentauri Alfat ja teisi planeete. Raamatute sekka kuuluvad niihästi romaniseering, reeglikogumik kui kunstialbum intervjuude ja kommentaaridega.

https://en.wikipedia.org/wiki/List_of_Civilization_media

PÄEVA MATERJAL COMMONSIS

ESIMENE VANAFILM: "Rahatuna Hiinas" (3. märts, 20 minutit)

Ben Turpin (1869–1940) oli ameerika koomik, kes peamiselt mängis tobusid ja oli tuntud kõõrdsilm – tegelikult olid tema silmad otse, kuid vajadusel suutis need kõõrdi ajada. Ta kindlustas oma silmad (täpsemalt öeldes kõõritamisvõime) 100 000 dollari peale. 1909 sai Turpin esimeseks, kellele filmis tordiga näkku löödi. Pärast helifilmi tulekut loobus ta näitlemisest, sest oli selleks ajaks korralikult kinnisvarasse investeerinud, ja tegi edaspidi vaid aeg-ajalt pisirolle. Selles 1927. aasta filmis mängib ta meremeest, kellel Hiinas kasiinos ebanormaalselt veab. Kohe ilmuvad välja tüübid, kes tema rahast osa tahavad – mõned neist on kasiino palgal ja peavad hoolitsema selle eest, et keegi liiga suure rahakogusega kasiinost ei väljuks. Minule see film päris meeldis.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Broke_in_China_(1927).webm

TEINE VANAFILM: "Kuidas Philipile püksid jalga panna" (9. märts, 20 minutit)

Stan Laurel ja Oliver Hardy mängisid koos 107 filmis aastail 1921–1950. Esialgu olid nad lihtsalt kaks näitlejat, kes sattusid samasse filmi. See 20 minuti pikkune 1927. aasta tummkomöödia on nende esimene "ametlik" koostööfilm. Hardy mängib New Yorgi rikkurit ja Laurel tema šotlasest õepoega Philipit, kes Ameerikasse emigreerub, kannab kilti ja keeldub pükse jalga panemast. Lisaks on ta parandamatu seelikukütt. Üheksandal minutil kergitab maa alt tulev soojaõhujuga kildi üles. Marilyn Monroe kordas seda 1955 märksa suurema eduga, kuid siingi minestavad kaks naist seda nähes ära. Philipi huviobjekti, kelle riietus jätab mulje, justkui oleks tal linnusaba, mängib Dorothy Coburn (1905–78), kes peamiselt tegutses kaskadööri ja ratsutajana, kuid selles filmis saab ta näitlemisegagi suurepäraselt hakkama.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Putting_Pants_on_Philip_(1927).webm

KOLMAS VANAFILM: "Las käia!" (11. märts, 66 minutit)

1923. aasta ameerika tunniajane tummkomöödia Richard Talmadge'iga peaosas. Tema õige nimi oli Sylvester Alphonse Metz, ta oli sündinud Saksamaal ja hirmsa aktsendi tõttu ei saanud mängida ainsatki sõnalist rolli, aga tummfilmis sai hästi hakkama. Ta tegi kõik oma trikid ise, sageli olidki filmid selle peale ehitatud ja sellegi filmi esimene tiiter ütleb: siin pole kaskadööre ega filmitrikke, kõik on ehtne. Buster Keatoni naine Natalie Talmadge ja Natalie õed ei olnud Richardi sugulased, nende nimi oli päriselt Talmadge. Erinevalt teistest meesnäitlejatest elas ta kaua ja suri selle filmi näitlejatest viimasena: eluaastad 1892–1981. Tema vennad olid samuti kaskadöörid. Sellest filmist pärinebki anekdoot: «Minu sekretär, olles daam, ei suuda kirja panna seda, mida ma öelda tahan. Mina ise, olles härrasmees, ei suuda seda isegi mõelda. Teie, kes te pole kumbki, saate kahtlemata aru, mida ma silmas pean.» Vaatasin filmi lõpuni, aga eriti ei meeldinud, lisaks on säilinud versioon ebakvaliteetne ja vajaks taastamist.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:%22Let%27s_go%22_(1923).webm

NELJAS VANAFILM: "Väike õuduste pood" (15. märts, 71 minutit)

See on 71 minuti pikkune ameerika 1960. aasta õuduskomöödia inimsööjast taimest. Kirjanduses on seda teemat ennegi käsitletud: Arthur Clarke "The Reluctant Orchid" (1956), aga juba varem John Collieri "Green Thoughts" (1931) ja veel varem Wellsi "The Strange Orchid" (1894). Eelarve oli 28 tuhat dollarit ja kassatulu oli samas järgus, kuid tänapäeval on see kultusfilm ja klassika. 1982 valmis muusikal ja 1986 järgmine film. 23-aastasel Jack Nicholsonil on episoodiline roll. Film vändati kahe päeva ja ühe ööga filmist "Ämbritäis verd" ("A Bucket of Blood") jäänud ruumides. Režissöör Roger Corman ei viitsinud filmi autoriõigusega kaitsta, arvates, et see pole midagi väärt, ja seetõttu on film avalikus omandis. Ent Nicholson mäletas, kuidas publik naeris filmi vaadates nii valjusti, et ta ei kuulnud näitlejate teksti.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:TheLittleShopOfHorrors1960.webmhd.webm

VIIES VANAFILM: "Seitsmes taevas" (17. märts, 2 tundi)

Kahetunnine ameerika tummdraama 1927. aastast. Tähelepanuväärne on ta selle poolest, et oli esimeste "Oscarite" jagamisel enim auhinnatud film: režissöör Frank Borzage, näitlejatar Janet Gaynor ja stsenarist Benjamin Glazer võitsid, nomineeritud olid veel kunstnik Harry Oliver ja film ise. 1,3 miljoni dollari suuruse eelarvega film tõi tagasi 2,5 miljonit. Filmi jaoks kirjutatud laul "Diane" tõusis 1964 Iiri bändi "The Bachelors" esituses Suurbritannia edetabelis esimeseks, Iirimaal teiseks ja Austraalias kolmandaks ning see oli esimene kord, kui Iiri bänd Suurbritannias tippu tõuseb. Filmi edust tiivustatuna valmisid helifilm (1937), 4 kuuldemängu (1934–1951, viimases kordasid Janet Gaynor ja Charles Farrell oma rolle), telefilm (1953) ja muusikal (1955), aga viimased 68 aastat pole midagi tulnud, nähtavasti peetakse seda teemat vananenuks. Minulegi tundub see film aegununa, ei meeldinud.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:7th_Heaven_(1927).webm

KUU ÕUDUSVIDEO: Texase naftarafineerimistehase plahvatus (23. märts, 10 minutit, aastapäev)

Inimohvritega kärgatus toimus 23. märtsil 2005 ja komisjon selgitas välja, kuidas siis ometi nii läks. 15 inimest hukkus ja 180 sai vigastada, majadel purunesid klaasid isegi 1,2 km kaugusel. Kui vaid iga õnnetuse kohta selline tore video valmiks! Oleksin pakkunud, et säherdune korralagedus on võimalik vaid Venemaal, aga selgus, et USA-s samamoodi. Tehas oli 2 aastat suletud ja võib pigem imestada, et ta üleüldse jälle töökorda sai.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Updated_BP_Texas_City_Animation_on_the_15th_Anniversary_of_the_Explosion.ogg

KUUES VANAFILM: "Kolm ajastut" (24. märts, 63 minutit)

Buster Keatoni 1923. aasta tunniajane komöödia parodeerib David Griffithi "Sallimatust", mida alles mullu septembrikuu ülevaates tutvustasin. Buster jutustab kolm armastuse lugu: esimene toimub kiviajal, teine antiikses Roomas ja kolmas tänapäeval. Griffithil oli veel neljaski lugu varauusajast, aga tema film oli ka hoopis pikem. Kõigis filmides mängib sama näitlejate komplekt sarnaseid rolle, rõhutades, et kuigi ajastud muutuvad, on armastuses midagi, mis ei muutu. Siiski rõhutatakse vahel seda, mis muutub. Keaton oli valmis selleks, et kui vaatajatele film ei meeldi, lõigatakse see kolmeks lühifilmiks, aga seda ei tehtud, nähtavasti rahvale meeldis. Niihästi kaasaegne kui tänapäevane kriitika oli leige, aga minule film meeldis, sest Keaton on alati heatahtlik ja tema komöödiad jätavad hea mälestuse.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Three_Ages_(1923).webm

SEITSMES VANAFILM: "Rahvuse sünd" (26. märts, 193 minutit)

David Griffithi 1915. aasta enam kui kolmetunnine suurfilm, selle aasta kui mitte parim, siis kindlasti mõjukaim film, mis pani aluse Ku Klux Klani teisele tõusule ja muutumisele massiorganisatsiooniks. Seda on nimetatud kõige enam vastuolusid tekitanud filmiks USA-s, seda on hukka mõistetud rassistlikuna ja neegreid alavääristavana. Kas Griffith oli siis rassist? Mingil määral kindlasti, see film pidi kajastama tema maailmavaadet, teisest küljest aeg oli selline. Kuid järgmisel aastal lavastas Griffith "Sallimatuse", mis kahtlemata samuti tema maailmavaadet edastas. Arvan, et "Sallimatuse" autor ei saa olla läbi ja lõhki rassidevahelise armastuse vaenlane. Griffith võis olla rassist samavõrd kui Wells oli kommunist – jah, Wells soovis kommunistlikku ühiskonda ja kutsus isegi üles valimistel hääletama kommunistide poolt, aga see ei pane meid tema loomingut tänapäeval põlgama. Arvan, et kui Griffith oleks tänapäeva Eesti kodanik, oleks ta potentsiaalne EKRE valija, kuid Urmas Reitelmanni ja Kalle Grünthali väljaütlemised paneksid teda häbenema ja sügavalt järele mõtlema, kas on ikka õige oma häält nii sallimatule erakonnale anda.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Birth_of_a_Nation_(1915).webm

KAHEKSAS VANAFILM: "Apokalüpsise neli ratsanikku" (27. märts, 132 minutit)

See on 1921. aasta enam kui kahetunnine suurfilm, mis põhineb hispaanlase Vicente Blasco Ib??ezi samanimelisel 1916. aasta romaanil, mis sai kähku müüvikuks ehk bestselleriks. Mitu kompaniid loobus seda romaani ekraniseerimast, pidades adekvaatse filmi tegemist võimatuks. Metro Pictures võttis asja ette ja sündis üks maailma esimesi sõjavastaseid filme. See film tegi Rudolph Valentino superstaariks – viis aastat hiljem ta suri. Valentino ja tema partner Alice Terry rääkisid huultelt lugejate meeleheaks filmis prantsuse keeles – Valentino ema oli prantslanna. Kuid Terry ei saanud staariks, kriitikute hinnangul olevat ta näitlejana kehv. Filmi stsenarist June Mathis sai üheks Hollywoodi kõige mõjukamatest naistest. Lisaks tekitas film tangovaimustuse. Vähem kui miljoni dollariga toodetud film tõi tagasi 9,2 miljonit USA-s ja 54 miljonit üle maailma, sellega oli ta 1921. aasta suurima kassatuluga film, eespool Chaplini filmi "The Kid". Näitlejaskonnast elas Terry 1987. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:The_Four_Horsemen_of_the_Apocalypse_(1921).webm

ÜHEKSAS VANAFILM: "Härra Wu" (28. märts, 90 minutit)

"Härra Wu" on 1927. aasta poolteisetunnine ameerika draama Lon Chaneyga peaosas. Chaney oli karakternäitleja ja mängis igasuguseid pentsikuid tüüpe, sealhulgas teistest rassidest, seekord härra Wud ja filmi alguses ka tema vanaisa. Tema tütar armub inglise diplomaadi poega Basil Gregorysse ja jääb temast lapseootele. Basil kinnitab neiule oma armastust, kuid keeldub abiellumast. Esimene mõte on, et Basil on täielik jobu, et vastutust ei võta. Teine mõte ütleb, et vastasel juhul poleks film tsensuurist läbi läinud: tolle aja ameerika kombed lubasid vaevu rassidevahelist suguelu, kuid abielu oli juba üle võlli ja täiesti välistatud. Härra Wu otsib kirjandusest vastust, mida sellisel puhul teha, ja kombeõpik soovitab veresauna. Wu tutvustab seda seisukohta oma tütrele ja nad võtavad asja tõsiselt. Vaadake, kuidas lugu lõpeb. Kõigepealt on selles filmis hea stsenaarium, teiseks Chaney ja tema tütart mängiv Renée Adorée (suri 1933 tuberkuloosi) teevad hea rolli. Adorée sõpra mänginud Toshia Mori, ohoo, elas 1995. aastani.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Mr._Wu_(1927).webmˇ

KÜMNES VANAFILM: "Doktor Pyckle ja härra Pryde" (31. märts, 21 minutit)

See on 21 minuti pikkune ulmekomöödia Stan Laureliga peaosas. Sajandi alguses oli see teema vägagi aktuaalne, Laureli film oli Stevensoni loo juba 13. ekraniseering (ja esimene koomiline). Muidugi parodeeritakse varasemaid filme doktor Jekyllist ja härra Hyde'ist, eriti 1920. aasta filmi John Barrymore'iga peaosas. Niihästi Pyckle'i kui Pryde'i välimus meenutab vägagi Barrymore'i. "Doktor Pyckle'i 58. toode" parodeerib toidutootjat Heinzi, kellel oli reklaamide põhjal 57 toodet (tegelikkuses üle 60). Komöödiale omaselt ei tee härra Pryde midagi õudsemat kui poisilt jäätise röövimine ja daami ehmatamine lõhkilöödud paberkotiga. Pärast vaatamist mõtlesin, mida see film üldse väärt on, aga teate, kogu järgmise päeva oli mul mõnus olla ja filmile tagasi mõelda, nii et soovitan.

https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Dr._Pyckle_and_Mr._Pryde_(1925).webm

Tilk, nire ja need teised lühivormid (Artur Räpp)

Internetis kirjutamise kohta tarkusi lugedes jäi näppu järgmine ingliskeelne sõnaseletuste loetelu, allikaviide on kahjuks kaotsi läinud, kuid siin need on:

The Six Word Story: 6 words

Twitterature: <280 characters

Minisaga (also known as dribble): <50 words

Microfiction (also known as drabble): <100 words

Sudden fiction: <750 words

Flash fiction: <1,500 words

Ja seda loetelu lugedes ärkas minus vana küsimus: kuidas neid peaks eesti keeles nimetama? Tõttasin Messengeri Tallinna kirjutamistoa gruppi abi järgi.  Mitme pea nõul ja jõul saime kokku järgmise vastete loetelu. Mõni sõna jäi puudu, mille osas saavad Reaktori lugejad lahkelt appi tõtata

Kuue sõna jutt: 6 sõna

Säutsjutt: <280 märki

Minisaaga (või tilk): <50 sõna

Mikrolugu (ka nire): <100 sõna

Sudden fiction: <750 words

Ülilühijutt: <1,500 sõna

Et puhtast laiskusest mul internetis luurav vaste märkamata ei jääks, otsisin infot juurde. Eelnev nimekiri jäi auklikuks ikka, kuid juurde sain mõned otsimata tarkused.:

Wikipedia väidab, et drabble (nire/mikrolugu) peab olema just täpselt 100 sõna pikk, ei kriipsugi rohkem ega vähem. Nende kirjutamiseks peetakse ka kirjutamisvõistlusi, kus ette antakse teema ja aeg. Selle  jutuvormi eelkäiaks võib pidada aga 3-rea-jutte, pärit Prantsusmaalt.

Kui sõnade päritolusid mõistatada, siis 6-sõna jutud on oletatavalt tõukunud Hemingway just nii pikast teosest, Twitterature sõnadest Twitter ja literature. See selleks.

Neile kuuele ingliskeelsele sõnale vasteid otsides lipsasid pakkumistena läbi ka laast ja miniatuur, kuid need terminid ei taha hästi sobida. Wikipedia arvab miniatuurist järgmist:

Miniatuur on kirjanduses lühike, täpse sõnastusega proosa-väikevorm, mida iseloomustab rõhutatult lüüriline meeleolu.

Ajakiri „Keel ja kirjandus“ (https://keeljakirjandus.ee/ee/archives/24646) on veidi vabam

Proosaluulele lähedane žanr on eesti kirjanduses aga miniatuur ehk Juhani Aho terminiga – laast. Miniatuuride ehk laastude sisu võib olla väga mitmekesine, kord aforistlik, lüürikapäraselt staatiline, meditatiivne, meeleolutsev, kord novelli- või muinasjutupäraselt narratiivne.

Peaaegu, kuid sõnu siin ei loeta. Kas tänapäeva e-avaldamiste puhul sõnade arv üldse defineerimisel ellu jääb, on omaette küsimus.

Terminid novell ja novellett ei anna aga üldse lootust vasteks sobimiseks, neil on jutu vormile omad kindlad nõudmised ning jutu pikkus on neist vaid üks ja üsna umbmäärane tunnus. (https://www.tlu.ee/opmat/ek/Novellianalyys/novelliteooria.html)

Seni aga vajaks ka neile kuuele sõnale vasteid.  Abikäed on oodatud.

Arvustus: Maarja Kruusmets „Ajumudija” (Helen Tehu)

Äsja ilmavalgust näinud jutukogumik „Ajumudija” on Reaktori veergudelt tuttava Maarja Kruusmetsa esimene raamat. Ulmesugemetega lugusid on seal omajagu ning teemasid peaaegu et seinast seina. Autori enda sõnul on läbivaks jooneks inimeseks olemine muutuva ja areneva tehnoloogia taustal, kuid lugeja mõttesse võivad mõlkuma jääda hoopis teised aspektid, kuna kirjanik on ette kujutanud mitmesuguseid nutikaid masinaid, mille tegelikkuseks saamine ei pruugigi enam väga kauges tulevikus olla.

Alustades vaimukast ajamasinast – see pole üldse selline, nagu üht ajas rändamise riistapuud tavaliselt ette kujutatakse –, lõpetades õppimismasinaga, mille kirjeldust lugedes tuleb meelde õpetus „Pane ööseks raamat padja alla”, tekitab pea iga leiutis tunde: „Just sellist asja mul vaja olekski.” Samas kerkib tihtilugu ka küsimus, kuidas jutus kasutatud asi minu enda elu muudaks. Mida räägiks minule tõemasin, või kas tegelikult on vaja, et miski katkise hinge täiesti terveks ja korda teeks – eks vormi meid rohkem just meie ebaõnnestumised ja murdumised?

Tegelikult ei puuduta kõik lood uudseid tehnilisi lahendusi. Heaks näiteks on lugu viirusejärgsest ühiskonnast, kus inimesed elavad omaette, teistest eraldatuna. Ühest küljest tundub see maailm meile juba väga tuttavana, teisest küljest paneb suuresti järele mõtlema. Ei kapseldu me endasse ju ainult mõne katku kartuses, vaid juba tänanegi nutielu suunab meid vabatahtlikku eraklusse.

Nõnda siis tundub, et pean autoriga nõustuma – lugude põhiteemad käsitlevad tõesti inimeseks olemise olulisi aspekte nagu sõprus, ustavus, läheduse igatsus, tõde. Siiski tuleb toonitada, et väljamõeldud atribuutika on ka intrigeeriv.

Mis puutub Kruusmetsa kirjutamisstiili, siis on see ladus, mitmekesise sõnavaraga ning kergesti jälgitav. Lugudesse on kerge sisse elada ning tegelastele kaasa tundma hakata. On nii rõõmu, kurbust, vaimukust kui ka raasuke põnevust.

Kokkuvõttes võib öelda, et Eesti kirjandusmaastik on saanud ühe mitmekülgse ning haarava teose võrra rikkamaks. Kruusmetsa juttudes leiavad äratundmisrõõmu erinevas eas ning erinevate elukogemustega lugejad. Soovitan soojalt!

Arvustus: Kuri roheline Väike My (Tim Hornet)

Seeria: New Era Online: Life Reset (1-6)

Autor: Shemer Kuznits

Tarbitud Formaat: Audible, The Soundbooth Theater

[terve seeria spoileri vaba arvustus]

Oren on VR-maailmas haljal oksal, kui äkki saetakse see alt ära ning ta leiab end väikese, kurja ja rohelise goblinina. Kättemaksu lubades külvab ta seemne mulda, et uut oksa kasvatada, kuid mida suudab üks närune goblin üksi ette võtta? Meie rohelisel Väikesel Myl on vaja oma Muumiorgu! Noh, ja tegelikult saabki siin kogu sarnasus „Muumitrollidega“ otsa, mis on igati hea, sest veresaun Muumiorgu ei sobi ning viimast on seerias omajagu.

Oren peab esiteks arendama enda karakterit ning selleks, et elus püsida, ka oma Muumiorgu. Selleks on vaja aga resursse ja mis peamine: abiväge. Nii nagu Muumiorus esineb igasuguseid erinevaid olevusi, on ka Oreni ümber peagi kirju seltskond ning puudu pole ka hirmus URR koopas.

„Life Reset’i“ puhul on tegemist mõnusa ja kiire tempoga sissejuhatava seeriaga LitRPG-maailma, mis võiks sobida pea igale maitsele (nii nagu Muumitrollid võivad olla esimeseks sammuks multikamaailma). Kui LitRPG heidutab või hirmutab, proovi seda. Julgeks pealehakkamiseks on põhjust, sest seeria on oskuslikult kokku pandud ja huvitav jälgida. Tõsi, karakteri numbrite sagedane üleslugemine võib olla esialgu natuke häiriv, kuid ühelt maalt harjub ka sellega

„Life Reset“ sisaldab resursside majandamist ja asula laiendamist, aga mitte ainult. Palju tähelepanu saavad ellujäämine, maagia, ruunid ja strateegia. Maailma vaadeldakse nii PC kui NPC mätta otsast, tõstatades tihti küsimuse: „Mis on päris?” Inimese aju on lihtsakoeline, eriti mis puudutab emotsioone. Mis eristab aga päris ja mängumaailma siis, kui kõik su meeled on kontrollitud mängu poolt?

Viimasest rääkides… Mängu maailm on üsna klassikaline „Sõrmuste Isanda“ ja „Dungeons and Dragons’i“ koopia, milles äratuntavad rassid ja tegevused, kuid sellele lähenetakse teise nurga alt. Kuigi loo tegevus toimub paljuski virtuaalmaailmas, on omajagu peatükke ka mängust väljaspool. Pean tõdema, et mängus esinevad tegelased tundusid minu jaoks tihti isegi rohkem päris ja usutavad.

Põhjendus, miks peategelane mängus seikleb, on korralik ja usutav, isegi kui saab seeria keskel uue suuna.

Autor on viisakalt puistanud terve seeria seemneid juba esimesse raamatusse, lastes neil loomulikult kasvada – kasutades jooksvalt juba olemasolevat ja defineeritut – viies kõik üsna loomuliku (ja taaskord usutava) lõpuni. Seega on lugemine igati nauditav, pannes looga kaasa mõtlema. Samas ootamatuseid tuleb nii päris- kui virtuaalmaailmas.

Mida tasub kindlasti veel välja tuua, ilma et annaks liiga palju ära, on peategelase inimlikus. Hetki, kus Oren on üle võlli või lausrumalusi teeb (mida LitRPG tihti sisaldab), on äärmiselt vähe. Pigem tundub see kuri roheline Väike My sama mõistlik kui iga tavaline inimene, proovides iga hinna eest hoida end elus ja terve mõistuse juures. Just nagu me kõik.

Hinne: 9/10

Ääremärkus: Kui kavatsete kuulata u 100 tundi kõrvaklappidega nagu mina, siis The Soundbooth Theater on lisanud omajagu taustahelisid ja muusikat, mis vajas natukene harjumist.

Ulmkonnakroonika 04/23

Ulmestaar Berit Sootak

Kes oled ning millega tegeled?

Kirjanikunimeks Berit Sootak, aga kuidagi juhtus niimoodi, et minusugune arvutimängurist nohik võeti naiseks, ja nüüd olen ma siis ametlikult hoopis Juhkam. Sündinud aastal 1996 ja tänapäevaste terminite kohaselt täitsa tõupuhas millennial/Y-põlvkond.

Viimsi Keskkooli lõpetasin aastal 2015 ja siis kolisin Tartusse. Võiks öelda, et Tartusse kolimine oligi esimene samm astumaks kirjanikuteele, kuid lühijutte-laule-luuletusi-stsenaariume kirjutasin juba päris väiksena. Ma olen alati öelnud, et kirjutamine on minu jaoks justkui mäng – see on lõbus ajaviide. Eks ma tahtsin juba siis saada singer-songwriter’iks ja näitlejaks – nagu vist kõik noored – aga laulda ma eriti ei oska ja minu näitlemiskarjääri tipp oli „Alpimajas“ ja „Süvahavvas“ kõrvaltegelase rollis. Siis ühel hetkel sain ma aru, et Lavakas mind ei taha ja näitlejat minust ei saa, et mis mul muud üle jääb, kui kirjutama hakata. Loominguline töö on see niiehknaa ja ehk on mul veel lootust saada mõne hea stsenaariumiga jalg meie kinomaastiku ukse vahele. BFM-i oleksin ma ilmselt sisse saanud, aga minu koduks on saanud Lõuna-Eesti ja siia ma ilmselt jäängi. Lootus on lollidele, ent sureb viimasena.

Igatahes, hariduselt olen ma toiduainetetehnoloog, sest kokkamine ja toiduteadus on alati olnud minu põhihobiks, ja hetkel töötan Tartus biotehnoloogiaettevõttes tehnoloog-tootearendajana. Samuti olen MTÜ Rabarada kommunikatsioonijuht, aga selle uhke tiitli taga peitub vaid see, et ma saan osa võtta ERASMUS+ projektidest ja aastas mitu korda reisida. Ideaalses maailmas veedaksin ma külmad ja pimedad talvekuud ringi rännates ja palmipuu all, mojito käes, kirjutades.

Tulevikus tahaksin ilmselt luua omaenda pruulikoda (õlu, jee!) ja selle kõrvalt edasi kirjutada. Mulle on alati meeldinud elada nn topeltelu nagu Clark Kent või Peter Parker, ja nõnda olengi ma päeval tähtsa näoga „teadlane“ ja õhtuti hullunud kirjanik, kes juba viiendat päeva ühte lõiku ümber kirjutab. Ühesõnaga, kui ma parasjagu tööl kliiniliselt puhtas laboris oma valge kitliga piimhappebaktereid ei analüüsi või kodus õhtupimeduses uut fantaasiaseiklust ei kriba, siis ma kas katsetan köögis uue toorainega, mängin arvutimänge/DnD-d või jalutan koeraga.

Mida praegu loed? Meeldib? Soovitad? Mida head vahepeal vaadanud, kuulanud või mänginud oled?

See on hetkel väga hea küsimus, sest mul oli pikalt lugemispõud, aga nüüd olen mõne päevaga läbi lugenud Joel Jansi „Ajudraiveri“, Mann Loperi „Inglite linna“ ja alustasin Robert Jordani raamatuga „The Eye of the World“, mille eellugu „New Spring“ sai loetud ehk eelmise aasta alguses. Tegelikult on mul veel pooleli Sarah J. Maasi sari „Throne of Glass“, mille boxset’i ma endale jõuludeks ostsin, aga ma täitsa meelega lükkan nende lugemist edasi, et seda maailma mitte ühe hingetõmbega sisse ahmida.

Soovituse koha pealt ütlen ma nii, et kuigi ma pooldan alati kodumaiste kirjanike promomist, siis fantaasia-haldjate-draakonite ja vürtsikamate stseenide fännidele soovitan ma kindlasti lugeda Maasi teoseid. Igast roboteid ja draivereid ja küberpunki saab ka Eestist. Minu kiiks ja viga on see, et eelistan inglisekeelseid raamatuid – isegi „Witcherit“ lugesin meelsamini inglise kui eesti keeles. Olgugi öeldud, et poola keelt osates oleksin kindlasti originaaltekste lugenud.

Kuulan ma ainult ühte podcast’i ja selleks on arvutimängudele pühendatud „Puhata ja mängida“, vahepeal olin isegi toetaja, aga noh, teadagi pole tudengil alati kuu alguses seda viiekat välja käia. Valetan! „Tumedaid tunde“ olen ka vahepeal toetanud ning kuulanud – iseäranis enda lugu vist kolm korda. Priit Öövel teeb tõesti fantastilist tööd – suur au ja kiitus!

Filmide ja sarjade jaoks oleks ilmselt vaja eraldi artiklit, sest ma vaatan päevas umbes 2-3 tundi Netflixi/Disney+/Amazon Prime/HBO jne. „The Last of Us“ on väga hästi tehtud ja hetkel on pooleli „Mandaloriani“ kolmas hooaeg, ent see on varasematega võrreldes üsna igav. Samuti ei pea ma mainima oma nördimust „Wheel of Time’i“ ja „Rings of Poweri“ sarjade suhtes, ent „The Sandman“, „Stranger Thingsi“ uus hooaeg ja norrakate „Ragnarok“ on kõik väärt igat sekundit.

Ja kui mängudest rääkida, siis on mul tekkinud selline tendents, et ma mängin kõige rohkem alati siis, kui mingi muu asi rängalt peale pressib. Seega – kuna mul nüüd „Hingelinnu saaga“ kolmanda osa mustand äsja valmis, ei oska ega tahagi midagi teha. Ütleme siis nii, et sellel aastal olen piinlikult palju unetunde raisanud linnaehitussimulaatorite „Cities: Skylines“ ja „Civilization VI“ peale, vahepeal ehitan Simsis oma unistustemaja, „Hogwarts Legacy“ sai nädalaga tehtud ja „My Time at Sandrockil“ tuli just uus update välja. Nintendo Switchi peal on mul põhimäng „Animal Crossing“ ning Zelda, ja pleissi müüsin maha, et kunagi PS5 osta ja „God of War: Ragnaröki“ mängida. Oeh. Sai vist kõik. Mängude wishlist on ka ülipikk, kui mul vaid oleks seda aega, siis kindlasti ostaksin ka „Elden Ringi“, „Stray“, „Baldur’s Gate 3“ jne jne. Kõige rohkem ootangi vist „Cities: Skylines II“, mis peaks sellel aastal ilmuma.

Mis naelutab sind raamatu külge? Mis peletab eemale?

Mis paelub – mõnus ja huvitav dialoog, natuke romanssi ja kõvasti särtsu, pinge ja intriig, DRAAKONID JA HALDJAD, ettearvamatud konksud ja „lugeja petmine“. Hea raamat on selline, kus ma ei pea pikka telliskivilaadset teksti diagonaalis läbi lugema. Ilmselt eelistangi, kui on hästi palju lõike, mitte üks põllukirjeldus kahel lehel ilma ühegi vaheta.

Pikad sõja-/kaklusstseenid ei ole ka päris meeltmööda, kui seal just midagi väga olulist ei juhtu. Eks kõik oleneb kirjastiilist. Diana Gabaldon võib kirjutada kasvõi kolmsada lehte prussakate kodusõjast ja mina loeksin seda päiksetõusuni, silmad juba väsimusest punased. Nagu juba mainitud, siis liiga pikad ümbruskonna kirjeldused ja Eesti telesarjade tasemel dialoog on minu jaoks täiesti aut. Päriselu ja raamatu vahe ongi see, et tegelasel on võimalik öelda iga lausega midagi tähtsat, midagi värvikat. Raamatutekst ei pea ja ei tohigi olla lihtsamoeline, vastasel juhul võin ka säästusarju vaadata, kus vestlus kõlab umbes sääraselt:

„Tere. Mina olen Berit. Kuidas sul läheb?“

„Tere! Mina olen Karli. Hästi läheb. Ja sul?“

Kusjuures just hiljuti lugesin taolist dialoogi ja – ausõna – pidin bussis keelde hammustama, et mitte liigselt ärrituda. Raisata paberit ja tinti sellise saasta jaoks? Kamoon! Ei taha nüüd kellelegi liiga teha, ent just selliste asjade pärast ei suuda ma paljude Eesti kirjanike noortekaid lugeda, veel vähem nendest lugu pidada. Stoori võib ju hea olla, aga teostus ja kirjakeel on ikka väga algtasemel. Kritiseerida on lihtne, aga kui eesmärgiks on noored lugema saada, head kirjandust lugema saada, siis peab ka hästi kirjutama. Eks me kirjanikena kõik areneme – peaksime arenema ja mõistma, et kvaliteet on kvantiteedist olulisem – kuid paraku on meil Eestis minu hinnangul noortekirjandusega suht nigel seis ja ühtegi viimastel aastatel ilmunud mitteulmelist noortekat ma ühelegi teismelisele soovitada lihtsalt ei saa.

Kolm lemmikut (juttu, raamatut, žanri, autorit... ) ulmes? Paari lausega-lõiguga neist lugejale. Ei pea piirduma ka vaid kolmega, vaid võib rohkem.

Märtsis käisin vaatamas Algis Astmäe lavastatud kohvikulavastust „Lilled Algernonile“ ja enne seda sain emalt koduseks ülesandeks jutt läbi lugeda. Nii lugu kui lavastus läksid ääretult hinge (ilmselt on kõik ulmefännid seda juba lapsest peale kümme korda läbi lugenud) ja nüüd kihutaksin kõik tuttavad seda vaatama, olgugi et peategelane Charly muudeti Jennyks.

Žanrieelistus on mul ikka ja alati YA fantasy. Mida kaugemale ja maagilisemasse maailma raamat mind viib, seda parem. Samuti ei väsi ma mainimast, kui väga ma austan Diana Gabaldoni („Outlander“), Sarah J. Maasi („Throne of Glass“, „Court of Thornes and Roses“, „Crescent City“) ja Sapkowski („Witcher“) teoseid, ja kuigi ma olen üritanud rohkem lugeda ka Eesti ulmet, siis päris lemmikut ei ole ma veel leidnud. Kui nüüd hästi mõelda, siis Jaagup Mahkra „Aafrika nõiad“ tõi samuti pisara silma.

Kuidas sa üldse jõudsid ulmeni?

Ma arvan, et mina ei leidnud ulmet, vaid ulme jõudis ise minuni. Ma mäletan veel väga värvikalt, kuidas kodus alatasa „Star Wars“ ja LOTR telekast tuli ja kuidas Jar-Jar Binks ja rääkivad puud mu lemmikud olid. Kui ma üldse midagi lugesin, siis lasteõudukaid ja teismeeas juba vampiirikad või midagi, kus on võimed, mingid ebapärasused. Miks lugeda masendavast argielust, kui ma kogen seda niikuinii? Eesti noortekaid jälestasin ma juba siis, sest koolis olid need kohustuslikus kirjanduses ja käsitlesid põhiliselt koolikiusamist, depressiooni, pidusid, lahkuminekuid, narkootikume, alkoholi… Väkk! Andke mulle draakonid ja päkapikud ja lillakates toonides haldjametsad. Andke mulle midagi maagilist, midagi fantastilist, mida ma ilma lugemiseta kogeda ei saa.

Ja kui ma ühel päeval tõsisemalt kirjutama hakkasin, ei tulnud pähe kordagi küsimus, kas see peaks olema ulmeline või mitte. Võib-olla on need müstilised olevused minu jaoks päriselt olemas.

On sul lemmikloomi?

Magistri ajal oli mul tõepoolest „koduloom“ Mulksu. Kui keegi on kunagi ise õlut ajanud, siis saate nimest aru küll. Ta istus mul elutoas ja hakkas tavaliselt öösiti häälitsema – mulksuma. Siis mingi hetk katsetasin erinevate teedega kombuchategu, öeldakse, et roheline ja must tee on kõige paremad, aga mina neid juua ei saa, ja libistasin oma teeseenepojukese hoopis kummeli-, kibuvitsa-, piparmündi- või mõne teise ürditee sisse. Ilmselt ei ole tavainimeste jaoks õllepärm ega teeseen küll koduloomad, aga nad on täitsa elusolendid, kes vajasid minu hoolt ja armastust. Vastutasuks sain liitrite kaupa tatraõlut ja kofeiinivaba kombucha’t.

Nüüd aga jagan ma voodit lausa kahe karvase härraga. Üks nendest on viikingilaadne tarkvaraarendajast Homo sapiens ja teine Canis lupus familiaris ehk meie pooleaastane Jack Russelli terjer Rico, kelle passinimeks tegelikult Guns n Roses, sest ta pidavat kutsikatest kõige häälekam olema. Siiamaani on ta täitsa viks ja viisakas poiss, magab mul alati kaisus ja peakene minu padjal, ja õues haugub kõikide Annelinna kajakate ja tuvide peale. Samuti on ta heaks reality check’iks, et kui ma olen juba kolm tundi järjest Simsi mänginud või kirjutamisega liiga hoogu sattunud, siis tuleb ta alati niutsudes õue paluma. Ideaalne sümbioos.

Pildi autor: Karli Juhkam

Berit ja Baby Yoda (Rico)

Õhtud eesti ulmega, aprill 2023: “Celestaali varjud”

Reedel, 14. aprillil toimus Tartus Kirjanduse maja saalis Miikael Jekimovi jutukogu “Celestaali varjud” esitlus. Autorit küsitles Raul Sulbi.

Video salvestas Kersti Taurus.

"Õhtute" infot vt. ka ulmeühingu kodulehelt.

Toimunud ulmeõhtute salvestusi vaata Reaktori Youtube'i-kanalist.

Noortekirjanduse ühing vestleb Meelis Kraftiga

Eesti Noortekirjanduse Ühingu kevadintervjuude sari jätkub! Tänane külaline Meelis Kraft (lausa tuntud ulmekirjanik!) pajatab oma raamatutest, inimestest ja tehisintellektist ning sellest, kuidas neid ilukirjanduse sisse panna, perekondliku tööjõu ärakasutamisest, noore lugeja mitte alahindamisest, teisest soost peategelase kirjutamisest, kirjutamisprotsessi eripäradest ja ajakavast ja veel muust. Küsitleb Lille Roomets.

Eelmise aasta kevadintervjuud on kogutud siia loendisse, selle aasta omad kogutakse siia.

7. mail koguneb ENÜ online-raamatuklubi lugema Meelise uut noorteromaani Tiuhkamäe.

Reaktoris jagub Meelise jutte nii Ivanovi kui Krafti autorinime alla, kuigi kirjanik-kirjastaja Kraft paistab rohkem arvustustesse ja intervjuudesse sattuvat. Näiteks:

https://www.ulmeajakiri.ee/?intervjuu-meelis-kraft-vaartustab-ideid-ja-peab-eesti-ulmerahvast-erakordseks

https://www.ulmeajakiri.ee/?raamatuarvustus-meelis-kraft-saared

https://www.ulmeajakiri.ee/?valkintervjuu-meelis-kraft-otse-romaanivoistluselt

https://www.ulmeajakiri.ee/?arvustus-meelis-kraft-veealused

Noortekirjanduse ühing vestleb Carolin Kuuskmäega

Eesti Noortekirjanduse Ühingu kevadintervjuude sarja järgmine külaline on Carolin Kuuskmäe. Ta räägib oma noorteraamatust "Ekraani taga", Wattpadi avaldamiskeskkonnast, kogemusest noore kirjutajana, õpingutest neuroteaduste alal ja haigete laste unistuste täitmisest. Küsitleb Lille Roomets.

Eelmise aasta kevadintervjuud on kogutud siia loendisse, selle aasta omad kogutakse siia.

Veel soovitan  lugeda Reaktori intervjuud Caroliniga ja "Ekraani taga" raamatuarvustust.

Tartus avab uksed Utoopia Saatkond. Üleskutse!

Kohtumiste ja Mitte-Kohtumiste Instituut avab kirjandusfestival Prima Vista raames Tartus, Raekoja platsi ja Rüütli tänava nurgal Utoopia Saatkonna. Saatkond töötab 8. mai õhtust 13. mai hommikuni. Utoopia Saatkond on Euroopa kultuuripealinn Tartu 2024 sündmuse „Prima Vista 2024: Paremad ja halvemad tulevikud“ eelsündmus.

Rohkem saab sellekohta lugemist: https://kirjandusfestival.tartu.ee/tartus-avab-uksed-utoopia-saatkond-uleskutse/

Talinna ulmikute kolmanda reede kogunemine Mauruses

Pildistas Riho Välk

Uudiskirjandus 04/23

Professor Kozarini kroon

Kir Bulõtšov

Kir Bulõtšovi nimi ei tohiks Eestis tundmatu olla. Piisab, kui meenutada tema lasteromaani põhjal valminud kultuslikku animatsiooni «Kolmanda planeedi saladus».

Kogumik «Professor Kozarini kroon» koondab kolmteist juttu aastaist 1970–1991 ehk valiku Kir Bulõtšovi loomingulisest tipp-perioodist. Koostamisel oli peamiseks eesmärgiks anda mitmekülgne, aga samas võimalikult ülevaatlik pilt autori loomingust.

Kir Bulõtšovi loomingut võib sageli defineerida kui olmeulmet, samuti võib täheldada tugevaid mõjutusi muinasjuttudest ja on ka satiiri. Enamjaolt on jutud optimistlikud, suisa heasüdamlikud, kuigi pinna all annab autor toimuvale ajuti päris sarkastilisi, suisa küünilisi kommentaare.

Vene-Ukraina sõja valguses on ikka ja jälle arutletud, kas vene kultuuril üldse on eluõigust, mida on väärt see või teine autor. Ka on otsitud nn head venelast. Kui nüüd Kir Bulõtšovi taolisesse diskussiooni asetada, siis nn hea venelane on ta vaieldamatult – siin ei teki mingit kahtlust –, ei tema loomingut lugedes, ei tema elulooga tutvudes. Loomingu väärtuses-kaalukuses pole samuti põhjust kahelda, sest tegu on paljutõlgitud autoriga. Ka on tema loomingu põhjal vändatud üle neljakümne filmi.

Jutud Kuukulguri-aegsest ajanihkest kuni tulevikus toimuvate planeediuuringuteni. Südamlikud ja mitte nii südamlikud lood. Olmeulme, satiir, tunded, seiklused, katastroofid, düstoopsed ja utoopilised arengustsenaariumid. Otsekui tuleviku ajalugu, kus kõigest halvast hoolimata võidab headus. Kõik selle võiks kokku võtta Kir Bulõtšovi käsikirja alusel tehtud ulmefilmi pealkirjaga – läbi raskuste tähtede poole.

Raamat, mis peaks sobima isegi lugejale, kes seni on ulmest ringiga mööda käinud.

Kirjastus Gururaamat MTÜ.

Tõlkinud Jüri Kallas ja Veiko Belials.

Kaanepilt Meelis Krosetškin

272 lk

Kaarnapuu

Grethe Rõõm

Kui talvevaheajaks vanatädi juurde saadetud 16-aastasele Kutile kukub katuselt tüdruk sülle ning ta leiab puu otsast jalgu pidi poodud kaarna, ei oska ta aimatagi, et juhtunu on avalöök seiklustele, mis keeravad tema maailma pea peale. Selles on oma osa kuju muutvatel kaarnatel, aga veelgi rohkem Leel. Tüdrukul, kes varjab end mitu numbrit suurematesse poisteriietesse, püüdes hakkama saada nende peret tabanud õnnetusega, ja kel on oma saladus. „Kaarnapuu“ on tempokas, müstiline ja romantiline noortelugu sõprusest, julgusest valida oma rada ning sellest, milleks me oma kallite nimel võimelised oleme. „Kaarnapuu“ on triloogia esimene osa.

Kirjastus Varrak

312 lk.

Laevalammutaja

Paolo Bacigalupi

«Laevalammutaja» on tänapäeva ameerika ühe menukama ja enim auhinnatud ulmekirjaniku Paolo Bacigalupi noorteromaanide seeria esimene raamat. Selle sarja tegevus toimub kliimakatastroofist räsitud tulevikus, kus meile tuntud mandrite rannikupiirkonnad on ookeanide poolt üle ujutatud ning neil randadel elavad inimesed pidanud kohastuma hoopis uut tüüpi karmima ja julmema elukeskkonnaga. Käesolev romaan kujutab maailma, kus USA lõunaosariikide rannik on vee alla jäänud ning «Uppunud Linnade» kuritegelike bandede heaks töötavad noorukid korjavad Mehhiko lahe rannikul vanarauaks muutunud naftatankeritelt vaske, juhtmeid, traati ja muud taolist. Üks selline nooruk on Nailer, kelle teele saatus lennutab Õnneliku Tüdruku hüüdnime kandva Nita, kes on pärit tolle maailma bosside klassist...

«Laevalammutaja» võitis ulmeajakirja Locus preemia parima noorteromaani kategoorias ning Ameerika Raamatukogude Ühingu prestiižika Michael L. Printzi auhinna. Bacigalupi on võitnud veel ka Hugo, Nebula, Campbelli, Sturgeoni, Maailma Fantaasiaauhinna ja mitmeid teisi preemiaid üle maailma, nende seas ka kolm Eesti ulmeauhinda Stalker.ORPHEUSE KULDRAAMAT on kirjastuse Fantaasia uus, rohkem noortele suunatud ulmesari, milles ilmuvad auhinnatud noorteulmekad ja noorteulme klassika, aga ka moodsamad ja mahukamad ulmemenukid.

Tõlkinud Jaana Talja.

Kaanepilt: Sharksden.

218 lk.

Uppunud linnad

Paolo Bacigalupi

«Uppunud Linnad» on tänapäeva ameerika ühe menukama ja enim auhinnatud ulmekirjaniku Paolo Bacigalupi noorteromaanide seeria teine raamat. Selle sarja tegevus toimub kliimakatastroofist räsitud tulevikus, kus meile tuntud mandrite rannikupiirkonnad on ookeanide poolt üle ujutatud ning neil randadel elavad inimesed pidanud kohastuma hoopis uut tüüpi karmima ja julmema elukeskkonnaga. Hiina rahuvalvaja tütar, ühekäeline Mahlia ja tema elu päästnud poiss hüüdnimega Hiir elavad piirkonnas, mis on järele jäänud USA idarannikust ja Washington DC-st. Valitseb jõhker ja vägivaldne anarhia ning Uppunud Linnades peavad vihast võitlust vaenulike sõjapealike fraktsioonid, mis toetuvad teismeliste lapssõdurite jõukudele. Kui Mahlia ja Hiire teele satub geneetiliselt muundatud koletis-poolinimene nimega Relv, laguneb nende maailm lootusetult tükkideks...

Paolo Bacigalupi on võitnud Hugo, Nebula, Locuse, Campbelli, Sturgeoni, Maailma Fantaasiaauhinna ja mitmeid teisi preemiaid üle maailma, nende seas ka kolm Eesti ulmeauhinda Stalker.

ORPHEUSE KULDRAAMAT on kirjastuse Fantaasia uus, rohkem noortele suunatud ulmesari, milles ilmuvad auhinnatud noorteulmekad ja noorteulme klassika, aga ka moodsamad ja mahukamad ulmemenukid.

Tõlkinud Triin Loide.

Kaanepilt Liis Roden.

310 lk.

Terra Fantastica kartograafid 2. Kirjandusloolisi artikleid ja kriitikat 2000–2023Raul Sulbi

Ulmekirjanduse ajalugu ja areng on sama põnev kui ulme ise. «Terra Fantastica kartograafid 2. Kirjandusloolisi artikleid ja kriitikat 2000–2023» on jätkuks kolme aasta eest ilmunud Raul Sulbi esimesele ulmekirjandust käsitlevale artikli- ja kriitikakogule. Teine köide keskendub õuduskirjanduse sünnile, täpsemalt gooti romaani buumile, käsitledes põhjalikumalt nii selle žanri klassikuid kui ka tänapäevaseid meistreid nagu Carlos Ruiz Zafón ja Guillermo del Toro. Eraldi tähelepanu all on Harry Harrisoni ja Viktor Pelevini looming, Robert A. Heinleini noorteulmekad, Frank Herberti «Düüni» saaga, William Peter Blatty «Eksortsist», Stephen Kingi «Tume Torn» ja poola ulmevõluri Andrzej Sapkowski sorts Geralti maailm.

Raamatu teine pool on pühendatud eesti ulme ajaloole, alates kõige varasemast ajast kuni kuldajastuni 20./21. sajandi vahetusel ja žanri tänaste arenguteni. Eraldi käsitluse saab Vahur Afanasjevi, Matt Barkeri,

Veiko Belialsi, Meelis Friedenthali, Indrek Hargla, Henn-Kaarel Hellati, Tiit Tarlapi ja Wimbergi looming, aga ka Uku Masingu ja Herta Laipaiga seosed ulmega. Eksklusiivsena leiab kogumikust verivärske ülevaateartikli

«Eesti ulmest 150 aasta jooksul», mis on aprillis 2023 ilmunud ukrainakeelse eesti ulme antoloogia saatesõna esmatrükk eesti keeles.

Raamat on värvitahvlitega illustreeritud ning sisaldab valikbibliograafiat ja põhjalikku isikunimede registrit.

424 lk

Skandar ja kummitusratsur

A. F. Steadman

Skandar Smithi unistus täitus: temast sai ükssarvikuratsur. Kuid Skandari ja ta sõprade teisel treeninguaastal algavad uued mured. Keegi leiab viisi, kuidas surematuid metsikuid ükssarvikuid tappa, ettekuulutus hoiatab hirmsa ohu eest ja maagilised elemendid hakkavad Saart hävitama. Samal ajal igatseb Skandari õde Kenna oma venna juurde minna ja Skandar on otsustanud õde iga hinna eest aidata. Kas Skandar suudab avastada, kuidas saab takistada Saare enesehävitust, kui tormipilv on juba tõusmas? Valmistuge nägema ebatavalisi kangelasi, elemendimaagiat, õhulahinguid, muistseid saladusi ja raevukaid ükssarvikuid eepilises seiklussarjas, mis on võitnud juba miljoneid südameid. A. F. Steadman kasvas üles Kenti maapiirkonnas Inglismaal, uitas fantaasiamaailmades ja kirjutas kaustikutesse lugusid. Enne kirjanikutööle keskendumist teenis ta leiba juristina, kuni taipas, et selles töös pole piisavalt maagiat. „Skandar ja kummitusratsur” on rahvusvahelise menuki „Skandar ja ükssarvikuvaras” ülipõnev järg.

Kirjastus Varrak

Tõlkinud Kristina Uluots

416 lk

Luuletaja ehk kuidas noaga filosofeeritakse

Heikki Kännö

Filosoofiatudeng Aurelian leiab oma tõelise kutsumuse kirjanduses. Laenates tsitaate ja mõtteid nii Goethelt, Wagnerilt kui ka Heinelt, valmib poeem „Fausti needus“. See kuulutatakse geniaalseks, ent autor ise oleks justkui ära tehtud: ta ei suuda luua enam midagi samaväärset. Nõnda on noormees lihtne saak Kuradile, kes pakub lepingut, mis tagaks talle edu – mõistagi teatud vastuteenete eest. Aga kas kunsti nimel võib ikka teha kõike?

Kuulsusjanus luuletaja satub 19. sajandi lõpul keset mõrvamüsteeriumi. Aastakümneid läbi Euroopa põgenedes kohtub ta oma iidoli Friedrich Nietzschega, keda paraku vaevab juba dementsus, ning tutvub teosoofi ja vabamüürlase Rudolf Steineriga, kes mõistab, et Aurelianist on saanud saatanlike jõudude instrument. Saksamaal aga tärkab samal ajal üliinimest kui uut rassi kuulutav liikumine, mis viib tõelise düstoopiani.

Maagilise realismi laadis romaan on tulvil värvikaid tegelasi, pööraseid seiklusi ja meeletuid kujutlusi. Kui algul on Hieronymus Boschi „Maiste naudingute aed“ vaid teatrikuliss, siis lõpus satub mees, kes müüs oma hinge Kuradile, sellesse päriselt.

Heikki Känno on maalikunsti õppinud kirjanik, kelle stiili ja haaret on võrreldud Soome legendaarse kirjaniku Mika Waltariga. Tema neli romaani, millest eesti keeles on ilmunud „Unessaar“ (2022), pälvivad tähelepanu ebaharilike süžeede ja ettearvamatu fantaasialennuga.

Postimees kirjastus

Tõlkinud Piret Pääsuke

504 lk

Londoni jõed

Ben Aaronovitch

Katseajal konstaabel Peter Grant unistab kohast Londoni Metropolitan Police´i mõrvarühmas, kuid ülemus plaanib ta paraku määrata hoopis eeluurimisosakonda, kui suurima ohuna varitseb võimalus paberiga sisse lõigata.

Elu teeb aga ootamatu pöörde, kui otse Kuningliku Ooperi kõrval toimub mõistatuslik mõrv ja Peter kohtub saatuse tahtel olulise tunnistajaga – kes osutub kummituseks. Pentsik juhtum tõmbab talle peainspektor Thomas Nightingale´i tähelepanu. Nightingale juhib Londoni politsei osakonda, mis uurib kuritegusid, mis ei mahu kaine mõistusega selgitatavatesse raamidesse, osakonda, millesse kuni Peteri tulekuni kuulus vaid tema üksi.

Nüüd, kui Londonist tabab kummaline seletamatu vägivalla ja metsikute mõrvade laine, sukeldub Peter maailma, kus surelike seas kõnnivad jõevaimud ja vampiirid, kummitused ning ‒ jah, isegi võlurid!

„Londoni jõed“ avab Inglismaal tänaseks juba kultussarjaks kujunenud lustaka ja kaasahaarava krimilugude sarja, mis viib lugeja peadpööritavale retkel läbi tänapäevase ja ajaloolise Londoni ning suudab üllatada ikka ja jälle, pannes su samal ajal kõva häälega naerma!

Kirjastus Tänapäev

Tõlkinud Sash Uusjärv

408 lk

Kuidas täita soovi. Realism, teadusulme ja utoopiline kujutlusvõime

Jaak Tomberg

See raamat uurib utoopiat ja utoopilist kujutlusvõimet. Iga utoopiat kannab soov teistsuguse maailma ja parema elu järele. Paljude arvates on selles soovis midagi inimomast. Nõnda leiame ka kirjandusest ja kunstist rohkelt selle soovi väljendusi: kujutelmi, milline võiks olla hea elu, ja väiteid selle kohta, milline see saaks ja peaks olema.

Utoopia on alati väljendanud suutlikkust kujutleda tegelikkuse alternatiive. See raamat küsib, mis on saanud sellest suutlikkusest nüüdisajal. Ajastul, mida iseloomustab tehniline küllastumine ja sellest tulenev üldine ebastabiilsus ja ennustamatus, ohtrad kriisid ja katastroofid. Ajastul, mil ulme on muutumas üha realistlikumaks ning realism üha ulmelisemaks.

Jaak Tomberg on Tartu Ülikooli eesti kirjanduse kaasprofessor, kes uurib nüüdiskirjandust ja -kultuuri, kirjandusteooriat ja kirjandusfilosoofiat. Temalt on varem ilmunud kaks teadusmonograafiat: „Ekstrapolatiivne kirjutamine” (2004) ja „Kirjanduse lepitav otstarve” (2011).

Tartu Ülikooli Kirjastus

Lehekülgi

308 lk

Reaktori juttudest: 04/23 (Tõnis Hallaste)

Uus tüdruk

Hannes Ilmjärv

Kooli tuleb uus tüdruk Tamara, kes aitab Katrinit kiusajate vastu. Talle meeldib nukkudega mängida.

Küllap on autor kirjutanud seda jutuvõistluse tarvis ja loobunud millegipärast. Pole siiski midagi piinlikku, saanuks võistlusele saata kah, ehk saanuks isegi teise vooru.

Üks asi, millega tekst positiivselt silma paistab, on õigekiri, ei ole läbini amatöörlik tekst (loodan, et see pole siin Reaktori toimetajate suure töö vili). Lausetasandil on tekst samuti igati korralik, annab lugeda küll.

Stseenid küll üsna tüüpilised - koolikiusajad koolibussis, kummituslik maja, addamsfamilylik õuduspere, aga need on korralikult tehtud (kiusajad pole üks hall mass, eri nimedega samasuguste troppide punt, vaid seal on eristuvad isikud) ning vuuduu oli igati huvitav element, rääkimata tüdrukute nukumängude "mängulisusest" ja sellest, et neid ohvreid saab ravida. Jah, oli huvitavaid asju küll.

Kõigepealt oli armastus ja alles siis tuli kõik muu

Artur Räpp

A valgus ruumi ja suhtles teiste suurtähtedega, rääkides natuke oma romantikast K-ga. Ühesõnaga ebamääraste jumalolendite ootamatult argine suhtlus tavaromantikast, mille tagajärjeks on aga uue maailma teke...

Lugu, millel on ühtaegu tugevuseks ja nõrkuseks on selle veidrus. Nõrkuseks-tugevuseks see, et tekst on suhteliselt vähe seotud mingite harjumuspäraste tegelikkustega (hoomamatute pilvede suhtlus ju, isegi kui lihtsalt romantikast). Ent mulle tekst pigem ei meeldinud, sest siin polnud midagi peale selle kontrasti veidrate mitteinimlike tegelaste ning nende suht üleni inimliku probleemi vahel.

Kui selle kontrastiga oleks rohkem mängitud - näiteks kui veidraid pilveeksistentse oleks veelgi põhjalikumalt kirjeldatud, samas kui nende loo läbini inimlikkust süvendatud, oleks tekst omandanud mingi teise mõtte. Äkki oleks teksti ideeks saanud siis, et romantika on ikkagi universaalne probleem. Hetkel tahtis tekst jõuda üksnes selleni, et kui kõikvõimsad jumalikud tähepilved saavad lapse, sünnib universum…? Hetkel ei olnud tekst õieti millestki, lihtsalt ühe idee lõpunikirjutamine.

Saatuse pilge

Tim Hornet

Kuningas ilmub vanasse kõrtsi, et rääkida ammuse ränduri Augustiinus Punasega tema suurimast varandusest - Saatuse Kivist.

Mulle meeldisid siinsed elemendid (Rothfussi triloogiast tuttav tähtis vestlus suvalises kõrtsis; end varjav kuningas; ammune aegade suurim seikleja rääkimas möödunud aegadest). Puänt oli kena, Saatuse Kivi mittetoimimise põhjus mõjus adekvaatselt.

Ehk läks tekst veidi liiga kiiresti, mõjudes liiga tühiselt - tekstimaailmas peaks toimuma muudki peale lühikese põhiloo enese. Augustiinus Punane eksisteerib ainult selleks, et rääkida mõni sõbralik sõna luhtunud seiklusest ehk Saatuse Kivist, aga kuidagi tahaks, et aimuks tema seikluste vältel lihvitud paranoia kuninga suhtes (seda mainiti, aga kõrvalise infona, mitte ebalusena näiteks mõne kiirema liigutuse suhtes) või midagigi tema miljonist teisest teekonnast. Maailmakuulus seikleja peaks olema läbi elanud mitmeid sündmusi, mis nõrgemale jätnud jälje posttraumaatilise stsessi sündroomi kujul - ta ei tarvitse olla inimvare, aga võiks ikkagi aimuda see, et need on teda puudutanud.

Kena looke, etteaimatavat puänti ei varjata kuidagi ja ega eriti peagi, kuna lugu lõppeb väga kähku pärast asjaolude selgumist. Lihtsalt veidi tühisevõitu.

Maa veri

Tim Hornet

"Hiline lõikus: Fuusia" ühest karakterist inspireeritud jutt räägib TH-32-st, kes "heidetakse välja" oma maalt ja võetakse hoolitsemiseks vastu ühtede heade samariitlaste poolt. Kahjuks.

Lugu on samuti lühike, nagu Horneti teine samas numbris ilmunud tekst, ent siin sobib loo lühidus rohkem, sest episood ongi väiksem, ongi kuidagi vähem vaja tausta lahti kirjutada. Või siis edastab olemasolev tekst palju täielikumalt seda lugu, mis jutustatud on.

Keskkoolis käimise aegu olin tohutu animefänn (jah, Tõnis oli weeaboo) ja "Escaflowne'i" täispika filmi algusstseen oli minu jaoks haarav ja kujutlusvõimet sütitav. Selles maandus õhulaeva vaatetornile noor mõõgamees Van (kel on sissetõmmatavad inglitiivad). Valvur seal küsis, kes sa selline oled - ja jäi vakka pärast ainsat välkkiiret mõõgatõmmet, millele ei jõudnud reageeridagi. Van jätkas oma teekonda läbi koridoride õhulaeva kaptenini, kes ootas väärikat duelli, ent kel pea lendas ainsa mõõgahoobiga säuhti otsast.

Mõte ühestainsast mõõklejast, keda võib strateegilise relvana saata objektidele, mõjus toona väga köitvalt. Siin mängitakse taolise elemendiga - küll mitte mõõklemise kontekstis, vaid ikka mürgise Trooja hobusena. (Kas info sellistest ei peaks levima? Eh, ilmselt pole kedagi, kes infot edasi kannaks...) Ei puutu nagu asjasse, aga samas, veidi ikka. Ehk selgitab minu sümpaatiat. See tekst meenutab ühesõnaga “Escaflowne’i” sissejuhatavat stseeni ja on isegi nagu sissejuhatus - ja kuna inspireeritud rollimängijast, siis pärislood tekivad juba “Hilises lõikuses”. Ilukirjandus kui sekundaarkirjandus.

Hüljatud inimeste maja

Artur Räpp

Minategelane pannakse juhtima virtuaalreaalset "Sim Cityt”, korraldusega hoida kõiki seal nähtavaid inimesi liikumas. Lõpuks saab minategelane ülesandega hakkama ja tema töö on lõppenud, aga kui ta võtab kiivri peast, on ta üllatunud.

Sündmustik on segasevõitu. Peategelase ülesanne on selge - hoida tegelasi liikumas, aga tema mängureeglid on segased. Kelle või millega ta opereerib? Millisel juhul ta kaotab, millisel juhul võidab? Suures osas on see tema endagi jaoks segasevõitu, aga ta siiski orienteerub selles või teab, mis on mängus. Kas ainult raha? On selge, et see pole tema esimene rodeo - mis on varem toimunud, kuidas on ta varem hakkama saanud, millised on olnud eelmised tööotsad? Hetkel teab peategelane palju rohkem kui lugeja, kuidagi tuleks rohkem arvestada sellega, et lugeja ei tea midagi ja see teadmatus ei ole hetkel pingeline ja kujutlusvõimet särisema panev, vaid lihtsalt tüütuvõitu.

Lõpus kerkib küsimus, kas virtuaalne oligi õieti virtuaalne või oli tegelik, mis sobis. Sõna "supertulnukad" pole aga hea sõna, ükskõik mis muu sobiks selle asemele. Näiteks "Avaaadralased ongi lõpuks kohal!", praegune lõpp tuleb eikusagilt, ei mõju eriti kuidagi.

Meeldib, ei meeldi, meeldib… (Maarja Kruusmets)

Hannes Ilmjärv „Uus tüdruk”

Ühe tavalise Eesti gümnaasiumi kümnendasse klassi tuleb uus tüdruk, kellele meeldib nukkudega mängida. Loomulikult saab temast seetõttu klassivendade pilkeobjekt, kuid lõpuks tuleb välja, et nõmedate poiste taltsutamiseks on nukkudega mängimine päris kasulik tegevus.

Esiteks oli tore ja huvitav lugeda minu jaoks uue autori lugu. Jutt jookseb päris noortepäraselt, isegi nii, et ma mõnes kohas pidin mõtisklema jääma, mida autor läbi noore tegelase suu öelda tahtis, kuid see on pigem kompliment, kuna teeb loo elulisemaks ja ehedamaks. Mulle meeldis, et autor andis tüdrukutele väga efektiivse vahendi, millega kiusajatest jagu saada – päriselus sellist vahendit tavaliselt kusagilt välja võluda ei õnnestu, olgu siis jutuski. Ja hea oli, et vaatamata tugevale vägivallale ei juhtunud noortega lõpuks suurt midagi, vaid kõik sai siiski enam-vähem korda. Loo lõpp viskas küll õhku suure küsimärgi sõbranna edasise saatuse kohta.

Pean aga ütlema, et lugu oli pisut ettearvatav, kuna juba esimene nukkude mainimine loo alguses viis mõtted voodoo nukkudele. Samuti oleks minu meelest võinud kärpida päris palju noortevahelisest suhtlusest, mille pikalt kirjeldamine ei lisanud loole juurde, vaid pani mind lugemise käigus mitu korda mõtlema, et see jutt ei saagi otsa. Ma ei tea, kas asi oli noortepärasuses või selles, et ükski tegelane ei olnud minu jaoks eriti meeldiv ega meeldejääv, aga mul oli raske looga samastuda ning tegelastest hoolima hakata.

Kokkuvõttes – täitsa kobe kirjatükk, aga mitte päris minu maitse.

Artur Räpp „Kõigepealt oli armastus ja alles siis tuli kõik muu”

Ma alustan tavaliselt arvustusi loo lühikokkuvõttega, aga ma jään siinkohal sellega pisut jänni, kuna ainus, millest ma otsekohe aru sain, oli pealkiri. Olgu, kui ma pisut järele mõtlen, siis nii hull see asi ikkagi ei olnud, lihtsalt Arturi järjekordsed värvikad tegelased pimestasid mu arusaamisvõimet. Igal juhul said loo kaks armunud peategelast vastu päid ja jalgu selle eest, et olid oma armutuhinas igavese elu eliksiiri asemel kogemata paralleeluniversumi loonud.

Mind ei ole lihtne naerma ajada, kuid Arturil on seda oma lugudega korduvalt õnnestunud teha. Võib-olla ei peagi lugudest päris täpselt aru saama, kui need lugedes hea tuju tekitavad, kuna see on väärtus omaette. Ja jutu mõte on ju iseenesest hea – ei maksa armunult lolli peaga igasuguseid asju ette võtta, muidu pead terve ülejäänud elu mõne paralleeluniversumi eest hoolitsema. Ja see ei koli kodust välja kah, kui kaheksateist täis saab.

Tim Hornet „Saatuse pilge”

Vanaks jäänud vägilast külastab noor kuningas, et uurida temalt Saatuse Kivi kohta. Tuleb välja, et Saatus võib olla riukalik tegelane.

Mulle on kõik selle autori muinasjutulised lood meeldinud. Tal kohe on tunnetust taoliste lugude kirjutamiseks. „Saatuse pilkel” on selline klassikaline muinasjutu maik man, et tekitab kohe isu järgmise järele. Mulle meeldib ka loo mõte, et meie saatused sõltuvad palju meie valikutest ning juba tehtud otsustest, nii nagu vana laulusalmgi ütleb, et „iga mees on oma saatuse sepp”. Hoiame siis meie, lugejadki, noore kuninga eeskujul oma silmad lahti, et oma valikutega endile igatsetud saatust kujundada.

Tim Hornet „Maa veri”

Ühel mürgise elukeskkonnaga maal kohtab noor tõsiselt haavatud naisterahvas vanemat naist, kes teda lahkelt aitab ning abi saamiseks oma kogukonda toimetab. See heategu ei jää aga karistuseta.

Iseenesest on tegemist ju kenasti kirjutatud looga – see pani mind tegelastele kaasa elama ning lõpplahendust ootama, stiil on ka hea. Aga loo lõppu jõudes oli kuidagi tühi tunne, kuna ma ei saanud sellest jutust kaasa mitte midagi olulist, mille peale mõelda. Peategelane oli intrigeeriv ja oleksin tahtnud tema kohta rohkem teada saada – miks olid tema veri ja hingus teistele surmavalt mürgised, miks oli ta nii kergelt valmis oma abistajaid tapma, miks otsis ta nii väga oma ema heakskiitu. Isegi kui inspiratsiooniks olnud mängul on vähe sisu ja sügavust, ei pea see tähendama, et juttu ei võiks neid asju süstida. Mina aga olen selliste mängude asjus võhik, võib-olla pakkus see lugu mängusõpradele palju rohkem kui mulle.

Artur Räpp „Hüljatud inimeste maja”

Minategelane saab unenäos ülesande hoida inimesi igal moel liikumas ning seda ta ka erinevate loovate lahenduste abil teeb. Ometi loobutakse tema teenustest pärast ülesande edukat lõpetamist. Tuleb välja, et tema unenäo ajal liikusid inimesed päris edukalt ära ka pärismaailmas.

Unenägude teema on alati põnev. Seda lugu lugedes tekkis mul hulgaliselt küsimusi, millest mõnele sain ka osalised vastused, aga päris selget arusaama asjast siiski ei tekkinud. Näiteks tahaksin täpsemalt teada, kuidas see ühine unenägemine neil käis, kuna päris pikalt on kirjeldatud küll unenäoinimeste tegevust, kuid mitte selle protsessi kulissidetagust kontrollimehhanismi. Kui kaua see unenägu päriselt kestis? Kas ka tehislikult esile kutsutud unenäos on ajataju häiritud, mistõttu peategelane ei tundnud, kui palju aega ärkvel maailmas tegelikult möödus? Ja kõige tähtsam – kuidas sai ta unenäos juhtida ärkvel olevate inimeste liikumist?

Ma ei oskagi selle loo kohta päriselt seisukohta võtta. Meeldis või ei meeldinud – las igaüks otsustab ise.

Jutt: Götterdämmerung - jumalate hukk (Manfred Kalmsten)

Kolmapäev

Asgard Jumala Aastal 965

Käsi põsakil istus ühesilmne sõdalane oma troonil. Üksi, kesk surma, hukku, laibalehka - uppununa  süngemast süngeimasse muremõtteisse. Rappija lebas tema põlvil, tasaselt silitas ta selle metalset verekattes vart.

“Teie kõigi eest saab tasutud, saab, ja ka sinule leiame veel kasutust, kõik ei ole veel läbi,” lausus sõdalane lõpuks nii langenuile, kui ka oma ustavale odale ning tõusis troonilt.

Ainusilmne pilk mahamurtud kojauksel, kõndis ta üle langenud jumalate ja teiste ruunilaste surmakangestuses laipade kuni peatus. Aegamisi ukseavas lebava hiiglasliku kogu kohale kummardudes, lausus sõdalane langenu vereklompis juukseid silitades:

“Asjatu polnud su surm, mu poeg, see polnud asjatu. Ma vannun seda. Nüüd ta peab mind ära kuulama, nüüd peab temagi koos minuga tulema.”

Astunud kojast välja, sõdalane pöördus, ning Odade ja Kilpide Hall tema ees pahvatas hetkega mühisema löönud leekidesse, muutudes nii viimaseks tuleriidaks selle kaitseks langenuile.

Nii vaanidele kui aasidele, nii sünkhaldjaile kui inimestele.

“Slepinir!” hüüdis ühesilmne sõdalane taevakaarde ning kui pruuskav hobune ilmus, ronis ta sadulasse ja ratsutas otse Vikerkaaresillale …

Pühapäev

Maarjamaa Jumala Aastal 1865

Tardomaa piiril asetsev ja härrasrahva seas Matsilossiks kutsutud külakõrts oli täidetud higileha, maast-laeni tubakasuitsu ja tavapärase pühapäevaõhtuse meluga - kaubeldi, vaieldi, siis sülitati pihku ning mindi välja kaklema.

“Ma ei annaks katlatäit mära kustki su Urmase eest, saati veel oma tütart ja adramaad,” röökis parasjagu Vilismäe Mati Süvasoo Jaagupile, kui kõrtsiuks valju kolaka saatel lahti tõmmati. Kõigi ootusärevad pilgud pöördusid sinna ja sisenejas tunti ära tavapärane külaline, siinsekandi kirikuõpetaja, pastor Friedhelm.

Kuid seekord polnud Friedhelm siin üksi. Tema järel sisenes pikk hallis mantlis ja laiaäärset kaabut kandev mees, kes ukse enda järel tasaselt sulges ning Friedhelmi järel kõrtsiletini sammus. Kalli peenviina topkatäied kätte saanud, kõndisid tulijad sakstelauda ja võtsid istet.

Tavapärane melu taastus tasahaaval, sest viinamaia pastori pühapäevaõhtuses siinolekus polnud midagi üllatavat ja kaua üks tundmatu teeline ikka tähelepanu väärib. Olgu pealegi pastori seltskonnas, kui vaja on, olgu. Olulised olid kariloomad, kes vajasid parseldamist, sotid, mis ootasid selgeks tegemist ja kaklused kaklemist.

Seega ei teinud neist peagi keegi välja ja kui Friedhelm oma kaaslaselt küsis – “Mis teid, Issanda ustavat sulast, siis siia toob?” –  ei olnud enam ühtegi uudishimulikku kõrva pealt kuulamas ega ka mitte märkamas, kuidas pastori kaaslase ainukeses silmas justkui piksevalgus hetkeks sädelema lõi. Kuid seda viimast ei märganud ka pastor, kes oli juba viinatoobist külmapeletust ja hingepuhastust otsimas.

“Väidate, et pole kuulnud Emajõe näkist, kes senini mehi jõevoogudesse meelitab ja seega tema enda õiglast meelepaha äratab?” küsis võõras, kui Friedhelm topka taas lauale oli asetanud.

“Olen-olen, korraldasin ise veel mineva sügise jõeäärse läbikammimise kui Metsapoolse Karla kaduma läks. Minu härda palve peale tuli Revalist veel praost siia, ent ei leidnud temagi ei näkki ega mu Karlat.” vastas Friedhelm oma enesekindlal bassihäälel.

“Et lausa kõrge usuvend näkki jahtima …”

“Jah, lootsin, et praosti palved sunnivad õnnistatud Maarjamaa viimse põrgulise nähtavale ilmuma, ent ei midagi;” vastas Friedhelm ja ta näole ilmus sõbramehelik naeratus.

Tema sünge kaaslane noogutas, viipas siis põlglikult käega, kuid ei vastanud midagi.

“Muuseas, mis teie nimeks on, mu poeg? Mul on see kas peast välja või kõrvust mööda lipsanud,“ küsis pettunud Friedhelm kui oli taibanud, et kiidusõnu tema ettevõtlikkusele ei järgne.

“Mul on palju nimesid ja rist su kaelas ning südames keelab sul neid meelde jätmast, ent kutsu mind  Odeniks,” lausus võõras ja võttis esimese viinasõõmu samal hetkel, kui Friedhelm ahhetas.

Kiirelt haaras pastori käsi ristist, mis tal kaelas rippus. Tema pea langes rinnale ning vaid Oden kuulis, kuidas tasased palvesõnad Friedhelmi suust kuuldavale tulid.

“Rahu, ma pole ju siin sind jahtimas,” lausus Oden. Tema käsi sirutus üle laua ja patsutas surmahirmul pastorit rahustavalt õlale, kuid ka näole varju heitev kaabu ei suutnud varjata kiskjalikku irvet tema näol.

“Ma ... ma arvan end teadvat, kes te olete, ent … ma ei tea …” purterdas Friedhelm lõpuks ja tema nooruslikult kõmavast häälest oli mõne hetkega saanud vanainimeselik halin.

“Jäägu, pole oluline,” lausus Oden, viipas käega pastori viinatopkale.

“Jooge, see teeb teile head!” sõnas ta vaat et sõbralikult Friedhelmile, kes sõnalausumata toobi haaras, selle tühjaks ammutas ning liigsuurest sõõmust läkastama hakkas. Läks aega, enne kui Friedhelm end pealtnäha kontrolli alla sai, ent raudkindel meelerahu paistis ta vähemalt mõneks ajaks maha jätnud olevat. Hirmul silmil vaatas pastor äraootavalt Odeni poole ja kogu olekust õhkus, et ta oleks olnud valmis kohe minema kasvõi täiskuuöiselt teeristilt vanakurja peletama, et aga enda seltsilisest lahti saada.

“Teile on antud püha kohus mulle abiks olla,” lausus Oden ja pastori vasak käsi haaras uuesti kaelasrippuvast ristist ja parem viinatopkast.

Oden aga pistis käe mantlihõlma alla ja tõi sealt nähtavale raskeilmelise revolvri, mille ta enda ette lauale asetas ja siis pastori ette lükkas. Pastor vaatas lauale ilmunud imeasja jahmunult.

“Mis see on? Tukk? Kas see ongi … Rappija?”

“Jah, see on tukkide tukk. See on relv, mis teeb võrdseks nii inimesed, kui ka … jumalad ja haldjad,” lausus Oden ja puhkes valjuhäälselt naerma, justkui oleks ta midagi hirmnaljakat öelnud.

Ka Friedhelm naeratas häbelikult nagu kohane inimesele, kes ei saa päriselt aru, kelle üle nalja heidetakse, aga loodab kogu südamest, et see pole tema.

Kõrtsimelu muutus hoobilt vaiksemaks ning mitmed pilgud pöördusid endiselt naerva Odeni poole. Tuntud riiukukk Sepa Kusta tõusis püsti ja kui oli viinatoobist veel sõõmujagu julgust ja rammu ammutanud, kõndis ta paari ebakindla sammuga Odeni juurde.

“Misasja sa siin lõkerdad, eh?” röögatas ta nii, et tatti pritsis ja tema hiiukäsi haaras Odenil õlast. Odeni naer ja viimanegi kõrtsisumin katkesid kui lõigatult. Laskus halvaendeline vaikus, kuna polnud ju peale Friedhelmi kõrtsis vist kedagi, kes vähemalt korra Sepa Kusta rusikate alt läbi poleks käinud. Tema väärtus sepana oligi senini olnud ainus põhjus, miks teda ümberkaude veel taluti ning mõnel pimedal talveööl kambakesi maha poldud löödud.

“Kuulsid võeh?” röögatas Kusta küdeva ahju praksumise saatel uuesti ning üritas teise käega Odenil lõuast haarata, ent järsku oli Oden püsti. Keegi ei saanud aru, kuidas see juhtunud oli. Alles oli ta vagusi istunud ja siis järsku kõrgus Oden Kusta ees nagu muistne hiietamm.

Ka Kusta paistis esiotsa jahmunud, kuid kas tingituna löömamehekuraasist või sissejoodud viinast, ei teinud ta säänset imetrikki pikalt märkamagi vaid haaras Odenil rinnust.

“Sa es karga siin, kui mees suga räägib” lausus ta. Enam Kusta ei karjunud. Midagi Odeni olekus oli pugenud tasahaaval läbi tema peas valitseva hämu ja nüüd ta tundis, ei, teadis, et selle tundmatu mehe ainsas silmas peituva kurjakuulutava pilgu taga peitub midagi.

Midagi seninägematut. Midagi ohtlikku. Ja Kusta tundis, kuidas justkui talvekülm tasahaaval talle naha alla poeb.

Oden seisis endiselt vaikides, mõrvarlik irve näol. Vaikides, justkui saaki piidlev kiskja.

Ja Sepa-Kusta taipas lõpuks, et pole enam see, kes ta elu aeg on olnud. Et pole enam marutav metsaott, kes enda teelt kõik minema pühib, vaid hoopis kärnane karjast eemaleaetud vana soeraip, kes surma ees jõuetult kiunub.

Ja ta tundis midagi uut.

Esimest korda elus tundis Kusta, et tal on hirm.

Tema õlad vajusid aina enam längu, pea vajus üha madalamale, põlved nõksatasid ja ta oleks tahtnud olla just praegu oma moori juures, oma sepikojas, oma vastsoetatud sängis ja … lihtsalt olla. Seal, mitte siin.

Nii ta siis seisis, aina enam nõrkev haare hoidmas endiselt Odeni mantlihõlmu ja ootas justkui tapale aetud härg ning ehkki Kusta polnud juba aegu kiriku, ega ka mitte püha raamatu poole isegi mitte vaadanud, halises ta tahtmatult ainsat palverida, mida teadis:

“Meie Isa, kes sa oled taevas….”

See aitas. Oden taganes Kustast kiire sammuga, nii et rohmakas puidust tool tema selja taga valju kolinaga ümber läks ja ehkki keegi teine kõrtsis olijatest selle põhjust ei aimanud, oli abipalve Issandale see, mis sel korral Kusta keretäiest päästis.

Olukorda kiirelt ära kasutades pages ta ukse suunas, jättes nii mütsi kui kasuka toolileenile peremehe naasmist ootama. Mida aga ei juhtunudki. Tema kasuka ja mütsi järgi tuli hilisööl Sepa-Mari ise, sest Kustast sai üleöö väga vaga jumalalaps, kes enam kunagi ei joonud ega pühabasest kirikust puudunud ja kelle sepiseid ümberkaudsed aina enam ja enam hindasid.

Oden aga tõstis ümberläinud tooli ja istus sellele, ent hundiirve asemel oli tema näol selge rusutus.

Taastus tavaline kõrtsilärm, sest ehkki Oden oleks endale sel õhtul tublisti sõpru võitnud, polnud ta selleks siin. Võtnud hoopis laualt Rappija, avas Oden selle kiire liigutusega, raputas, ja koheselt kolksatasid lauale kuus padrunit.

“Mul on vaja, et sa need pühitseks püha vee ja Tema nimega ning kui naased, siis ise mu relva nendega laeks.”

“Kas need tapavad siis näki?”

“Ei, halvavad keha ja uinutavad meele. Vaid pühitsetud tuli suudab temasuguseid hävitada,” lausus Oden. Ja justkui oleks kogu maailma raskus tema õlule langenud, haaras ta laualt oma peaaegu et täis viinatopka.

“Kõigile langenutele,“ pomises Oden, kui oli kolm viinasortsu põrandale valanud ning läigatas ülejäänu endale kurku.

“Mine! Kiirelt! Lausu ära need jumalasõnad, sest tegu tahab tegemist,” lausus ta kui oli käeseljaga suud pühkinud.

Kergendustundest täidetud Friedhelm aga tõusis kiirelt, rabas laualt padrunid ja toolilt kasuka ning lahkus kõnnilt kasukahõlmu kinni nööpides kõrtsist.

Oden aga jäi.

Üksi, kesk rahvast täis kõrtsi.

Langetatud päi istus ta justkui kivistunult toolil ja mõtles.

Sajandeid oli ta mööda ilmu ringi rännanud. Sajandeid oli ta kulutanud sellele, et neid leida. Leida neid, kes peale kahte kaotatud lahingut veel elus olid ja nüüdseks oli jäänud neid vaid kaks – üks hiidude ja üks esihaldjasoost. Ahelates verevend ja tema, tema ise.

Ta poleks tahtnud neist kummagagi  kohtuda. Eriti viimasega, eriti temaga, ent tal oli vaja uinutada valvsus. Võita aega, et ...

(Autoriteks: Metsavana ja MidJourney)

Esmaspäev

Maarjamaa Jumala Aastal 1865

Jääkattes Emajõgi voolas tasaselt oma teed, kuid selle jääl ratsutav Oden kuulis seda. Ta kuulis selle haldjahelinat ja teadis, et see, kelle juurde ta on tulnud, on ikka veel siin. Kusagil selle kõike katva jääkihi all.

Peitununa ilma vägevaima eest.

Mets jõekaldal kohises tasa, justkui hirmunult. Justkui teades, miks Oden jälle siiakanti on ratsutanud. Viimasel korral oli ta ju siia tulnud rohkete lubadustega ja teda tervitati ka kõikides siinsetes haldjakodades. Ta oli tulnud oma kaheksajalgsel hobusel jõevee kohal ratsutades, oli hoidnud Rappijat õieli taevapoole, nii et selle teravik kuldseid kuukiiri püüdis ja nende kutsuvat helki igasse kojaaknasse peegeldas. Tema kaarnad olid lennanud tema pea kohal ja teda oli juubeldades vastu võetud.

Särasilmsete haldjapiigade kandlehelid olid saatnud ta värsse ja nende helisev naer oli palistanud tema naljatusi, sel muistsel ajal kui ta tuli. Peale tema lahkumist olid aga mürtsuma löönud sõjatrummid, sest tõi ta ju korrakski siia siit hääbuma hakanud lootuse.

Lootuse, mis raiuti tuhandeteks tükkideks leegitsevate mõõkade halastamatute hoopide all. Lootuse, mis uppus haldjate ja viimaste jumalate verre.

Sellesama lootuse, mis hääbus ruunilaste köndistatud, rebestatud või roika otsa aetud surnukehade lehas.

Või hiljem, tuleriitade kibevinges suitsus.

Mälestused muutsid Odeni pea raskeks, surusid pilgu taas maadligi ja ta seisatas hobuse. Siin, siinsamas jõevetes, asus näkkide näki koda. Ta tundis seda, ta mäletas seda. Ta mäletas aegu. Aegu, mil ta oli siin sage külaline.

Raskelt ohates võttis ta suuna kaldale, sidus hobuse lähima puu külge ja astus taas jõejääle.

“Ämäläte!” kaikus tema hääl üle jõe, üle metsa.

“Ämäläte, olen tulnud külalisena su kotta. Olen taas siin, võta mind vastu kui külalist!” jätkas ta. Mets tema ümber vakatas ning Oden taipas, et teda on kuuldud.

Kusagil kostis puruneva jää praksatus ja Oden astus kiirelt paar sammu tagasi, tagasi kindlale pinnale. Mitte et vesi teda tappa oleks saanud, ei, lihtalt keegi ei igatse vihase maaema süleluse järgi.

Praksatusele järgnes teine, siis kolmas, nii et peagi paistis kogu ilm koosnevast vaid ühest ja suurest jääpraksatuste kõikehaaravast praginast ning nende saatel õhkupaiskuvast jäätükkide ja veepiiskade segapudrust. Oden ootas, käsi toetumas justkui kindlust otsides Rappijale, mis  äraootavalt tema küljel rippus.

“Voodanas,” kahises järsku kogu mets. Vaenulikult, justkui tahaks puud mõista anda, et kägistaks ta oma okste ja juurtega, kui vaid suudaks, kui vaid saaks, ja taevapoole paiskuvate jäätükkide raksatuste saatel ilmus jõe kohale Tema.

Tema, Ämäläte.

Maaema ise.

Tema, kes oli emaks kogu haldjasoole.

“Voodanas,” helises tema hääl üle jää alt vabanenud jõelainete. Ja Oden vaatas teda lummatult nagu kunagistel endistel aegadel. Nende endi kunagistel headel aegadel.

Ämäläte oli endiselt imekaunis. Tema õhus heljuvaisse kullakarva juusteisse oli kätketud tähesära, tema palgeil oli veel igavese kuupaiste helk, ent tema silmis oli pilk, millest võis aimata pikka leina ja suurt kurbust.

Oden rebis oma pilgu Ämäläte paljukannatanud silmilt ning hingerusuv kahjatsusenoot muutis raskeks tema sõnad:

“Olen mina, olen. Olen taas siin, seekord kutsumata külalisena su kojas. Aegu on möödunud, kui viimati kohtusime.”

“Jah, Voodanas, nii see on. Need olid mina ja minu lapsed, kelle kodadesse sa tulid, Voodanas. Minu lapsed, kelle sa oma värssidega hullutasid ja kes mu sõnast hoolimata, sinu nimi huulil, tapale läksid. Kas sellest veel ei piisa, et ma siin juba sajandeid oma lapsi taga itken. Kas sellest ei piisa siis  s i n u  isandale.”

“Ei, maaema, ei piisa, ja tea, et sa oled viimane muistsest soost. Viimane, kes veel alles.”

“Kas ma peaks olema tänulik, et jätsid mu viimaseks, Voodanas? Kas ma peaks olema õnnelik, et tundsin kibedat torget südames, iga kord kui keegi mu peitupugenud lastest sinu käe läbi oma otsa leidis? Kas peaksin olema rõõmus?” lausus Ämäläte ja Oden kuulis, kuidas helin tema hääles iga kuuldavale toodud sõnaga vaiksemaks muutus, kuni sootuks hääbus.

“Ja nüüd siis tulid sa minu järele,” jätkas Ämäläte, kui Oden sõnagi polnud lausunud.

Oden noogutas vaid. Mida oligi tal öelda ...

”Tapad, nagu oled sa tapnud kõik, kes sinu järel surma minemisest pääsesid?”

“Ja ka need, kes sellest kõrvale hoidsid,” vastas Oden ja kahetses seda. Ei olnud ta siin ju selleks, et end õigustada.

“Et siis lihtne kättemaks? Kui sinulik, Voodanas, nii sinulik. Igavesti tige, igavesti verejanuline. Mu vennal Üümiril oli õigus, kui ta ütles, et saatus ei kaitse meid sinu eest. ”

“Asi pole selles, maaema, ma ei otsi kättemaksu. Me kaotasime ja see oli minu eksitus. Olin pime, olin. Liiga kaua kisklesime me kõik omavahel, liiga kaua lasksin ma sel kesta. Seda sel ajal, kui meie vaenlane jõudu kogus. Meist tugevamaks muutus.“

“Miks tulid sa siis siia, et valada ka minu verd? Mida ta sulle lubas? Mida annab sulle tema, kelle nimi kõrvetab meid kui raud?”

“Ma langetasin oma pea, ma suudlesin tema kätt, sest ta lubas mulle rahu ja ma tahan seda. Ma ei suuda enam igavese kõigekaotajana mööda ilma ringi rännata. Ma tahan seda, tahan rahu.”

“Et ikka ainult sina … Nagu  v a i d  s i n a  oleks kõik kaotanud! Ilm võib su ümber muutuda, aga mitte sina! Ei eales! Igal juhul tea, et iial ei saa sa rahu. Sa saad midagi muud. Sa ju tead seda isegi, tead ju…” ja Ämäläte vakatas. Tema suust tuli kuuldavale üllatushüüe ja õhkõrn helin sigines taas tema häälde, kui ta lausus - “Ma ju tean sind. Ma ju tunnen sind. Seda sa ju tahadki!” - ja Ämäläte puhkes naerma, helisevalt-parastavalt.

Oden ei vastanud. Taas tundus ta pea nii raske nii raske ja revolver tema käes kukkus tuhmi kolksatuse saatel maha.

“Sa saad selle, Voodanas …” jätkas Ämäläte ” … ma luban. Sa saad jälle seda, mida su hing ihaldab. Kes olen mina väeti, et seda sulle keelata, sind takistada, Voodanas?”

Ja jälle ta naeris ja rohkem kui üle kuue sajandi olid tema silmad täis sulnist rõõmu.

“Minu surm on minu kättemaks selle eest, et mu lapsed tapale viisid, Voodanas. Sinu soov ja minu kättemaks!”

Aeglaselt-raskelt võttis Oden maas vedeleva revovri, vinnastas ja suunas toru Ämälätele.

“Oo, nüüd ma tunnen seda kibedat mulla- ja surmalehka, see on ju Rappija. Sajandeid pole ma seda näinud, kas Brokkr sepistas selle su jaoks uuele kujule? Kas sa võtsid selle tema surmakangestuses käest, Voodanas? Kas sa tapsid ka tema, mu armsa Brokkri?”

“Jah, Ämälete, ent ta teadis, mis teda ootab. Nagu ka sina. Ma ei ole enda kavatsustest saladust teinud. Nad kõik teadsid. Kõik.”

“Kuid miks jätsid sa mu viimaseks? Miks ei tulnud sa kohe peale viimast lahingut mu kotta? Kasvõi selleks, et mind viivukski lohutada? Ei, enam kui kuussada aastat lasid sa mul nutta ja nüüd oled sa siin selleks, et mind …” lausus Ämäläte ja ilmus järsku kaldale, otse Odeni ette. Ta oli Odenist paar pead pikem ja temast kiirgavas kuusäras muutus ta justkui veel mitmeid kordi suuremaks.

“Sest peale sind oleks kõik teised liiga lihtne olnud. Ma ei tahtnud seda.” vastas Oden ja nüüd vaatas ta taas Ämälätele otse silma.

“Siis tee seda nüüd lõpuks. Tapa mind ja saagu su osaks siis see, mis sind ootab, ent tea, et tegelikult on mul sust kahju Voodanas. Ka sel viimasel hetkel ei suuda ma sind vihata, vaid ikka veel armastada, kui teda, kelle värsid mind lõbustasid ja kelle ratsu kapjade plagin mul südame kiiremini põksuma pani, kuid jah, mis sest enam. Su isekus on sind saatnud terve su elu ja see rebis puruks ka meie aja. Su isekus oli meie kõigi hukk. Mitte su Rappija, vaid su rumal vaen tappis ja tapab meid. Jah, nii oli ja on. Ja ela siis selles. Igavesti oma isekuses.” lausus Ämäläte ja sulges silmad.

Raskelt tõusis Rappija Odeni käes, pisar voolas üle tema põse kui ta kuke vinnastas. Teine pisar helkles tema silmas, kui ta päästikule vajutas.

Kärgatas lask ja välk rebestas öise taeva. Emajõgi seiskus hetkeks ja puud painutasid latvu oma leinas, ent Oden lükkas Rappija kabuuri ja astus Ämäläte maaslebava keha juurde. Õrnalt ja hoolivalt tõstis ta Ämäläte üles, heitis endale õlale ja kõndis rusutult oma langetatud päi seisva hobuse juurde.

Teisipäev

Maarjamaa Jumala Aastal 1865

„Aamen!“ lõpetas pastor Friedhelm oma valjul kõmiseval häälel.

Säde aga polnud oodanud, vaid juba lõõmas tuleriit kesk ööd ja mida enam lõid loitvele leegid, seda kirbemaks muutus läbi lumesaju leviv suitsuving ning aina enam maadvõttev ja Odeni jaoks nii tuttav kõrbeva haldjaliha väljakannatamatu lehk.

Ämäläte paistis aga justkui magavat. Tema pea oli püsti, Odeni poolt kahte patsi põimitud kuldjuuksed kiikusid tuules, ent silmad, niipalju kui neid läbi suitsuvinede märgata võis olid suletud. Ta tundus justkui sügava une rüpes. Või oli see hoopis ootus, mis oli tema näkku kirjutatud ...

Tulesiud aga noolisid juba tema valgesse linariidesse mässitud jalgu. Pühadest sõnadest saadetud leegipõimikud tundusid justkui omavahel kisklevat võimaluse eest haarata rinnal kiikuvate patside järele, et peagi Ämäläte pea kohal kokku lüüa.

Ent vaatajaskond  paistis pettunud olevat ning  hakkas tasahaaval laiali pudenema. Ka Friedhelm,  kelle muidu nii mõjus hääl terve hingepalve aja aina enam oma kõma kaotas, paistis olevat oodanud vaatemängu, mis ta igaveseks Maarjamaa ajalukku kinnistaks.

Ent Ämäläte suikus vaikides. Vaikides kesk leeke, suitsu ja taevast sadavat valget lund, ega pakkunud vaatemängu. Juba lõid kõhklema viimasedki uudistajad ja paistis, et Ämäläte viimast teekonda jäävadki saatma vaid Oden ja Friedhelm, kui aina hoogustuv lumesadu justkui lõigatult katkes. Ämäläte silmad avanesid, otsisid, leidsid, ja tema suust paiskus välja elajalik kilje - „Voodanas, tule kaduvikku. Tule minu ja Üümiri juurde …“  - ja sellele järgnev igasugu heliseva haldjalikkuse noodita kale naer.

Viiv hiljem kõmatas lask.

Ämälätet läbis võpatus ja tema pea vajus taas jõuetult rinnale. Leegipõimik sulgus.

“Miks sa seda pidid tegema?” hüüatas Ämäläte viimsest kriiskest otsekui julgust saanud Friedhelm revolvrit kabuuri lükkavalt Odenilt.

Oden ei vastanud, vaid pöördus ja võttis suuna oma hobuse poole. Friedhelmi käsi langes raskelt Odeni õlale ja tema läbilõikav hääl kumises läbi varakevadise öö:

“Sa võtsid sellelt Issandast neetud olendilt võimaluse igavesele jumalarahule.”

Oden pöödus, rapsas Friedhelmi käe oma õlalt ja tema ainsa silma läbitungiv pilk surus end hingekarjase näkku. Mõne hetke seisid nad nii. Vaikides.

Kaks meest. Issanda teener ja Issanda sõjasulane. Orjad Kristuses.

“Ruunide laste jaoks ei ole igavest jumalarahu, on vaid hukk või igavene kahetsus ja alandus.” lausus Oden lõpuks ja pöördus uuesti minekule ning kui Friedhelm oleks talle järgnenud, oleks ta võinud kuulda Odeni vaikset pominat:

“Miks pidid sa küll ise eemale jääma, kui meie väed teele asusid? Miks Ämäläte? Siis oleks me saanud kas koos surra või oleks me võitnud ja poleks koolnud me lootused.”

Esitanud iseendale küsimuse, mida ta polnud tihanud küsida ja mille vastust ta iial poleks tahtnud teada, jõudis Oden lume alt olematut rohtu otsiva hobuseni ja ronis sadulasse.

Tasase hüüatuse - “Nõõ, on aeg!” - saatel ratsutas tema surmsüngel ilmel kogu külatanumat mööda kaugemale, kuni kadus palveid pomiseva Friedhelmi ja külarahva silmist öhe.

Otseteed Vikerkaaresillale, otseteed koopasse Uduhõlma ja Asgardi piiril.

Et küsida nõu ja abi, üritamaks veel kolmandat korda …

(Autoriteks: Jaanus Makko ja MidJourney)

Jutt: Imede põiktänav (Maarja Kruusmets)

Varakevadine päike oli juba loojumas, viies soojuse endaga kaasa ja sundides inimesi mantlihõlmu koomale tõmbama. Tundus, et kõigil on kuhugi kiire, kel koju, kel lapsele lasteaeda järele, kel toidupoodi. Vaid mõni üksik püüdis rahvamassist eemale saada ning teekonda lühendada, keerates sisse kitsasse müüriäärsesse põiktänavasse, mis saabujad üllatavasse rahulikku vaikusesse mässis. Nurgapealse maja seinal seisis silt tänavanimega - Lootuse.

“Oota korraks, siin on õudne lärm, ma ei kuule mitte midagi,” lausus pikka pruuni villast mantlit kandev mees valjult telefonitorusse, kui ootamatu pöörde tegi ning hõlmade lehvides Lootuse tänavale pööras. “Okei, nüüd kuulen, räägi!”

Kulm kortsus, sammus ta mööda tänavat, kõnele keskendunud, märkamata, kuidas iga tema samm maapinnast väikese punase tolmupahvaka üles lõi. Sealsamas mänglev kevadtuul haaras tolmuterad kaasa ning tantsitas neid keerulises valsis ikka ülespoole, kuni need lõpuks mehe mantlil maandusid, muutes selle õhtupäikese kiirtes säravalt sarlakpunaseks. Varsti hakkas kostma tasast marsimuusikat, mille nivoo kerkis koos ärritusega mehe hääles.

“Mis mõttes ei saa te sellega esmaspäevaks valmis? Te juba lükkasite tähtaega korra edasi, ma ei saa enam kauem oodata, kogu see tehing läheb niimoodi lörri!”

Kõne kestis, pinge kasvas, punane tolm keerles ümber tema jalgade ning muusika lähenes kiiresti haripunktile.

“Mind ei huvita teie hädised põhjendused, esmaspäevaks olgu olla!” käratas mees torusse ja lõpetas kõne just sel hetkel, kui kõlas viimane vali trummimürts ning muusika äkitselt vaikis.

Mees võpatas ning vaatas alles nüüd enda ümber ringi, otsides mõnd avatud akent, kust muusika oleks võinud kosta. Kuid vanas kivimüüris polnud avausi, samuti ei silmanud ta kuskil ühtki kõlarit.

“Mis jamps see veel on?” ütles ta vihaselt, kui märkas oma mantlit katvat tolmukihti. Ta rapsis kiiresti kätega, et sellest vabaneda. “Ma vannun, kui see peaks mu mantli ära rikkuma, tuleb linnavalitsusel veel minuga tegemist.” Tolm aga lahkus tema riietelt niisama kergesti, kui oli sinna langenud, ning varsti oli kuulda vaid mehe eemalduvate sammude kaja.

Tänav uneles mõnda aega üksildases rahus, mida aeg-ajalt täiendas rasvatihase kevadlaul. Ühel hetkel hakkas aga kostuma väikeste jalgade patsumist sillutisel, kui heledate lokkis juustega tüdruk mööda tänavat keksis.

“Vaata, emme, esimene liblikas!” hüüdis ta mitu sammu maha jäänud emale, kes ühe käe otsas lapse koolikotti ja teise otsas toidukraami täis võrku tassis. Tuul sasis naise kastanpruune juukseid, kui ta õlalt maha libisenud käekotti kohmakalt paika püüdis sättida.

“Oi, kui tore, kullake!” hõikas ta vastu. “Oota palun mind ka pisut järele! Hei, kas juhtus midagi?” Tema häälde sigines murenoot, kui ta märkas tütart eespool soolasambana seisvat - tavaliselt ei püsinud too pudeliski paigal. Naine kiirendas sammu ja mõne hetke pärast oli ta tüdruku kõrval.

“Mida sa siin niimoodi seisad?” küsis ta kergendusega, kui nägi, et tütrega on kõik korras.

Tüdruk vaatas talle kavalalt otsa, võttis kopsud õhku täis ning puhus need jälle ühtlaselt tühjaks, justkui teeks seebimulli. Tema ees hakkas õhk sillerdama ning täitus õrnpeene kuldse säraga, mis küütles juba süttinud tänavalaternate valguses nagu haldjatolm.

“Mis see siis on?” ütles ema hingetult ning liigutas kätt sätendavas õhus edasi-tagasi, kuid pihku ei jäänud talle midagi.

“Proovi ka!” julgustas teda tütar. “Vaata, kas sa saad ka võluõhku teha.”

Naine asetas kotid oma jalgade ette, sirutas selga ning hingas sügavalt sisse. Pikalt ja rahulikult puhus ta õhu kopsudest välja. Tema näo ette kerkis helesinine pilveke, millest tuul peagi kinni haaras ning tüdruku kuldse hingeõhuga ühte keerutas, tekitades kaleidoskoopilisi mustreid. Pikka aega vaatasid nad võlutult seda mustrite ja värvide mängu, kuni tuul tantsust tüdis ning pilve neile näkku hingas, kattes nende kiharad ja põsed pehme hiilgusega.

“Kas kuuled?” küsis ema äkki sosinal.

Justkui kusagilt kaugelt kostis tasast tuulekellade helinat, mis tasapisi valjemaks muutus ja tänava õrna muusikaga täitis.

“Nii ilus!” sosistas tüdrukuke ema käest haarates.

“On jah!” Ka ema hääl oli tasane, kuid väsimuse kortsud tema silmade ümber olid tasandunud ning ta naeratas alla tütre peale vaadates. “Aga lähme nüüd edasi, issi juba kodus ootab.”

Ta haaras kummardudes oma kandami jälle maast üles ning astus märksa kergema sammuga rõõmsalt tema ees keksleva tütre järel edasi.

Ei läinud palju aega, kui tänavasse pöördus kaks kuskil kahekümnendate eluaastate keskel olevat noort naist, kes omavahel elavalt vestlesid. Üks naistest oli oma punased juuksed peitnud tumerohelise bareti alla, mis küll tema jonnakaid kiharaid täielikult taltsutada ei suutnud, nii et aeg-ajalt pidi ta ikka silmisse tükkivat juuksesalku näolt minema pühkima. Teise naise blondid juuksed olid aga kindlalt palmitsetud, nii et tuul ei pääsenud nendega mängima ning pidi rahulduma tema mantli alt välja paistva helesinise kleidisaba sikutamisega.

“No ja siis ma ütlesin talle, et mina ei ole nõus sama raha eest rohkem tööd tegema ning et kui nad soovivad, et ma endale lisakohustusi võtaksin, peavad nad ka mu palka tõstma.” Punapea hoiak oli enesekindel ning tema olekust õhkus endaga rahulolu.

Teine naine haaras sõbranna käe alt kinni ning küsis õhinal: “Ja mida ta vastas?”

“Et nad mõtlevad selle peale ja annavad mulle teada,” kehitas punapea õlgu, “aga ma arvan, et see laheneb minu kasuks. Nad poleks mulle ju tahtnud ülesandeid juurde anda, kui ei arvaks, et ma nendega hakkama saan. Mis sul hakkas?” küsis ta, kui sõbranna äkitselt peatus.

“Vaata seda!” ütles teine ning osutas tänava ääres kasvavale väikesele puule, mis otse nende silme all kauneid suuri õisi avama oli hakanud. “Kas sina näed ka, et need õied meeletult kiiresti kasvavad või näen ma juba näljaviirastusi?”

“Mis sa rää…” hakkas punajuukseline neiu küsima, kuid sõnad surid tema huultel ning ta noogutas korra ja raputas siis pead, saamata isegi hästi aru, kummale küsimusele ta vastata proovis.

Õite avanedes levis nende ümber suurepärane aroom, mis meenutas jasmiini ning tsitruselisi.

“Ja lõhnavad ka võrratult!” ütles patsiga neiu ja kummardus puule lähemale. “Aga ei, see lõhn ei tule üldse siit!”

Nad vaatasid enda ümber ringi, otsides aroomi päritolu, kuid ei silmanud midagi tähelepanuväärset. Hetke pärast hakkas kostma vaikset keelpillimuusikat, mille fraasid tuulepuhangutega samas rütmis tantsisid, kord valjenedes, siis jälle vaibudes. Lugu oli neile tundmatu, kuid tõi meelde suvised aasad, metsalilled ning pikad valged ööd, kui päike loojub vaid korraks ja tundub, et maailmas on kõik võimalik.

Blond naine kiskus end esimesena olukorra lummusest lahti. Tema praktiline ja uudishimulik loomus ei saanud maagiaga niisama leppida. Ta lasi silmadel aeglaselt üle ümbritseva tänava käia.

“Käes!” hüüdis ta hetke pärast. “Tule! Seal on midagi!” Ta osutas kivimüürile nende lähedal.

Paari sammuga olid nad müüri juures. Punapea lükkas laiali metsviinapuuväädid, mille alt leidsid nad väikese ekraani, viitega asetada avatud käsi peopesaga vastu klaasi.

“Kas proovime?” küsis patsiga naine ja vaatas küsivalt sõbrannale otsa.

“Proovime!”

Ekraan oli piisavalt suur kahe käe mahutamiseks ja nii surusid nad mõlemad ühe peopesa vastu klaasi. Selle peale ekraan elustus ning sinna ilmus kiri SÕPRUS. Samal ajal hakkas peidetud kõlaritest kostma meeldiv mehehääl:

“Viibite inseneeriateaduskonna üliõpilaste installatsioonis “Elavad tunded”. Teid ümbritsev keskkond sisaldab kahtsadat erinevat sensorit, mis registreerivad teie hääletugevuse, sammukiiruse, pulsi ning veel viisteist erinevat näitajat, mille põhjal AI tuvastab teie tunded ning valib nendega sobiva programmi, mis teie emotsioonid kõige viie meelega kogetavaks muudab. Loodame, et naudite seda kogemust.”

“Kui lahe!” sõnas punapea tänavat täiesti uue pilguga vaadates. “Kas tahad mängida?”

Tema sõbranna silmis süttis tuluke. “Muidugi!”

Veel kaua võis näha kaht noort naist seal ringi liikumas ning peidetud imesid avastamas, kuid lõpuks ajasid tühi kõht ja külm neidki koduteele ning tühjaks jäänud tänav suikus vaikuses uusi teekäijaid oodates.

Jutt: Munalingutaja Magnuse sekeldused neitsinahkhiirtega (Tuule Iil)

Toimetus arvas, et see aprill Erektorit välja ei anna, kuid, noh, võta näpust. Nagu kevad inimestelt ei küsi, loodus lihtsalt tärkab ja lokkab, ei küsi ka Erektor toimetuse arvamust – jutud tulevad. (Toimetus)

Magnus oli elukutseline sangar nagu ka tema naaber ja hea sõber Vitseri Keeralt. Aeg-ajalt sai ikka Keeraldil külas käidud, kus too pidas oma elukaaslase Jassiga tihti meeleolukaid saunaõhtuid. Kui Keeralt armastas taparelvadena vitsu, siis Magnuse lemmikrelv oli munaling, sest seda heites sai mõnusalt muskleid pingutada ja neitsitele silma teha. Magnuse sõber oli hobune, aga see elas rohkem Keeralti tallis, sest tollel oli seda rohkem tarvis kui tal. Kui Magnusel kuhugi tarvis minna oli, pani ta oma Anttilast tellitud seitsmepenikoormasaapad jalga ja läks, tühja sest hobusest – hakka teist veel söötma! Magnus oli selline pikka kasvu, jässakas mees, pringid rinnalihased särgikaelusest punnitamas. Tihti kandis ta lühikese varrukaga särke, sest nii sai ta aeg-ajalt pilku heita oma tammistele käsivartele – imekaunis, kui need päikse käes sätendasid! Elukutselise sangari töö ei olnud lihtne, ikka tuli appi tõtata süüta neitsitele ja päästa linnu draakonite käest.

Öösel oligi ronk talle uue sõnumi toonud – Tarbatu raad oli appihüüde välja saatnud: „Oh tulge, Maarjamaa vägevad pojad, päästke me rahvas kohutavate neitsinahkhiirte katkust! Nad laperdavad, näperdavad ja häirivad sündsate kodanike rahu! Raad tänab kangelast probleemi lahendamise eest rikkalikult, kinkides preemiaks koti kartuleid ja saua!“ Kohusetundliku kodanikuna pani Magnus oma parima niudevöö üll, pakkis munalingu ja tõmbas seitsmepenikoormasaapad jalga ning hakkas sammuma Tarbatu poole.

Esimese asjana astus ta Vituviibutaja Vilma juurest läbi, teadis too parimaid kuulujutte ja pealegi – Vilmaga sai alati meeldivalt aega veeta. Pärast muhedalt veedetud õhtut hakkas Vilma jutustama, mida ta linna vallutanud neitsinahkhiirtest teab: „Nad pesitsevad Jaani kiriku tornis ja armastavad välja laperdama tulla igal pühapäeval. Täiskuuöödel võib näha ringi vonklemas üliharuldast eesnahkhiirt, isast, mõnikord toimub siis ka rõlge paarumisakt kui eesnahkhiir on piisavalt kõva. Seda juhtub aga harva, ma paar korda olen näinud. Enamasti vajub eesnahkhiir neitsinahkhiirte kriiskava karja ees lonti, ju ajavad need peletised tal ka hirmu nahka. Ja…“ Vilma ei jõudnud oma jutuga lõpuni, kui korraga kõlas häirekell.

„Nad on vallutanud Zavoodi!“ karjus üks meeshääl tänavalt. Magnus kargas püsti: „Minu aeg asuda võitlusse rüvedate neitsinahkhiirtega on tulnud!“ Üleni higisena – see Vilmaga rassimine pole mitte lihtne töö – püsti karates haaras Magnus munalingu ja moona, möödaminnes rehmas veel vembaga rätiku ümber niuete. Veel higisemana kargas ta Zavoodi sisse ja issaristike mis pilt talle seal avanes! Alfaneitsinahkhiire juhtimisel laperdasid kõrtsis ringi karjadena neitsinahkhiired, laperdades-näperdades-lutsutades süüta kodanikke, vahepeal käppi tõstes ja „Zveikals!“ kisendades. Inimesed karjusid ja jooksid ringi, mõni vehkis luua, teine kepiga, kolmas kübaraga.

Magnus teadis kohe, milles asi: „Lätlased, kurat! Kuidas nad siia on sattunud? Muidugi me ei saa aru, mida nood sindrid tahavad!“ Ja ta teadis hetkega, et ta peab alfaemase kinni püüdma ning mõne lätlasest tõlgi leidma. Kärmelt haaras Magnus munalingu ning hakkas neitsinahkhiiri püüdma. Saanud peotäie kätte, keeras ta osavalt rätiku kotiks, riputas sambana seisva riista otsa ning hakkas neitsinahkhiiri kotti toppima. Püüdis mis ta püüdis, aga viimasena sai ta ka alfaemase kätte. Kohalikku konstaablipunkti jõudes sai neitsinahkhiired puuri topitud, kus nad „Zveikals!“ kriisates edasi laperdasid.

Veidi hiljem oli leitud ka lätlasest tõlk Jūris, kes alguses urineeris end neitsinahkhiiri nähes täis. Ta oleks äragi jooksnud, kui oleks lastud, aga pärast pükste vahetust saadeti ta uuesti puuri manu. Kokutades hakkas Jūris alfaemasega jutlema. Pooletunnise vestluse tulemusena sai ta teada, et neitsinahkhiirte koloonias Valmieras oli toimunud mõrv ja see alfaemane oli riigist välja saadetud, ustavad jüngrid sabas. Neitsinahkhiirte hulgas oli legend, et Tarbatus saab noorendavaid kurgivanne niipalju kui tarvis ning nii otsustati siia tulla. Kust see eesnahkhiir neile järgi jõudis, ei tea. Ju siis oli neitsinahkhiirtel parasjagu innaaeg olnud ja ju too läks neile lõhna peale järgi. Nii nad siin siis kanda kinnitasidki ja paljunesid.

Et Magnus neist naisteasjadest suurt ei jaganud, sai kohale kutsutud Vilma. Too kuulas loo ära, mõtles veidi ja teatas siis särava näoga: „Ma tean mida teha!“

„No mida siis?“ küsisid kõik kohalolijad kooris,

„Nad tuleb saata Munnisohu, kus on noorendavad turbavannid!“

Ja saadeti hirmust värisev Jūris jälle puuri juurde. Too kõneles alfaemasele plaanist, kes veidi aega ringi laperdades järele mõtles ja lõpuks „Zveikals!“ kriiskas.

„Ta on nõus!“ rõkatas Jūris ja tema järel kogu konstaablipunkt.

Magnus veetis veel enne neitsinahkhiirte ümberasustamist muheda õhtu Vilmaga, hankis munalingu parandamiseks veisenahka ja sai kätte Tarbatu raadilt autasu, koti kartuleid ja saua. Enne veel tuli neitsinahkhiired kiimaseks ajada, et eesnahkhiir teaks, kust ta neitsinahkhiired leiab – ei tahtnud Magnus olla haruldaste loomade surma põhjuseks.

Jutt: Kuratlik lahendus (Tim Hornet)

“Oh sa närune inimhing!” sajatas kuradike kõndides kärsitult edasi-tagasi. “Inimene sind võtku!”

Kui Kurat oli su isand ning Jumal tema vaenlane, ei tasunud neid nimesid niisama tuulde loopida, nad võisid ka kohale ilmuda, kuid inimhinges oli koos nii kogu patt kui ka lunastus. Selles oli midagi räpast kui ka puhast. See oli kõige vängem sõna.

“Inimene!” urises ta läbi kihvade ja sülitas tülgastusega maha. Lärakas maandus soojal kivil ja hakkas vinguval häälel sisisema.

Kuradike uratas ja vaatas pirakat piinamiskambrit enda ees.

Seda oli raske tunnistada, kuid tegelikult oli Vanapaganal õigus. Ta teadis ju seda. Ehk isegi paremini kui kõik teised. Nende teenus oli ebakvaliteetne.

Justkui mõnitusena tõusis eemal aurupilv, mille kõrval nüpeldasid mitmed inimhinged end naudinguga ise, hüüdes valjult “Noniin!”, “Joo!” ja “Kyllä!”.

See polnud õige! Hinged nautisid siin olekut!

Kuid see polnud tema süü.

Hingesid tuli aina juurde, kuradikesi, tuld ja töövahendeid aga mitte. Ta oli oma vahendid kui püksikummi välja venitanud, tehes kindla graafiku erinevateks protseduurideks, kuid ka sellest jäi väheks. Põrgu reputatsioon oli kaalul. Rääkimata tema enese, kui Piinaja, nimest.

“Inimene sind võtku!” sajatas ta taaskord, mõistes, et oli vaid üks võimalik lahendus. Oma peaga ta seda välja ei mõtle. Ta pidi küsima… abi ja see ei tulnud kuraditele lihtsalt.

Piinaja seadis sammud põrgu sissepääsu poole. Leekidega kaunistatud uhke värav seisis nagu mälestus ammustest aegadest. Ta mäletas veel aega, kui leegid polnud väravale joonistatud, vaid lehvisid seal päriselt. Nüüd aga oli kogu tuli arvel, seda ei saanud asjata raisata, nagu ka kuradikesi, kes ei seisnud enam valvuritena väraval, vaid jooksid tulistjalu läbi oma töögraafikut, et iga patune saaks vähemalt minimaalse määratud arvu torkeid, tuld ja piitsahoope.

Nad tulid juba aastaid vaevu ots-otsaga kokku ning nüüd sai selgeks, et ka see polnud piisav.

Ei läinud kaua, kuni väravakaare alla ilmus transporter-kuradike, koos neljakümne uue inimhingega.

“Tere tulemast põrgusse! Te jääte siia igaveseks!” teavitas uustulnuk saabunud inimhingedele, tuues kuuldavale valju naeru, ning keeras kannalt ringi, et väravast välja astuda. Kuid tema tee oli tõkestatud.

Transporter urises, eks polnud ka temal liialt aega raisata, kuid kummardas, näitamaks aupaklikkust. “Isand Piinaja,” pomises ta vaikselt.

“Saada isand Vedajale sõna, et ma soovin temaga kohtuda,” sõnas Piinaja.

Transport-kuradike tõstis pea, kulm püsti, kuid see polnud tema koht, et aru pärida.

“Kohe!”

Kuradike noogutas kiirelt ja jooksis väravast läbi.

Piinaja ohkas.

Siis, tajudes, kuidas aeg raisku läks, kiirustas graafiku täitmist kontrollima.

*

“Hm,” sõnas Vedaja mõtlikult, olles Piinaja ära kuulanud. Nemad kaks olid ühed esimestest, kelle Vanapagan hankis, kui hakkas oma territooriumit laiendama. Seepärast olid neil ka korralikud ametinimed, samas kui uued kuradikesed jäid nimetuteks.

Vedaja köhatas. “Oled sa kunagi mõelnud, miks ma saadan hingi neljakümne kaupa?”

“On see tõesti tähtis?” sõnas Piinaja, lugedes peas kaotatud sekundeid.

“Vägagi.”

“Grupi vedamine oli oluliselt praktilisem?” pakkus Piinaja.

“Seda küll, aga kuidas ma nad korraga siia saan?”

See oli tõesti hea küsimus. Õigupoolest polnud Piinaja selle peale väga mõelnud. Ühel hetkel ei tulnud inimesed enam ükshaaval, vaid alati neljakümnestes gruppides.

“Vastus on väga lihtne ning jõudis minuni samasugusel kimbatushetkel nagu sul siin on. Ma vaatasin, mida inimesed maa peal tegid ja leidsin lahenduse: Põrgutransport Bussiliin.” Vedaja sügas mõtlikult oma habetunud lõuga. “Kuigi varsti tuleb ehk hankida ka minul kahekordsed bussid ja võibolla isegi juba rongid, kuid selleni on veel natuke aega.”

“Aga ega siis kõik põrgusse tulevad inimesed samal ajal sure,” oli Piinaja üllatunud.

“Õige, aga siin ongi asja ilu - ka transpordi pikk ootamine on paras põrgu,” naeris Vedaja valjuhäälselt.

Piinaja vaatas mõtlikult suure kambri poole. Nii et suuremad kogused?

“Meil on juba kõik hinged gruppidesse jaotatud. Suuremaid katlaid siia ehitada pole võimalik - tuli ei suudaks neid piisavalt soojendada. Võimsamat tuld kui põrgutuli pole aga kusagilt võtta.”

“Sul on õigus, veli, sinu muret nii lihtsalt ei lahenda, kuid mul on üks mõte, mis samuti maa pealt pärit: allhange.”

“Allhange?” kordas Piinaja. “Kuid see poleks ju õige. Minu töö on inimhingi piinata.”

Vedaja turtsatas.

“Tõesti? Ometi ei näe ma sind neid piinamas.”

“Aga ma ei saa! Ma pean planeerima ja…” Piinaja lause jäi pooleli, samas kui ta sõbra mõte kohale jõudis. Sisuliselt olid kuradikesed tema all juba allhanke täitjad, kuid nad ei teinud seda kuigi efektiivselt. “Inimene sind võtku!” urises ta.

“Pigem mina ikka neid,” naeris Vedaja vastu. “Kuid sa ei saa teha tavalist allhanget nii, nagu seda maa peal tehakse. Ei. Sa pead olema kavalam. Kasutama seda, mis sul olemas on.”

Piinaja vaatas oma kambri poole. Mida tal oli, isegi liiga palju, oli inimesi.

“Sa mõtled, et lasen hingedel üksteist piinata?” uuris ta.

“Mitte ilmtingimata,” muigas Vedaja. “Mõtle kuratlikumalt ja laiemalt, veli. Terve maa on täis kasutamata ressurssi.”

“Vanakuradil on küll varandust, kuid ma ei usu, et ta tahab seda töötajatele välja maksta,” sõnas Piinaja peale väikest mõttepausi. “Pealegi, kes oleks nõus tulema põrgusse tööle?”

“Oh, paljude töö on juba paras põrgu,” naeris Vedaja. “Kuid sa mõtled endiselt liiga oma kastis. Sa pead olema veel kuratlikum.” Ta sügas oma lõuga ja vaatas segaduses vestluskaaslast.

Vedaja ohkas. “Nagu ma aru sain, on osa sinu probleemist see, et hinged oskavad piinamist oodata. Esiteks on see kindla regulaarsusega ja teiseks ka selles keskkonnas oodatav.”

“Miks sa seda viimast arvad?”

Vedaja turtsatas. “Keegi pidi ju kitse panema.”

Piinaja vaatas segaduses pilguga katla poole, kus olid loomapilastajad. Sealne vesi oli praegu leige - poole tunni pärast algas selle uus kuumutamine.

“Khm,” köhatas Vedaja mõistes segadust. “Ma mõtlesin pigem, et keegi pidi ju Vanapaganale kõssama. Kui hinged jõuavad siia keskkonda, tekivad neil eeldused selle kohta, mida siin pakutakse. Mure on selles, et praeguseid eeldusi ei suuda sa täita. Lisaks pole see ka hingede jaoks väga hirmus, kui neid piinatakse kohas, kus piinamine käib. See on etteaimatav.”

Piinaja oli sellest mõttekäigust segaduses.

“Sa tahad öelda, et ma peaks muutma-”

“Keskkonda,” aitas Vedaja.

“Aga kuidas?”

“Ma arvan, et see peaks olema midagi nende tavaelu sarnast, andma turvatunde, kuid siis muutuma täielikuks põrguks. Seda muidugi mitte alati ja regulaarselt, hoides hingesid püsivalt ärevana.”

“Sa oled selle peale mõelnud,” sõnas Piinaja mõtlikult.

“Inimeste mõjutused,” muigas Vedaja. “Seal pinnapeal toimub ikka igasuguseid põnevaid asju. Nagu näiteks arvutid ja internet. Inimesed on neist asjadest kui lummatud. Kuid ma arvan, et see ongi sinu võimalus.”

“Ma ei tea, millest sa räägid,” sõnas Piinaja.

Vedaja muigas. “Vabandust, veli, unustasin, et sa pole siit väljas käinud.” Ta sügas mõtlikult oma lõuga. “Mul on üks mõte ja kuna ma tean ka täpselt, kes sulle on toodud, on meil ka vajalikud inimesed olemas. Selleks on vaja siia aga korralikku arvutit ja internetti…” Ta mõtles. “Põrgu-veeb,” turtsatas ta korra oma mõtte vahele.

Piinaja oli hetkega rohkem segaduses ja mures kui varem, kuid otsustas oma kolleegi usaldada. Mida oli tal sellega kaotada?

***

“Minu kord! Minu kord!” hüüdis teismeline ja võttis helendava ekraani ees istet, tema kaaslased kõrval jälgimas.

“Tee neile bassein ja võta siis trepp ära,” tuli soovitus paremalt poolt.

“Pane nad üksteist kõrvakiiluga tapma,” pakkus teine.

“Tee suur pidu, aga ainult üks WC,” kilkas kolmas.

Kõigil oli midagi pakkuda.

Toolil istuja aga raputas pead. Tema mõttes oli midagi oluliselt lihtsamat, kuid efektiivsemat.

Peagi siblis ekraanil perfektne digitaalne perekond. Kõik nende elus oli olemas. Autod, kõige uuem tehnika ja uhke maja.

Siis ütles üks masinatest üles ja lahvatas leegiga põlema.

Seejärel teine ning ka kolmas.

Perekond otsis tulekustuteid, kuid need olid kui haihtunud.

Mis olid veel haihtunud, olid uksed majast välja.

Jutt: Eeva ning Aadam (Artur Räpp)

Vihmasabin tõi torni galerii klaasidele peent pärlimustrit, mis sealt mõtlikult alla, sügiseselt pruun-kuldsete põõsaste poole valgus. Lahtikangutatud aknaavast kandus ruumi saju nukker-helget kahinat ning koltuvate lehtede lõhnast hetkeks puhtaks pestud õhku. Tuult ei olnud, põõsad kaugel all ja mets eemal seisid liikumatult. Veel üks sügis oli käes.

Vana naine aknal ohkas kergelt ja nõjatus tugevamalt kepile. „Mitmes sügis see nüüd mul ongi? Kolmesaja kuuekümne viies, või oli kuues? Ah, ei. Kolmesaja kuuekümne üheksas hoopis.“ Ta mõtteid segas okste liikumine all põõsastes ja ta kummardus ettepoole. Põõsastiku serva oli ilmunud suur pruun kogu. Vana naine tõstis käe silmile, et paremini näha. Pleekinud kollaste ja sügispruunide lehtede varjus oli tõesti midagi. Üsna suurt. Lagedamale kohale jõudnud, polnud loomas kahtlust. Veel üks karu, neljas sel sügisel. Kuid seekord oli seal veel midagi, midagi väiksemat liikus suure sabas, kuid üsna sama pruuni. Naine pilgutas vaate suumimiseks silmi. Emakaru pojaga.

Vana naine naeratas. „Ta on nagu mina, naine. Ainult et pojaga. Naine-karu“ Ta kõhistas vaikselt naerda. „Naine-karu.“

Ta toetas vasaku käe veidi muljutud ja kraabitud aknaraamile ja kummardus aknast päris välja.

„Oh, te Mõmmikud,“ sosistas ta sügavale alla.

Olid need karud seal all kassikõrvalist liiki või mis? Nad pöördusid joonelt ringi ning mõni hetk hiljem astusid põõsaste ja metsa vahelisele lagendikule karu ja ta poeg. Suuruse järgi otsustades selle-talvene. Väärikal sammul tatsasid nad üle lageda ja kadusid metsapuude vahele.

Vana naine ajas end aeglaselt sirgu ning lahtisele aknale vaid ühe pilgu heitnud, suundus kepi toel galeriist oma ruumide sügavusse.

Torni kommunikatsioonikeskusesse jõudnud, istus ta ettevaatlikult suurde sinisesse tugitooli, riputas harjunult kepi kõrval oleva laua serva külge ning vajus vastu seljatuge. Koltuvad lehed ja lühenevad päevad tegid ta melanhoolseks. Kuid midagi oli neis sügispäevades veel valesti, midagi oli nagu puudu. Ta tõstis käe ühendusnupu juurde ja toetas sõrme sellele.

„Oleks sellest abi?“ Ta silmitses musta ruumi enda ees, kuhu holoprojektor ühenduse korral kujutist oleks pidanud näitama.

„Mattias on alati nii tõrges, kui ma ühendust võtan. Eelmine sügis ta peaaegu karjus mu peale.“ Juba väga mitu aastat ei häbenenud naine valju häälega mõtlemist. Imeliku pilguga vaatamas polnud ju kedagi ja õdusam oli, kui vahel ka inimkõnet kuulda oli.

Naine vaatas kätt nupul. „Aga kevadel, siis võttis ta ise minuga ühendust. Ja isegi vabandas. Temale omasel moel.“ Naine vaatas musta ruumi enda ees, lasi õhu aeglaselt kopsudest välja ja vajutas nuppu.

Mitte midagi ei juhtunud. Naine võttis tugitooli vasaku käetoe pealt pehme pleedi endale peale. Ta teadis, ootamine on oskus, mida tuleb palju aastaid õppida ja aastaid on tal olnud palju. Ta torkas käed sülle pleedi alla sooja. Korraks vaatas ta veel aknast välja. Vihm oli hõredamaks jäänud, läbi pilvede kumas päike.

„Võtaks midagi lugemist? Ei.“ Vana naine raputas pead, ei. Tal oli veel piisavalt omaenda mõtteid, mis vajasid lõpuni mõtlemist.

Vahepeal hämaraks tõmbunud toas sähvatas miski korraks, otse naise ees, ja kustus. Naine naeratas. Veel üks vaid hetkeline sähvatus holoviisori mustas ruumis.

„Tere, Marta!“ kärises mustast pildita ruumist vanamehe hääl. „Mul on siin pildiga midagi, ma ei tea. Pead ilma läbi saama.“

„Tere, Mattias. Kurb kuulda, et sul tehnikaga niimoodi on. Kas ma peaksin oma remondirobotid sinu juurde saatma? Ja kuidas endal läheb, kuidas tervis?“

„Äh, tervis,“ kraaksatas hääl. „Holo on aga tühi asi. Minu omad läksid juba välja räni või hõbedat või mida kaevandama, et õigeid juppe teha. Küll nad saavad, küll nad saavad. Ehk võtad järgmine aasta ühendust, siis on kindlasti pilt korras.“

„Ei, pole vajadust.“ Marta muigas. Mattiasel oli holopilt juba paarkümmend aastat rikkis. Sellest korrast peale, kui ta mainis, et mees näeb kuidagi vanem välja. „Pildist pole mul asja. Tahtsingi vaid su meeldivat häält kuulda. Räägi, kuidas sinul seal kaugel maal läheb?“

Üks-kaks-kolm-viis-kaheksa – tiksusid sekundid mööda. Siis Mattias köhatas kurgu klaarimaks. „Hästi-hästi, nagu ikka.“

„Kena siis sinuga.“ Marta noogutas mehele holovisiooni teises otsas. „Meil on siin sügis, pähklid on valmis ja puud on värvilised.“

„Sügis.“ Vanamees mühatas. „Meil siin on soe, banaanid valmivad või ma ei teagi, mingid kollased asjad. Siit 204 meetri kõrguselt hästi puude alla ei näe. Tead ju omast käest. Pähkleid on ka, korjerobotid toovad neid kaugemalt. Nii et,“ mees köhis, „meil siin pole asjad mitte hästi, vaid palju paremini. Ikkagi Aafrika, kas tead.“

„Usun. Loodus on sul seal lopsakas. Aga tead, keda mina täna nägin?“ Naine tegi pausi, kuid mees ei teinud seekord katset midagi vastuseks öelda. „ Teil seal sellist looma pole. Kindlasti pole. Veel üks küsiv-ootav paus. „Ma nägin naiskaru pojaga. Või peaks ütlema lapsega.“

„Mis asja, naiskaru lapsega. Millest sa, Marta, räägid?“ Mehe hääl tundus samaaegselt ärritunud ja murelik. „Naiskarusid pole olemas. Ja karudel on pojad, mitte lapsed.“

„Aga vot, naiskaru oli. Sul on seal ehk emalõvid või emasebrad või kes iganes, mina ei tea. Mul siin on igal juhul üks naiskaru. Peaksid tulema vaatama.“

„Ära jama, Marta.“ Mehe hääl oli nüüd kindlasti murelik, ka veidi hirmunud. „Tulla sinu juurde… Selline vahemaa. Sa mõtle, kuidas see ressursse võtab. Energia ja lennukit tuleb hooldada. Maandumisplats. Isegi süsihappegaasi võib eralduda. Ei-ei, me oleme nii palju vaeva näinud, et planeedi kaunis loodus päästa, nüüd ühe müütilise naiskaru pärast kõik kaalule panna. Või noh, mõnest tornikeskkonna olulisest funktsioonist kompensatsiooniks loobuda. Päris mitmest..“ Mees köhis jälle. „Ilusat loodust on mul siin endalgi küll ja rohkem, lausa paradiis. Suvel käisin naabermetsas jalutamas. Seal kasvas…“

„Päriselt käisid?“ Marta kummardus tugitoolis ettepoole. „Päris omal jalal? Päris all maapinnal? Sa ju tead, me ei tohi loodust häirida!“

„Jäta nüüd. Keda üks vanamees seal metsas häiris? See mõni tund jalgade lohistamist ei teinud neile midagi. Aga kaeba looduskohtule ära, kui soovid.“ Mees mügistas naerda, üsna pilkavalt, pidi Marta märkima. „Kus ma jäingi. Et siis, seal naabermetsas kasvas üks omamoodi puu, okastega. Kust see siia sai, ma ei kujuta ette.“

Jutt jäi soiku ning nii vaikisid nad koos. Vana naine pööras pead, et kommunikatsiooniruumi aknast välja vaadata. Väljas oli juba üsna hämar, peaaegu öö.

„Ehk siiski see üks lend, Mattias. Sügiseid möödub viimane aeg nii tihti. Tahaks sind kasvõi korra veel näha, omaenda sõrmega katsuda. Sina ja mina, rohkem meil valikuid ju pole.“

„Ei, mulle meeldib siin. Soe ja päikseline ja seltsi on palju, ahvid ja maod ja sipelgad ja kõik teised ka. Kõik sebivad siin ringi. Sul on seal vaid müütiline naiskaru. See sind selliseks hulluks teebki. Ja vihm. Peaksid midagi psüühika vastu sööma. Küsi medirobotilt.“

„Üks naisinimene ka.“

„Mis asja?“

„Üks naisinimene on siin ka, peale naiskaru.“

Jälle vajus ühendusele vaikus, seekord lausa tubliks minutiks.

„Mattias.“ Vana naine vaatas maha. „Kas sinu meelest on see õige, et mitte kedagi peale meie enam ei ole?“

„Ma ei teagi.“ Mees köhis, siis kostus mingit naginat. Ilmselt nihutas mees end toolil. „Mõnikord on tunne, et mõni inimene rohkem… Vist poleks paha. Kuskil kaugel, Lõuna-Ameerikas või kuskil. Selle võiks ehk loodus ka välja kannatada. Või võiksime natuke vähemate mugavustega elada. Mõni laps ka siis. Teagi. Aga loomad ju ka vahel teevad kurja, rändtirtsud ja küülikud… Tead, Marta, üks päev vaatasin vana videot, kus lõvi sõi oma kutsika ära.“

Naine tõstis pilgu põrandalt. „Päriselt või?“

„Jah, lihtsalt murdis maha. Näljast, või oli see võõras kutsikas… Mäleta enam nii täpselt.“

„Sa ütlesid ju, et oma kutsika sõi.“

„Ütlesin jah, kuid ehk oli võõras.“

Veekoristusrobot vuras kõrvalruumist välja ning suundus lahti kangutatud aknaga galerii poole.

„Sa oled minust 32 aastat noorem, Mattias. Ühel päeval jääd sa siia planeedile üksi, ma tunnen seda. Ning siis natuke veel edasi saab inimkond päris otsa.“

Nad vaikisid jälle. Veekoristusrobot vuras tagasi, hetk hiljem tatsas oma pesast välja remondirobot. Naine ohkas. Homme tuli jälle kruvikeerajaga tööle hakata. Torn pidas teda liiga vanaks ja akent liiga kõrgel olevaks, et käskimise ja isegi anumise peale akna avamisest keelduda.

„Vahel mõtlen lõpule küll, Marta. Vahel ma mõtlen, et kas iga põlvkonnaga vähem lapsi, iga põlvkonnaga vähem tarbimist oli eesmärk, millega selle päris-päris lõpuni välja minna. Aga tead.“ Mehe hääl muutus selgelt rõõmsamaks, isegi erutunuks. „Tead, loodus on tugev, ei salli tühja kohta. Eelmine nädal, tead, nägin droonivideos. Mingite ahvilaadsete kari küttis teravate kivide ja ka teab-milliste-metallitükkidega sigu. Pärast lohistasid nad saagi naabermetsa ja seal oli neil, tead, lõke ja no, küpsetamisvardad. Ja seal, nende kõige suuremal pesal… See on, kõige suuremal onnil oli vanast klaasikillust aken ja puha.“ Mees köhis jälle. „ Sellest, tead, Marta, on mul küll kahju, et ma ei näe, mis neist miljoni aasta pärast saanud on.“

Tõlkejutt: Kalorimees (Paolo Bacigalupi)

Tõlkinud Kati Metsaots.

„Ei emmet, ei issit, vaene väike orb. Raha? Annab raha?“ Jõnglane viskas tänaval hundiratta ja tegi siis kukerpalli, keerutades oma palja keha ümber üles kollast tolmu.

Lalji jäi seisma ja vaatas räpast heledapäist last, kes oli ta jalge ees peatunud. Tähelepanu näis jõnglast julgustavat ja ta tegi veel ühe kukerpalli. Ta naeratas, kükitades üles Lalji poole, kalkuleeriv ja innukas, higi- ja mudanired mööda nägu alla jooksmas. „Raha? Annab raha?“

Linn nende ümber oli pärastlõunases palavuses peaaegu hääletu. Mõned tunkedes talunikud tirisid mustsabahirvi põldude poole. WeatherAll-laastudest pressitud hooned naaldusid üksteise vastu nagu joodikud, vihmaplekilised ja päiksepragulised, kuid oma nime kohaselt endiselt vastupidavad. Taamal kitsa tänava lõpust algas SoyPRO ja HiGro lopsakas ala, mis rullus lainetava ja kahisevana taevasinisesse kaugusse. See sarnanes paljuski kõikidele teistele küladele, mida Lalji oli ülesjõge reisides näinud – lihtsalt veel üks põllumajandusenklaav, mis maksis oma intellektuaalomandimakse ja transportis kaloreid alla New Orleansi.

Poiss roomas lipitsevalt naeratades lähemale ja koogutas peaga, justkui rünnata lootev madu. „Raha? Raha?“

Lalji pani käed taskusse juhuks, kui sel kerjuslapsel on sõpru, ja pööras kogu oma tähelepanu poisile. „Ja miks peaksin ma sulle raha andma?“

Poiss vahtis tardunult tema poole üles. Ta suu avanes ja siis sulgus. Lõpuks pöördus ta tagasi oma stsenaariumi varasema ja tuttava osa juurde: „Ei emmet? Ei issit?“ Ent nüüd oli see küsimus, kust puudus veendumus.

Lalji tegi vastikustunnet väljendava grimassi ja sihtis poissi jalahoobiga. Laps tõmbus krabinal kõrvale ja kukkus löögi eest meeleheitlikult pääseda püüdes selili ning see tegi Lalji’le hetkeks heameelt. Vähemalt oli poiss kiire. Ta pööras ringi ja hakkas mööda tänavat tagasi minema.

Tema selja taga kajas jõnglase halav ulg: „Eiii eemaa! Eiii iisaa!“ Lalji raputas ärritunult pead. Laps küll karjus raha järele, ent ei järgnenud talle. See pole ju mingi tõeline kerjus. Lihtsalt oportunist, kes oli ilmselt saanud innustust küla külastanud võõrastest, kes olid heledapäiste kerjuslastega lahked olnud. AgriGeni ja Midwest Groweri teadlased ja usaldusmehed näitasid kindlasti heameelega oma impeeriumi keskmes asuvate külaelanike vastu suurejoonelist lahkust.

Vildakate osmikute vahelt paistsid jälle SoyPRO ja HiGro lopsakalt lainetavad põllud. See tohutu kaloriväli lõi kripeldavaid kujutluspilte, kuidas ta laadib täis oma lodja ja lipsab sellega läbi lüüside St. Louisesse või New Orleansi ja söödab selle ootavate megadontide suhu. See oli muidugi võimatu, ent nende smaragdroheliste väljade nägemine kinnitas enam kui küllaga, et siin ei saa ükski laps kuigi usutavalt kerjata. Mitte siin, kus neid ümbritses SoyPRO. Lalji raputas veelkord tülgastunult pead ja kõndis piki kahe maja vahelist kitsast jalgrada alla.

Hämarat põiktänavat täitis WeatherAllist erituvate õlide kirbe lehk. Paar vähekasutatud kohas varju otsinud irvikkassi panid tema ees plagama ja muutsid karva, haihtusid eredasse päikesepaistesse. Veidi edasi naaldus oma räsitud naabrite vastu üks WeatherAlli lehale sõnniku- ja loomahigilõhnu lisav kineetikatöökoda. Lalji lükkas töökoja plankudest ukse õlaga lahti ja astus sisse.

Magusa sõnniku järele lõhnavat hämarust läbistasid päikesevalguse laisad kuldsed kiired. Ühel seinal oli paar osaliselt rebenenud, ent siiski veel loetavat käsitsi maalitud plakatit. Ühel seisis kiri: „Registreerimata kalorid tähendavad nälgivaid peresid. Meie kontrollime kasutustasutõendeid ja intellektuaalomandikinnitusi.“ Manitsevate sõnade all vahtis vastu tühja pilguga talunik oma lähikonnaga. Selle plakati sponsor oli PurCal. Teine plakat oli AgriGeni kaubamärgistatud kollaaž väändevedrudest, päikeselistest ja rohelistest SoyPRO hekkidest ning naeratavatest lastest, juures kiri: „Me toodame energiat kogu maailmale.“ Lalji vaatas neid plakateid hapul ilmel.

„Juba tagasi?“ Töökoja omanik astus kerimisruumist sisse, pühkis käsi vastu pükse ning kraapis saabaste küljest õlgi ja muda. Ta silmitses Lalji’t. „Mu vedrudesse ei olnud piisavalt salvestatud. Pidin oma muuladele lisasööta andma, et su džaulid täis saaks.“

Lalji kehitas õlgu, kuna oli oodanud seda Shriramile nii omast viimase hetke kauplemist, nii et ta isegi ei vaevunud teesklema solvunud ilmet. „Jah? Kui palju?“

Mees kissitas Lalji poole üles ja tõmbas siis pea kaitseasendis õlgade vahele. „V-viissada.“ Ta hääl katkes summat mainides, justkui läkastades kurku mööda üles kütva üllatava ahnuse peale.

Lalji kortsutas kulmu ja silus vuntsi. See oli ennekuulmatu. Need polnud isegi mitte transporditud kalorid. Küla kubises energiast. Ja mehe eetilisele plakatile vaatamata oli kaheldav, kas tema kineetikatöökoda toitvad kalorid on samavõrd laitmatud. Mitte nende töökojast vaid meetrite kaugusel lainetavate ahvatlevate roheliste põldude kõrval. Shriram ütles sageli, et registreeritud kalorite kasutamine on nagu raha metaanikompostrisse viskamine.

Lalji sikutas uuesti vuntsi ja mõistatas, kui palju ilma endale liigset tähelepanu tõmbamata džaulide eest maksta. Rikkurid pidid olema käinud külas igal pool, et kineetik nii ahneks oli muutunud. Väga tõenäoliselt kalorifirmade juhid. See klapiks. Linn asus keskuse lähedal. Ehk tegeles isegi see küla AgriGeni energiamonopolide kroonijuveelide kasvatamisega. Samas aga ei ole mitte iga siit läbisõitja nii rikas. „Kakssada.“

Kineetik naeratas kergendunult, näidates kollaseid puseriti hambaid, Lalji kauplemine oli ilmselgelt tema süütunnet leevendanud. „Neli.“

„Kaks. Ma võin jõel ankrusse heita ja lasta oma kerijatel selle töö ära teha.“

Mees norsatas. „See võtaks nädalaid.“

Lalji kehitas õlgu. „Mul on aega. Viska need džaulid tagasi oma vedrude peale. Ma teen selle töö ise ära.“

„Mul tahab pere toitmist. Kolm?“

„Sa elad rohkemate kalorite kõrval kui mõned jõukamad pered St. Louises. Kaks.“

Mees raputas mõrult pead, ent juhatas Lalji kerimisruumi. Sõnnikuhämu oli siin tihedam. Pimedas nurgas istusid kahe inimese kõrgused suured kineetilised salvestustrumlid, muda ja sõnnik nende kõrgvõimsusega täppisväändevedrude ümber loksumas. Katuseaukudest, kust tuul oli laastud minema viinud, paistis sisse päiksekiiri. Sõnnikuebemed keerlesid laisalt.

Pool tosinat hüperarendatud muula kükitas trenažööridel, rinnakorvid aeglaselt tõusmas ja langemas, külgedel Lalji laevavedrude kerimisest higijääkide soolatriibud. Nad pahistasid läbi ninasõõrmete õhku, Lalji äkilisest lõhnast ärevil, ja tõmbasid jändrikud jalad enda alla. Kui nad püsti tõusid, lainetasid kondist kere katva naha all lihased nagu kivirahnud. Nad silmitsesid Lalji’t vaenuliku intelligentsilähedase pilguga. Üks neist paljastas viltused kollased hambad, mis sarnanesid looma peremehe omadele.

Lalji tegi vastikusest grimassi. „Anna neile süüa.“

„Ma juba andsin.“

„Neil on kondid näha. Kui mu raha tahad, anna neile veel süüa.“

Ta kortsutas kulmu. „Nad ei pea mitte paksuks minema, vaid su neetud vedrusid kerima.“ Ent ta viskas nende söödakanistritesse kaks peotäit SoyPRO-d.

Muulad toppisid pea ämbritesse, näljast ilastades ja röhkides. Üks hakkas suures agaruses oma trenažööril korraks liikuma, saates töökoja ammendatud salvestusvedrudesse energiat, enne kui ilmselt taipas, et talt ei nõuta hetkel töötamist ja ta võib ilma karistamata süüa.

„geneetiliselt nad isegi ei saa paksuks minna,“ pomises kineetik.

Lalji naeratas kergelt, kui kokku rullitud sajalisi loendas ja raha üle andis. Kineetik ühendas Lalji väändevedrud kerimistrenažööridelt lahti ja pani need ilastavate muulade kõrvale virna. Lalji tõstis ühe vedru üles ja mühatas selle raskuse peale. Selle mass oli sama, kui siis, kui ta oli selle kerimistöökotta toonud, aga nüüd näis see muulade salvestatud tööst vibreerivat.

„Vajad sa nendega abi?“ Mees ei liigutanud. Ta pilk vilksas muulade söödaämbrite poole, ta kalkuleeris ikka veel võimalust nende söömaaeg katkestada.

Lalji viivitas vastamisega ja vaatas, kuidas muulad viimaseid kalorijäänuseid limpsisid. „Ei.“ Ta haaras vedru uuesti ja paremini kätte. „Mu abiline tuleb ülejäänute järele.“

Kui ta ukse poole pöördus, kuulis ta, kuidas mees söödaämbrid muulade juurest eemale lohistas ja muulad oma toidupoolise eest võideldes röhitsesid. Taaskord kahetses Lalji, et oli selle reisiga nõustunud.

Shriram oli olnud see, kes selle mõtte oli välja käinud. Nad olid istunud Lalji veranda varikatuse all New Orleansis ja mänginud malet, sülitades põiktänava rentslisse beetlipähklimahla ja vaadates, kuidas vihma ladistab. Põiktänava otsast vilksasid keskhommikuses halluses roheliste, punaste ja siniste sähvatustena mööda vihmast läikivates maisiplastikust pontšodes rattarikšad ja jalgratturid.

See malemäng oli aastatepikkune traditsioon, rituaal, kui Lalji viibis linnas ja Shriram sai veidi hinge tõmmata oma väikesest kineetikafirmast, kus ta inimeste kodu- ja laevavedrusid keris. Nad olid head sõbrad ja nende sõprus oli ka viljakas, kui Lalji’l oli registreerimata kaloreid, mis pidid näljase megadondi suhu kaduma.

Kumbki neist ei olnud hea malemängija ja seepärast taandus nende mäng tihtipeale peadpööritava kiirusega tehtud vahetusteks, hävingukaskaadiks, mis jättis algselt nii korrastatud mängulaua justkui raevuhoo järgseks vareks, mille peale kumbki vastane üllatusest silmi pilgutas, püüdes välja rehkendada, kas see väärastunud tulemus oli olnud lahingut väärt. Pärast ühte nendest see-selle-vastu puhastuslahinguid oligi Shriram Lalji’lt küsinud, kas ta läheks piki jõge ülesvoolu. Lõunaosariikidest edasi.

Lalji oli raputanud pead ja sülitanud üle ajavasse rentslisse verekarva beetlimahla. „Ei. Nii kaugel üleval ei ole mingit kasumit. Sinna jõudmine võtab liiga palju džaule. Parem ikka lasta kaloritel minuni triivida.“ Ta märkas üllatusega, et tal on lipp veel alles. Ta võttis sellega etturi.

„Aga kui energiakulud kaetaks?“

Lalji naeris ja ootas, et Shriram teeks oma käigu. „Kes kataks? AgriGen? Intellektuaalomanditüübid? Ainult nende laevad käivad nii kaugele üles ja alla.“ Ta kortsutas kulmu, kui sai aru, et tema lipp on nüüd Shrirami järelejäänud ratsu ees kaitseta.

Shriram vaikis ega puudutanud oma malendeid. Lalji tõstis pilgu malelaualt ja oli Shrirami tõsist ilmet nähes üllatunud. Shriram lausus: „Mina kataks. Mina ja teised. On üks mees, keda osad meist tahaksid lõunasse tuua. Üks väga eriline mees.“

„Miks mitte tuua ta lõunasse rataslaevaga? Ülesjõge minemine on kallis. Mitu gigadžauli see võtaks? Ma peaksin laeva vedrusid vahetama ja mida IO-patrullid siis küsiksid? „Kuhu sa lähed, sa veider indialane oma väikese laeva ja nii paljude vedrudega? Kas lähed kaugele? Mispärast?“ Lalji raputas pead. „Las see mees tuleb praamiga. Või siis lodjaga. Kas see poleks odavam?“ Ta viipas malelaua poole. „Sinu käik. Sa peaksid mu lipu ära võtma.“

Shriram raputas mõtlikult pead, ent ei teinud malelaua suunas ühtegi liigutust. „Odavam, jah…“

„Aga?“

Shriram kehitas õlgu. „Kiire ja mittemidagiütlev laev tõmbaks vähem tähelepanu.“

„Mis sorti mehest me räägime?“

Shriram heitis pilgu enda ümber, äkitselt kartlik. Naabrite vihmapiiskadega kaetud suletud klaasakende taga põlesid metaanlambid kui sinised haldjad. Vihm sadas ühtlase seinana katustelt ja trummeldas vastu tühja põiktänavat. Üks irvikkass ulgus kuskil keset seda märga ilma paarilise järele, langeva vee pahinas vaevu kuuldav.

„Kas Creo on majas?“

Lalji kergitas üllatunult kulmu. „Ta läks jõusaali. Miks? Kas see puutub asjasse?“

Shriram kehitas õlgu ja naeratas süüdlaslikult. „Mõned asjad peaksid jääma vanade sõprade vahele. Kelle vahel on tugev side.“

„Creo on olnud minu juures juba aastaid.“

Shriram mühatas ebamääraselt, heitis uuesti pilgu ümberringi ja nõjatus lähemale, tasandas häält, nii et Lalji pidi samuti ettepoole kummarduma. „On üks mees, keda kaloriettevõtted tahaks väga üles leida.“ Ta toksas vastu oma kiilanevat pead. „Üks väga tark mees. Me tahame teda aidata.“

Lalji hingas sisinal sisse. „Geenimuundaja?“

Shriram vältis Lalji pilku. „Teatud mõttes. Kalorimees.“

Lalji ilme väljendas vastikust. „Seda enam pole põhjust end sellesse segada. Mulle ei meeldi nende tapjatega tegemist teha.“

„Ei, ei. Muidugi mitte. Aga siiski, sa ju tõid ükskord selle hiigelsuure sildi alla, kas pole? Mõned sujuvalt õlitatud käed ja lehvid linna sisse ja korraga Lakšmi naeratab su peale, milline kaloribandiit, nüüd hoopis tuntud antiigikaupmees. Imeliselt petab ära.“

Lalji kehitas õlgu. „Mul vedas. Ma tundsin meest, kes aitas selle läbi lüüside liigutada.“

„Nii? Tee seda uuesti.“

„See oleks ohtlik, kui kalorifirmad teda otsivad.“

„Aga mitte võimatu. Lüüsidega oleks lihtne. Palju lihtsam kui litsentseerimata vilja vedada. Või koguni midagi sama suurt kui too silt. See siin on ju inimene. Ükski nuuskurkoer ei kirtsutaks tema peal ninagi. Pane ta tünni. See oleks lihtne. Ja ma maksaksin. Kõik su džaulid ja veel peale.“

Lalji imes oma narkootilist beetlipähklit, sülitas välja punase läraka ja veel teisegi ning mõtles. „Ja mida see kalorimees sinusuguse teisejärgulise kineetiku meelest teeb? Geenimuundajad töötavad suurte ninade jaoks ja sina oled ju nii väike.“

Shriram naeratas abitult ja kehitas eneseirooniliselt õlgu. „Sa ei arva, et Ganeša Kineetikast saab ükspäev suur tegija? Ehk isegi järgmine AgriGen?“ Nad mõlemad naersid selle mõtte absurdsuse üle ja Shriram jättis asja sinnapaika.

Üks IO-tüüp patrullis oma koeraga Lalji’l tee peal ees, kui ta väändevedru tassides oma laeva juurde tagasi jõudis. Kui Lalji lähemale tuli, tõmbusid jõhkardi karvad turri ja ta viskus rihma otsas järsult ettepoole, tömp nina Lalji poole vabisemas. IO-tüüp hoidis teda suure pingutusega tagasi. „Ma pean su läbi nuusutama.“ Ta kiiver vedeles juba kõrvaleheidetult rohu peal, ent ta higistas sellegipoolest palavusest oma hallis rebestamiskindlas vormiriietuses ning vedrupüssi- ja padrunivööde tihedas võrgus.

Lalji ei liigutanud. Koer urises sügavalt kurgust ja nihkus ettepoole, nuusutas tema riideid, paljastas näljased kihvad, nuusutas uuesti. Seejärel küütles koera must karv korraks siniselt, ta lõdvestus ja liputas oma töntsi saba. Istus maha. Naeratavate hammaste vahelt tolknes välja roosa keel. Lalji naeratas hapult koerale vastu, rõõmus, et ei smugeldanud parajasti kaloreid ega pidanud tegema läbi koogutamispantomiimi, kui IO-tüüp omandikinnitusi nõuab ja seejärel kindlaks püüab teha, kas viljalaadungi pealt on tasutud kasutus- ja litsentsitasud.

IO-mees lõdvestus veidi, kui koer värvi muutis, ent uuris Lalji nägu endiselt hoolikalt, püüdes teda meelde jäetud fotode põhjal ära tunda. Lalji ootas kannatlikult, sellise põhjaliku kontrolliga harjunud. Paljud üritasid AgriGeni ja teise sarnaste ettevõtete ausat kasumit varastada, kuid Lalji teada oli ta intellektuaalomandi kaitsjatele tundmatu. Ta oli antiigikaupmees, kes tegeleb eelmise sajandi rämpsuga, mitte kaloribandiit, kelle pilt vaatab vastu suurettevõtete fotoraamatutest.

Lõpuks viipas IO-mees ta edasi. Lalji noogutas viisakalt ja läks trepist alla jõe madala veepiirini, kuhu oli kinnitatud tema nõellaev. Jõe peal looberdasid mööda kohmakad viljalodjad, raske laadungi all sügaval vees.

Kuigi liiklus jõel oli üsna tihe, ei saanud seda võrrelda saagikoristusajaga. Siis täitus kogu Mississippi allavoolu tulvavatest kaloritest, mida veeti sadadest linnadest nagu see siin. Lodjad ummistavad jõestiku arterid kaugel ülesvoolu Missouri, Illinois’ ja Ohio jõel ning tuhandel väiksemal lisajõel. Osad nendest kaloritest hulbivad üksnes St. Louiseni, kes megadondid need džaulideks hekseldavad, ent ülejäänu, suurem osa, veetakse New Orleansi, kus hinnaline vili suurte kalorifirmade klipperitele ja dirižaablitele laaditakse. Seejärel veetakse see läbi õhu ja üle mere teisele poole maakera ning järgmise hooaja seeme külvatakse maha, et maailm saaks edasi süüa.

Lalji vaatas, kuidas lodjad pikkamisi möödusid, uimerdavad ja oma rikkustest pundunud, võttis siis väändevedru paremini kätte ja hüppas oma nõellaeva.

Creo lamas tekil samamoodi nagu Lalji ta sinna oli jätnud, lihastes keha õlitatud ja päikese käes läikiv, heledapäine Arjuna ootamas kuulsusrikast lahingut. Tema peenikesed punupatsid olid pühapaistena tema pea ümber laiali, otstesse kinnitatud luutükid palaval tekil nagu ennustamiskivikesed. Ta ei avanud silmi, kui Lalji pardale hüppas. Lalji astus päikese ette ja jäi sinna seisma, varjutades Creo päevitamise. Noormees avas aeglaselt oma sinised silmad.

„Tõuse üles.“ Lalji pillas vedru Creo lihaselisele kõhule.

Creo lasi puhinal õhku välja ja pani käed ümber vedru. Ta tõusis pingutuseta istuli ja asetas vedru tekile. „Ülejäänud vedrud on keritud?“

Lalji noogutas. Creo võttis vedru ja läks laeva kitsast trepist alla mehhaanikaruumi. Kui ta vedru laeva jõusüsteemi ülekandemehhanismi kinnitamast tagasi tuli, ütles ta: „Su vedrud on kõik täielik saast. Ma ei saa aru, miks sa suuremaid ei toonud. Me peame iga kahekümne tunni järel uuesti kerima. Mõne suurega oleksid kogu tee ühe ropsuga kohale saanud.“

Lalji põrnitses Creot ja nõksas peaga valvuri suunas, kes ikka veel üleval jõekaldal seisis ja alla nende poole vaatas. Ta tasandas häält. „Ja mida Kesk-Lääne Amet siis ütleb, kui me ülesvoolu läheme? Kõik nende IO-tüübid nuusiks kogu meie laeva läbi ja mõistataks, kuhu kaugele me läheme? Tuleksid pardale ja uuriksid, mida me nii suurte vedrudega teeme. Kust me oleme saanud nii palju džaule? Uuriksid, mida meil nii kaugele ülesvoolu asja on.“ Ta raputas pead. „Ei-ei. Nii on parem. Väike laev, väiksed vahemaad – kes Lalji ja tema rumala blondi abilise pärast muretseks. Mitte keegi. Ei, nii on parem.“

„Sa oled alati olnud üks odav sitakott.“

Lalji vaatas Creole otsa. „Sul on vedanud, et praegu ei ole nii nagu nelikümmend aastat tagasi. Siis aerutaksid käsitsi piki seda jõge üles, selle asemel, et siin mugavalt selitada ja nendel peentel väändevedrudel kogu töö ära teha lasta. Siis näeksime, kuidas sa kõiki neid oma muskleid kasutad.“

„Kui mul oleks vedanud, oleksin sündinud Ekspansiooni ajal ja me kasutaksime ikka veel bensiini.“

Lalji hakkas juba midagi vastu nähvama, kui neist kihutas mööda intellektuaalomandilaev, paisates vee kiiluga kahte lehte. Creo viskus nende vedrupüsside peidupaiga suunas, ent Lalji sööstis talle järele ja lõi peidupaiga kinni. „Nad ei ole siin meie pärast!“

Creo jõllitas hetkeks Lalji’t arusaamatuses, ent lõdvestus siis. Ta astus peidetud relvadest eemale. IO-laev kihutas ülesvoolu edasi, pool selle veeväljasurvest tekitatud hiiglaslikest täpsusväändevedrudest ja talletatud džaulidest, mis nende vabanevatest molekulidest välja pahisesid. Selle rulluv järellainetus kõigutas nõellaeva. Lalji võttis tasakaalu hoidmiseks reelingust kinni, kui IO-laev täpikeseks kahanes ja nähtavust varjavate lodjarodude vahele kadus.

Creo põrnitses pahaselt laevale järele. „Ma oleks nendega toime tulnud.“

Lalji hingas sügavalt sisse. „Sa oleksid meid kõiki ära tapnud.“ Ta heitis pilgu üles jõekaldale, et näha, kas IO-tüüp oli nende paanikat märganud. Teda ei olnud näha. Lalji tänas vaikselt Ganešat.

„Mulle ei meeldi, kui nad kõik ringi susserdavad,“ kurtis Creo. „Nad on nagu sipelgad. Eelmises lüüsis oli neliteist. Siis too seal üleval künka otsas. Nüüd need laevad.“

„Me oleme kalorimaa südames. Mida muud sa siin ootad.“

„Kas sa teenid selle reisiga palju raha?“

„Mis see sulle korda peaks minema?“

„Sest sa tavaliselt kunagi ei võtnud selliseid riske.“ Creo viipas käega küla, haritud põldude, mööda vuliseva laia mudase jõe ja seda ummistavate hiiglaslike lotjade poole. „Mitte keegi ei tule nii kaugele ülesvoolu.“

„Ma teenin piisavalt, et sulle maksta. See on kõik, mida sul teada on vaja. Mine nüüd ja too ülejäänud vedrud ära. Kui sa liiga palju mõtled, läheb su aju lühisesse.“

Creo raputas kahtlevalt pead, aga hüppas paadisillale ja kadus trepist üles kineetikatöökoja suunas. Lalji pöördus jõe poole vaatama ja tõmbas sügavalt hinge.

Selle IO-laevaga oli napilt läinud. Creo kibeles nii väga võitlema. See oli puhas vedamine, et neist ei olnud saanud IO-meeste vedrupüssidest peenestatud liharibad. Ta raputas väsinult pead, mõistatades, kas tema oli kunagi olnud nii hulljulgelt enesekindel kui Creo. Ta arvas, et mitte. Isegi mitte siis, kui ta oli olnud poisike. Ehk oli Shriramil õigus. Isegi kui Creo oli usaldusväärne, oli ta ikkagi ohtlik.

Mööda libises lodjarodu, peal TotalNutrient Wheati laadungid. Selle logo rõõmsad viljavihud naeratasid üle jõe mudase vee, tõotades „Tervislikku homset“ ning foolhappeid, B-vitamiine ja seavalku. Lodjaliikluse vahel põigeldes kihutas ülesvoolu veel üks IO-laev. Selle IO-tüüpidest meeskond uuris teda möödudes külmalt. Lalji judistas end. Kas asi oli seda väärt? Kui ta liiga palju mõtles, ütles tema ärimehevaist – mitme tuhande aasta pikkuse kastitava jooksul temasse sisse istutatud – talle ei. Aga samas – Gita. Kui ta igal aastal Diwali ajal oma võlgu kaalub, kuidas arvutada kõike seda, mida ta Gitale võlgnes? Kuidas maksta tagasi midagi, mis kaalub rohkem kui kõik tema kasumid kõikide tema elude jooksul?

NutrientWheati lodjad looberdasid mööda, arutult kutsuvad ja ilma ühegi vastuseta.

„Sa tahtsid teada, kas miski oleks väärt sinu reisi ülesvoolu.“

Lalji ja Shriram olid seisnud Ganeša Kineetika kerimisruumis ja vaadanud, kuidas kratitud tonn SuperFlavorit džaulideks põles. Shrirami paaris megadondid rassisid kerimisvõlle pöörata, vaevaliselt, aga kindlalt, muutes äsja tarbitud kalorid kineetiliseks energiaks ja kerides töökoja peamisi salvestusvedrusid.

Priti ja Bidi. Need hiiglaslikud loomad meenutasid vaevu elevante, kellelt oli kunagi tulnud nende alus-DNA. Geenimuundajad olid viimistlenud nad täiuslikuks lihaste ja nälja tasakaaluks, millel oli vaid üks eesmärk – hingata sisse kaloreid ja teha ilma kurtmata rasket tööd. Nende lõhn mattis hinge. Nende londid lohisesid mööda maad.

Loomad hakkavad vanaks jääma, mõtles Lalji, ja selle mõtte kannul tuli veel teine: ka tema ise hakkab vanaks jääma. Igal hommikul avastas ta oma vuntsist halle karvu. Ta tõmbas need loomulikult välja, aga alati tulid uued hallid karvad. Ja nüüd valutasid hommikuti ka ta liigesed. Shrirami enda pea läikis nagu poleeritud tiigipuu. Ta oli mingil hetkel kiilaks läinud. Paksuks ja kiilaks. Lalji mõistatas, millal neist sellised vanad mehed olid saanud.

Shriram kordas, mis ta oli öelnud ja Lalji raputas mõtted peast. „Ei, ülesvoolu ei ole midagi, mis mind huvitaks. See on kalorifirmade maa. Ma olen leppinud sellega, et kui sa kord mu tuha laiali puistad, teed sa seda Mississippil, mitte pühal Gangesel, aga ma ei kibele nii väga oma järgmist elu leidma, et tahaksin, et mu laip Iowast alla hulbib.“

Shriram mudis närviliselt käsi ja heitis pilgu enda ümber. Ta tasandas häält, kuigi võllide lakkamatust käginast oli enam kui küllalt, et nende juttu kuulda ei oleks. „Palun, sõber, teatud inimesed … tahavad … selle mehe ära tappa.“

„Ja see peaks mulle korda minema?“

Shriram tegi kätega vaigistava žesti. „Ta teab, kuidas teha kaloreid. AgriGen tahab teda meeleheitlikult. PurCal niisamuti. Ta on nemad ja nendesugused ära põlanud. Tema mõistus on väärtuslik. Tal on vaja kedagi usaldusväärset, kes ta allavoolu tooks. Kedagi, kes ei ole IO-meeste sõber.“

„Ja ma peaksin teda aitama lihtsalt sellepärast, et ta on AgriGeni vaenlane? Des Moines’i kliki endine liitlane? Mingi endine kalorimees, kelle kätel on veri, ja sina arvad, et ta aitab sul raha teha?“

Shriram raputas pead. „Sinu sõnade põhjal võiks arvata, et see mees on rüve.“

„Me räägime geenimuundajatest, eks ole? Kui moraalne ta olla saab?“

„Geneetik, mitte geenimuundaja. Geneetikud andsid meile megadondid.“ Ta viipas Priti ja Bidi poole. „Mulle tähendab see teenistust.“

Lalji sai tigedaks. „Sa poed nüüd semantika taha peitu? Sina, kes sa nälgisid Chennais, kui Nipponi geenihäkitud kärsakad tulid? Kui muld muutus alkoholiks? Enne seda, kui U-Tex ja HiGro ja kõik ülejäänud nii sobivalt kohale jõudsid? Sina, kes sa ootasid sadamakail, kui seemned laevaga tulid, nägid, kuidas need tulid ja kuidas need siis ettevõtete tarade taga istusid ja ootasid inimesi, kellel on raha neid osta? Mis tegemist peaks mul olema sedasorti inimestega? Ennem ma sülitaksin selle kalorimehe peale. Las need PurCali sitapead saavad ta kätte, ütlen ma.“

Linn oli selline, nagu Shriram oli seda kirjeldanud. Jõekaldaid risustas papli- ja pajuvõsa, mille kohal seisis lagunenud sild, osa sellest endiselt katkise sõrestiku ja murenevate tugipostide hämuse võrgustikuna üle jõe sirutumas. Lalji ja Creo vaatasid üles, tasapisi jõkke variseva roostetava terasest, kaablitest ja betoonist konstruktsiooni poole.

„Mis sa arvad, palju selle terase eest saaks?“ küsis Creo.

Lalji pistis suhu peotäie PestResise päevalilleseemneid ja hakkas neid hammaste vahel purustama. Ta sülitas koored ükshaaval jõkke. „Mitte palju. Võtaks liiga palju energiat, et see välja tirida ja siis sulatada.“ Ta raputas pead ja sülitas veel ühe koore. „Teha midagi sellist terasest on raiskamine. Parem oleks kasutada Fast-Geni lehtpuitu või siis WeatherAlli.“

„Mitte sellise vahemaa katmiseks. Praegu oleks see võimatu. Kui sa just ei ole Des Moines’is. Ma kuulsin, et seal põletatakse sütt.“

„Ja neil on elektrituled, mis põlevad kogu öö, ja majasuurused arvutid.“ Lalji lõi põlglikult käega ja pöördus nõellaeva kinnitamist lõpetama. „Kellel sellist silda nüüd vaja on? Raiskamine. Praam ja muul ajaksid asja sama hästi ära.“ Ta hüppas kaldale ja hakkas mööda murenevaid astmeid jõe juurest üles minema. Creo läks talle järele.

Järsu nõlva tipus ootas neid varemetes aedlinn. See oli ehitatud teisel pool jõge asuvate linnade tarbeks, kui edasi-tagasi tööle ja koju sõitmine oli igapäevane ja nafta odav. Nüüd laiutas see üsna lagunenult jõekaldal, rämpsmaterjalidest ehitatud rämpslinn, sama mööduv nagu vesi, vabatahtlikult maha jäetud, kui edasi-tagasi sõitmise kulu läks liiga suureks.

„Mis pagana koht see selline on?“ pomises Creo.

Lalji muigas küüniliselt. Ta nõksas peaga teisel pool jõge asuvate roheliste põldude suunas, kus silmapiirini lainetas SoyPRO ja HiGro. „Tsivilisatsiooni häll, mis? AgriGen, Midwest Growers Group, PurCal, kõigil neil on siin põllud.“

„Jah? See käib sulle hinge pihta?“

Lalji pöördus ja vaatas lodjarodu, kui see piki jõge allavoolu uimerdas, selle hiiglaslik suurus siit kõrgelt pisike. „Kui me saaksime kõik nende kalorid jälitamatuteks džaulideks muuta, oleksime rikkad mehed.“

„Unista edasi.“ Creo hingas sügavalt sisse ja ringutas. Ta selg prõksatas ja ta krimpsutas selle heli peale nägu. „Ma lähen vormist välja, kui ma nii kaua su laeva peal sõidan. Ma oleksin pidanud New Orleansi jääma.“

Lalji kergitas kulmu. „Sul ei olegi hea meel sellel turismireisil olla?“ Ta osutas üle jõe. „Kusagil seal, ehk koguni päris nendel aakritel lõi AgriGen SoyPRO. Ja kõik arvasid, et nad on nii imeliselt toredad inimesed.“ Ta kulm tõmbus kortsu. „Ja siis tuli kärsakas ja äkitselt ei olnud mitte midagi muud süüa.“

Creo tegi grimassi. „Ma ei usu neid vandenõuteooriaid.“

„Sa polnud isegi veel sündinud, kui see juhtus.“ Lalji pöördus, et ees aedlinna varemetesse siseneda. „Aga mina mäletan. Mitte kunagi varem ei olnud sellist õnnetust juhtunud.“

„Ainukultuurid. Need on haavatavad.“

„Basmati ei olnud mingi ainukultuur!“ Lalji viipas käega tahapoole roheliste põldude suunas. „SoyPRO on ainukultuur. PurCal on ainukultuur. Geenimuundajad teevad ainukultuure.“

„Mis iganes, Lalji.“

Lalji heitis pilgu Creo poole, püüdes aru saada, kas noormees vaidleb temaga endiselt, ent Creo uuris hoolikalt tänavarususid ja Lalji jättis vaidluse sinnapaika. Ta hakkas vastavalt meelde jäetud juhistele tänavaid loendama.

Alleed olid kõik naeruväärselt laiad ja ühesugused, piisavalt suured megadondikarja ajamiseks. Kakskümmend jalgrattarikšat oleks saanud vabalt kõrvuti sõita ja ometi oli linnake olnud vaid taristut toetav aedlinn. Lalji mõistus tõrkus, kui ta üritas toonase elu skaalat ette kujutada.

Ühe kokku varisenud maja ukseavast vaatas neid lastekamp. Pool maja puidust oli minema veetud ja ülejäänud pool turritas pilbastena vundamendist, justkui korjuse luud, mis on lihast paljaks kooritud.

Creo näitas lastele oma vedrupüssi ja need jooksid minema. Ta põrnitses nende eemalduvaid kogusid. „Nii et mida põrgut me siit peale võtame? Said mingi vihje mõne antiikasja kohta?“

Lalji kehitas õlgu.

„Ole nüüd. Ma hakkan seda ju niikuinii mõne minuti pärast tassima. Milleks see salatsemine?“

Lalji vaatas Creole otsa. „Sul ei ole siin midagi tassida. See on üks mees. Me otsime ühte meest.“

Creo tõi kuuldavale uskumatust väljendava häälitsuse. Lalji ei vaevunud vastama.

Lõpuks jõudsid nad ristmikule, mille keskel vedeles vana puruks pekstud valgusfoor. Selle ümber vohas läbi sillutise rohi, võililled olid pistnud välja oma kollased pead. Teisel pool ristmikku kükitas kõrge tellistest hoone, rusudes linnakeskus, mis ometi seisis veel püsti, ehitatud parematest materjalidest kui elumajad, mille teenistuses see oli olnud.

Üle umbrohuse lagendiku libises irvikkass. Creo tulistas seda, ent lasi mööda.

Lalji uuris tellistest hoonet. „See on õige koht.“

Creo mühatas ja tulistas veel üht võbelevat irvikkassi.

Lalji läks ja vaatas puruks pekstud valgusfoori lähemalt, põgusalt huvitatud, kas see oleks ehk midagi väärt. See oli roostetanud. Ta vaatas ümberringi, kas läheduses pole midagi, mida oleks mõtet allavoolu kaasa võtta. Mõnedes vanades Ekspansiooniaegsetes varemetes leidus veel väärtuslikke artefakte. Ta oli ühest säärasest kohast leidnud Conoco sildi, ühest aedlinnast, mille peagi pidi alla neelama SoyPRO. Silt oli olnud täiesti terve, ilmselt mitte kunagi välja paigaldatud, mitte kunagi Energiakontraktsiooni vihaste rahvajõukude meelevalda sattunud. Ta oli müünud selle ühele AgriGeni juhile suurema summa eest kui üks smugeldatud HiGro laadung oleks sisse toonud.

Too AgriGeni naine oli sildi peale naernud. Ta oli paigaldanud selle oma seinale, keset väiksemaid Ekspansiooniaegseid artefakte: plastiktopse, arvutiekraane, kihutavate automobiilide fotosid, kirevavärvilisi mänguasju. Ta oli sildi seinale riputanud ja sammu tagasi astunud ja siis pomisenud, et kunagi oli see olnud üks võimas ettevõte … koguni üleilmne.

Üleilmne.

Ta oli lausunud selle sõna peaaegu seksuaalse igatsusega, kui üles sildi punase polümeeri poole vaatas.

Üleilmne.

Hetkeks oli tema nägemus Lalji’t rabanud: ettevõte, mis ammutas energiat planeedi kaugeimatest otstest ja müüs seda vaid mõni nädal pärast ammutamist kaugetes paikades; ettevõte, millel oli kliente ja investoreid igal kontinendil ning juhid, kes ületasid ajavööndeid sama argiselt nagu Lalji läks üle tänava Shriramile külla.

Too AgriGeni naine oli riputanud sildi oma seinale nagu megadondi trofee ja tol hetkel, seistes maailma kõige võimsama energiafirma esindaja kõrval, oli Lalji tundnud äkilist kurbust selle üle, kui madalaks inimkond on mandunud.

Lalji raputas mälestuse peast ja pöördus uuesti ristmikul ringi, otsides märke oma reisijast. Varemete vahel vilksas veel irvikkasse, nende suitsukarva võbelevad kogud tuiklesid läbi päikesevalguse ja kadusid varjudesse. Creo pumpas oma vedrupüssi ja lasi ketastel maha kukkuda. Üks võbelev kogu kukkus ja jäi liikumatult lebama, muutus punase-mustalaigulise karva ja vere hunnikuks.

Creo pumpas uuesti oma vedrupüssi. „No kus see tüüp siis on?“

„Ma arvan, et ta tuleb. Kui mitte täna, siis homme või ülehomme.“ Lalji astus linnakeskuse astmetest üles ja lipsas selle katkiste uste vahelt läbi. Sees ei olnud muud peale tolmu ja pimeduse ja lindude väljaheidete. Ta leidis trepi ja läks seda mööda üles, kuni leidis katkise akna, millest avanes vaade. Tuuleiil lõgistas aknaraamiga ja sasis ta vuntse. Sinises taevas tiirutas paar varest. Allpool pumpas Creo oma vedrupüssi ja tulistas veel irvikkassivõbelusi. Kui ta neile pihta sai, kostis vihast kräunumist. Umbrohusele sillutisele pritsis vereradu, kui loomad põgenesid.

Taamal võttis aedlinna servi juba üle põllumajandus. Linnale polnud enam kaua jäänud. Varsti küntakse majad põlluks ja neid katab SoyPRO täiuslik vaip. Äärelinna ajalugu, nii tobe ja mööduv kui see olnud oligi, läheb kaduma, tallatud energiaarenduse võidumarsi rataste alla. Väärtuse koha pealt polnud see muidugi mingi eriline kaotus, ent miski selles kustutatud ajas siiski ängistas Lalji’t. Ta püüdis liiga tihti meenutada oma poisipõlve aegset Indiat, et selle kadumise üle rõõmu tunda. Ta läks tolmusest trepist tagasi alla Creo juurde.

„Nägid kedagi?“

Lalji raputas pead. Creo mühatas ja tulistas järjekordset irvikkassi, napilt mööda. Ta tulistas hästi, aga peaaegu nähtamatutele loomadele oli raske pihta saada. Creo pumpas vedrupüssi ja tulistas jälle. „Uskumatu, kui palju irvikkasse siin on.“

„Siin pole kedagi, kes neid hävitaks.“

„Ma peaks nahad kokku korjama ja New Orleansi viima.“

„Mitte minu laeval.“

Paljud võbelevatest kogudest põgenesid nüüd, lõpuks oma vastase olemusest aru saades. Creo pumpas jälle ja sihtis valgusevälgatust kaugemal mööda tänavat.

Lalji vaatas ükskõikselt. „Sa ei saa eales sellele pihta.“

„Sa ainult vaata.“ Creo sihtis hoolikalt.

Nende peale langes vari. „Ära tulista.“

Creo pööras vedrupüssi hooga hääle suunas.

Lalji vehkis Creo poole käega. „Oota! See on tema!“

Uustulnuk oli kõhn vana mees, kiilakas, kui välja arvata rasvane halli- ja pruunisegune juuksetukk, tahumatul lõual tihe hall habemetüügas. Tema keha kattis räpane ja rebenenud kanepiriidest kott ning ta silmis oli selline nukker, paljuteadev pilk, et Lalji’le meenus üks ammu kohatud sadhu, kellel peale tuha polnud suurt midagi seljas olnud – pulstunud juuksed, olematu huvi oma riietuse vastu, silmis kauge pilk, mis tuli valgustatusest. Lalji raputas mälestuse peast. See mees siin ei olnud mingi pühamees. Lihtsalt mees ja pealegi veel geenimuundaja.

Creo võttis uuesti sihikule taamal võbeleva irvikkassi. „Ma saan lõuna pool iga tapetud kassi eest ühe sajalise.“

Vanamees ütles: „Siin ei saa sa mingeid sajalisi.“

„Jah, aga nad on kahjurid.“

„See pole nende süü, et me nad liiga täiuslikuks tegime.“ Mees naeratas kõhklevalt, justkui seda näoilmet katsetades. „Palun.“ Ta kükitas Creo ette maha. „Ära tulista.“

Lalji asetas käe Creo vedrupüssile. „Jäta irvikkassid rahule.“

Creo kortsutas kulmu, ent lasi relvamehhanismil maha kerida, energia vabanes ohkega.

Kalorimees ütles: „Mina olen Charles Bowman.“ Ta vaatas neile ootavalt otsa, justkui eeldades äratundmist. „Ma olen valmis. Ma võin lahkuda.“

Gita oli surnud, selles oli Lalji nüüd kindel.

Aeg-ajalt oli ta teeselnud, et see ei pruugi nii olla. Teeselnud, et ehk oli Gita leidnud uue elu pärast seda, kui tema oli ära läinud.

Aga Gita oli surnud ja nüüd oli ta selles kindel.

See oli üks asi, mille pärast ta tundis salaja häbi. Üks lisadetail tema elus, mis klammerdus ta külge nagu koerasitt kingade külge ja vähendas teda tema enda silmis – nagu siis, kui ta oli visanud kivi ühe poisi pea pihta, ilma igasuguse provokatsioonita, lihtsalt et näha, kas see on võimalik, või siis, kui ta oli kaevanud mullast seemneid ja need ükshaaval ära söönud, liiga nälginud, et neid jagada. Ja siis oli veel Gita. Alati Gita. Et ta oli Gita maha jätnud ja hoopis kalorite lähedale elama läinud. Et Gita oli seisnud sadamakail ja lehvitanud, kui ta laevaga teele asus, samas kui Gita oli see, kes oli maksnud ta pileti hinna.

Ta mäletas, kuidas ta oli väiksena Gitat taga ajanud, järgnenud tema salwar kameezi sahinale, kui Gita tema eest ära jooksis, mustad juuksed ja mustad silmad ja valged, nii valged hambad. Ta mõistatas, kas Gita oli olnud nii kaunis, nagu tema mäletas. Kas Gita õlitatud must pats oli tõesti läikinud nii, nagu ta mäletas, kui Gita oli istunud temaga pimedas ja jutustanud talle lugusid Arjunast ja Krišnast Ja Ramist ja Hanumanist. Nii palju oli kadunud. Mõnikord mõistatas ta, kas ta isegi mäletab Gita nägu õigesti või on asendanud selle mingi Bollywoodi tüdrukuga mõnelt iidselt plakatilt, ühelt selliselt, mida Shriram hoidis oma kerimistöökoja seifis ja kaitses kiivalt valguse ja õhu mõjude eest.

Pikka aega oli ta arvanud, et ta läheb tagasi ja otsib Gita üles. Toidab teda. Saadab raha ja toitu tagasi oma laastatud maale, mis nüüd eksisteeris ainult tema peas, tema unenägudes ja poolärkvel nägemustes kõrbetest, punastest ja mustadest saridest, naistest kesk tolmu ja nende mustadest kätest ja hõbedastest käevõrudest. Ja nende näljast, nii paljud viimastest mälestustest olid näljast.

Ta oli kujutlenud, et smugeldab Gita üle sillerdava mere ja toob ta siia kogu maailma jaoks kaloripõletamiskvoote arvutavate raamatupidajate lähedusse. Kalorite lähedusse, nagu Gita oli öelnud, kunagi väga ammu. Nende meeste lähedusse, kes balansseerisid hinnastabiilsust veamarginaalidega ja kiivalt kaitsesid energiaturge toidukülluse eest. Väikeste jumalate lähedusse, kellel oli rohkem võimu maailm hävitada kui Kalil.

Aga Gita oli nüüdseks surnud, kas siis nälga või haigustesse, ta oli selles kindel.

Ja kas polnud Shriram just selle pärast tema jutule tulnud? Shriram, kes teadis tema minevikust rohkem kui keegi teine. Shriram, kes oli leidnud ta pärast New Orleansi saabumist, ja tundnud temas ära kaasmaalase – mitte lihtsalt teise ammu Ameerikasse asunud indialase, vaid sellise, kes ikka veel rääkis kõrbekülade dialekte ja mäletas nende kodumaad sellisena, nagu see oli olnud enne geenihäkitud kärsakat, keerdlehisuse viirust ja juureroostet. Shriram, kes oli jaganud kohta põrandal, kuni nad mõlemad töötasid kerimiskuurides ainult kalorite eest ja olid selle eest tänulikud, nagu ka nemad ise ei oleks muud kui geenihäkitud elukad.

Muidugi oli Shriram teadnud, mida öelda, et panna ta ülesjõge minema. Shriram oli teadnud, kui väga ta tahtis tasakaalustada tasakaalustamatut.

Nad järgnesid Bowmanile piki tühjade tänavate ja põiktänavate jäänuste, loovides läbi termiitidest puretud puidu haletsusväärse risu, murenevate betoonvundamentide ja roostetanud sarruste, mis olid liiga kasutud, et sealt midagi päästa, ja liiga kangekaelsed, et koost pudeneda. Lõpuks jõudsid nad kahe automobiili paljaks rüüstatud ja roostetanud kereni ning pugesid vana mehe kannul nende vahelt läbi. Kui Lalji ja Creo teisel pool väljusid, ahmisid nad õhku.

Nende pea kohal kõikusid päevalilled. Nende põlvi embas laiade kabatšokilehtede padrik. Tuules kõrisesid kuivad viljakõrred. Bowman vaatas tagasi nende üllatunud ilme poole ja tema naeratus, mis algul oli olnud nii kõhklev ja katsetuslik, laienes vaos hoidmata rõõmust. Ta naeris ja viipas neid edasi, kahlates läbi aia, mis oli täis lilli ja umbrohtu ja saadusi, tema rebenenud kanepiriidest ürp jäi kinni pikkade õitsema hakanud kapsavarte taha ja kleepus võrkmeloni väätide külge. Creo ja Lalji tulid ettevaatlikult läbi selle tihniku, astudes ümber pikkade lillade baklažaanide, ümmarguste punaste tomatite ja tilbendavate oranžide tšillide. Päevalillede vahel sumisesid valjult mesilased, korvid õietolmust rasked.

Lalji peatus vohavate taimede keskel ja hüüdis Bowmanile: „Need taimed. Need ei ole muundatud?“

Bowman jäi seisma ja tuli siis rapsides tagasi, pühkis higi ja taimesodi oma naeruselt näolt. „Noh, muundatud on määratluse küsimus, aga ei, need ei kuulu kalorifirmadele. Mõned neist on koguni algupärased.“ Ta naeratas jälle. „Või piisavalt ligilähedased.“

„Kuidas need elus püsivad?“

„Ahjaa.“ Ta kummardus ja naksas ühe tomati. „Nipponi geenihäkitud kärsakad või keerdlehisus 111.b või ehk cibiscosis bacterium, midagi sellist?“ Ta hammustas tomatit ja lasi mahlal mööda oma halli tüükaga kaetud lõuga alla voolata. „Siin ei ole sadade miilide ümbruses ühtegi pärandkultuuride istandust. See on saareke SoyPRO ja HiGro ookeanis. See on arvestatav barjäär.“ Ta vaatas aeda mõtlikult ja võttis tomatist veel ühe suutäie. „Nüüd, kus teie siia tulite, jäävad muidugi ainult vähesed nendest taimedest ellu.“ Ta noogutas Lalji ja Creo poole. „Te kannate üht või teist nakkust ja paljud nendest haruldustest suudavad ellu jääda üksnes isolatsioonis.“ Ta naksas veel ühe tomati ja ulatas selle Lalji’le. „Proovi.“

Lalji vaatas selle läikivat punast nahka. Ta hammustas tomatit ja tundis magusust ja hapet. Muheldes pakkus ta tomatit Creole, kes võttis sellest suutäie ja tegi vastikusgrimassi. „Ma jään SoyPRO juurde.“ Ta ulatas tomati tagasi Lalji’le, kes sellele ahnelt lõpu peale tegi.

Bowman vaatas Lalji nälga ja naeratas. „Ma arvan, et sa oled piisavalt vana, et mäletada, milline toit vanasti oli. Sa võid siit võtta nii palju kui tahad, enne kui me lähme. See kõik sureb niikuinii.“ Ta pöördus ja kahlas uuesti läbi ülekasvanud aia, lükates kuivi viljakõrsi käskivate käeliigutustega kõrvale.

Aia taga oli kokku varisenud maja, viltu, nagu oleks mõni megadont selle ümber lükanud, seinad sisse rammitud ja väändunud. Sisse varisenud katus oli imelikult kaldus ja maja ühes otsas oli jahe ja sügav tiik, mille pind väreles vesilutikatest. Kusagilt oli toodud vihmaveetoru, mis juhtis vihmavee katuselt tiiki.

Bowman lipsas ümber tiigiserva ja kadus murenevaid astmeid pidi alla keldrisse. Selleks ajaks, kui Lalji ja Creo tema järel alla jõudsid, oli ta vändanud käima taskulambi ja selle tuhm pirn heitis keldrile vilkuvat valgust, kuni selle vedru maha keris. Ta väntas lampi uuesti, otsides midagi, krapsas siis tikku ja süütas laterna. Taht põles taimeõli peal kõrge leegiga.

Lalji vaatas keldris ringi. See oli vähese sisustusega ja niiske. Katkisel betoonpõrandal vedeles paar kaubaalust. Ühes nurgas oli arvuti, mahagonikarva korpus ja tilluke läikiv ekraan, tallalaud kasutamisest kulunud. Ühe seina ääres oli korratu köök, kus sahvririiulitel seisid reas teraviljapurgid ja laest rippusid näriliste eest kaitstuna kotid aiasaadustega.

Mees osutas maas vedelevale kotile. „Minu pagas.“

„Aga arvuti?“ küsis Lalji.

Bowman põrnitses masina poole. „Ei. Mul ei ole seda vaja.“

„Aga see on väärtuslik.“

„Kõik, mida mul vaja läheb, on mu peas. Kõik selles masinas on tulnud minult. Minu rasv põletatud teadmisteks. Minu kalorid tallatud andmeanalüüsiks.“ Ta kortsutas kulmu. „Mõnikord ma vaatan seda arvutit ja kõik, mis ma näen, on kuhtunud mina. Ma olin kunagi paks mees.“ Ta raputas otsustavalt pead. „Ma ei hakka seda taga igatsema.“

Lalji hakkas vastu vaidlema, ent Creo võpatas ja rapsas oma vedrupüssi välja. „Siin on veel keegi.“

Lalji nägi teda samal hetkel, kui Creo seda ütles: nurgas kükitas tüdruk, varjudes peidus, kõhn, tedretähnide ja õhukeste pruunide juustega olevus, silmad pärani. Creo langetas ohates vedrupüssi.

Bowman tegi kutsuva liigutuse. „Tule välja, Tazi. Need on need mehed, kellest ma sulle rääkisin.“

Lalji mõistatas, kui kaua tüdruk oli keldri pimeduses istunud ja oodanud. Ta nägi välja justkui ta oleks keldriga peaaegu ühte sulanud – juuksed sirged, tumedad silmad peaaegu üleni pupillid. Ta nähvas Bowmanile: „Ma sain aru, et siin oled ainult sina.“

Bowmani rõõmus naeratus kadus. „Kas te keerate selle pärast otsa ringi?“

Lalji silmitses tüdrukut. Kas too oli armuke? Laps? Lapsendatud metsik olevus? Ta ei osanud ära arvata. Tüdruk libistas oma käe vana mehe pihku. Bowman patsutas seda rahustavalt. Lalji raputas pead. „Tema on üleliigne. Sinu olen ma nõustunud viima. Valmistasin ette, kuidas sind transportida, kuidas sind piiridel ja kontrollide eest peita.“ Ta viipas tüdruku poole. „Temaga ei ole ma nõustunud. Sinusuguse transportimine on riskantne ja nüüd tahad sa seda riski veel selle tüdrukuga suurendada? Ei.“ Ta raputas otsustavalt pead. „See ei ole võimalik.“

„Mis vahet seal on?“ küsis Bowman. „See ei maksa sulle midagi. Vool kannab meid kõiki. Mul on piisavalt toitu meile mõlemale.“ Ta läks sahvri juurde ja hakkas riiulilt alla tõmbama purke ubade, läätsede, maisi ja riisiga. „Näed, siin.“

Lalji lausus: „Meil on toitu enam kui piisavalt.“

Bowman krimpsutas nägu. “SoyPRO niikuinii?“

„SoyPRO-l pole midagi häda,“ ütles Creo.

Vana mees irvitas ja tõstis üles purgi soolvees hulpivate roheliste ubadega. „Ei, muidugi mitte. Aga inimesele meeldib vaheldus.“ Ta hakkas täitma oma kotti purkidega, asetades need sinna ettevaatliku kõlksuga. Ta kuulis Creo vastikusnorsatust ja naeratas, äkitselt andekspaluv. „No siis kas või kehvadeks päevadeks.“ Ta toppis kotti veel viljapurke.

Lalji lõikas käega läbi õhu. „Küsimus ei ole teie toidus. Küsimus on sinu tüdrukus, ta on risk!“

Bowman raputas pead. „Ei ole risk. Keegi ei otsi teda. Ta võib koguni varjamatult reisida.“

„Ei. Sa pead ta maha jätma. Ma ei võta teda kaasa.“

Vana mees vaatas kõheldes alla tüdruku otsa. Tüdruk vaatas vastu ja tõmbas oma käe ta peost. „Ma ei karda. Ma saan ikka siin elada. Nagu enne.“

Bowman kortsutas kulmu ja mõtles. Lõpuks raputas ta pead. „Ei.“ Ta pöördus Lalji poole. „Kui tema ei saa minna, ei saa ka mina.“ Ta toitis mind, kui ma töötasin. Ma võtsin talt oma uurimistöö jaoks kaloreid, mis oleks pidanud olema tema jagu. Ma võlgnen talle liiga palju. Ma ei jäta teda siinsetele huntidele.“ Ta asetas käed tüdruku õlgadele ja tõmbas ta enda ette, enda ja Lalji vahele.

Creo tegi vastikusgrimassi. „Mis vahet seal on? Lihtsalt võtame ta kaasa. Meil on küllalt ruumi.“

Lalji raputas pead. Tema ja Bowman põrnitsesid teineteist üle keldri. Creo ütles: „Mis siis, kui ta annab meile arvuti? See oleks tasu.“

Lalji raputas kangekaelselt pead. „Ei. Mul on rahast ükskõik. Tema kaasavõtmine on liiga ohtlik.“

Bowman naeris. „Miks tulla kogu see maa, kui sa kardad? Pooled kalorifirmad tahavad mind maha lüüa ja sa räägid siin riskist?“

Creo kortsutas kulmu. „Millest ta räägib?“

Bowmani kulmud kerkisid üllatusest. „Sa ei ole oma partnerile minust rääkinud?“

Creo vaatas Lalji otsast Bowmani otsa ja tagasi. „Lalji?“

Lalji hingas sügavalt sisse, pilk endiselt Bowmanil. „Räägitakse, et ta suudab murda kalorimonopolid. Et ta võib piraatida SoyPRO-d.“

Creo oli hetkeks keeletu. „See on võimatu!“

Bowman kehitas õlgu. „Sinu jaoks ehk küll. Aga asjatundja jaoks? Kes on valmis pühendama oma elu DNA-heeliksitele? Enam kui võimalik. Kui olla valmis põletama sellise projekti nimel kaloreid, raiskama energiat statistika ja genoomianalüüsi peale, tallama arvutit läbi miljonite ja miljonite tsüklite. Enam kui võimalik.“ Ta pani käed ümber kõhetu tüdruku ja tõmbas tolle enda vastu. Ta naeratas Lalji’le. „Niisiis. Kas jõudsime mingile kokkuleppele?“

Creo raputas segaduses pead. „Ma arvasin, et sul on rahaplaan, Lalji, aga see…“ Ta raputas uuesti pead. „Ma ei saa aru. Kuidas kuradi moodi me selle pealt raha teenime?“

Lalji heitis Creole põlgliku pilgu. Bowman naeratas ja ootas kannatlikult. Lalji surus alla tungi haarata latern ja visata see talle näkku. Milline stoiline tüüp, endas nii kindel, nii lojaalne…

Äkitselt ta pöördus ja astus kiirustades trepi poole. „Võta arvuti kaasa, Creo. Kui tema tüdruk mingit tüli teeb, viskame mõlemad jõkke ja tema teadmised jäävad meile alles.“

Lalji mäletas, kuidas ta isa oli oma thali eemale lükanud, teeseldes, et tal on kõht täis, kuigi dal oli ta terastaldrikut vaevu määrinud. Ta mäletas, kuidas ta ema oli pannud tema taldrikule lisasuutäie. Ta mäletas, kuidas Gita oli vaikselt jälginud ja kuidas nad kõik olid siis jalad sirgu ajanud ja pere voodilt maha roninud, osmikus askeldanud ja teda silmnähtavalt ignoreerinud, kuni ta oma lisaportsjonit sõi. Ta mäletas, kuidas roti maitses, kuiv nagu tuhk, ja ikkagi oli ta sundinud end selle alla neelama.

Ta mäletas külvamist. Kuidas nad kükitasid isaga kõrbekuumuses, kollane tolm kõikjal nende ümber, ja matsid seemneid, mille nad olid kõrvale pannud, alles hoidnud, kui nad oleksid võinud need ära süüa, säästnud, kui need oleksid võinud muuta Gita vormikaks ja abielukõlbulikuks – kuidas ta isa naeratas ja ütles: „Nendest seemnetest tuleb sadu uusi seemneid ja siis saame me kõik hästi söönuks.“

„Kui palju seemneid nendest tuleb?“ oli Lalji küsinud.

Ja ta isa oli naernud ja sirutanud käed täiesti laiali ja paistnud nii suur ja võimas oma suurte valgete hammaste ja punaste ja kuldsete kõrvarõngaste ja kurruliste silmadega, kui ta hüüdis: „Sadu! Tuhandeid, kui palvetad!“ Ja Lalji oli palvetanud, Ganeša ja Lakšmi ja Krišna ja Rani ja Rami ja Višnu poole, iga jumala poole, kes talle pähe tuli, koos paljude teiste külaelanikega, kui ta kallas kaevust toodud vett tillukestele seemnetele ja pidas pimeduses valvet, et hinnalisi seemneid öösel välja ei kaevataks ja mõne teise taluniku põllule ei viidaks.

Ta istus seal igal öösel, külmad tähed pea kohal, vaatas seemneridu, ootas, kastis, palvetas päevad läbi, kuni ta isa lõpuks raputas pead ja ütles, et sest pole midagi kasu. Ja ometi oli ta ikkagi lootnud, kuni ta viimaks läks põllule ja kaevas seemned ükshaaval välja. Need olid juba lagunenud, tillukesed mädanenud laibad ta peos. Sama surnud ta peos kui päeval, mil tema ja ta isa olid need külvanud.

Ta oli kükitanud pimeduses ja söönud külmi surnud seemneid, teades, et ta peaks jagama, ent ometi võimetu oma nälga ohjeldama ja need koju viima. Ta kugistas need üksi alla, poollagunenud ja mullaga kaetud: tema esimene tõeline PurCal.

Varahommiku valguses pesi Lalji end oma adopteeritud kodumaa kõige pühamas jões. Ta kastis end üleni Mississippi mudasesse voogu, pestes endalt uneraskuse ja tehes end jumalate eest puhtaks. Ta tõmbas end tagasi pardale, veest libe, aluspüksid tilkusid ta lotendavalt tagumikult, pruun nahk sätendas, ja ta kuivatas end tekil rätikuga, vaadates üle vee, kuidas tõusev päike heidab jõe virvendavale pinnale kuldseid helke.

Kui ta oli end ära kuivatanud, pani ta enne oma altari juurde minekut selga uued puhtad riided. Ta süütas jumalatele lõhnaküünla, asetas Krišna ja tema lauto, heatahtliku Lakšmi ja elevandipeaga Ganeša tillukeste kujukeste ette U-Texi ja SoyPRO-d. Ta põlvitas kujukeste ees, kummardus põrandale ja palvetas.

Nad olid mööda jõge lõunasse triivinud, loovides rahulikult läbi kirgaste sügispäevade ja vaadates, kuidas lehed muudavad värvi ja ilm läheb jahedamaks.

Vaikne taevas oli kõrgunud nende pea kohal ja peegeldunud jõel, muutes Mississippi mudased vood sillerdavalt siniseks, ja nad olid sõitnud mööda seda sinist teed lõunasse, mööda seda suurt jõearterit, kuhu suubusid ojad ja lisajõed ja kokku ühendatud lodjarodud ja kus gravitatsioon tegi ise ära nende lõunasse viimise töö.

Ta oli nende sujuva allavoolu mineku eest tänulik. Esimesed lüüsid olid seljataga ja olles näinud, kuidas nuuskurkoerad ignoreerisid Bowmani peidupaika teki all, hakkas Lalji lootma, et reis ongi nii lihtne, kui Shriram oli väitnud. Sellegipoolest palvetas ta iga päev kauem ja kõvemini, kui intellektuaalomandipatrullid oma kiiretes paatides mööda tuhisesid, ja pani Ganeša kuju ette rohkem SoyPRO-d, lootes meeleheitlikult, et too kui takistuste kõrvaldaja kõrvaldab neid ka edaspidi.

Selleks ajaks, kui ta oma hommikupalvustega ühele poole sai, hakkas ülejäänud laevas elu ärkama. Creo läks tekilt alla ja lontsis kitsasse kambüüsi. Talle järgnes Bowman, kes kaebas SoyPRO üle ja pakkus pärandkoostisaineid, mida Creo vaatas suure umbusuga. Tekil istus Tazi laeva reelingul, õngenöör vees, lootuses saada konksu otsa üks nendest hiiglaslikest letargilistest ElusLõhedest, mis aeg-ajalt jõe soojas hämus vastu laeva kiilu põrkasid.

Lalji sidus laeva lahti ja asus oma kohale roolipinni juures. Ta vabastas väändevedrud ja laev puhises jõevoolu keskele, salvestatud džaulid täppisvedrudest ühtlase voona nirisemas, kui molekulid üksteise järel vabanesid, kindlalt esimesest väändest kuni viimaseni. Ta juhtis nõellaeva õõtsuvate viljalotjade vahele ja lukustas vedrud, lasi laeval triivida.

Kui Bowman ja Creo tagasi tekile tulid, küsis Creo parajasti: „…sa tead, kuidas kasvatada SoyPRO-d?“

Bowman naeris ja istus Tazi kõrvale maha. „Mis kasu sellest oleks? IO-tüübid leiaksid ju põllud üles, küsiksid litsentse näha ja kui neid ei esitata, need põllud ju lihtsalt põletataks maha.“

„Nii et mis kasu sust siis on?“

Bowman naeratas ja esitas hoopis vastuküsimuse. „Mis on SoyPRO kõige väärtuslikum omadus?“

„Selle kõrge kalorisisaldus.“

Bowmani naerulagin kaikus üle vee. Ta sasis Tazi juukseid ja nad vahetasid lõbustatud pilgu. „Sa oled lugenud liiga paljusid AgriGeni reklaame. „Energia kogu maailmale“, tõepoolest. Ah, AgriGen ja nendesugused armastavad sind ilmselt väga. Nii kergesti mõjutatav, nii … sõnakuulelik.“ Ta naeris ja raputas pead. „Ei. Kõrge kalorisisaldusega taimi oskab teha igaüks. Mis veel?“

„Seda ei kahjusta kärsakad,“ ütles Creo ärritunult.

Bowmani näole tekkis kaval ilme. „Jaa, tõele lähemal. Raske on teha taime, mis paneb vastu kärsakatele, keerdlehisusele, roostele, mullabakteritele, mis söövad läbi selle juured … meid vaevavad nüüd nii paljud haigused, nii paljud koletised ründavad meie istutatud taimi, aga mõtle, mis on see asi, mis meile SoyPRO juures kõige rohkem meeldib? Meile, kes me oleme AgriGen, kes „annab energiat kogu maailmale“?“ Ta viipas SuperFlavori logodega kaetud lotjade rodu suunas. „Mis teeb SuperFlavori tegevjuhi seisukohalt nii perfektseks?“ Ta pöördus Lalji poole. „Sina ju tead, indialane, kas pole? Kas mitte sellepärast ei võtnud sa ette kogu seda reisi?“

Lalji vahtis talle vastu. Tema hääl oli kähe, kui ta ütles: „See on steriilne.“

Bowman hoidis hetkeks Lalji pilku. Ta naeratus kustus ja ta langetas pea. „Jah, tõepoolest, nii see on. Geneetiline tupik. Ühesuunaline tee. Me maksame nüüd privileegi eest, mida loodus kunagi pakkus vabalt, vaid veidikese töö eest.“ Ta tõstis pea ja vaatas Lalji’le otsa. „Anna andeks. Ma oleksin pidanud mõtlema. Sa oled ilmselt pidanud tundma meie raamatupidajate optimaalse nõudluse prognooside mõju karmimalt kui enamik meist.“

Lalji raputas pead. „Sa ei saa vabandada.“ Ta noogutas Creo poole. „Räägi talle kõigest. Räägi talle, mida sa oskad teha. Mida mulle räägiti, et sa oskad teha.“

„Mõnedest asjadest on ehk parem mitte rääkida.“

Lalji ei andnud järele. „Räägi talle. Räägi mulle. Veelkord.“

Bowman kehitas õlgu. „Kui sina teda usaldad, pean ka mina teda usaldama, eks?“ Ta pöördus Creo poole. „Irvikkasse tead?“

Creo urahtas põlglikult. „Kahjurid.“

„Jajah, iga tapetu eest sajaline. Mul läks meelest. Aga mis teeb meie irvikkassidest säherdused kahjurid?“

„Nad ajavad karva. Tapavad linde.“

„Ja?“ utsitas Bowman.

Creo kehitas õlgu.

Bowman raputas pead. „Mõelda, et sinusuguste nimel raiskasin ma oma elu teadustööle ja oma kalorid arvutitsüklitele.

Sa nimetad irvikkasse nuhtluseks ja nad tõepoolest on seda. Mõned rikkad tellijad, kelle kinnisideeks oli Lewis Carroll, ja korraga on nad kõikjal, sigivad pärandkassidega, tapavad linde, uluvad öösiti, ent mis kõige tähtsam, nende järglased on hämmastaval üheksakümne kahel protsendil juhtudest absoluutselt puhtatõulised irvikkassid. Me loome uue liigi evolutsioonilise aja mõttes ühe hingetõmbega ja meie laululinnud kaovad peaaegu sama kiiresti. Veel täiuslikum kiskja, ent mis kõige tähtsam – selline, kes levib.

SoyPRO või U-Texi puhul võivad kalorifirmad taimed patentida ja kasutada intellektuaalomandipolitseid ja sensibiliseeritud koeri oma omandi välja nuhkimiseks, aga isegi IO-tüübid suudavad kontrollida ainult teatud arvu aakreid. Mis veel tähtsam, need seemned on steriilsed, lukus kast. Mõned võivad ju varastada siit ja sealt, nagu sina ja Lalji teete, aga kokkuvõttes olete te vaid väike kulurida bilansis, mis on kasumist tiine, sest mitte keegi peale kalorifirmade ei saa taimi kasvatada.

Aga mis saaks siis, kui me lisaksime SoyPRO-le ühe uue tunnuse, salaja, nagu mees, kes ronib oma parima sõbra naise otsa?“ Ta viipas käega jõge ääristavate roheliste põldude poole. „Mis siis, kui keegi poetaks moondavat õietolmu nendele kroonijuveelidele, mis meid ümbritsevad? Enne kui kalorifirmad koristavad saagi ja veavad sellest saadud seemned oma võimsate klipperilaevastikega üle kogu maailma, enne kui litsentseeritud diilerid tarnivad patenditud viljaseemned oma klientidele. Missuguseid seemneid nad siis küll tarnivad?“

Bowman hakkas tunnuseid sõrmedel üles lugema. „Vastupidavad kärsakale ja keerdlehisusele, jah. Kõrge kalorisisaldusega, jah, otse loomulikult. Geneetiliselt erinevad ja seetõttu mittepatenditavad?“ Ta naeratas korraks. „Võib-olla. Aga mis kõige parem, viljakad. Uskumatult viljakad. Täis aretuspotentsiaali.“ Ta nõjatus ettepoole. „Kujuta seda ette. Seemneid levitavad üle kogu maailma needsamad mölakad, kes neid alati on nii kiivalt oma taskus hoidnud. Seemneid, mis kibelevad paljunema, kibelevad tootma omaenda imelist järelkasvu, mis on täis sedasama õietolmu, mis kroonijuveelid üldse kõigepealt ära rikkus.“ Ta plaksutas käsi. „Ah, mis tore nakkus see oleks! Ja kuidas see leviks!“

Creo jõllitas teda, ilme moondumas õuduse ja lummuse vahepeal. „Sa oskad seda teha?“

Bowman naeris ja lõi jälle käsi kokku. „Minust saab uus Johnny Appleseed.“

Lalji ärkas äkitselt. Jõe pimedus tema ümber oli peaaegu täielik. Viljalotjadel kumasid mõned üleskeeratavad leedmajakad, mida toitis veevoolu tõmme vastu nende kohmakaid keresid. Vesi loksus vastu nõellaeva külgi ja kallast, kuhu laev oli kinni seotud. Tema kõrval tekil lebasid tekkidesse mähkunult teised.

Miks oli ta ärganud? Kauguses tegeles paar külakukke pimeduses võistukiremisega. Kusagil haukus koer, ärritunud mis iganes salajase lõhna või heli peale, mis koeri ehmatavad ja oma territooriumi kaitsma panevad. Lalji sulges silmad ja kuulatas jõe kerget lainetust, kauge küla hääli. Kui ta pingutas, suutis ta peaaegu ette kujutada, et lamab ühe teise küla varajases koidikus, kaugel eemal ja ammu kadunud.

Miks oli ta ärkvel? Ta avas uuesti silmad ja tõusis istukile. Ta pingutas pimeduses silmi. Mustava jõe taustale ilmus vari, vaevu nähtav liikuv laik.

Lalji raputas Bowmani, kattis teise käega ta suu. „Mine peitu!“ sosistas ta.

Üle nende libisesid valgusvihud. Bowmani silmad läksid suureks. Ta rapsas tekid maha ja kadus käpuli trümmi suunas. Lalji tõmbas Bowmani tekid enda omade juurde, et varjata magajate arvu. Valgusvihud sähvisid eredalt, libisesid üle teki, naelutasid nad paigale nagu putukad kollektsioonitahvlil.

Intellektuaalomandilaev jättis hiilimise, vabastas vedrud ja tuhises nende poole. See põrkas vastu nõellaeva ja kiilus selle vastu kallast. Pardale kargas kolm meest ja kaks koera.

„Säilitage rahu! Hoidke käed nähtaval!“

Silmipimestavalt eredad taskulambivihud sõelusid üle teki. Creo ja Tazi rabelesid tekkidest välja ja tõusid ehmunult püsti. Nuuskurkoerad urisesid ja kiskusid rihmade otsas. Creo taganes, käed kaitseks ees.

Üks IO-tüüpidest libistas taskulambivihuga üle nende. „Kes on selle laeva omanik?“

Lalji hingas sisse. „Mina. See on minu laev.“ Valgusvihk pöördus tagasi ja paistis talle otse silma. „Kas me oleme teinud midagi valesti?“

Juht ei vastanud. Teised kaks hargnesid tekil, vehkides oma lampidega üle laeva, otsides tekil inimesi. Lalji taipas, et erinevalt juhist olid need vaid poisikesed, vaevu nii vanad, et üldse vuntse või habet kasvatada. Lihtsalt udemetes poisikesed, kes kandsid vedrupüsse ja turvist, mis aitas neil ülbelt poosetada.

Kaks neist läks koertega trepi poole ja kinnitatud IO-laevalt hüppas pardale neljas. Taskulambivihud kadusid nõellaeva sisemusse, heites trepiavast ähvardavalt kõrguvaid varje. Creol oli kuidagi õnnestunud taganeda vastu nõellaeva vedrupüsside peidupaika. Ta käsi puhkas justkui juhuslikult kinnitusklambrite kõrval. Lalji astus sammu kapteni poole, lootes Creo impulsiivsusest ette jõuda.

Kapten pööras valgusvihu temale. „Mida te siin teete?“

Lalji peatus ja laiutas abitult käsi. „Mitte midagi.“

„Mitte midagi?“

Lalji mõistatas, kas Bowman oli jõudnud end korralikult ära peita. „See tähendab, me oleme siin lihtsalt ankrus, et magada.“

„Miks te ei peatunud Willow Bendi juures?“

„Ma ei tunne jõe seda osa hästi. Hakkas pimedaks minema. Ma ei tahtnud lotjade vahele jääda.“ Ta mudis käsi. „Ma olen antiigikaupmees. Me käisime põhjas vanades aedlinnades. See ei ole ebaseaduslik…“ Teda katkestas hõige altpoolt. Lalji sulges kahetsuses silmad. Mississippist saab tema matusejõgi. Ta ei jõua kunagi Gangesele.

IO-mehed tirisid Bowmani tekile. „Näe, mis me leidsime! Üritas end teki all ära peita!“

Bowman püüdis end neist lahti raputada. „Ma ei tea, millest te räägite…“

„Jää vait!“ Üks poisikestest lõi Bowmanile nuiaga kõhtu. Vana mees tõmbus kõverasse. Tazi sööstis nende poole, ent kapten krabas ta kinni ja hoidis teda kindlalt, suunates valgusvihu Bowmanile. Ta ahmis õhku.

„Pange ta raudu. Me tahame teda. Võtke teised sihikule!“ Vedrupüssid tõusid. Kapten põrnitses Lalji’t. „Antiigikaupmees. Ma peaaegu uskusin sind.“ Oma meestele ütles ta: „Ta on geenimuundaja. Ammusest ajast. Kontrollige, kas pardal on veel midagi. Diske, arvuteid, pabereid.“

Üks neist vastas: „All on üks tallalauaga arvuti.“

„Tooge see ära.“

Mõne hetkega oli arvuti tekil. Kapten vaatas oma vange. „Pange nad kõik raudu.“ Üks IO-poisikestest sundis Lalji põlvili ja hakkas teda läbi otsima, nuuskurkoer urises nende peale.

Bowman ütles: „Mul on tõesti väga kahju. Võib-olla on see mingi eksitus. Võib-olla…“

Äkitselt kapten karjatas. Meeste taskulambivihud pöördusid hääle suunas. Tazi rippus hammastega kapteni käe küljes. Kapten raputas teda justkui koera, püüdes teise käega oma vedrupüssi haarata. Ühe lühikese viivu jõllitasid kõik tüdruku ja temast palju suurema mehe vahelist kähmlust. Keegi – Lalji arvates üks IO-meestest – naeris. Siis rapsas kapten Tazi käe küljest lahti ja sai kätte oma püssi, siis kostis ketaste terav vihin. Taskulambid kukkusid kolinal tekile ja veeresid ringi, heites siia ja sinna suvalisi valgusvihke.

Läbi pimeduse vihises veel kettaid. Veerevas valgusvihus oli näha, kuidas kapten kukkus vastu Bowmani arvutit pikali, hõbedased kettad turvisest turritamas. Tema ja arvuti libisesid tahapoole. Pimedus. Plärtsatus. Koerad ulgusid, kas vabaks lastud või rünnates või vigastatud. Lalji viskus pikali ja surus end vastu tekki, kui metall üle tema pea vihises.

„Lalji!“ Creo hääl. Üle tekilaudade libises püss. Lalji roomas selle heli suunas.

Üks valgusvihkudest oli paigale jäänud. Kapten oli istukil, tema lõuast nõrgusid tumedad verenired. Ta tõstis püssi ja sihtis Tazit. Bowman sööstis valgusvihku, kaitstes tüdrukut oma kehaga. Ta tõmbus kägarasse, kui kettad teda tabasid.

Lalji sõrmed puudutasid vedrupüssi. Ta kobas pimeduses selle järele ja sai selle kätte. Ta pumpas korra, sihtis sammuhelide suunas ja lasi vedrupüssil vihiseda. Ühe IO-mees – poisike – tema kohal langes, verine, tekile kukkudes juba surnud.

Kõik jäi vaikseks.

Lalji ootas. Mitte miski ei liikunud. Ta ootas veel, sundis end hingama vaikselt, pingutas silmi, et näha varjudesse, mida taskulambid ei valgustanud. Kas ta oli ainus ellujäänu?

Üksteise järel said ülejäänud taskulambid tühjaks ja kõik sumbus pimedusse. Intellektuaalomandilaev põksus kergelt vastu nõellaeva. Kerge briis sasis jõe pajuseid kaldaid, tuues endaga kalade ja rohu mudast lõhna. Rohutirtsud siristasid.

Lalji tõusis püsti. Ei midagi. Ei mingit liikumist. Ta luukas aeglaselt üle teki. Ta oli kuidagimoodi oma jala välja väänanud. Ta kobas ühe taskulambi järele, leidis selle metalliläike järgi üles ja keris käima. Ta lasi vilkuva valgusvihuga üle teki.

Creo. Suur heledapäine poiss oli surnud, ketas kõris kinni. Purustatud arterist kogunes ta kõrvale vereloik. Natuke eemal lebas Bowman, ketastest ribadeks lastud, veri igal pool. Arvutit polnud näha, ilmselt üle parda. Lalji kükitas ohates laipade kõrvale maha. Ta tõmbas Creo verised patsid ta näo eest kõrvale. Poiss oli olnud kiire – nii kiire, kui ta uskus end olevat. Kolm turvises IO-meest ja koerad veel pealekauba. Ta ohkas veelkord.

Kuskilt kostis nuuksatus. Lalji suunas oma taskulambi selle poole, kartes, mida ta eest leiab, ent nägi vaid, kuidas tüdruk, pealtnäha vigastamata, Bowmani laiba juurde roomab. Ta tõstis korraks pilgu Lalji pimestavasse valgusvihku, ent siis põlvitas teda eirates Bowmani kohale. Ta nuttis, aga surus siis nuuksed alla. Lalji lukustas taskulambi vedru ja lasi pimedusel üle nende langeda.

Ta kuulatas uuesti öö hääli, palvetas Ganeša poole, et jõel poleks veel kedagi. Ta silmad kohanesid. Pimeduses eristus keset vedelevaid laipu põlvitava leinava tüdruku kogu. Ta raputas pead. Nii palju surnuid mõtte nimel, et sellisest mehest nagu Bowman võiks kasu olla. Milline raiskamine. Ta kuulatas, kas keegi on lärmi kuulnud, aga kõik oli vaikne. Paistis, et see oli olnud üksik patrull, teistega koordineerimata. Halb õnn, muud ei midagi. Üks killuke halba õnne, mis lõhkus hea õnne jada. Jumalad on tujukad.

Ta luukas nõellaeva sildumisköie juurde ja hakkas seda lahti siduma. Tazi tuli talle palumata appi ja kohmitses väikeste kätega sõlmede kallal. Lalji läks roolipinni juurde ja vabastas väändevedrud. Laev võpatas, kui kruvid tööle hakkasid, ja nad sööstsid jõe pimedusse. Ta lasi vedrudel tund aega käia, raisates džaule, sest tahtis tapmispaigast võimalikult kaugele saada, leidis siis abaja ja pani laeva ankrusse. Pimedus oli peaaegu täielik.

Pärast laeva kinnitamist otsis ta välja mõned raskemad esemed ja sidus need IO-meeste pahkluude külge. Ta tegi sama koertega ja hakkas siis laipu üle teki ääre lükkama. Vesi neelas need kiirelt alla. Tundus sündsusetu need nii hoolimatult vette visata, ent tal ei olnud mingit kavatsust nende matmisele aega raisata. Kui hästi läheb, hulbivad laibad vaikselt vee all, kuni kalad need puhtaks nokivad ja need koost lagunevad.

Kui IO-mehed olid vette lükatud, peatus ta Creo kohal. Nii imeliselt kiire poiss. Ta lükkas Creo üle parda, soovides, et oleks saanud talle matusriida ehitada.

Lalji hakkas tekki verest puhtaks küürima. Kuu tõusis ja kallas nad üle kahvatu valgusega. Tüdruk istus oma eestkostja laiba kõrval. Lõpuks jõudis Lalji tekipesuga temani. Ta põlvitas tüdruku kõrvale maha. „Sa saad aru, et peame tema ka jõkke viskama?“

Tüdruk ei vastanud. Lalji võttis seda kui nõusolekut. „Kui tahad midagi tema asjadest endale jätta, peaksid selle nüüd võtma.“ Tüdruk raputas pead. Lalji pani kõheldes käe tema õlale. „Jõkke maetud saada ei ole mingi häbiasi. Minna sellisesse jõkke nagu see siin on pigem hoopis au.“

Ta ootas. Viimaks tüdruk noogutas. Lalji tõusis püsti ja lohistas laiba laeva reelingu äärde. Ta sidus sellele raskused külge ja tõstis selle, jalad ees, üle reelingu. Vana mees libises ta käte vahelt jõkke. Tüdruk vahtis vaikides kohta, kus Bowman oli vette kadunud.

Lalji lõpetas küürimise. Hommikul peab ta uuesti pesema ja plekid liivaga üle hõõruma, aga seniks piisab. Ta hakkas ankruid sisse hiivama. Hetke pärast oli tüdruk tal jälle abiks. Lalji istus roolipinni juurde. Milline raiskamine, mõtles ta. Milline tohutu raiskamine.

Aeglaselt tõmbas jõgi nad sügavamale voolu keskele. Tüdruk tuli ja põlvitas tema kõrvale. „Kas nad tulevad meid taga ajama?“

Lalji kehitas õlgu. „Kui hästi läheb, siis mitte. Nad otsivad midagi suuremat, mis suudaks nii mitu nende meest kaduma panna. Meid on nüüd ainult kaks, me oleme nende jaoks väga väikesed tähtsusetud kalad. Kui hästi läheb.“

Tüdruk noogutas seda seedides. „Ta päästis mu. Muidu oleksin ma praeguseks surnud.“

„Ma nägin.“

„Kas sa külvad tema seemned maha?“

„Kui enam ei ole teda, kes seemneid teeks, ei ole ka kedagi, kes need maha külvaks.“

Tazi kortsutas kulmu. „Aga meil on ju nii palju.“ Ta tõusis püsti ja lipsas alla trümmi. Kui ta tagasi üles tuli, oli tal kaasas Bowmani toiduvarude kott. Ta hakkas sellest purke välja võtma: riis ja mais, sojaoad ja nisuterad.

„See on ju toit,“ protesteeris Lalji.

Tazi raputas kangekaelselt pead. „Need on tema Johnny Appleseedi seemned. Ta ei lubanud mul sulle öelda. Ta ei uskunud päriselt, et te meid kohale viite. Mind kohale viite. Aga sina saad ka need maha külvata, eks?“

Lalji kortsutas kulmu ja võttis maast ühe maisipurgi. Terad istusid purgis tihedasti koos, sajad terad, kõik patenteerimata, kõigis geneetiline nakkus. Ta sulges silmad ja kujutles põldu, sadu ridu rohelisi sahisevaid taimi, ja oma isa, kes naerab, käed laiali sirutatud, ja hüüab: „Sadu! Tuhandeid, kui palvetad!“

Lalji surus purgi rinna vastu ja aeglaselt levis üle ta näo naeratus.

Nõellaev jätkas reisi allavoolu, tähtsusetu pude Mississippi laias voos. Selle ümber kõrgusid loendamatud viljalodjad ja nad kõik triivisid läbi viljaka sisemaa lõunasse New Orleansi poole, värava poole, mis viib suurde laia maailma.

Üle ilmapiiri - osa 4 (Osvald Soobel)

See on Osvald Soobli romaani „Üle ilmapiiri“ neljas osa. Päris uutel lugejatel soovitab toimetus alustada lugemist esimesest osast https://www.ulmeajakiri.ee/?jarjejutt-ule-ilmapiiri---osa-1

8. Mari läks koju

Lennukauto „Pingviin“ lendas põhja poole, Mari vaatas veel korraks üle õla aknanurgast välja, kõrbesse jäänud emalaeva poole. Päike oli madalal idas, Sahara kõrbes oli algamas uus päev. Ka Eestis pidi sel juhul hommikupoolik olema. Kuhu kõigepealt lennata? Loomulikult tahtis Mari väga Tõnut näha. Aga isa ja ema? Äkki on isa taas vaba? Ehk lasi Eesti vabariik nõukogude sõjaväelast rünnanud mehe ennetähtaegselt vabaks? Peale hiidkärpide juurde asumist oli Mari kaks korda käinud maal vanaema juures ja mõlemad korrad olid lõppenud kokkupõrkega nõukogude eriväelastega. Viimasel korral oli isa rünnanud ohvitseri, kes Laptoni poole põgenevat Marit tulistas, ja peksnud selle vigaseks. Sellest päevast alates polnud Mari söandanud vanematega kontakti otsida. Kui kaua juba? Seitse, kui mitte lausa kaheksa aastat! Kärpide juures elades oli ajaarvamine sassi läinud, Mari ei olnud enam endas kindel. Mari väänas end istmel, katsetades, kas see aastatetagune vigastus end endistviisi tunda annab, kuid ei. Peale allakukkumist Argeelil ta seda valu tundnud ei olnud. Kuid tal oli üks uus meeldiv tunne. Mari tundis taas, et tal on kodu. Ja see ei ole mitte Ra korter Pluutol ega eluruumid Gorti baasi kasvuhoonete juures ega ka tähelaev Nemesis. See oli koht, kus ta elas enne kärpidega kohtumist, see oli terves universumis täiesti ainulaadne koht. Kodu. Vanemad. Õde Liis. Ükskõik, kui kaugel Mari ka ei käinud ega olnud, ühel päeval ta lihtsalt pidi tagasi pöörduma. Mis on vahepeal juhtunud? Nõukogude sõjavägi on läinud. Ilmselt ei ole enam kedagi, kes teda niimoodi ründaks, nagu 8 aastat tagasi. Kui palju isale mõisteti? Kas vahepealne impeeriumi lagunemine ja uue võimu tulek muutis midagi ka tema elus? Mari tundis selja taga Orkaani, admirali, Pluuto lahingulennukeid ja ristlejaid. Vaevalt keegi söandas teda rünnata või häirida. Kodus võis käia samamoodi rahulikult ja julgelt, nagu ta Tõnu juures oli käinud. Miks ta küll varem seda ei teinud? Aastatetagune kuulihaav rinna all andis siiski tunda.

Pingviin laskus mõnekümne meetri kõrgusele Vahemere lainete kohale, Mari hoidis kiirust mõõdukalt allpool helibarjääri ning võttis suuna Bosporuse väina peale. Valligi kergitas pead ja vaatas välja, suure kiirusega mööduvat ja hommikupäikeses sillerdavat merd ja kaljuseid saari taamal. Maa oli ilus. Uskumatult ilus. Kõige ilusam paik kogu universumis. Mari silma välgatas päikesekiir, mis peegeldus ühelt rubiinilt Filifjonka sõrmuse pealt. Korraks tekkis kahtlus, kas Mari on ikka tagasi, kas Maa pole vahepeal suureks Muumioruks muutunud. Mari mõtles juba hakata galaktika kaarti ja aega võrdlema, ent siis märkas ta eemal suurt kruiisilaeva ja suunas Pingviini sinnapoole. Möödavilksataval päikesetekil paistis päevavarjusid, lamamistoole, poolpaljaid inimkehi, päikeseprillidega nägusid. Midagi polnud muutunud, Maa oli endine, õhustik tuttav ja kodune. Mari oleks kohe tundnud, kui ta oleks Maa asemel tagasi Muumiorgu sattunud.

Kommunikaator helises.

Mari avas sideaparaadi ja kuulis kohe admirali häält: “Kuule, Mari, mis suhe sul viimasel ajal Vikiga oli?”

Admiral oli siis oma raportite lugemisega Viki pahandusteni jõudnud. Kas ta kutsutakse nüüd tagasi Orkaanile, ülekuulamistele?

Mari mõtles natuke. “Ei oskagi öelda, ei suhelnud temaga palju. Oleks tahtnud rohkem suhelda, aga tööd oli palju ja me töötasime teineteisest nii kaugel…”

“Kuidas ta meeleolu oli?”

“Kurb. Nukker. Kartis midagi,” vastas Mari juukseid sättides.

“Kas ütles ka, mida ta kardab või miks ta kurb oli?”

“Ei öelnud, ma proovisin pinnida küll, aga ta ei vastanud, ütles vaid, et ma saan hiljem teada.”

“Aga varasemast ajast? Kas ta kaebas midagi, et talle tehakse ülekohut või et ta tahaks kärpidele halba?”

“Ei mäleta midagi sellist. Aga paistis, et ta hoidis midagi eneses, ta ei kurtnud, tegi tööd, mis vaja, aga oli samas kuidagi nukker ja hoidis omaette. Mina küll kahtlustada ei oska. Kas pean tagasi pöörduma?” küsis Mari.

“Ei, ei ole vaja, peaasi, et sa mul ära ei kao. Nojah, eks see ole üks ütlemata kummaline lugu. Miks ta ometi nii tegi, ei tea. Ei teagi, kust otsast edasi uurida. Äkki luure selgitab midagi Ge kaudu välja. Väga segane lugu.”

“Aga küsi Kai käest. Äkki tema teab midagi? Kai ka suhtles Vikiga,” pakkus Mari.

“No Kai on omaette nähtus, ühel hetkel tundub, et ta varjab midagi, samas paistab, et ta tõesti ei tea midagi. Ja need Ra jutud hirve haavata saamisest ja haihtumisest… Ei taha mõeldagi kohe,” ohkas Tah.

“Sa lased ta siis minuga Maale elama?”

“Ilmselt küll. Aga biolabor peaks temaga veidi tegelema enne. Saad ju isegi aru.,” kurtis admiral.

“Peaasi, et te talle haiget ei teeks,” vastas Mari.

“Vist ei ole mõtet jah, kui Lani jutt tõele vastab. Ja see haihtumine Laptoni pardalt. Tegime koos Raga selle ajaliselt selgeks, millal see aset leidis, mis mehhanismid laevas liikusid ja kus laevasolijad parasjagu viibisid. Kai haihtumine sealt kuhugi ei tea mis dimensiooni on dokumenteeritud. Päris hull lugu,” kostis kuularist käre hääl.

“Mis ma siis teen? Tulen tagasi?” pakkus Mari.

“Ei,” ohkas admiral. “Mine korralda oma asju, ma katsun siitpoolt midagi ajada ja toimetada. Aga ära kao. Seda Viki asja me siin alles juurdleme, äkki tekkib veel küsimusi.”

“Loomulikult ma ei kao ära, olen paratamatult teiega seotud, elagu ma Maal või Pluutol.”

Järgnes pikem vaikus, Mari vajutas kommunikaatori kinni. Pingviin oli jõudnud Bosporuse väina kohale, kahel pool paistsid kaljused kaldad, meri oli tihedalt täis mitmesuguseid ja mitmes suuruses laevu.

Tagasitulek oli paistnud nii helge ja ilus, Mari oli selle saginas Viki mured sootuks unustanud. Seda šokeerivam admirali kõne aga oli. Meri Pingviini akna taga paistis jälle kauge, laevad elasid oma elu ega tahtnud midagi maavälisest lennukautost teada. Mari oli oma muredega üksi. Kõik, mis temaga oli juhtunud, tuli temaga igale poole kaasa. Ikka tundis ta Lani hingust enese kuklas, lennaku ta Musta mere kohal või magagu Tõnu kaisus. Admiral paistis küll tore ja mõistlik, ent ikkagi tundis Mari, et midagi on seal valesti.

Miks ikkagi Viki niimoodi tegi? Mida ta üleüldse tegi? Äkki ei teinudki midagi, murdis niisama kuhugi keelatud andmebaasi sisse ja sai teada midagi kohutavat? Äkki kartis ta seda? Ei, Lan väidab, et vahendas andmeid Gele. Jah, ta vassis Monstrumi kaamerate stereojuhtimise programmi koodidega, lendas läbi atmosfääri selle asemel, et rahulikult ballistilisel trajektooril Mariga kaasa lennata… Küllap Lanil ikka õigus oli. Miks Viki ometi nii tegi? Väidetavalt murdis raamatukokku ka sisse ja vahetas andmebaasis novelli “Filifjonka, kes uskus katastroofe” teksti miski religioosse ettekuulutuse vastu. Miks ometi just sellise novelli teksti, mis Filifjonkast rääkis? Ja nemad käisid ajamasinaga Muumiorus ja kohtasid just Filifjonkat. Kas see oli lihtsalt juhus? Viimast korda, kui Mari Vikit nägi, ütles ta, et ta on viimane. Selles religioosses tekstis – kuidas Ra seda nimetas? Ge raamat? – oli samuti juttu kellestki Viimasest, kes toob ära Püha Kristallkärbi. Ja Viki ei olnud antiloop. See oli Marile selgemast selgem, väliselt oli Viki küll Ge antiloobile väga sarnane, aga kui tähelepanelikumalt jalgu ja hambaid vaadata, oli selgelt näha, et nad ei olnud samast liigist. Kes ta ometi on? Marile meenus veel see kummaline uni Orkaani hospidalis, kus ta tunnetas ühe salapärase olendi lähedalolu, kelles ta pärast Filifjonka ära tundis. Mõistusega antiloop, kes ei olegi antiloop ja kes teab mingit kohutavat saladust. Filifjonka. Kai ka! Ei, need ei olnud hiidkärbid, kes seda ängi tekitasid, hiidkärbid olid siin tühised. Siin oli miskit muud, määratult suuremat ja võimsamat, miskit sellist, mis paistis läbi Filifjonka pilgu. Mari tundis, et see salapärane Miski oli kogu aeg olemas olnud, Mari polnud teda vaid tunnetanud, see Miski polnud tähelepanu äratanud. Ent nüüd oli see Miski liikuma hakanud. Hakanud midagi tegema või oli hakanud selle Miski sees midagi liikuma. Vääramatult ja armuheitmatult…

Mari teadis, et ta ei saa selle eest põgeneda, ta oli selles lootusetult sees. Korra oli ta kahetsenud, et Kai Orkaanile oli jäänud, nüüd aga tundis ta, et tahab kõigest üleloomulikust võimalikult kaugele hoida. Ta tahtis sellest kõigest puhata! Ta tundis, et ta peab minema natukeseks ajaks, kasvõi mõneks päevakski, oma pere juurde, meenutama vanu aegu ja end kõigest kärpide, Kai ja Filifjonkaga seonduvast välja lülitama. Tüdruk vajas puhkust.

Pingviin jõudis Ukraina kohale. Mari vaatas jälle kord punaseid rubiine sõrmusel ja mõtles korra sõrmust Pingviini pardalaekasse panna. Aga Filifjonkas oli ta tundnud midagi nii helget ja kirgast, alati, kui see meelde tuli, rahunesid Mari mõtted, murepilved eemaldusid, Marile meenus jälle kodu. Taas paistis taevas kutsuvalt sinine, kevadised viljapõllud ja metsad pehmed ja rohelised, justkui ootasid eksinud maalast oma kaissu. Ehk saab Mari tõesti puhata, ehk ei ole vaja admiralil või Kail talle jälle helistada.

Aga mis teda ees ootab? Kas ema ja õde Liis elavad ikka endiselt Kivi tänaval? Mis isast saanud on? Mis on neist üldse saanud, kas ta neid enam äragi tunneb? Kaheksa aastat on ju möödunud! Kas ema Mari üldse ära tunneb? Mari vaatas üle õla hobuse poole. Valli vaatas mõtlikult mööduvaid maastikke, Mari ei osanud praegu aimata, millest hobune mõtleb. Ootusärevust ja rõõmu peatsest rohelusse pääsemisest ta silmist praegu ei paistnud. Kui ka Mari ema oma tütart ära ei tunne, siis vähemalt Valli tunneb ta kindlasti ära. Mis Liisist saanud on? Kas ta on ikka veel üks väike tüütus? Kas ikka veel hakkab Mari kallal tema priskuse pärast norima? Ei saa enam, pole enam eriti midagi, mille kallal norida! Ja ta ei saa olla enam väike, ta on ju Marist ainult kaks aastat noorem. Äkki on juba abielus ja üldse kodunt ära läinud? Vaevalt küll, ta peaks praegu alles keskkooli lõpetama, mõtles Mari kiirelt arvutades.

Pingviin läbis pilverünkaid, akna taga vaheldus valge, sinise ja altpoolt paistva roheluse värvide mäng. Mari lükkas rooli ette, vältimaks ohtlikku lähenemist lennukile. Kaart näitas juba, et Pingviin lendas Balti riikide õhuruumis. Mari tõusis veel kõrgemale ja jälgis passiivradari näitusid. Ei ühtki raketikompleksi sihtimissignaali ei tulnud enam, mitte miski ei sundinud teda laskuma puulatvade kohale allapoole radarite nägemisulatust, nagu ta mõned korrad Ukraina kohal oli sunnitud tegema. Tundus siiski, et kaks lennukit jälitavad teda. Mari ei lasknud ennast sellest segada, jätkas lendu kiirusega allpool helibarjääri.

Olgugi, et vene sõjavägi oli läinud, tekkis Maris ikkagi kahtlus, et kuidas ta Maa võimudega suhtlema hakkab. Mida ütleb liikluspolitsei Pingviini kohta, mida veterinaarametkonnad Kai kohta – olgugi, et hirv oli kodustatud ja paks, oli ta võimude jaoks ikkagi metsloom, keda tavakodanikud ei tohi pidada. Tavakodanikud? Ei, Mari ei saanud iialgi enam tavakodanikuks. Mis teda ometi ees ootab? Kas ta üldse saabki enam rahulikult Tõnu vanaisa juures maal elada või surutakse ta kuhugi eriteenistuste tähtsate härraste hulka hiidkärpide tsivilisatsiooni tutvustama?

Lennukid kiirendasid lähemale, arvuti näitas sihtimisradarite signaale. Sõjalennukid. Samuti tuli neilt mitmesuguseid raadiosignaale. Mari jätkas mõned minutid endisel kursil, siis aga teatas arvuti äkki maalaste õhk-õhk rakettide signaalidest. Tüdruk tõmbas rooli sülle ja andis ioonmootoritele kõvasti võimsust. Mõnekümne sekundiga oli Pingviinil neli helikiirust sees ja suund poolkaldu taeva poole. Lennukid jäid kaugele maha ja rakettide märke Pingviini radarile ei ilmunud. Mari tõmbas ioonmootorite kontrollerid kinni ja lasi Pingviinil ballistilisel trajektooril Eestile lähemale hüpata. Ei lasta ikka rahus läbi pilvede lennata, ikka tuli puulatvade kohale laskuda.

Kuhu Pingviin langes üldse? Kaart näitas, et kohe ületatakse Eesti piir. All olid mõnekümnemeetrised mäed ja järvesilmad, omamoodi huvitav oli nende mägede vahel loogelda. See pidi olema juba Haanja kõrgustik.

“Valli! Me oleme kodus! Kas sa tead, mis asi on kodu?” küsis Mari elevusega. “See siin on Tartu maantee!”

Mari aeglustas lennukautot, tõmbas järjest üle lülitite, käivitades püstmootorid ja lasi rattad välja. Pingviin laskus asfaldile, tõmbas tiivad sisse, kere alt tõusis tagatulede paneel, mis varjas ioonmootorite düüsid. Paneeli keskel ilutses number PLUUTO1. Ammu polnud Mari maanteel autoga sõitnud, ta mäletas lapsepõlvest, et see oli tore. Mis siis, et tol ajal vaatas ta tagaistmel aknast välja ja nüüd oli rooli taga. Aga valgus ja üle juhtimispuldi ning kõrvalistme pruunika polstri jooksvad varjud olid endised. Nagu ka klaaside taga mööduv rohelus, põllud ja majad. Ta polnud aastaid seda näinud, kange tahtmine oli Maale tere öelda, hõisata, pidada Pingviin teepeenral kinni, hüpata rohtu ja veeretada end maanteetammist alla ja jääda selili heina ja põllulillede vahele lebama ja pilvi ning taevasina vaatama. Ei, praegu pole selleks aega. Mari tundis täiesti selgelt, et see aeg tuleb. Miski kummaline sisetunne ütles, et ta on kodus ega lähe enam kärpide sekka tagasi. Või oli see tunne petlik?

Maantee viis läbi sügava ürgoru, vastaskalda nõlva taga aimus Tartu telemast. Veel minutike sõitu ja Mari ees laius kodulinn. Siin oli kool, mis pooleli jäi, kodu, kust ta pooleldi vägivaldselt ära kisti. Kas ja kuidas ta suudab oma elulõnga nõnda kokku vedada, uuesti kokku siduda, selle ligi kümneaastase puuduva jupi vahelt ära siluda? Korra veel mõtles tüdruk sinitaevale ja põllulilledele ja vaatas tahavaateekraani, kus paistis Lõuna-Eesti kuppelmaastik. Peagi varjas selle üle orunõlva kulgeva maantee hall asfaltküür. Või lasta tiivad välja, tõmmata juhis enda poole ja põgeneda hoopis Tallinnasse Tõnu kaissu? Ta teadis, et noormees igatseb teda. Mari igatses noormeest samamoodi. Aga mille eest ta põgenema pidi?! Kodu eest? Hilja juba, ei põgene ta enam kuhugi, tagasiteed ei ole!

Linnas oli palju muutunud, palju maju oli kadunud, palju uusi ehitatud. Inimesed käisid teistmoodi riides, tuttavaid nõukogude autosid liikus vähe, kõik tänavad olid vallutanud sellised väljamaa autod, mille mudelitega kunagi klassivennad üksteise ees uhkustasid ja mis kunagi olid nii haruldased, et kui mõni kuskil peatus, tormasid kõik klassi poisid seda uudistama. Mari mäletas siiski, et Võru buss pidi linnapiiril üle raudtee põikama, kui ta kesklinna bussijaama tahtis jõuda. Mari oli natuke kartnud linnaliiklust, aga kui ta selles juba sees oli, ei tundunudki asi nii hull. Pealegi oli ta harjunud suurt tähelaeva juhtima, linnaliiklus meenutas rohkem hiidkärpide robotite ja transpordikärude liikumist Orkaani koridorides, ent ei olnud nii kiire ja närviline.

Jälle sai Mari mahti ringi vaadata. Paljud majafassaadid pakkusid äratundmisrõõmu, mõnest, mis oli jäädavalt läinud, oli kahju. Küll aga ei olnud kuskil enam ühtegi venekeelset poesilti, kõikjal olid miskid ärid ja aktsiaseltsid, reklaamtahvlid kutsusid mobiilifirmadega liituma ja supermarketites raha kulutama. Kohmakas kaubandusvõrk oli kadunud, asemele olid tulnud suuremad ja väiksemad, toimekad ettevõtjad. See ei olnud ainult vene sõjavägi, mis siit kadunud oli. Kõik paistis palju rõõmsam ja elavam, kui Mari kooliajast mäletas. Suur sild üle Emajõe oli endine, ent ei mõjunud enam nii võimsana kui vanasti, sest lähikonda oli suuri ja uhkeid klaasseintega kõrghooneid kerkinud. Kuhu need kerkinud on? Vanade puumajade asemele! Marit läbis korra judin, et kas kodu enam alleski on.

Kivi tänavasse keerates ta rahunes, sest see oli kõige oma hekkide, porilompide ja majadega peaaegu endine. Teedevalitsuse hoovi plank polnud muutunud, enamus maju polnud üldse muutunud. Mõni üksik oli vaid kadunud. Alles oli ka kodu – kahekorruseline luitunud krohviga puumaja tänavanurgal. Tädi Tooni väike maja oli hoovi keskelt kadunud, nagu ka suur ja vilets puukuur ning liivakast, kus Mari kunagi mängis. Altnaabrite suur kask ja viljapuuaed olid veel alles. Mari ronis autost välja, sirutas end ja lasi pilgul üle ümbruse libiseda. Ka saiapood teisel pool tänavat oli alles, linna pool hoovi küljes kõrguva kivimaja pööninguaken oli endiselt mädanenud ja katki. Mari tegi otsustavad sammud, avas aiavärava ja manööverdas Pingviini hoovi, lasi Valli välja.

Marile meenus päev oma esimesest koolinädalast, mil ta ühe oma klassi tüdruku endale külla kutsus. Nüüd oli ta justkui Valli külla kutsunud. Kui veider tunne see oli! Mari kutsus hobust ja astus kitsast kivitrepist üles. Trepp tundus uskumatult väike ja kitsas, sest Mari oli vahepeal palju kasvanud. Kaheksa aasta järel tundis ta taas altnaabrite ukse vahelt lenduvaid maarohtude aroome, pilk libises üle musta tahvli koridori seinal. Number kolme taga oli Mari perekonnanimi KASE trükitähtedega endiselt alles, seda polnud kordagi kustutatud ega uuendatud, ehkki see oli kriidiga veetud. Isegi naabripere KALLASMAA viimaste a-de kohal olid täpid alles, mis Mari kunagi ulakusest kriidiga sinna sodis.

Mari vaatas korra tagasi ja nägi jälle tuttavat pilti, mille moodustas muru ja betoonplaatidest aiatee. Selle vaate varjas nüüd valge hobune, kes trepile lähemale astus ja küsivalt tüdrukule silma vaatas.

“Kas sa saad siit üles?” muretses Mari, vaadates kitsast ja järsku treppi. Aga see oli betoonist ja tugev. “Ahjaa, ma ei ole sulle midagi rääkinud sellest kohast. See on minu kodu.”

Valli kõhkles hetke ning asus üles ronima. Terve trepikoda sai teda täis, Marile tundus hobu nüüd väiksekstõmbunud kodu taustal uskumatult suur. Koridoris ei olnud midagi muutunud, valamu haises endiselt, kojakapi uksed olid endiselt kulunud ja mustad, kodu ustki ei olnud üle värvitud. Kõik oli täpselt nii, nagu kaheksa aastat tagasi, isegi koridori lampi polnud ära parandatud, valgus pääses koridori ainult läbi trepikoja akende, nüüd varjas niigi kasinat valgust Valli suur kogu. Ent Valli oli siin uus ja võõras, samuti oli see kitsas haisev koridor hobuse jaoks midagi täiesti uut ja seninägematut. Ta vaatas rahutult ringi ja nuhutas uksepragusid. Põrand nagises ta raskuse all.

Mari seisis ukse ees, vaatas roostetanud numbrisilti. Hingas siis sügavalt sisse ja vajutas kella. Ehk ei ole kedagi kodus, ehk lükkub see hetk edasi… Läbi ukse ja kõrvade jõudis teadvusse tuttav armetu plärin, mis kunagi tähendas Mari jaoks külaliste saabumist ja täitis ta alati rõõmsa elevusega. Täna oli see aga lihtsalt mälestus lapsepõlvest. Hetk ei lükkunud siiski edasi, ukse tagant kostis nõudekolinat ja samme, link liikus. Jälle nägi Mari tuttavat pilti köögiakna ja altnaabrite kasega selle taga. Valguse ette ilmus lokkis peaga keskealine naine. Ema. Vähimagi kahtluseta tundis Mari ema ära. Ema aga kahtles tõsiselt, vaatas Marile otsa, siis valget hobusematsakat ta taga ning küsis ettevaatlikult: “Mari?”

Karjatas siis veendunult “Mari!” ja krapsas käed ümber kadunud tütre. Mari ei saanud enam ema rinna najal olla, nüüd pidi ta veidi kummarduma, et ema kallistada, ta oli vahepeal emast pikemaks kasvanud. Käed värisesid ja pitsitasid keskealise naise keha, Mari nägi üle ema õla tuttavat pliidirauda ja põranda linoleumi mustrit. Aga need hägustusid silmavees. Valli seisis koridoris ega osanud seisukohta võtta. Kas temal on ka kuskil ema? Või isa? Vaevalt küll... Ent Valli ei osanud neid taga igatseda. Ta oli hobune, mitte inimene. Samas meenusid talle kurvad igatsushetked, mil tema oli juba allakukkumisest terveks saanud, aga Mari oli alles palatis või oimetult laborilaual. Äkki Mari igatses ema samamoodi, nagu tema igatses Marit? Naised istusid teine teisele poole köögilauda, Valli astus sisse ja lükkas ettevatlikult tagajalaga ukse kinni.

“Mis ime siis pani sind lõpuks ometi koduteed üles leidma?” küsis ema tütrelt.

Mari ei vastanud, vaatas vaid lauavakstu mustrit, pani käed laua peale.

“Varem me ikka ootasime, kui oli kuulda jälle maavälistest kosmoselaevadest, pärast kuulsime Tõnu vanematelt, et olid külas käinud… Miks sa ometi siia ei tulnud?”

Mari vaikis pikalt, vaatas Tõnu kingitud sõrmust.

“Mul on rinna alt ikka valus, kui ma teatud liigutusi teen. Lea ütles, et seal on närv katki, et see on vähetähtis närv ja selle parandamine oleks liiga keeruline ja eluohtlik,” lausus Mari lõpuks.

“Mis närv? Kes on Lea?”

“See närv, mille see sõjaväelane seal maal tookord puruks lasi… Lea on emalaeva esimese biolabori vanemlaborant. Hospidalis ravitakse seal vaid kärpe, seal need arstid inimest ravida ei oska, seepärast olen tervisemuredega ainult mööda biolaboreid käinud,” seletas Mari.

Emale meenusid õudsed hetked Kõrveküla taluõuelt, mil õu oli nõukogude sõdurite poolt sisse piiratud ja Mari jooksis Ra tähelaeva poole. Kõlasid venekeelsed käsklused ja hõiked, Mari ema karjus tütart tagasi, kuna tütar ei saanud aru, et teda ähvardatakse maha lasta. Tütar ei kuulanud ema sõna ja jooksis edasi nagu sinakasvalge kakuke. Ta oleks pääsenudki, kui ta tähelaeva trepil peatunud ja tagasi vaadanud poleks. Kajas lask ja Mari rinna alla tekkis punane laik. Ema nähes langes tütar, kui paks lumivalgeke, selili tähelaeva sisemusse, trepp kerkis üles ja tähelaev tõusis lendu. Ei leevendanud ema valu linna poolt tõusev tulekuma, mille põhjustas Ra, kui ta osalt vihast ja osalt hoiatuseks Laptoni pardarelvadest Raadi lennuväljal mitu kaugpommitajat ja kütusehoidla maatasa tulistas ega ka isa toores kallaletung nõukogude ohvitserile, vaatamata, et ta jõudis ohvitseri peaaegu surnuks peksta enne, kui ülejäänud sõjaväelased tal käed selja taha väänasid. Vähemalt ei kestnud teadmatus väga kaua, paari nädala pärast sai ema Tõnu vanemate kaudu teada, et tütar jäi ikka ellu.

“Mari, vene sõjaväelasi ei ole siin enam ammu!” ohkas ema.

Mari vaikis ja vaatas sõrmust.

“Kus isa on?” küsis Mari lõpuks.

“Tööl. Ta on ammu tagasi. Talle mõisteti kaheksa aastat, sellest jäi võimuvahetuse segaduste käigus neli alles.” Ema vaatas Vallit, kes oli kogu pliidiesise hõivanud ja küsis: “Kas see on Faliine?”

“Jah. Ma ei mäleta, millal ma viimati talle “Faliine” ütlesin, alati olen teda Valliks hüüdnud,” vastas Mari. Hobune lasi nina madalamale ja pilgutas silmi, mille nurkadest jooksid pisaranired. Tõesti, ta polnud kuulnud ammu nime “Faliine.” Ta ei olnud seda nime unustanud, see nimi pandi talle juba siis, kui ta väike varss oli. Kunagi oli ta lihtsalt tundnud, et ta tahab näiteks süüa või siis magada, aga mingil hetkel tundis ta konkreetselt, et Faliine tahab süüa, Faliine tahab juua, Faliine tahab magada, Faliine ootab paid. Justnimelt Faliine, mitte keegi teine. See nimi oli olnud hobuse iseseisva mõtlemisvõime aluseks.

“Mis temaga juhtunud on? Miks ta nii jubedalt paksuks on läinud? Ma vaatan, et sina oled oma kaalumuredega ühele poole saanud, pärandasid kõhuorjuse oma hobusele või?” küsis ema.

“Ah, nad on kõik sellised, need kärpide koduloomad. Süüdi on see sünteetiline jogurt, millega kärbid loomi nuumavad. See on vastupandamatult maitsev. Aga näe, minul õnnestus loobuda. Vallil eriti mitte,” jutustas Mari.

“Aga Faliine, ta on armas küll, aga kas sa ei karda ta tervise pärast?”

“Ta on aretatud seda rasvakoormat taluma, see tema südamele liiga ei tee. Aga see, et ta ei ole grammigi maha võtnud, tal tuleb muudkui juurde. See teeb mind murelikuks küll. Aga – praegu hakkab see suvi, mil ma loodan, et Val… Faliine hakkab ka alla võtma.”

“Mis sa sellega öelda tahad? Läksid kohe rõõmsamaks?” imestas ema.

“Seda, et ma loodan… Et sellest suvest peale ei pea Faliine enam kosmoselaevades konutama ja sellest kärpide nuumamisjogurtist toituma,” vastas Mari Tõnu kingitud sõrmusega kätt emale lähemale lükates.

“Mis mõttes, mis sa…” kokutas ema, vaatas esmalt Tõnu kingitud sõrmust ja siis teist, uhkemat kalliskividega sõrmust Mari teises käes. Mari jätkas: “Ma käisin talvel siin. Tõnu kinkis selle ja palus mu kätt.”

“Jeesus Maria!” hüüatas ema jahmunult.

“Ta lubas jaanipäevaks aja kinni panna, nii et kui kõik hästi läheb, siis teeme pulmad…”

“Kas sa mõtled ka mis sa räägid? Sa pole kaheksa aastat Maal elanud ja nüüd tuled ja teed pulmad ja arvad, et see on nii lihtne või…”

“Ma tean, ma tean, et see on väga raske, veel raskem on kärbid sellega nõusse saada, ma ei kujuta ettegi. Ainult loodan,” katkestas Mari ja vajus norgu.

Ema vaatas tütart kaastundlikult, nii tükk aega, võttis siis tütre käe ja silitas seda.

“Vaene väike Mari. Sul pole viit klassi haridust, oled pool elu veetnud mingite kangaroidide hulgas ja oled nüüd siin nagu kodutu kassipoeg.” Uuris siis Filifjonka kingitud sõrmust ning küsis: “Nii ilus sõrmus. Kohe uskumatult kaunis. Kust sa selle said?”

“On jah. Muinasjutuliselt ilus. Ehk ma millalgi räägin, kes selle mulle kinkis. See võib olla mitte ainult Maa, võib-olla kogu Päikesesüsteemi kõige hinnalisem ese. Aga unusta see, las tema olla,” lausus Mari.

Toa poolt kostis kellalööke, ema vaatas kella ja hüüatas ehmunult: “Issand, ma pean juba tööl olema, ma pean jooksma! Vaata omale saia-leiba… Liis on eksamil, ta peaks varsti tulema.”

Ema rabistas jaki selga ja otsis kingi.

“Mis kell tal see algas… Jah, ta peaks lõunaks juba kodus olema,” rääkis ema rahutult ja ruttas uksest välja. Hoovist leidis ta kosmoseauto ja selle ümber askeldavad politseinikud. Juba jälle! Ei tema usu, et tütar siin maailmas kuskil rahu saab! Aia taga seisis politseibuss ja must limusiin, üks soliidne härra tõkestas ta tee, küsides “Kas proua Anu Kase?”

“Jah,” ohkas Mari ema peatudes.

“Ärge muretsege, meie poisid ainult kirjutavad selle masina andmebaasi jaoks üles, et hiljem sellega mingeid ekstsesse ei oleks. Kangaroidide admiral võttis meiega isiklikult ühendust, nii et kõik on korras, ärge muretsege. Ja mida vähem te sellest räägite, seda parem, saate ju isegi aru, kollane ajakirjandus ja nii,” seletas härra.

“Jajah,” vastas Mari ema minema rutates. Kui politsei tõesti Marit tüütama ei hakka, oleks hea küll. Aga ajakirjandus?

Mari oli üksi kodus. Ta vaatas tükk aega kööki, kappe ja lage ning meenutas lapsepõlve. Ta tõusis, avas kulunud, roostest puretud nurkadega leivalaeka ja leidis sealt saiakontsu.

“Faliine, tahad?” küsis Mari saiakontsu pliidi ees norutava hobuse poole ulatades. Hobune tõusis jalule ja võttis pakutu vastu. Mari laskus põlvili ja kallistas hobust tükk aega. Faliine. Ja tema oli nii pikalt teda Valliks kutsunud. Aga ka Valli oli ju tore nimi, sobis sellisele hobusematsakale suurepäraselt.

Mari tõusis ja astus tuppa. Kõik oli endine, ema-isa voodi, riiulid, raamatud riiulitel. Ainult televiisor ja raadio olid uued. Kardinatele oli ilmunud märke, nagis kitarri kõrval rippus medaleid, riiulil ilutsesid karikad. Aga vaip maas oli endine, seesama, mille mustrid meenutasid teid, millel Mari kunagi mänguautodega sõitis. Ei olnud enam mänguautosid, oli hoopis Faliine, kes oli end köögimööbli vahelt läbi manööverdanud ja tuppa jõudnud. Põrandalauad nagisesid ja klaasid baarikapis helisesid, kui kolmveerandtonnine hobune toas liikus, Maril tekkis lausa hirm, et põrand ei pea äkki vastu ja Valli kukub läbi.

Tagatoaski oli kõik endine. Tapeeti ei olnud uuendatud, endiselt jagas suur riidekapp toa kaheks, eespool elas õde Liis, tagapool oli elanud Mari. Liisi poolel ei olnud samuti midagi muutunud, voodi oli korrastamata, lauapealne segamini, riided hunnikus toolileenil. Ainult Piibel laual keset vihikuid ja õpikuid oli midagi uut, nagu ka Jeesuse pilt akna kõrval seinal. Teiselpool kappigi oli kõik endine, ainult Mari kirjutuslauast oli saanud isa töölaud. Aga Mari nipsasjakesed olid endiselt riiulil, tolmust puhtad ja endistel kohadel. See näitas Marile, kui palju perekond temast hoolinud oli. Mari leidis diivanilt oma kaisukaru, mis tundus olevat aja ja Mari kasvamise käigus väikeseks tõmbunud. Ta istus diivanile, võttis mõmmi sülle ning seletas: “Näed, Val… Faliine, enne oli mul selline riidest ja vatti täistopitud kaisuloom, aga nüüd oled sina mul olemas. Tule siia voodi ette, see vaip siin on väga mõnus ja pehme. Eriti mõnus oli see talvel peale kloppimist, kui ta õhkas värskust ja jahedust, alati ma pikutasin siin pikalt, kui olin toa ära koristanud ja vaiba ära kloppinud.”

Hobune astus, nina maas, Mari juurde ja heitis vaibale. Mari seadis end diivanile lebama ja pani käe üle hobuse sooja ja pehme turja.

Mari ärkas kapi tagant kostva sahistamise peale. Keegi hingas seal rahutult, keeras paberilehti. Vahepeale oli kuulda ka tooli naginat ja toolijalgade kroopsumist põrandal. Valli oli ärkvel, pea valvsalt püsti ja kõrvad kikkis. Mari tõusis üles ja hiilis kapi äärde vaatama. Laua taga toolil istus punakaspruunide õlgadeni juustega matsakas näitsik. Helesinine valge pitskraega pluus ta seljas oli kitsas, tuues ta pakatavad vormid veel rohkem esile, üle tooliäärte laiuvad reied, mis pingutasid päevinäinud siniseruudulist seelikut, tuletasid vägisi meelde Alissat Nemesise pilooditoolis. Mari ei jäänud kauaks märkamatuks, üsna pea nägi Mari tüdruku ümarat näolappi ja kohmakaid ümmargusi plastmassraamidega prille.

“Mari! Kas ma ajasin su ülesse?!” kostis kiljatus.

Mari ei jõudnudki reageerida enne, kui lopsakad käsivarred ümber ta kaela hüppasid, matsakas keha ta kõhu vastu liibus ja õhetavad ümarad palged ta põski nühkisid.

“Liis?” küsis Mari tasa ja vaatas allapoole üle sinisesse kängitsetud õla, põranda pool paistvaid siniseruudulisi kannikaid. Oh jah. Ei olnud ta enam mingi tüütu rüblik, vaid kohmakas ja matsakas piiga, nagu Mari oli mõned aastad tagasi olnud. Paksus oli neil ilmselt geenides, kärpide toit polnud selles süüdi.

“No kes siis veel!” katkestas hele hääl Mari mõtted, käed kolisid Mari turjalt õlgadele, matsakas keha tõmbus temast eemale, nagu ka ümar näolapp, pilk prillide tagant tungis Marile silma. Mari nägi tõesti ümmarguste klaaside taga Liisi silmi. Kuigi masajalgne neiu ta ees ei sarnanenud Marile tuttava Liisiga kuigi palju, paistis vähemalt tema lõbus meel alles olevat.

“Sa ei tea, kui palju ma su eest õhtuti palvetanud olen, ma uskusin kindlalt, et sa tuled tagasi ja näe, sa tulidki! Ja üldse, sealt maalt, kui Jumal mu leidis, on kõik ainult hästi läinud ja kujuta ette: ma sain täna füüsika viie! See oli mu kõige suurem mure! Ma lõpetaks kuldmedaliga, kui vaid see kehaline… Ahh, aga ma ei karda sisseastumiskatseid, küll ma ka Pedasse sisse saan,” kädistas õde. Ta taganes sammu ja istus toolile tagasi.

“Räägi, kuidas siis sinul läheb, ega sa tagasi kangaroidide juurde lähe? Äkki jääd kauemaks?”

“Vot siin läheb küll Jumala abi vaja,” ohkas Mari kapile nõjatudes ja sõrmust näidates. “Ma käisin talvel siin. Tõnu kinkis selle mulle, palus mu kätt. Kui kõik hästi läheb, siis on jaanipäeval pulmad.”

Liis vaatas sõrmust ja vastas nöbinina krimpsutades: “Tõnuga või? Selle punkariga? Ta on ju täiesti paheline, vaata, mis laule nad oma bändiga mängisid! Pealegi on seal kambas veel see õudne kukehari Pilu ja see paks Kere ka veel, kes purjus peaga baari segi peksis! No anna andeks, täiesti joodikud ja liiderdajad ju! Mina käiks küll sellistest kaarega mööda!”

“Millal need asjad juhtusid? Kui palju aega sellest möödas on? Minu teada pole nad enam aastaid bändigi teinud ja see niinimetatud punkar on praegu täiesti korralik mees, kes lõpetab täppismehaanika alal kõrgkooli,” vastas Mari. “Punkar Pilust ei tea ma midagi, aga Kere pidi raadiodiskor olema, nii vähemalt Tõnu talvel rääkis.”

“Üks ülbe ennast täis paksmagu ta on, keerutab raadios plaate ja kõik tibid muudkui helistavad ja kirjutavad talle.”

“Äkki pole niiväga ülbe paksmagu, vaid hoopis hapu viinamari?” salvas Mari, vaadates Liisi töntsakaid sääri. Vaevalt need sääred, seeliku narmendavad lõhikud ja nohikuprillid noormeestes huvi äratasid. Liis pöördus mõtlikult laua poole, kohendas Piiblit.

“Ja mis me nüüd teeme? Läheks õue? Jalutaks kelgumäel? Ma pole nii ammu siin käinud, kuuritagused peidukad on ka kadunud koos kuuriga. Ma tahaks kangesti näha, mis siin veel on ja ei ole,” ütles Mari. Liis ohkas ja ajas end püsti. Marile tundus, et ta oli liiga valusalt õe hella kohta torganud. Aga ega tema ka pea laskma kellelgi tema tulevasest ja ta sõpradest nii halvasti rääkida!

“Kas sa ratsutada tahad?” küsis Mari.

Liis muutus kohe rõõmsamaks. “Muidugi tahan,” vastas ta.

“Lähme siis õue?” küsis Mari. Valli tõusis jalule ja tuli elutuppa.

“Faliine!” kiljatas Liis hobusele peaaegu selga heites. “Kuidas saab üks Jumala loom nii armas olla!” Ta kallistas ja silitas hobust tükk aega.

Uus probleem ootas neid koridoritrepi juures. Kui Valli trepist üles veel sai, siis trepist alla tulemisega oli raskusi: esiteks ei paindunud ta tagajalad piisavalt kaugele kõhu alla, kuna kõht oli rindkerest tunduvalt suurem, pealegi võisid pea ja kael ta raskuskeskme niimoodi ette viia, et ta oleks trepist alla kukkunud. Mari jõudis juba muremõtteid mõelda ja hindas aknaava suurust, kas püstmootoritega roboti manipulaatorid ja platvorm mahuvad sisse või ei, ja Liis muretses: “Ei oleks tohtinud teda tuppa kutsuda.”

Valli paistis kõige muretum olevat, ta taganes koridori, kus oli rohkem ruumi ja keeras end seal ringi ning läks tagurpidi trepist alla.

“Ja loom ei pidanud tark olema,” ütles Liis.

“Ta on intelligentne, nagu sinagi, kuulab iga me sõna. Ta on nagu inimene,” vastas Mari.

“Tõsi ka või? Kuidas siis?” imestas Liis.

“Kärbid aretasid nii. Nende loomad on mõistusega. Nii lihtne on ju neile lihtsalt öelda, lihtsalt paluda, mis teha on vaja, ilma et peaks piitsa või kaikaga karjatama,” vastas Mari hooviväravat avades.

Nad kõndisid tänaval, kaevust mööda, teedevalitsuse plangu äärde, kus kitsas, päevinäinud asfaldiga kaetud jalgtee kelgumägede poole viis.

“Kas sa Jumalat usud?” küsis Liis prille taeva poole kergitades.

“Oh,” vastas Mari. “Ma ei oskagi kohe öelda. See kõik on praegu nii kole segane mu jaoks.”

“See oli siis, kui sõdurid tulistasid sind, isa viidi vangi. Kõik oli kadunud, kõik läks allamäge. Minul oli murdeiga ja ma läksin paksuks. Koolis kõik narrisid, ma ei saanud hakkama, peaaegu jäin istuma. Ja siis kohtasin üht meest. See oli Jaama Tänava Seitsmenda Päeva Taevaminemise Koguduse jutlustaja Paluvere. Ja minul oli vaja vaid tunnistada, et Jeesus suri ristil meie kõigi pattude eest ja tõusis kolmandal päeval surnuist ülesse. Sellest ajast pole mul jäänud ühelgi pühapäeval kabelis käimata ja kõik hakkas minema taas ülesmäge ja uskumatu, ma tegin täna füüsika eksami viiele! Ja täiesti ausalt!” jutustas Liis. “Kas sina ei taha oma elu Jeesusele pühendada?”

“Ma pean aja maha võtma. Ma ütlesin, mul on selles sfääris kõik nii segamini. Sa ei kujuta ettegi, mis ma läbi olen elanud,” vastas Mari.

“Usu mind, Jeesus aitab…” vastas Liis.

“Millal ta sind siis selle paksuse kohapealt aitab?” katkestas Mari enne, kui ta mõelda jõudis. Õe kallal nokkimise refleks oli tal alles, ainult õde ei olnud enam tülinoriv väike tüütus. Mari pidi end rohkem valitsema õppima. Liis jäi taas nukraks ja vaikseks, Mari mõtles hetke ja hakkas tee äärest võililli korjama. Valli ei saanud aru, mis Marile sisse läks, ta polnud varem perenaist niimoodi käitumas näinud. Mari vaatas ka õde. Päikesevalguses ei olnud ta üldse kole ega tundunud nii suur kui toas, ta nahk oli terve ja sile, põsed õhetasid. Tegelikult oli ta ju vormis, ei olnud abitu ja lodev, pigem ümar ja kena, nagu barokiaja maalil. Ainult need kulunud ja kitsad riided...

“Tegelikult oled sa ju kena,” teatas Mari Liisile võilillepärga pähe pannes. Liisile tulid kohe meelde aastatetagused mälestused siitsamast kelgumäelt, mahajäetud pargi äärest Emajõe ürgoru nõlvalt, kui vanem õde talle võilillepärja punumise selgeks õpetas. Ta tuju tõusis taas.

“Ja kui sulle mõne hästi istuva kleidi ka leiaks…”

“Sa ei leia seda! Tead ju isegi meie pere naiste kehakuju,” vastas Liis käsi vastu reisi patsutades.

Tänavakivid olid endised, trepp, mis läbi vana pargi ürgoru nõlvast üles viis, oli ajahambast kõvasti pureda saanud. Valli unustas end alla võililli nosima ega pannud tähele, kui tüdrukud treppi mööda mäe otsa tõusid. Lõpuks avastas ta selle ning ruttas pekkide värisedes trepi kõrvalt nõlvast üles. Ta ei peatunud tüdrukute juures, vaid tormas paarishüpetega puude vahel paar ringi ja peatus mäenukil. Ajas nina püsti ja hingeldas, sõõrmed puhevil.

“Mis tal on?” muretses Liis.

“Eks ta hapniku verest ära raiskas, kopsud on tal liiga väiksed selle kere kohta, ta ei jõua niimoodi kuigi palju korraga joosta,” seletas Mari.

“Äkki ei maksa teda niimoodi jooksutada, teeb omale liiga, seda rasva on tal ikka kole palju,” arvas Liis.

“Ära muretse, ta tunneb enda mõõtu,” vastas Mari Valli poole minnes, “noh, kas proovid talle selga ronida? Sadulat ei ole, aga hoiad turjalt reitega kinni, püsid seljas küll,” rääkis Mari.

“Kas ta jõuab ikka, ma kaalun oma sada kilo…”

“Ma kaalusin ka, ei tema seda vahet tunne,” rahustas Mari.

Aga kuidas Liis ka ei proovinud, hobuse selga ta ei saanud, parimal juhul sai ta sinna kõhuli, aga jalga üle hobuse selja ei saanud. Seelik oli kitsas. Ta tõmbas korra ka seeliku üles ja matsakad reied palaks, aga puusa ümbert pigistas see ikkagi.

“Ma panen midagi paremat selga,” teatas Liis ja tormas kodu poole tagasi.

Mari istus mäenukile järgmist võilillepärga punuma, Valli heitis ta kõrvale maha. Varasuvine park oli ilus. Linna kohal hõljus niiske vine, Toomemägi ja tähetorn paistsid läbi hämu sinakad. Lähemal paistis lahtisi aknaid, suviselt kerges riides inimesed käisid tänavail. Kostis autode müra, kuskil mängis muusika.

“Valli, kas sulle meeldib siin?” küsis Mari ja riputas võilillepärja hobuse kaela. See sobis ta lopsakate vormidega suurepäraselt. Valli ei vastanud, aga ta silmist oli näha, et talle meeldib siin.

Peatselt kostis trepi poolt lähenev sammudemüdin, sealt jooksis Liis. Ja kas ta oli midagi muud peale seeliku vahetanud? Muidugi mitte! Valgete satsidega pluus oli endiselt seljas ja kulunud kingad jalas, vaid seeliku asemel olid luitunud roosad dressipüksid, mis olid samamoodi liiga ümber, nagu seelik oli olnud. Mari turtsatas. Liis oli endiselt Liis, täpselt samamoodi tormakas ega hoolinud suurt oma välimusest, ei tundnud ta muret ei plekkide ega narmendavate lõhikute ja kraenurkade pärast ja nagu näha, ei huvitanud teda ka see, kuidas riie seljas istub. Vähemalt võis ta nüüd ehk hobuse selga ronida, kui just dressid jalgevahelt lõhki ei rebene. Aga ta ei roninud. Istus hoopis Mari ja Valli kõrvale maha ja küsis: “Kas sina usud, et Jeesus suri ristil meie kõigi eest ja et ta tõusis kolmandal päeval surnuist ülesse?”

Mari ohkas, lasi pea kätele ja mõtles hetke. Lükkas siis pikad mustad juuksed näo eest laiali ning küsis: “Kas sa Kaist oled kuulnud?”

“Kas see oli see hirv, kellest kõik ufoloogid ja soolapuhujad mõni aasta tagasi igal pool rääkisid?” küsis Liis.

“Võibolla. Mis nad rääkisid?” vastas Mari.

“Ma ei mäleta, ei viitsinud lugeda ka nende moraalitute ajalehtede artikleid ega kuulata nende eksinud inimeste juttu,” vastas Liis.

“Mis mõttes eksinud?”

“Noh need astroloogid ja selgeltnägijad ja kes nad kõik on. Mõni lausa arvas, et Kõrvemaal on meile uus kuningas sündinud, kes on paks hirv,” jutustas Liis. “Nagu mingi uus päästja, kõikvõimas ja suudab mägesid liigutada.”

“Kai on üks minu lähedasemaid sõpru. Seal Kõrvemaal Tõnu vanaisa talus ei käinud mu meelest tookord keegi. Ei, siiski üks pendliga vana käis vist ja rääkis Kaiga. Ei mäleta ka enam. Minu meelest küll ei olnud mingisugust nõidade kokkujooksmist tookord… Ah et oli siis artikleid müstikast ja sealpoolsusest ja taevastest jõududest?”

“Jaa-jaa, ei mäletagi, mida kõike kokku kirjutati, klassis ka mitu tüdrukut rääkisid, et tahavad hirve näha, et ta on tervendava mõjuga ja ravitseb, kosmosehirv ja kõik mis veel,” lobises Liis, nina krimpsus. “Oli ta ka siis selline?”

“Ta on praegugi. Ta on minu hirv. Selline nunnu ja pehme nagu Faliine. Hapram ja kergem, hirv ikkagi ju. Räägib nagu inimene. Minu esimese hirve Liisu tütar. Ta meenutas näolt kuidagi meie füssa õpsi Kai Veermäed…” jutustas Mari.

“Oh jaa, täna just istusin tema vastas,” katkestas Liis, “aga viie sain ikkagi!”

“Jah, sellest siis ka tema nimi Kai.“

“Lihtsalt siis rääkiv hirv? Kas ta on siis päriselt kah üleloomulik, nagu need astroloogid rääkisid?”

“Jah. Maal juhtus tõesti üleloomulik asi. Salakütt tulistas Kaid. Ta sai surmavalt haavata, suri mu käte vahel… Aga haihtus äkki, nagu poleks teda olnudki. Ja veerand tundi hiljem tuli täiesti tervena ja lauldes mulle Tõnu vanaema õunapuuaias vastu. Ütles, et mu lein ja nutt olid nii tõsised, et ta pidi tagasi tulema. Vot nii olid need asjad selle hirvega. Ma ei kahtle eriti Piibli kirja pannud inimeste sõnades, kui olin ise oma silmaga näinud, kuidas Kai surnuist üles tõusis,” lausus Mari ja toetas pea kätele.

“Sa võrdled seda hirve Jumala pojaga? Kuidas sa julged? Äkki on ta saatanast üldse?”

“Ei võrdle. Kai on Kai ja Jeesus on Jeesus. Saatanast ta küll ei ole, ta on vagur, väeti ja armas nagu talleke. Ma ei ole veel kuulnud, et ta kellelegi halba tahaks, ta pole kunagi kellelegi halvasti öelnud. Ta näeb teispoolsusse. Ma ei tea kuidas... Aga aimab seal midagi kohutavat ja kardab praegu. Ja see ajab ka mulle hirmu nahka. Kõige hullem, et ma ei tea, mis see miski on. Ja tundub, et ka Kai ei tea,” jätkas Mari.

Liis istus, nina krimpsus, Mari ei saanud aru, kas ta usub või ei. “Sul oli ikka siis kohutavalt raske nende tulnukate seas elada,” arvas ta lõpuks.

“Ei ole hullu, hiidkärbid ju üsna tavalised luust ja lihast olendid, peaaegu nagu meie. Ainult teise kujuga, teiselt planeedilt ja teiste kommetega. Nendega oli siiamaani täitsa mõnus koos elada, nad on paljus inimestest palju paremad, näiteks nad ei kiusa teineteist ega röövi ega tapa kunagi… Minu arust on nad inimestest usaldusväärsemad, hoiavad kokku ja kaitsevad teineteist.”

“Oot-oot, mis mõttes et siiamaani oli hea?” päris Liis. “Mis siis juhtunud on, kas Kai pärast?”

Mari vaatas vaikides Liisi. “Ei-ei, Kai pärast elaks ma seal kosmoses suurima heameelega edasi. Aga Kai on veel väike asi ühe teise nähtuse kõrval, mis painab mind päris hullusti.”

“Mis siis see veel on?”

“Filifjonka.”

Liis pahvatas naerma, viskas selili võilillede keskele, tõusis taas istuli ja plaksutas käsi vastu jalgu. Filifjonka! Ta oli juba nõukogude aja lõpus sõbranna juures videost Muumioru multifilme näinud ning teadis ka Filifjonkat.

Mari vaatas mõtlikult muru ja jutustas: “Ma oleks peaaegu surnud. Argeelil toimus raske lahing, ma lendasin Monstrumilt Orkaanile, aga mind tulistati alla. Ma jäin ikka ellu, olin mitu kuud koomas. Ja siis ma nägin nii selgelt end ühe olendiga kaljuserval istumas, täpselt nii selgelt nagu siin praegu. Kohe tundsin, et see pole päris uni, et ma käisin kuskil ära.”

“See oligi siis see Filifjonka või?”

“Jah. Siis ma veel ei teadnud. Tal oli nagu mingi kohutav vääramatu väli ümber. Aga see ei ole kõik. Ra ehitas masina, mis viis tähelaeva ajas ette kuhugi teise dimensiooni, me lendasime Maale, aga Maa oli muutunud ja ma kohtasin seal seda Filifjonkat päriselt. Ja ühel hetkel avastasin, et me istusime kõrvuti kaljunukil täpselt nii, nagu ma enne nägin. Ja Filifjonka ei olnud üldse kärpide ega Kai moodi, ta silmist paistis midagi kohutavat, tontlikku – ei, ta ei olnud kole, tegelikult muinasjutuliselt kaunis – aga ta oli midagi täiesti muud, ta ei olnud üldse tavalise luust ja lihast olendi moodi. Ja nüüd ta kummitab mind aeg-ajalt, tungib une ajal nii sügavale teadvusse, et alati on ta hommikul meeles ja alati tekitab see minus kummalist õõva. Nagu ta oleks osa millestki väga suurest ja vääramatust ja et see suur ja vääramatu on mind jälgima hakanud. Liis, ma kardan.” Mari kohendas end õele ligemale.

“Milline ta oli?” küsis Liis.

“Nagu Muumitrolli raamatus. Noh, umbes nii, et kujuta ette, et sind joonistab dušiga üks kunstnik paberile. Ja sa tunned ilmeksimatult seal ennast ära. Filifjonkaga on täpselt sama lugu.”

Liis tõmbus eemale. “Mari, sa räägid rumalusi, äkki on see kärpide juures veedetud aeg su vaimsele tervisele liiga teinud?”

“Ei, see ei ole udujutt. Ra proovis teda siiapoole kaasa tuua, aga Filifjonka kaotas teadvuse, siis Kai ja Filifjonka haihtusid kosmoselaevast, pärast Kai ilmus hoopis teisest kohast välja, umbes nagu siis, kui salakütt teda lasi. Ja kogu see reis on nüüd ka teaduslikult dokumenteeritud, kohtumine Filifjonkaga sealhulgas. Pealegi kinkis Filifjonka mulle selle,” vastas Mari ja näitas sõrmust.

Liis küünitas end lähemale. “Ma juba enne tahtsin küsida, et kust sa selle said, see on ju erakordselt ilus. Mõtlesin, et Tõnu ei saanud kinkida, see punkar ei saa kunagi nii rikkaks, et võiks sulle nii kalli sõrmuse kinkida. Aga ma ei usu seda ikkagi. Filifjonka? Kuidas ometi, Mari?”

“Jätame parem selle. Ära palun kellelegi ütle, kust ma selle sõrmuse sain, eriti, kui mõni hiidkärp kuulma juhtub. Aga ma pean üksi selle painajaga hakkama saama. Ehk veel Kai aitab mind… Liis, see ei ole nii, et sa käid vaid igal pühapäeval kirikus palvetamas. See on olemas. See on väga suur. Ja muudab kõik muu mõttetuks. Ja me ei tea tegelikult, kuidas selle suurega käituda. On isegi hea, et sa seda ei tunne, ma olen praegu kade su peale, sul on vaid tavalised argimured, sa vähemalt tead, kuidas nendega hakkama saada. Aga kärbid on avanud ukse tundmatusse. Ja ka mina olen sisse mässitud.”

Mari istus jälle, pea kätel ja juuksed näo ees, nii tükk aega. Lõpuks Mari palus: “Näe, Vallil hakkab igav, mine ja ratsuta temaga. Ma pean puhkama, ma pean end koguma, ma pean kuidagi edasi elama. Ma tahaks olla natuke üksi.”

Valli tõusis püsti ja ootas, kuni Mari õde talle ligi tuli. Ehkki see oli valus, kui ta lakka sikutati, oli siiski naljakas tunda seda ebakindlat, värisevat tüdrukut endale selga ronimas. Mitmendal katsel ta üldse Vallile selga sai? Valli ei lugenud neid kordi, nagu ta ei lugenud ka minuteid, mil Liis ta seljas ukerdas, kuni ta viimaks oma reied Valli turja taha sai. Siis märkas Valli jälle Marit, kes istus nukralt mättal, pea kätel. Valli tahtnuks perenaist lohutama minna, aga ta ei osanud. Temagi oli Filifjonkale silma vaadanud. Ei olnud seal ju midagi kohutavat, otse vastupidi, see kleenuke olevus paistis nii tore ja hea, tema kodumaa taevas nii sinine ja rohi nii roheline, et Valli olnuks hea meelega hoopis Filifjonka hobune ja vedanud teda oma turjal… Näiteks Muumimamma juurde. Neid oli seal raamatus veel palju, keda Valli oleks näha tahtnud ja kellele võis koos Filifjonkaga külla minna. Ja milleks muretseda selle üle, et raamatus juhtus täpselt seesama Filifjonka olema, nagu seal, kuhu Ra neid tähelaevaga viis? Seal oli ju tore!

Aga mida Liis ootas? Ta ei öelnud Vallile midagi. Valli mõtles tükk aega, mida teha ja tundis jälle puudust kõnevõimest, nii hea oleks olnud praegu küsida, kuhu Liis ratsutada tahab. Lõpuks hakkas Valli astuma sinna, kuhu tema tahtis ja Mari õde ta seljal paistis sellega rahul olevat. Valli tegi korra ka paar kõvemat ja kiiremat sammu, mispeale tundis ta enda seljas hirmu, reied surusid turja kramplikumalt, käed sasiti kohe lakka kinni. Mari õde oli algusest saati Vallile pisut naljakas tundunud.

Ringiga tagasi tulles leidis Valli jälle Mari mäenukil muremõtteis istumast, see tuletas taas meelde kärbid, pimeda kosmose, kalgid koridorid ja vere lõhna. Siis lasi hobune pilgul üle värske roheluse, orus paistvate majakatuste ja sinitaeva libiseda. See oli ju teine reaalsus, midagi hoopis muud, kui kärpide kosmoselaevad! Miks Mari ei keera ometi selga sellele eelmisele koledusele ega astu oma mõtteis päriselt koju tagasi? Mis tal astuda, ta on ju kodus tagasi! Ärgu mõelgu enam neist kärpidest!

Viimaks teatas Liis: “Mari, isa on koju tulnud, aken on lahti!”

Valli ruttas Mari juurde ja peatus, Liis rabeles ta seljast maha, kukkus lõpuks ja tegi puusa poriseks.

“Isa on kodus, Mari, kas lähme?” küsis Liis.

Mari ohkas ja tõusis üles.

Liis kõndis ta kõrval ja vaatas tükk aega õe helehalle silmi, mis nukralt kaugusse vaatasid. Õel ei ole midagi viga, täiesti terve täiskasvanud inimese pilk, aga selgelt oli näha see tohutu painaja, millest Mari rääkis. See Filifjonka lugu pidi ikka tõsi olema. Liis ei olnud seni tegelikult uskunud sisimas üleloomulikke jõude ja nähtusi. Kunagi koos koolikaaslastega olid nad arutlenud ufonautidest ja nende üleloomulikest võimetest kaduda, taastekkida, võluda ja pilguga tappa ja asju liigutada. Liis teadis, et see on kõik paljas fantaasia. Kui kangaroidid uudistesse ilmusid ja Liis hoolsamalt artikleid uuris, sai ta oma mõttele kinnitust – kangaroidid ei olnud midagi üleloomulikku, lihtsalt miskid mõistusega maavälised kiskjad, luust ja lihast nagu inimesedki ning kasutasid lihtsalt arenenumat tehnikat, mis samuti ei sisaldanud midagi üleloomulikku. Inimesed võisid ka mõnesaja aasta pärast planeedilt planeedile lennata nagu kangaroidid seda tegid. Aga Mari jutt Kaist ja tema surmadest ja see Filifjonka lugu… Liis tundis sisimas, et Mari ei fantaseerinud, see ei olnud enam ufonautidest unistamine. Mari oli tõesti kokku puutunud millegi üleloomulikuga.

“Mari, kas sa oled Kailt küsinud, miks ta nii teeb ja miks ta siin on?” küsis Liis.

“Ei ole osanud küsida,” vastas Mari. “Ta kardab midagi. Midagi, mida ta seletada ei oska.”

Liis kõndis mõtlikult kõrval, selja tagant kostsid Valli rasked sammud.

“Ja see hirmutab mind. Kohutavalt. Vahest meenub see helguse tunne, mida ma Filifjonka juures kogesin. Siis jälle see hirm. Ma ei teagi kohe!” lisas Mari.

“Aga unusta see natukeseks, ole kodus, siin on ju hea,” soovitas Liis.

“Proovi sa ise midagi sellist unustada. Pigem ma tahaks, et Kai siin oleks. Ta on mu parim sõber, sa ei kujuta ettegi, kui palju ma temalt tuge olen saanud.”

“Miks teda siis ei ole?“

“Kärpidel on teda vaja. Tahavad uurida,“ ütles Mari. Nad kõndisid vaikselt ja jõudsid tänavale.

“Ma proovin parem mitte ette kujutada, mille sisse sa end mässinud oled. Ma ka ei saaks aru,” nentis Liis.

Aiavärav kägises. Mõned inimesed olid Pingviini uudistama kogunenud, keegi kuskil hüüdis: “Vaadake, kui paks hobune!”

Mari haaras trepikäsipuust ja jäi hetkeks seisma, turi kühmus, nagu viletsal vanaeidel.

“Mari, kas sul on paha?” muretses Liis.

“Ei,” ohkas Mari, “ma püüan kuidagi Kaist ja Filifjonkast välja lülituda, ma kardan, et isa ei taha mind sellisena näha.”

“Isa tahab sind ükskõik millisena näha!” vastas Liis, “Sinu pärast istus ta mitu aastat kinni!”

Mari seisis veel hetke, Liis läks temast mööda poole trepi peale. Valli seisis all murul ja kuulas, pea viltu, mida tema kõrvale kogunenud teismelised poisid tema erakordse kaalu kohta räägivad.

Lõpuks lõi Mari rinna ette ja marssis trepist üles. Sosistas üle õla Liisile: “aitähh, et mind ära kuulasid,” ja avas koduukse.

Isa oli keset kööki ja lõikas lihakäntsakat, vaatas siis Marit ja imestas: “Kuule, sinu kogu ja põranda nagisemine nüüd küll kokku ei käi, isegi koos Liisiga mitte!”

“Tere,” vastas Mari kööki astudes. Liis puges külg ees õe ja isa vahelt läbi toa poole, valguse kätte ilmus Valli.

“Oh… Tere jah,” vastas isa kadunud tütart takseerides. “Ma teadsin, et te tulete, kuulsin põranda naginat ja mõtlesin, et oled veel rohkem paisunud kui siis, mil sind viimati nägin. Aga ma vaatan, et oled toidunormi hobusele jätnud?”

“Kas leppisid emaga kokku, et te Faliine kohta sama küsimust küsite?“ nõudis Mari ja puhkes naerma. Valligi pilgust paistis lõbus tuju. Isa vaatas hobusele otsa ja ütles: “Mis hobune see nüüd on, tal ju täitsa aruka daami silmavaade! Tulge sisse!”

Põrand nagises ja Valli täitis enesega ligi poole köögi põrandapinnast. Lükkas tagajalaga ettevaatlikult ukse kinni ning heitis ukse ette maha.

“Ja oledki kodus tagasi. Mis me nüüd siis peale hakkame? Kus sa hobust kavatsed hoida? Voodi ees või?” otsis isa jututeemat.

Mari ohkas ja istus pliidi ette taburetile.

“Mul on veel kaks hirve. Ja vist üks rebasetüdruk ka. Nagu rebane, aga käib kahel jalal, kannab kleiti ja on umbes Liisi suurune,” vastas Mari ebalevalt pärast pikemat pausi. Ta ei osanud Alissa kuuluvuse ja tuleviku kohta veel midagi arvata.

“Käib kahel jalal, tantsib ja lööb trummi!” naeris isa. “No tule, ma pole sind ammu kaisutanud! Mida sa siis seal kosmoses tegid kogu see aeg?!”

Mari ei vastanud, ta tundis oma lõua all võimast õlalihast ja keha vastas tugevaid muskleid, selga silitasid rasked mehekäed. Mari mäletas isa vähe. Ta mäletas küll, et isa käis trennis, tõstis raskusi ja pingutas trenažööride trosse. Mis sport see täpsemalt oli, seda Mari ei mäletanud. Aga seda ta mäletas, et isa nii suur ja tugev küll ei olnud.

“Täitsa naiseks oled sirgunud, Lumivalgeke. Ja sa polegi enam paks Lumivalgeke! Kus su helesinine sätendav kleit ja korsett on, miks sa punase peale üle oled läinud?” päris isa.

“See sinine jäi esmalt lühikeseks, siis laiaks,” lausus Mari taburetile tagasi istudes. “Punast juhtus laos saada olema, kui vana kleidi probleem sedavõrd laiaks läks, et sellega enam olla ei tahtnud. Nüüd on seegi lai, aga niimoodi vabalt langevana on ta kena küll.”

“Oh jaa,” vastas isa liha vasardades, “on küll. Väga kena. Ja see tuli mulle ikka täiesti ootamatult, et sa nii saledaks oled jäänud! Ma siin vaatasin Liisi ja mõtlesin, et mis sinust veel saanud võib olla… Aga tore, et täiesti elus ja terve ja jälle siin köögis… Kuule, võta kartulid ette, tuleta meelde, kuidas sa neid koorisid!”

“Karbonaadi teeme, jah?” küsis Mari nuga võttes.

“Ei olegi ära unustanud!”

Kärbid, Kai ja Filifjonka taandusid kuhugi eemale, Marile meenus taas üle pika aja kodune miljöö, pliidi all praksuv tuli, taldrikud klopitud muna ja riivsaiaga, lihahaamer isa käes. Kollased kartulid kausis vee sees, ootamas särisevale pannile viilutamist.

Lumivalgeke. See oli sel ajal Mari lemmikmuinasjutt, ta oleks kangesti tahtnud olla ise Lumivalgeke ja elada õnnelikult koos printsiga uhkes lossis. Mäletas veel ema noomimist, et ükski prints ei võta paksu Lumivalgekest endale naiseks, kui Mari köögis saiaga maiustamise pealt vahele jäi. Saatus tegigi temast paksu Lumivalgekese, kes elas hoopis tähelaevas ja kellel oli printsi asemel paks tulnukantiloop Viki. Mari oli lasknud Ral ja Magil tellida samasuguse kleidi, nagu piltide peal muinasjuturaamatus Lumivalgekese loo juures oli ning kleit tehtigi Agno Kosmosetehastes valmis. Ja loomulikult Mari mõõtude järgi ja Mari oli selleks ajaks juba vägagi kopsakaks paisunud. Täpselt nagu ema ütles – Marist saigi siis paks Lumivalgeke.

“Sa oled mul siiamaani selle kleidiga meeles, see oli tegelikult väga äge kleit. Selle kleidiga oleks sa klassiõhtul kõik pahviks löönud, kes sind su paksuse pärast mõnitasid tol ajal. Ja kingad… Need on su jalas needsamad?” päris isa.

“Jah, jalanumber mul hiljem muutunud ei ole.”

“Ja peavad vastu? Ja ei kulugi? Ja kleit ka? Millest nad neid teevad üldse?”

“Mingitest musterkristallidest, need on jah väga vastupidavad materjalid,” vastas Mari kartuleid koorides. Laud mürtsus lihahaamri all, lihahaamer oli isa jämeda käsivarre kõrval kuidagi väikseks jäänud. Pluusinööbid olid pingul, õlad ja rindkere ei tahtnud kuidagi pluusi sisse ära mahtuda. Isa oli palju treeninud, ta paistis väga tugev ja musklis olevat.

“Aga lase uus teha,” ütles isa.

“Misasi?”

“Lumivalgekese kleit muidugi! Su juuksed on ka nii ilusad, pikad ja terved. Suurepäraselt sobiks sulle,” vastas isa lihalõike esmalt klopitud muna, siis riivsaia sisse kastes.

“Hea mõte. Ma polegi selle peale tulnud…” vastas Mari.

Ukselink lõgises ja uks liikus vastu Valli kannikat, hobune pidi püsti tõusma, ukse vabastama ja Mari emale teed andma.

“Oh, see Faliine… Kas ei oleks parem, kui ta õues oleks?” kurtis ema. Ta peast käis läbi kujutluspilt, et ta peabki edasi elama koos Mari ja ta hobusega siin, kitsas agulimaja korteris.

“Lõpeta ära, vaata, milline abitu ta on, talle võidakse liiga teha,” vastas isa.

“Kus Liis on?” küsis ema jakki seljast võttes. Isa vaatas kella ja vastas: “Palvetab.”

Ema ohkas, isa ütles: “Igal juhul parem variant kui see, kui ta tolgendaks seal Tammsaare pargis nende kampadega ringi.”

“Lumivalgekese kleit. Hea mõte. Lausa ideaalne mõte,” ütles Mari viimast kartulit teiste juurde veekaussi pannes.

“Millest sa räägid?” päris ema jakki nagisse pannes.

“Eks ikka pulmast,” vastas Mari end sirutades.

“Mis pulmast?” kortsutas isa kulmu.

“Ah, ta tahab sellele punkarile mehele minna juba,” turtsatas ema. “Ise on sõna otseses mõttes kuu pealt kukkunud, pole haridust, tööd, on esimest päeva kodus ja räägib sellist juttu! Mehele minna!”

“See niinimetatud punkar lõpetab praegu kõrgkooli ja saab inseneriks,” ütles Mari teravalt.

“Ja sina hakkad talle koduabiliseks või?” küsis ema lauda istudes.

“Lumivalgeke ja koduabiline,” naeris isa lihalõike pannile laotades. Kööki täitis särin ja lõhn – kauged mälestused Mari lapsepõlvest.

“Jäta see Lumivalgekese asi,” pahurdas ema edasi.

“Tegelikult… Ma ei usu, et kangaroidid Marit niisama lemmikloomana pidasid ja paksuks söötsid nagu selle hobuse,” lausus isa.

“Ega jah, eks ma ise ei suutnud heale-paremale vastu panna. Nüüd on asjad vähe paremad.”

“Liis võiks eeskuju võtta... Kes sa siis olid, mida sa seal tegid üldse?” küsis ema.

“Loomi talitasin,” vastas Mari.

“Ja kas sa oskad siis ka siin loomi talitada?”

“Vaevalt küll. Minu asi oli üks kasvuhoone korras hoida ja valvata. Sinna toodi hirvi, hobuseid, antiloope, veiseid, sebrasid, igasugu rohusööjaid. Neid ma siis valvasin, vaatasin, et vesi ja jogurt normis oleks ja need, kes juba piisavalt paksud olid, tuli aedikusse eraldada, need viidi ära,” jutustas Mari.

“Vesi küll, aga mis jogurt?” küsis isa kartuleid viilutades.

“See jogurt, mis neid paksuks teeb. Kärpide mingi sünteetiline toit.”

“Kas nii paksuks, nagu Faliine?” küsis isa hobuse lakka siludes.

“Jah.”

“Kujuta sihukest sebrat ette,” muigas isa emale.

“Nad olid nunnud, püstise lakaga,” meenutas Mari pakse sebrasid.

“Kas neil kasvuhoones kitsas ei olnud?” küsis Liis toaukselt.

“Ei, see oli väga suur kasvuhoone, tegelikult mitmekilomeetrine kaljulõhe, mis oli pealt Kristallklaasiga kinni ehitatud, atmosfääritihedaks tehtud ja mille põhjas kasvasid rohi ja puud. Valgus oli ka elektriga, tehislik, sest Päike Pluutole peaaegu et ei paista,” jutustas Mari.

“Aga see masin… Kas see lendab ka? Sa tulid praegu Sahara kõrbest või?” küsis isa.

“Pingviini mõtled või? See on tähtedevahelise võimekusega, ehkki väike ja ebamugav nii pikaks lennuks. Ekvaatorilt siia tulla oli küll paras. Isegi lahinguvõimekus on sellel olemas. Pole küll kassetipesi, aga kaks annihillaatorit on peal, saavad peareaktorist voolu,” jutustas Mari.

“Sisuliselt siis lahingulennuk?” imestas isa.

“Jah, selle kabiinis on mul täiesti turvaline olla, siin Maa atmosfääris ei karda ma kedagi.”

“Tuleb siis välja, et oled kangaroidide sõjaväelane ka veel? Vaata, aga vaata. Mis auaste sul on siis, et kosmoselaeva võid juhtida?” päris isa liha keerates.

“Auaste? Polegi nagu auastet. Lihtsalt piloot. Sõjaväelane ei ole, aga olen lahingukoolitustel käinud. Seda peavad kõik piloodid oskama. Allun šahtikomandörile, taevas eskadrilli juhile, kui eskadrill tegutseb eraldi,“ meenutas Mari hiidkärpide lennukorraldust. „Praegu olen ma transpordidivisjoni hingekirjas kui Nemesise esimene piloot. Ja allun otse kaptenisillale, kaptenisillast öeldakse, kuhu lendan, mida vean. Nemesis on praegu remondis, mina puhkan. Mis edasi saab, seda mina ei tea. Loodetavasti saan Maale tagasi, nii on lubatud. Aga pärast neid lahinguid on suur segadus, lakutakse alles haavu. Kavatsetakse inimkonnaga suhtlema hakata.”

“Kas sul on mingid laevaload ka siis olemas?” küsis isa.

“Jah, mul on keskmise massi atmosfäärivõimeka tähelaeva juhtimise õigus.”

“Alles LOODAD Maale tagasi pääseda, aga juba plaanid pulmi teha?” kirtsutas ema nina.

“Jah,” sosistas Mari koorimisnuga lauale pannes ja norgu vajudes.

“Sa siis tegelikult polegi tagasi?” küsis isa kaastundlikul toonil.

“Ei ole jah. Nemesis on laiali, remonditsehhis. Admiral lubas mul välja lennata ja hoiatas, et ma ära ei kaoks,” lausus Mari.

“Mis on Nemesis?” küsis Liis.

“Tähelaev,” vastas Mari.

“Et siis sisuliselt võidakse sulle igal hetkel helistada, et laev on valmis ja nüüd lendad Aldebaraanile ja oled ära kolm aastat?” küsis isa.

“Mitte päris nii. Seal on teisi asju ajada. Aga põhimõtteliselt lubati mind ära.”

“Issandjumal küll,” ohkas ema, “ja juba räägid pulmadest!”

Kardina vahelt akende tagant paistis öine pimedus. Akendel nägi Mari ennast toimetamas, raamaturiiuleid ja tapeedimustrit, aknaklaaside arvust tulenevat mitmekordset peegeldust. Ta sirutas käe diivani serva alla ja leidis raudkangikese üles. Diivaniäär tõusis naginal, täpselt samamoodi, nagu kaheksa aastat tagasi ja valguse kätte tulid laekad voodiriietega. Needki olid sama koha peal. Siiski mitte kaheksa aastat sama koha peal koitanud, need olid oodanud hoopis külalisi, keda Mari vanemad oma katuse all vahest majutasid. Ent Mari tundis oma tekikoti mustri ära.

Teisel pool kappi kostis õe tuttavlikku nahistamist ja samme, Mari kiikas ümber nurga ja nägi öösärki kohendavat õde. Toauks avanes ning Valli suur kogu varjas ukselt peegelduva väreleva televiisorivalguse. Hobune oli Mari isaga tutvust teinud, lasknud ennast suurel mehel silitada ja hellitada. Nüüd tuli ta perenaist otsima. Mari laotas kleidi toolileenile ja kutsus: “Tule siia, heida siia vaibale,” ja puges ise linade vahele.

“Kes see tule ära kustutab?” inises Liis teiselt poolt kappi. Mari ohkas ja tõusis ning ronis üle Valli põrandale. Täpselt nagu vanasti, alati leidis Liis põhjendusi, miks just tema ei pea tuld kustutama ja Mari peab seda tegema. Mari ei tahtnud jälle õega vaidlusse laskuda ning kustutas ise tule. Aga tule kustutamine tõi lagedale jälle tuttavad valgused ja varjud, mida Mari polnud kaheksa aastat näinud.

“Valli, keera nii… Ilusti, nüüd saad pea voodisse panna,” sosistas Mari. Hobuse otsmik oli nüüd vastu Mari puusa, Mari silitas siidist põske ja lopsakat kaela. Valli oli harjuma hakanud selle kitsavõitu pugerikuga, kus neli inimest pead-jalad koos elanud olid. See polnud tegelikult väiksem kui Nemesise kabiin, ruumid ja koridor, ega ka väiksem kui Ra elukoht Pluutol. Paistis, et inimesed olid sellega rahul. Muidugi, nad ju ei olnud nii suured nagu hobused. Aga siin oli miski salapärane hingus, mida kärpide juures mitte kusagil ei olnud. Mari kodu tundus Vallile hubane ja turvaline.

Mari ärkas köögist kostva pliidiukse kolina peale. Korteris levisid tuttavad, isuäratavad lõhnad.

“Pannkoogid,” mõtles Mari tõustes. Valli sirutas vaibal esijalgu ja vidutas silmi. Liisi voodi oli segamini, tüdruk ise kadunud, üks kardin oli pooleldi eest ära, teine ripakil, otsekuti kirjutuslaual. Elutoa paksud kardinad olid akna ees, tuba oli hämar, ema-isa voodi üles tehtud. Köögi poolt paistis valgust, isuäratavad lõhnad olid tugevamad.

“Noh, Lumivalgeke,” ütles ema teed kallates.

Mari istus laua taha, tõstis endale pannkooke ning küsis: “Kas teil on suvi vaba?”

“Mis mõttes? Puhkust mõtled või? Isal on täna viimane päev. Mul ülehomme. Siis on meil kuu aega vaba. Sa ikka tõsimeeli loodad selle peo ära pidada?” vangutas ema pead, keerates ise maasikamoosi purki lahti.

Mari sõi mõtlikult, tema selja taha köögiuksele ilmus Valli.

“Kus Liis on?” küsis Mari lõpuks.

“Läks hommikuse rongiga Tallinna sisseastumispabereid viima.”

“Rumal tüdruk, ma oleks ta ära viinud,” lausus Mari.

“Mis, sa lähed ka ära või?” imestas ema.

“Loomulikult, sina lähed kohe tööle, isa on tööl, Liis rongis… Mina aga lähen ja otsin Tõnu üles.”

9. Ei takista müürid

Uksekell helises. Tõnu ema viskas lehed lauale, koperdas esikus üle laokil saabaste ja avas ukse.

“Lumivalgeke!” kõlas esikus hüüatus, köögi poolt kostis vanema mehe hääl: “Või et minia!”

“Kust sa siis tuled nüüd niimoodi, kus sa nii kaua olid?” päris Tõnu ema rõõmsalt, “sa oled kindlasti kole väsinud… Uudistes oli kangaroidide ilmumisest juttu juba üleeile.”

“Nad on kärbid, mitte kangaroidid… Ma tulen Tartust,” ütles Mari.

“Tõesti või? Lõpuks ometi julgesid… Sa nägid isa ka ära? Tule ometi kööki, ma panen uue kohvi tulele!” kutsus Tõnu ema kiiruga esikut koristades. Mari astus köögiuksele, vaatas päevinäinud pliiti, maitseainetopse ja vanaaegset riiulit nõudega. Tõnu isa lösutas toolil, pani ajalehe käest ja hüüatas: “No tere kah, kuda sul siis läinud on ka? Üksi tulid või, neid karvanägusid ei võtnudki kaasa?”

“Ainult Val… Faliine on kaasas, näksib teil aias muru,” vastas Mari laua taha istudes. “Ei ole eriti hästi läinud, saime Argeelil veel hullema lahingu kaela, kui see siin, Maa atmosfääris, oli. Ma oleks peaaegu surma saanud. Enamuse ajast, talvest siiani, suveni, veetsin haiglas…”

“Tõsi ka või? Kui kohutav… Kas su sõbrad on ikka elus?” küsis Tõnu ema.

“Kas Ra jäi ellu?” päris isa.

Mari tõmbus kössi ja kahetses, et üldse lahingust juttu tegi. Pealegi tuletas Tõnu isa mure Ra pärast veel selle viimase katastroofi meelde.

“Viki sai surma,” ütles Mari katkeval häälel.

“Aga need hirved? Kai oli see heledam ja väiksem, aga paksem? Ja see teine… Liisu?” küsis ema laua taha istudes.

“Elus ja terved…” sosistas Mari.

“Kes veel olid… See tore paks must kärbike...“

“Sai kah lahingus pihta ja oli haiglavoodil...“

“Kuule, seal on ohtlik, sa pead ikka ära tulema sealt!” teatas Tõnu isa.

“Selline kavatsus on jah.” Mari tuju tõusis, kui ta sellele mõtlema hakkas.

“Tõnu ütles, et sa lubasid,” ütles ema tõustes ja kohvi kallates.

“Siis ma veel nii kindel ei olnud, aga nüüd jah. Suur segadus on, saate isegi aru, vaevalt teil siin päeva on möödunud, kui uudistes kärpe või nende tehnikat ei mainita. Uued ajad on käes, ma arvan,” lausus Mari. “Kas teil on suvi vaba?”

“Minul on see 30 aastat täis, rohkem pole seal keemialaos lubatud. Nüüd hakkab poiss tööl käima ja mina hakkan aeda pidama,” rääkis Tõnu isa.

“Ja mina võtsin puhkuse just välja, Tõnu ja Kristo rääkisid siin üht-teist,” vastas ema.

“Kas sa tead midagi sellest lähemalt?” küsis Mari.

“Küsi Tõnu käest.”

“Kus Tõnu on üldse?”

“Diplomit kaitseb. Ilmselt saab temast täna insener,” vastas ema uhkelt.

“Siis võid sina ka töölt ära tulla, Tõnust saab sellel täppispinkide alal kolmas mees riigi peale, nemad teenivad rohkem kui ministrid,” seletas isa targal häälel.

“Siis pole mul muud teha, kui oodata,” leidis Mari tõustes. Ta läks aeda Vallit otsima, kahetses veidi, et ei kutsunud hobust kohe tuppa. Ta leidis Valli marjapõõsaste tagant tuulevarjust magamast. Mari ei hakanud hobust äratama, vaid vaatas niisama magavat valget hobust, kes nägi välja nagu talvest jäänud lumehang.

Taas tundis Mari seda kummalist rahu. Ta vaatas maja, mis viinamarjaväätidesse uppus, ja viljapuid ning lillepeenraid. Täiesti ootamatult tundis tüdruk, et ajad on muutunud, et ta hakkabki siin elama, siin käima, siin olema. Siin sinitaeva all, roheluse või karge valge lume keskel. Aga kuidas küll? Mari põlvitas Valli kõrvale, silitas muru, tõstis siis pilgu kõrgemale, vaatas Tõnu maja katuseviilu, pööninguakent, sinitaevast ja männilatvu, mis üle katuse paistsid. Hall krohv oli päikesevalguses nii ere, et pimestas Mari kaua loomulikku tähevalguseta olnud silmi. Siin võis lõpuks heita selili lillepeenarde juurde ning vaadata taevast. Ja oodata.

Mis seal taevas praegu toimuda võiks? Ristlejad on kuskil orbiidil, tähelaevad lendavad, Gi kriiskab, Lan hädaldab, admiral sõimab. Vaevalt sealkandis asjad teistmoodi käima on hakanud. Kuidas Liisu ja Kai end tunnevad? Loodetavasti läheb neil hästi, Gi oli tegelikult tore ja admiral mõistlik. Kindlasti saavad nad ka Ra ja Magiga rääkida ja Chen ja Mai viskavad nalja ja naeravad. Loodetavasti saavad hirved sealt peatselt tulema.

Ja kus on Viki? Mari oli öelnud Tõnu vanematele, et antiloop on surnud. Kust ta seda võttis? Eriti, kui Kai ütles vastupidist? Kus ta siis olema peaks, kui ta elus on? Ei leitud Viki laipa, ei leitud Monstrumi näo-osa, päästemoodul Fööniksit, ega ka selle rususid. Kas ta põgenes Gele?

Tänava poolt kostis metallilõginat – see oli aiavärav. Mari hüppas püsti ja jooksis ümber nurga, nähes veel, kuidas välisuks sulgus. Hetk hiljem avas Mari selle taas.

Tõnu oli esikus, võttis parasjagu kingi jalast. Dokumendimapp langes noormehe käest esikulauale, hetk hiljem oli Mari Tõnu embuses.

“Elu tipphetk ja kohe selline kingitus,” sosistas noormees enda toa poole taganedes, Mari tugevasti enda vastas hoides ja suudlustega üle külvates. Hetk hiljem langes ta selili voodisse, tõmmates tüdruku kaasa. Selline on siis tähelaeva piloot, mõtles Tõnu enda rinnal värisevat mustajuukselist kogu vaadates. Nagu peksa saanud kass. Huvitav, mis ometi selle mulje tekitas? Mari oli ju sile, terve ja roosa, kleit terve ja puhas, juuksed siidised ja kammitud. Sõda pidi ta selliseks muutma. Need pidid olema läbielamised, mis Mari selliseks olid muutnud. Arglikult libisesid õrnad käed Tõnu selja alla. Mari hoidis Tõnust kinni. Mari oli leidnud kellegi, kellest kahe käega kinni hoida. Mari oli juba eelviimane kord, kui ta Tõnul külas käis, olnud kurb ja kühmus, nüüd talvel, kui Tõnu tüdruku kätt palus, oli Mari veel nukram tundunud. Kas see oli ikka sõda? Või oli igatsus tüdrukut niimoodi muserdanud? Igatsus Tõnu järele?

Siinsamas voodis, aastaid tagasi, oli Tõnu teinud esimesi arglikke lähenemiskatseid paksule Lumivalgekesele, hoidnud seda teiste eest salajas, väites väljas, et teda paksud ei eruta, et tema Marile külge ei löö. Eriti veel punkar Pilule, kes oleks kohe ilkuma ja mõnitama hakanud. Millal ta lõpuks tunnistas, et on kosmosetüdrukusse armunud ja Marit sõpradele tutvustas? Millalgi keskkooli viimases klassis? Ei mäletagi. Mari kandis siis juba punast kleiti, aga oli üsna trullakas. Ja nüüd ta oli juba peaaegu sale ja värises siin, Tõnu rinnal.

Tõnu ema lehitses dokumente. Siin oli hinneteleht, sertifikaadid, keerulised pealkirjad. Diplom templi ja rektori allkirjaga. Poisist oli saanud täiskasvanud inimene. Kõik oleks juba päris tore, aga poisi kummaline kallim… Ja Kristo öeldud Päev, mis aina lähenes… Ei taha kohe mõeldagi, kindlasti olnuks lihtsam, kui poiss leidnuks siit, Maa pealt omale kallima. Sellest, et poisi sõpruskonnas oli ka karvase näoga maaväline tuumainsener, oli rohkem, kui küll. Aga et pruut ka…

“Kaua nad seal on, miks nad lauda ei tule ja ei räägi? Peaks poissi korrale kutsuma,” arutles Tõnu ema rahutult taburetil niheledes.

“Poissi? Ta on täismees, kurat võtaks!” kortsutas isa kulmu. Kohendas prille ja luges lehte edasi.

“Ei teagi, mis nüüd teha… Äkki kasutavadki selle päeva ära. Kust me raha saame, kus pidu teha…” arutles ema taburetil keerutades.

“Üks asi ikka korraga!” manitses isa. “Poiss kaitses ju diplomi ära. Nii et võta jahu ja munad kapist välja, hakka aga kloppima, ma toon pliita puid juure,” ütles isa lehte käest pannes ja püsti tõustes.

“Mis me talle lõpetamise puhul kingime?” sosistas ema köögikappidest toiduaineid otsides.

“Heh, kuidas mida? Paks Lumivalgeke talle hea kink küll. Äkki saab veel kosmoselaeva kaasavaraks, heh-heh-heh,” kõkutas vana mees kulunud baretti pähe pannes ja esikukapi alt puuriida juures käimise kalosse otsides.

“Ta pole üldsegi paks,” vastas ema.

“Nii, mamps, hakka torti… Ahah, sa juba teedki,” ütles Tõnu köögiukse vahelt sisse vaadates. “Me lähme veinide järele.”

“Tule räägi ometi, kuidas siis läks…” palus ema tainast kloppides.

“Saame sellest õhtu otsa rääkida, ära muretse,” vastas Tõnu nahktagi selga pannes ja kingi otsides.

“Kuule, kas su isa nimi ongi Andres Kase?” küsis Tõnu, kui ta koos Mariga juba tänaval kõndis.

“Jah, kustkaudu sina teda tead?” küsis Mari.

“Ta on maailmakuulus kulturist, tõi eelmisel suvel MM-ilt pronksi,” jutustas Tõnu. “Kas ta ise sulle ei rääkinudki?”

“Ei jõudnudki küsida, mis medalid ja karikad need olid, ta küsis rohkem, mis mina tegin, kus olin ja mis edasi teen,” vastas Mari peatudes ja tee äärde võililli nosima jäänud Vallit järele oodates.

“Mis see kulturism õieti ongi? Ma ei mäleta sellist spordiala.”

“Oh, kuidas nüüd seletada. Musklite kasvatamine. Esinemine, musklite näitamine laval. Noh, võtavad selliseid poose, nagu atleedid antiik-Kreeka vaaside peal. Tõsine koljat on ta sul küll, tal on pikkust üle kahe meetri,” jutustas Tõnu, imetlusnoot hääles.

“Ta on tõesti väga suur ja tugev,” nõustus Mari juukseid õlgade taha lükates. Valli jooksis klobinal neist mööda, peatus tänavanurgal ning vaatas kõrvaltänava suunas.

“Oh issand,” ohkas Tõnu, “on ta sul ka laiaks läinud!”

“Õnneks jõuab ta veel joostagi. Aga jah, see paksus teeb mulle ka muret,” nõustus Mari. “Äkki siin, Maal ja mitmekesise toidu ja liikumisvõimaluste juures jääb ta saledamaks.”

Valli vaatas üle õla Tõnule otsa, nähes sellises poosis tõelise daami moodi välja. Tõnu turtsatas Valli pilku nähes, saamata aru, mis emotsiooni temas see hobune praegu tekitas. Hobune oli ühel ajal väga paks, armas, daamilik, ilus, naljakas, kena. „Inetu“ sellesse loendisse millegi pärast ei tahtnud mahtuda, kuigi kaalukategooria nagu seostunuks sellega. Tõnu oli segaduses.

Poe ees ootasid mõned inimesed bussi, üksik hundikoer oli ühe poekülastaja poolt aiaposti külge seotud, see hakkas Vallit nähes närviliselt haukuma ja rihma sikutama. Valli seisis poetrepil ja ootas. Teda ei huvitanud miski muu, kui see, kui kauaks perenaine poodi jääb. Isegi mööduv buss ja kahelt poolt mööda tunglevad inimesed ei häirinud hobust. Ainult koera haukumine riivas aeg-ajalt kõrva, Valli tõstis seda jalga, millega ta lihunikku oli löönud, kraapis trepi betooni ning meenutas seda elu päästnud liigutust. Ta ei tundnud otsest hirmu, vaid lihtsalt mõtles, et võib-olla on seda liigutust vaja korrata. Äkki pani keegi käe hobuse turjale.

“Sina, Kristo!” paistis hobuse silmist rõõm. Valli ei olnud Tõnu sõpru unustanud.

“On teil alles hinnad, minu meelest olid need paar aastat tagasi mitu suurusjärku väiksemad,” ütles Mari kondiitriletti uurides.

“Majandus areneb praegu jube kärmelt, palgad tõusevad ka. Oleme ju peaaegu Euroopa riik juba,” vastas Tõnu veinipudelit korvi libistades. “Mis sa sellest koogiletist uurid, ema teeb praegu kodus torti.”

Mari pööras ringi, vaatas korvi ja imestas: “Välismaa vein!”

“Jah, me saame seda nüüd endale lubada. Kas sa ka midagi tahad? Midagi sellist, mida vanasti vaid välismaalt sai?” noris Tõnu kaupu kassalindile ladudes.

Mari libistas pilgu üle kirju kommileti ning lausus: “Ma parema meelega jääksin su ema tordi juurde.”

Mari nägi läbi klaasuste, kuidas keegi Valli lakka sasib ning tervitas uksest välja astudes: “Nojah, ma mõtlesin, et keda ikka Val… Faliine niimoodi käperdada laseb. Tere Kristo!”

“Tere… Jah, p… Lumivalgeke,” vastas suur kahemeetrine mehemürakas Marit takseerides.

“Kust sa siia juba said? Magasid oma peatuse maha või?” küsis Tõnu kilekotti ühest käest teise võttes.

“Ei, mul oli ka siia asja, õhtuks mõned õlled või nii. Vaata siia,” vastas Kristo põuetaskut paotades. Mari nägi miski õhukese karbi kirjut serva.

“Saidki selle programmi kätte? Mis sa edasi teed?” küsis Tõnu.

“Üks suurem installimine arvutites ja stuudio on löögivalmis. Oodake, ma käin ära.”

“Ära õlut võta, võta veini, meie juures tehakse torti,” hüüdis Tõnu järele.

“Kui palju?” küsis Kristo ümber pöördudes ja Vallit vaadates. “Ega sa hobusega arvesta? Siis peaks paar kasti ligi võtma?”

Tõnu vaatas nõutult, Mari naeris: “Ei tema meil ei joo, ta selline viks ja korralik.”

“Mitte nagu Pilu rott, et tilk ja piiks, tilk ja piiks ja lestad laiali. Igavene joodiknäriline,” naeris Tõnu, kui Kristo oli poeukse tagantkätt sulgenud.

“Kas ta on praegu ka sama hull, kui vanasti?” küsis Mari.

“Rott või? Sa polegi ju tema rotti näinud.”

“Ei, Pilu, ma mõtlen,” turtsatas Mari.

“Korralikumaks on hakanud ikka. Metallitööd teeb. Aga punk ja õlu käivad endistviisi, mängib “Varvassokkudes” trummi,” jutustas Tõnu.

“Mis sokkudes?” päris Mari nina kirtsutades.

“On selline bänd. Kõlab veidi kolledžroki moodi, aga sõnad kohati päris räiged. See nende hing Ruika on ka ikka paras kaader, on kaunis sageli meedia huviorbiidis. Ilguvad oma lauludega päevapoliitika üle,” jutustas Tõnu.

Mari vaatas asfalti ja mõtles. Liis oli just rääkinud neist koledatest punkaritest, amoraalsetest laulutekstidest ja millest veel. Aga tundus, et need ajad oleks nagu möödas, Tõnu paistis sellest bänditegemisest olevat päris kõrvale jäänud ega näinud üldse enam punkari moodi välja, ei välimuselt, mõttelaadilt ega käitumiselt. Sellise peigmehe üle võis uhke olla.

Poe uks liikus ja Kristo astus trepist alla. Temagi polnud enam mingi pidudel laaberdaja ega joodiku moodi, Marile jättis ta praegu täiesti normaalse, täiskasvanud inimese mulje.

“Kuule, mis me teeme siis nüüd? Et nagu koosistumine, veinitarbmine ja nii edasi? Mis sa, Toks, arvad, kutsuks Pilu ka?” küsis Kristo.

“Me just rääkisime temast,” vastas Tõnu. “Muidugi võiks kutsuda.”

“Ma siis helistan talle,” vastas Kristo mobiiltelefoni võttes. Mari vaatas, kulm kortsus ning imestas: “Teile ka kommunikaatorid tekkinud juba?”

“Mis asjad?” küsis Tõnu.

“Kommunikaatorid,” vastas Mari enda oma võttes. See oli palju suurem kui Kristo telefon.

“Ah see kangaroidide sideaparaat. Helistada sellega niikuinii ei saa mujale, kui kangaroididele,” arvas Tõnu minekule seades.

“Kärpidele! Tegelikult saab küll sellega helistada, kuidagi on sellega võimalik Maa sidevõrkudesse sisse murda. Aga ma pole sellesse süvenenud, pole vaja olnud,” vastas Mari aparaati tagasi taskusse libistades ja Tõnule järgnedes.

Valli ruttas neist mööda, haaras tänavaäärest võilille ja jäi inimesi ootama, keerutas võilille mokkade vahel.

“Heh, nagu miski tüdruk, ta ei käitu sul üldse hobuse moodi,” naeris Kristo. “Ja nii kergelt ja kenasti astub, mis siis, et nii paks on. Kena loom tegelikult.”

“Kuule, Kere, vanasti vaatasid sa ikka naiste sääri, kas Vallit tuleb hoiatada või?” noris Tõnu.

“Vaata kui ma hoopis sind nüüd füüsiliselt hoiatan,” naeris Kristo jämedal häälel. Ta oli oma sajakolmekümnekilose kere üle uhke. Pealegi nägi ta kaunis hirmuäratav välja, vähemad mehikesed temaga tüli ei norinud. Ei tasunud ka, sest neid rusikaid oli nii mõnigi tunda saanud. Kere oli kuulus. Kui Kere baari astus, oli baaris kord majas, sest keegi ei tahtnud kere peale saada.

Aga Valli ei tundnud ohtu, et keegi võiks teda ahistama tulla. Ta teadis vaid, et alati tekitab ta ümbritsevates inimestes diskussioone liigsöömise, liikumise ja tervislike eluviiside teemadel. Teda ei häirinud enam solvangud, sest tema ei saanud oma kaalu suhtes midagi ära teha. Ent meeldiv oli vahest kuulda häid komplimente. Ta hakkas eespool Tõnu kodu poole astuma, tagumikku hööritades, võilill suus, kael uhkelt püsti.

Maja eest põõsaste vahelt kostis jutukõminat, Mari nägi midagi heledat lehtede vahel liikumas. Aiavärav liikus ja tänavale astus punkar Pilu ehk Peeter Ilu. Tema oli ainus, kes polnud muutunud, kukehari, neete täis nahkvest, räbaldunud t-särk ja lõhkised teksased olid Marile tuttavad, samuti rasked saapad, mida ta ka toas jalast ära ei võtnud ja igal pool rippuvad ketid, haaknõelad ja needid. Vaid paljad õlad olid rohkem lihases kui varem, lõuapärad turritasid rohkem välja – sellest poisist oli ka vahepeal mees saanud.

“Ahoi, paksud, ma mõtlesin, et olete ikka siin,” tervitas Peeter.

“Kes siin paks on?” urises Tõnu. Valli vaatas kõigile otsa, sära silmis.

“Toks, mis toimub üldse? Mis teeme? Õllekõrvast ka pakud või?” küsis Peeter.

“Mamps teeb praegu hoopis veinikõrvast,” ütles Tõnu aiaväravat avades.

“Ohoo! Või et lausa veinikõrvast! Kas varsti joome konjakit ka?” päris Peeter.

“Joome ka konjakit ja viina ja… Ei tea, mida kõike veel. Aga mitte täna. Varsti. Vaatame, kas laud on kaetud. Siis ütleme avalikult välja, mis päeval seda teeme,” rääkis Tõnu trepist üles minnes ja koduust avades. Valli jäi õue ja vaatas, kuidas inimesed järgemööda tuppa läksid.

Esik oli kitsas nelja sõbra jaoks, välijalanõusid tuli ära võtta ükshaaval järjekorras, esimesena jõudis kööki Peeter, kes ei võtnudki saapaid ära. Tõnu ema pani viimaseid marmelaaditükke tordile, isa pani ajalehe käest ja naeris: “Oh, et sina siin! Praegu just tuli see teie lugu raadiost, et võidupüha, enne jaani, Laiste tantsis kaerajaani… heh-heh-heh. Siseminister Laiste pihta mõtlesite seda laulu?”

“Muidugi selle pihta, on igavene pekimagu, endine Viru kolhoosi partorg, punane kommar selline… Aga jah, Ruikal aeg-ajalt sähvatab selliseid tekste,” vastas Peeter lauda istudes.

Kööki jõudis ka Tõnu, kes kapi äärde pokaale otsima tõmbus, Kristo lõi professionaalse liigutusega veinipudeli põhja vastu nii, et kork pauguga kööginurka lendas ja pani pudeli lauale. Ema ladus koogitaldrikud ja lusikad välja, Mari istus laua otsa tugitooli. Ema küsis: “Noh, mida me siis tähistame?”

“Ma ei teagi, mida tähistatakse. Mulle pole midagi öeldud,” vastas Mari nukralt pilku maha suunates.

“27.juuni!” teatas Kristo. “Kell 12!”

“Kuidas jaanipäevaga jäi?” küsis Tõnu.

“Ei saanud, igasuguseid prominente olid kõik ajad täis, täitsa lõpp! Meie sõber Laiste ka nende hulgas muideks,” vastas Kristo istudes.

“Ja selle Rogozinaga või? Ongi nii, jah?” küsis ema kohvi kallates.

“Kaerajaani, magu maani, enne jaani, tn-tn-tn, Viru partorg, Viru strippar võidupühal kaerajaani…” pomises Peeter sõrmedega laual rütmi toksides, Tõnu isa kõkutas naerda.

“Lõpetaks selle kuradi Laiste värgi ära nüüd,” kortsutas Tõnu kulmu.

“Jumal küll, nii kiiresti… napilt kaks nädalat on ju aega vaid,” muretses ema pulmade juurde tagasi pöördudes.

“Ja kust me raha võtame, selliseid asju ei tehta niimoodi ülepeakaela,” ütles isa.

“Orkaani remonditsehhi utiilist,” vastas Mari. “Üks kullakobakas… Näiteks gaasianalüsaatori kere müüki ja raha jagub tükiks ajaks.”

“Koht tuleb kinni panna. Kas keegi on sellele mõelnud üldse? Jaanipäeva ümber on niikuinii üks pidu teise otsa igal pool, kõik kohad juba kinni,” torises isa.

“Koht on maal, rehe all on tantsupõrand. Veame tehnika kohale ja laseme muusikat, kes tahab, võib ujumas käia, võib käsikiviga jahvatada, lakast alla hüpata, heintes mürada. Mina küll ei kavatse kuskil restoranis istuda, kaamerad akende taga,” vastas Tõnu klaasi tõstes. “Noh, Lumivalgeke…”

Mari tõusis, pokaal käes, Peeter hakkas inisema: “Kibe, kibe…” Mari ja Tõnu liibusid teineteise vastu ja suudlesid.

“Esialgu on veel magus,” lausus Kristo veini rüübates.

“Ei noh… Nojaa,” pomises isa kiiresti mõeldes. Talukoht oli selliseks peoks otsekui loodud, pealegi asus talu kaitseväe harjutusvälja lähedal, kinnises tsoonis, kuhu ei lastud kõiki ligi, fotograafe-ajakirjanikke sealhulgas.

“Kuidas sa inimesed sinna saad? See ei ole nii lihtne!” torises isa edasi.

“No küll midagi organiseerib, kasvõi kohapeal, Aegviidu jaam on ka ju vaid poole tunni autosõidu kaugusel…” rääkis Tõnu.

“Nemesisega,” katkestas Mari.

“Kosmoselaevaga! Õnnepalee ette või?” naeris isa. “No on noored!”

“Ülikõva oleks küll,” arvas Peeter torti võttes.

“Kes need inimesed üldse on? Me peame kohe kutseid laiali hakkama saatma,” ütles ema põlle eest võttes ja lauda istudes.

“Mul polegi palju kutsuda,” ütles Mari. “Isa, ema, Liis. Ra, Mag. Chen ja Mai ka. Siis muidugi Kai, Liisu, Valli.”

“No kas karvanägusid maksab ikka, tead isegi, vanaema ei kannata neid silmaotsastki,” kahtles ema.

“Ilma nendeta ei mängi välja. Kohe üldse mitte. Nad on mu ainsad sõbrad,” vastas Mari.

“Aga see kitse moodi tegelane. Kes ta oli? Viki või?” küsis Peeter. “See oli ju jumalast lahe tegelane.”

Mari vaikis, Tõnu ema sosistas: “Ta on kadunud, võibolla surma saanud.”

“Mis me vahime! Anna torti! Ei taha kohe mõelda nendest halbadest asjadest,” teatas Tõnu isa taldrikut ulatades.

“Kai ütles, et ta ei ole surnud…” alustas Mari.

“No mis sa siis muretsed! Võtame!” vastas Tõnu isa pokaali tõstes. Kõik jõid, Mari imestas: “Kui maitsev tort!”

“Kas elavat muusikat ka plaanis on?” küsis Peeter.

Kristo jäi mõtlikuks, küsis siis nukralt: “Toks, sul bass on alles ikka? Harjutanud ka oled?”

“Vahest ikka. Viimastel nädalatel pole aega olnud, selle lõputööga oli palju tegemist,” vastas Tõnu. “Uskumatult kerge tunne on ikka, kui see kõik läbi on.”

“Ega sa, hull, mõtle, et meie hakkame mängima? Me pole ju mitu aastat koos mängind,” imestas Peeter tühja pokaali lauale pannes.

“Aga miks mitte?” küsis Kristo Peetrile otsa vaadates.

“Kes laulma hakkab?” laiutas punkar käsi. “Maaks leidis ju Soomest omale naise, tema enam siia tagasi ei tule.”

Kristo keeras pea aeglaselt Mari poole ja lausus: “Mari hakkab.”

“Mida? Nalja teete või?” imestas Mari kätt rinnale pannes. Tõnu turtsatas, sest talle meenus korrapealt aastatetagune pilt, kuidas Mari, olles veel paks Lumivalgeke, veel paksema Kai kõrval kõndis ning kõvasti ja valesti “Roosiaia kuningannat” laulis.

“Paneme Kai laulma,” naeris Tõnu.

“No mis te jamate, Vallit ei taha laulma panna?” Tõnu isa naeris.

“Aga Kail oli tõesti hästi mahe ja leebe hääl,” arvas ema.

“Jah, Kai see laulab kaerajaani, endal tüse magu maani,” pomises Peeter.

Mari karjatas: “No mida veel?!”

Isa turtsatas ja pidi peaaegu suutäie veini lauale pritsima.

“No lõpetage ära, tegelikult ei ole see üldsegi naljakas, see pulma-asi,” kõkutas ta naerda.

“Vein hakkab otsa saama,” avastas Kristo. “Mis me teeme? Installime programmi ära ja saame stuudio tööle?”

“Kas loodad stuudioga ära ka elada? Pead igasugu diskotibisid seal välja kannatama,” rääkis Peeter hapu näoga.

“Mis teha, diskotibidega saan ma läbi küll. Ja ega ma raadiost ära tule, see stuudioasi, ma mõtlesin, et see jääb ikka meile rohkem. Hobi nagu,” unistas Kristo. “Kuidas kõlaks “Kristo Ere music management”?”

“Kere management,” lausus Peeter.

“Ma sulle teen siin keret!”

“Ikkagi, kes see laulma hakkab?” küsis Tõnu.

Kristo ei kuuland teda ja unistas edasi: “Varsti on meil meie esimene master-lint valmis…”

Tegelikult ei osanud neist keegi ettegi kujutada, kes neile lauljaks tuleb, veel vähem oskas keegi arvata, kes selle master-lindi sisse laulab. Tort sai otsa, Kristo ja Peeter tänasid ja läksid koju, Tõnu vanemad olid rahul – nad kannatasid Tõnu sõprade nalju, neid ei häirinud see, kui nad vahest purjus olid. Kõik nad tegid ju ausat tööd ja kui vaja, siis olid viksid ja viisakad, politseiga ka ei olnud neil enam tegemist. Mida veel tahta!

“Ma pole ammu joonud,” ohkas Mari ja vajus Tõnu voodisse.

“Ega sul paha ei ole?” muretses noormees.

“Ei. Veidi uimane on olla,” vastas Mari õndsal häälel. “Mida Valli… Faliine teeb? Me ei andnudki talle torti.”

“Pole talle, paksule, vajagi,” arvas Tõnu.

“Palun lase ta tuppa, talle meeldib voodi ees magada,” palus Mari end sirutades.

Hommikupäike äratas Tõnu üles. Ta ringutas, libistas pilgu üle raamaturiiuli, tapeedimustri ja seinal rippuva basskitarri. Mari oli ärkvel, rinnuli padjal, nina ees linal paberid peene kirjaga.

“Mida sa loed?” küsis Tõnu Mari õlga silitades.

“ “Hilja Novembris” on selle tüki nimi,” vastas Mari.

“Hehh, mingi Muumitrolli värk või?” naeris Tõnu, kui oli lahti laotatud paberitega tutvunud ja Filifjonka pilti märganud. “Täiskasvanud inimene ja loeb Muumitrolli!”

Paberile trükitud Filifjonka silmis ei paistnud seda salapärast Miskit, mis Marit šokeerinud oli, kui ta elavat Filifjonkat kohtas. Siin oli vaid vanaaegne peegel, lokirullid ja Filifjonka mure hommikuse soengu pärast. Rusutud meeleolu, novembrikuine rõskus ja jahedus, uduvihm. Jälle oli Mari Filifjonkat unes näinud, jälle tundus Marile, et ta on magades väljapuhkamise asemel veel rohkem väsinud. Kui kaua see ometi kestab? Kuidas ometi see Filifjonka peast välja saada? Äkki saab abi mõnelt hulluarstilt? Vaevalt küll, juhtum oli ikkagi niivõrd erakordne, kohtumine sellise olendiga oli midagi täiesti uut terves ajaloos. Mari ohkas.

“Kas sul on viga midagi? Sa oled kuidagi väsinud,” küsis Tõnu hoolitsevalt.

Kirjatähed Mari silme ees muutusid häguseks, mõtted läksid segamini. Ta ei liigutanud end ja tegi, nagu loeks edasi, ise pingsalt mõeldes, mida Tõnule öelda. Ta vaatas korraks ka Filifjonka sõrmust, ent otsustas, et praegu ta sellest ei räägi.

“Ah, ma pole ammu purjus olnud, äkki see mõjus,” leidis Mari lõpuks vabanduse.

“Sellest paarist poolikust veiniklaasist, ei mina usu! See oli kvaliteetvein ka, ei tekita mingit pohmakat,” vastas Tõnu end külili keerates.

“Eks neid muresid ole mul ka piisavalt,” vastas Mari otsustavalt istuli tõustes.

“Mis muresid… Millest sul need armid seal selja peal on? Need on ju värsked,” avastas Tõnu.

“Mind tulistati alla, olin pikalt haiglas. Aga kas sul ei olegi muresid?”

“Mis muresid?”

“Noh et võtad naise. See naine on pärit kosmosest…”

“Oh jäta, ma ei taha mõeldagi! Võtame esialgu vabalt, naudime niisama, lähme maale,” soovitas Tõnu end linade vahel selili keerates ja ringutades.

“Esialgu vabalt ja siis pärast, paar päeva enne pulmi ülepeakaela, nii et veri ninast väljas või? Mina küll nii ei taha,” vastas Mari püsti tõustes. “Kus Valli on?”

“Küsis välja, kui hommikul peldikus käisin,” vastas Tõnu istuli tõustes. “Mis sa siis teha tahad?”

“Alustaks kutsumisega? Mul pole ühtki aadressi, kuhu kutset saata, tahaks seda ikka kohe silmast silma teha. Mul pole palju käia ka. Esmalt Tartusse, siis emalaevale… Ja tagasi!” ütles Mari paberilehti kokku korjates ja pakki vormides.

“Emalaevale?” Tõnu ohkas.

“Jah, pidime ju kulda tooma sealt.”

Tõnu pomises midagi arusaamatult ning tõusis püsti.

Maja paistis tühi olevat, köögilauale olid leib ja või lohakile jäänud. Tõnu pesi silmi, pani raadio mängima ning hakkas võileibu tegema. Mari kõndis ümber elutoa laua ja vaatas aknast välja. Tõnu isa küürutas taamal peenarde vahel, Valli oli eespool keset muru ja sõi võililli.

“Kus su ema on?” küsis Mari.

“Ei tea,” kostis Tõnu hääl köögi poolt.

“Ma mõtlesin, et võiks maale ka minna pärast,” rääkis Mari kööki astudes. Tõnu seadis võileivad taldrikule ning küsis: “Millega?”

“Pingviiniga muidugi! Nii saab kähku ära käia igal pool, kus vaja.”

Tõnu ohkas ja istus laua taha, pakkus siis Marile võileibu. Mari sõi, vaatas lakke ning küsis äkki: “Mis sa arvad, kas maale hobust on vaja?”

“Ega sa siis Vallit mõtle siia jätta?”

“Ei – veel ühte hobust. Meil Nemesise peal on üks ripakil. Väga armas ja tark, oskab isegi rääkida nagu Kai,” jutustas Mari klaasi morssi kallates.

“Ja samasugune paks kindlasti,” pakkus Tõnu pahuralt.

Valli puges Pingviini istmete taha, Mari juhikohale ja Tõnu kõrvalistmele.

“Oli ikka omapärane maitse sellel vorstil,” ütles Mari keelega huuli mööda võileibade maitset taga ajades ja kosmoseauto reaktorit käivitades. “Kärbid ei oskagi vist vorsti teha.”

“Kus on alles ekraane, mis nad kõik tähendavad?” küsis Tõnu imestusega Pingviini armatuurlaual süttivaid tulukesi ja tabloosid vaadates.

“Need ümmargused on sfääriradarid, see on nagu eespool oleva ruumi poolkera, see teine näitab, mis selja taga toimub. Need on raadiosaatjaga objektid, näe seal tõuseb üks lennuk, sealt üle Soome lahe tuleb veel üks lennuk, see siin on ilma raadiosignaalita ja päris lähedal, see on auto,” seletas Mari näpuga punkte näidates. “Seesama auto,” jätkas ta tahavaateekraanile näidates. Seal paistis Tõnu naabrimees, kes autot parasjagu hoovi manööverdas.

“Hea küll, sõidame,” ütles Mari liikuma hakates. “Tegelikult, vaata, kuidas nendega paistab.”

Mari andis Tõnule lennuprillid. Tõnu lasi imestusest pika vile, kui nägi sfääriradarite näite otse silme ees ja otse seal, kus objektid asuvad. Midagi oli jälle justkui lähemal ja lähenes ristuval kursil, selle koha peal ilmus hekkide vahelt välja teine auto, millele Mari teed andis. Peagi ilmus vaatevälja ka Soome poolt tulev lennuk, radaripunkt püsis eksimatult otse lennuki peal ega nihkunud kuhugi, kui Tõnu end liigutas ja pead keeras.

“Mis see roheline kolmnurk on, see peaks olema seal, aga ma ei näe teda,” küsis Tõnu taeva poole osutades.

Mari vaatas sfääriradarit, lülitas sisse passiivradari, mis raadiosignaale jälgis ja vastas: “Sa ei saagi teda näha, see on kosmoseristleja ja ta on 200000 kilomeetri kaugusel.”

“Ja mis roheline puru nüüd veel siia tekkis?”

“Raadioallikad. Kõik signaalid leiab üles. Need näiteks on need GSM telefonid…”

“Ja see suur on telemast! Iru korstnast tuleb ka! Mis saatja veel selle otsas olla võiks?” imestas Tõnu ringi vaadates. “Mis roheline joru see on? Need rõngad otse ees?”

“Ettesihtimisnurk, sihik,” vastas Mari. Tõnugi märkas, et õrnadest rõngastest joru kaardus sinna, kuhupoole Mari parasjagu Pingviini roolis.

Mari juhtis rahulikult, Tõnu vaatas vaimustunult ringi, pool nägu hõbeläikelisi kärbsesilmi meenutavate lennuprillide varjus. Ta oli varemgi hiidkärpide kosmosetehnikaga reisida saanud, siinsed aistingud olid talle tuttavad. Ent lennuprillidega raadiosignaale jälgida ta polnud saanud.

Endistviisi kippus Tõnul sellest paha hakkama, et tänu väljageneraatoritele tundus talle, et ta seisis paigal, samas kui maastik väljaspool kabiini liikus. Väljageneraatorid mõjutasid ja nullisid kabiinisolijate kehadele mõjuvaid kiirendusjõudusid ja gravitatsiooni, nende abil võisid hiidkärpide loodud kosmoseaparaadid kiirendada mitmekümnekordse ülekoormusega ilma, et piloodid surnud oleks ja kosmoselaevade sisustus kokku varisenuks. Mari oli sellega harjunud, temalegi tundus, nagu seisaks Pingviin paigal ja masina rattad keriksid väljasolevat maailma edasi. Pingviin siiski rappus veidi, kuna maapinnakonarusi arvuti lugeda ei jõudnud ning sestap ei saanud ka väljageneraatorid vajalikke signaale.

Mari seikles juba Lasnamäel ning otsis pääsu Peterburi maanteele. Koledad ja suured paneelmajad, lainelised ja auklikud asfalttänavad, väljaturritavad kanalisatsioonikaevud. Endisaegsed loopealsed heinamaad meenutasid nüüd prügimägesid, millede vahele olid ettevõtlikud inimesed kättejuhtuvast rauamaterjalist suletud autoparklaid ehitanud. Poolelijäänud kiirtrammipeatused ja tunnelid olid veel rohkem võssa kasvanud kui enne. Ja kõige kurvem oli see, et endisaegsed talud, mille akendes veel mõne aasta eest Mari tulukesi mäletas, olid varemetes ja lagastatud.

Mari keeras ühelt tänavalt teisele ja avastas ühe täiesti mõistetamatu asja. Lasnamäel oli mitu kesklinna suunalist suurt tänavat, kuid risti läbi Lasnamäe ei leidnud ta ühtki autoteed. Olid ainult elanike tallatud jalgrajad üle ehitamata jäänud magistraalide ja trammiteede, milledest mõned olid nii laiad, et seal võis Pingviiniga sõita. Maris tekkis trots leida läbi pealinna magala pääsemiseks kasvõi mõni maapealne lahendus. Tõnu oli endiselt vaimustuses lennuprillidest ega taibanud ka tüdrukut juhatada.

Lõpuks jäid majad selja taha ja eespool paistis neljarealine betoonplaatidest automagistraal. Ent vahepeal oli võsa ja raudteetamm. Raudteetammist läks küll jalgradu üle, aga ei ühtki sellist, mida mööda oleks Pingviiniga sõita saanud. Lõpuks leidis Mari ühe omaalgatusliku tee, mis algas ühest parklast, mille äärekivid olid majaelanikud madalaks lõhkunud ja lõppes Peterburi maantee ääres suurte porilompidega. Pingviin õõtsus ja lirtsus pori ja paelahmakate vahel, ent viimaks ometi jõudis ta betoonplaatidele ja võttis suuna linnast välja.

“Järgmine kord küll lähme läbi õhu,” ohkas Mari.

“Vana-Narva maanteed pidi oleks ka saanud,” vastas Tõnu.

“Näidanud siis, kuidas!”

“Ma sain aru, et sa tahtsid Tartu poole minna, ma ei saanudki aru, kuhu sa lähed,” vabandas Tõnu.

“Peterburi teel on palju häid stardipositsioone, sealt on isegi Nemesisega aerodünaamika toel õhku tõustud,” vastas Mari ühest veoautost mööda keerates. “Ma ei kavatse Tartusse sõita, lihtsam on veerand tunniga lennata.”

“Ära nüüd nii ka, vaata ette, sa pidid selle bemmi praegu välja rammima!” sõimas Tõnu.

Mari vaatas imestunult tahavaateekraani ja lausus: “Minul oli 90 sees, lubatud on siin 70, kust siis veel nemad mulle niimoodi perse alla jõudsid?”

Mari keeras taas äärmisse ritta, tema kõrvale ilmus tume ja läikiv auto, mille allalastud klaasiga aknast karmi ilmega nahktagides mehed rusikaid ja keskmisi sõrmi vibutasid.

“Miskid maffiavennad, nüüd tahavad meid teeäärde suruda,” muretses Tõnu.

“Misasja,” turtsatas Mari sõrmedega üle lülitite vedades. Pea kohal vilksatas raudteeviadukt, eespool paistis autodest tühi sirge teelõik. Pingviini tiivad avanesid ja langev tagatulede paneel paljastas ioonmootorid. Tõnu oli avastanud kiirusenäidiku, mis näitas 170 ning pabistas: “Ära jama, Maardus on tihti ment vastas, sa lähed liiale!”

Must auto püsis vapralt kõrval, armilise näoga kiilakas meesterahvas karjus midagi, näitas rusikat ja tegi grimasse. Aga kui Mari ioonmootorid käivitas, pidid mafioosod alla vanduma. Tõnu näitas ettepoole, kus ta lennuprillil värelevat rohelist objekti nägi.,“Ongi ment väljas, see on kiirusmõõtja radar!”

Samal ajal kadus kabiinist betoonteekatte rütmiline põrumine, maastik akna taga pöördus ning hele betoon kaldus Pingviini alt eemale, asendudes muru roheka värelusega. Kõrgemale tõustes nägi ka Mari sinisekirjut autot põõsaste taga seismas. Kohe, kui must auto sellest kohast möödus, sööstsid politseinikud sellele järele. Mis edasi sai, seda Mari enam ei näinud, sest ta kaldus kaugemale lõuna poole ja kiirus muudkui kasvas.

Tõnu võttis lennuprillid eest ja vaatas vaimustunult ringi. Pingviin õõtsus nüüd mõnekümne meetri kõrgusel maastiku kohal. Noormees ei saanud ega jõudnud midagi näha, sest kõik möödus nii kiiresti. Kiirusmõõtja näitas 876.

“Tundub, nagu oleks kiirem, kui see seal näitab,” arvas Tõnu. “Kas kiiremini ei saaks?”

“Ei taha, helikiirusest edasi tekkib lööklaine, see hakkab allolijaid häirima ja ehmatama,” vastas Mari juhtides. Tõnu tahtis end Marile lähemale kallutada, ent avastas ehmatusega enda kõrvalt Valli pea. Hobune oli kaela istmete vahele sirutanud ja nautis mööduvat maastikku.

“Tegelikult, ma vist polegi sinu pool käinud. Äkki satun veel Andres Kasega ka kokku,” ütles Tõnu kätt üle Valli kaela heites ja Mari juukseid silitades.

“Kas kardad või? Võtab veel lihahaamri kätte,” naeris Mari. “Tegelikult pole minagi tükk aega enda pool käinud. Lausa kaheksa aastat tuleb ära. Tegelikult, alles eile käisin.”

“Tõesti või? Meie juures käisid ikka tihti, eriti veel maal. Kas sa tõesti siis ema juures ei käinud? Miks ometi?” imestas Tõnu.

“Ei tea. Kartsin,” lausus Mari suunda korrigeerides.

Tõnu vaatas mõtlikult ringi. Jah – Maril oli, mida karta. Mari oli talle mitu korda jutustanud, kuidas ta haavata sai. Tõnu oli oma silmaga Mari rinna all armi näinud. Nüüd olid miskid värsked armid ka selja peale tekkinud. Nagu põnevusfilmi kangelanna, saab kuuli, tulistatakse alla, sõdib maaväliste inimestega… Ent on päriselt olemas. Ja sugugi mitte uhke oma võitude ja võitluste üle. Vastupidi, kummaliselt väsinud ja rusutud meeleoluga. Tõnu võtab sellise naise. Ega ometi see sõda ja kõmmutamine naisega kaasa tule? Ehk mitte, vaenlaste vastupanu olla ju murtud.

“Kas see ongi Tartu?” imestas Tõnu eespool valendavat majadekülvi vaadates.

“On jah,” vastas Mari ühe maantee poole laskudes.

“Juba kohal,” lausus Tõnu kahele poole kerkivat puudemüüri vaadates. Kohe läbis kosmoseautot ka raputus ja värin, kui see asfaldile laskus. Peatselt oli ka hoog raugenud ja Pingviin veeres asfaldil, nagu tavaline auto.

“Kas sa Tartu linna ikka mäletad veel?” küsis Tõnu, kui auto oli esimeste majade vahele jõudnud.

“Mäletan ikka,” vastas Mari ringi vaadates. Konservitehas paistis ikka veel töötavat, linna siluett teiselpool ürgorgu ei olnud muutunud. Tõnu võpatas ning ohkas: “Sa ei tea liikluseeskirjadest vist midagi, panid praegu täiega üle peatee!”

“Mis siis?” küsis Mari kõigutamatult.

“Oleks sealt praegu buss tulnud samasuure hooga…”

“Ei tulnud.”

“Kui oleks tulnud sealt suure maja varjust, sa poleks näinud…”

“Vaata radarit,” ütles Mari kodutänavasse keerates. Tõnu vangutas pead. Ta ei olnud harjunud võimalusega vaadata maja või mäe taga liikuvaid objekte. Pingviini kui kosmoseaparaadi andurid, radarid ja arvuti olid väga tundlikud ja arukad, suutes eristada mürast tehislikke raadiosignaale, eristada juhitavaid liiklusvahendeid teistest objektidest, sõltumata nende materjalist ja nii edasi. Sellised võimalused vajasid harjumist.

Ent nüüd olid Tõnu kingad kruusasel sillutisel, taas oli noormees hiidkärpide ulmelisest keskkonnast inimeste argipäeva astunud. Ta libistas pilgu üle tänavat palistavate majade. Üks uhkem ja sirgem kolmekordne, teised igaüks isemoodi viltu vajunud, mõni värskema värviga, mõni luitunum, mõnel uhkemad puunikerdused fassaadil, mõni lihtsakoelisema näoga. Hoovi poolt tõi tuul tänavale värskelt lõhutud kasehalgude lõhna.

“Ja kas tõesti elavad sellises majas Euroopa pronks ja kosmoselumivalgeke?” imestas Tõnu maarohtude aroomi tundes ja pragulisi lubjatud trepikojaseinu vaadates. Siit pragulisest trepist üle madalakskulunud lävepakkude olid mitmed põlvkonnad koju tulnud ja tööle-kooli läinud, küll ämblikuvõrke täis luitunud raamidega akna taga särava päikse valgel, küll roostest, ajahambast ja kärbsemustast rikutud pesades nukrutsevate elektripirnide valgel. Ja niimoodi vähemalt sajandat aastat järjest.

Siin elas tõesti Euroopa pronks, avastas Tõnu, kui Mari isa ukse avas ja neid tervitas. Täiesti tavaline meesterahvas, viisaka soenguga ja tavaliselt riides, ei olnudki maika väel, musklid punnis ja tige nägu ees, nagu Tõnu ette kujutas. Siiski-siiski, Tõnu tundis end Mari isa vastas väikese poisikesena, sellest biitsepsist ei ulatanud ta kuskilt mööda vaatama, ei ülalt, alt ega külgedelt.

“Noh, mis siis uudist, Lumivalgeke? Näitad siis mulle ka selle kõrgharitud punkari ära?” naeris Mari isa.

“Mis punkar nüüd…” kohmetus Tõnu. Tema polnud ju kunagi endale kukeharja pähe lõiganud, ta ei mäleta, millal ta viimati neetidega tagi selga pani. Mis sellest üldse saanud on? Äkki on ema minema visanud?

“Uudis on see, et… Mina… Meie ootame sind ja ema Tallinnasse õnnepaleesse. 27. juunil kell 12,” ütles Mari rõõmsalt. “Võtke Liis ka kaasa. Kus ema ja Liis on üldse?”

“Ema on tööl, Liis peaks õhtul Tallinnast tagasi hakkama tulema,” vastas Mari isa köögilaua taha istet võttes. “Istuge ka korra, kohvi on veel kuum.”

“Jälle, noh!” ohkas Mari istudes, Tõnu seisis häbelikult püsti. “Me oleks ju saanud ta peale võtta… Aga kust me ta üles oleksime leidnud.”

“Tagumiku järgi oleks otsinud,” muheles isa. “No kujuta teda õpetajana ette! Mina küll ei kujuta. No ei tea kohe, mis sellest saab, kes või mis temast inimese kasvatab. Aga las tüdruk proovib vähemalt.”

Mari kujutles korra Liisi tundi andmas ja turtsatas naerda. Tõnu istus vaguralt Mari kõrvale. Isa takseeris neid ning ohkas: “Või siis sedasi on lood. Kas te ikka teate, mis te teete?”

“Ega ei tea küll,” vastas Mari. “Kas sina 18 aastat tagasi ikka teadsid, mis tegid?”

“Ei teadnud küll, kui nüüd päris ausalt vastata. Aga meil oli siis see stardipositsioon nagu mõnevõrra lihtsam, teisi maailmu ei olnud mängu segatud,” ütles isa mõtlikult kohvi kallates. “Kuidas teil rahadega on? Kas koht on kinni pandud? Keda kutsuda plaanite?”

“Plaanid veel väga selged ei ole. Rahadega loodame järjele saada. Praegu lähen emalaevale kärpe kutsuma,” seletas Mari suhkrut segades.

Isa toetas pea kätele ja ohkas sügavalt ning arvas: “Või et need kärbid ka ja tantsivad rebaseplikad, see kipub üle minu mõistuse käima. Tahaks näha neid kärpe mingis restoranis. Ja see ajakirjanduse tung… No ma ei tea.”

“Minu mõte on teha pidu meil maakodus, see on Kõrvemaa polügooni külje all, poolkinnises tsoonis, sinna ei lasta igasuguseid tolgendama,” pistis Tõnu vahele.

“Ja alustuseks vaatame, mis kärbid räägivad üldse,” ütles Mari murelikuks muutudes. Ta rüüpas kohvi ja varjas silmi mustade ripsmetega.

“Aga eks me püüame teile öelda, kui midagi peaks nässu minema,” ütles Mari tõustes.

“Mis nüüd, kavatsete juba ära minna? Ma mõtlesin, et ootate ikka õhtu ära ja räägite emaga ka ikka?” imestas isa.

“Jah, me peame minema, Valli jäi ka autosse ootama, tal hakkab igav varsti,” vastas Mari ukse poole astudes.

“Kas tõesti on nii kiire? Oota, ma annan oma telefoninumbri ka. Kas teil ei ole mobiili?”

“Ei ole veel saanud omale lubada nii peent asja,” vastas Tõnu.

“Mul on see,” vastas Mari kommunikaatorit võttes, “ma pean lõpuks õppima sellega siis Maa telefonivõrkudesse murdma. Mis su number on?”

“Ikkagi, kus teil kahel nii kiire on?”

“Ma pean kärpide poole pealt selgusele jõudma. Äkki nad ei lasegi mind siia elama,” vastas Mari ust avades.

Seda Mari teada ei saanud, kas Vallil oli igav olnud või mitte. Hobune oli lihtsalt Pingviini magama jäänud. Pingviin veeres tänavale, Mari avas kohe ka ioonmootorid ning lasi tiivad välja.

“Roosi tänava mägi oli vist hea järsk kosmosesse tõusuks, hea hõreda liiklusega,” ütles Mari autot juhtides. Auto veeres kaunis suure hooga, Mari ei vaadanud ette, oli hoopis ninapidi radariekraani vastas.

“Lõpeta ära, sõida inimese moodi, mul on hirm,” kaebas Tõnu, kui Pingviin järsult Roosi tänavasse keeras. Tõusu peal jäi masin peaaegu seisma.

Mari uuris ekraanil värelevaid objekte. “No mis sa venid, oled ristuval kursil… No lõpuks ometi… Nüüd!” ja tõmbas ioonmootorite kontrollerit. Majad kahel pool autot kadusid nagu musta auku kukkudes tahapoole, järgmisel hetkel välgatasid majakatused ja vahetult auto kohalt mööduvad elektrijuhtmed, mis Tõnu kössi tõmbuma sundisid. Hetk veel tundus hoog raugevat, kuna eemalduv linn paistis nüüd kaugemal ega tundunud nii kiiresti liikuvat. Mari tõmbas rooli ja maapind Tartuga kaldus päris kosmoseauto taha. lasi siis rooli lahti ning näppis puutetundlikku ekraani, valis sealt välja Orkaani majaka ja lasi arvutil kursi ja võimsuse määrata. Pingviin tõusis püstloodis taevasse, varsti juba mitu kilomeetrit sekundis. Taevas kristallklaasi taga hämardus kiiresti. Tõnu vaatas ümberringi süttivaid tähti ning lausus: “Mari, sa oled hull.”

“Ei tea. Ehk ei ole. Aga niimoodi see kosmosesse tõusmine käib,” vastas Mari.

“Kas nüüd lendame emalaevale?”

“Jah,” vastas Mari Filifjonka kingitud sõrmust kohendades ja kätt roolile pannes. Nüüd on ehk paras hetk rääkida Filifjonkast.

“Aga emalaev on ju Maal,” ütles Tõnu.

“Ikkagi on sinna mugavam ja kiirem lennata ballistilisel trajektooril läbi lähikosmose.”

Arvuti korrigeeris kurssi, kallutas masinat lõuna poole. Üksik päikesekiir peegeldus läbi punase rubiini Tõnule silma.

“Mis sõrmus see selline on, ma pole seda sul varem näinud,” ütles Tõnu kalliskive vaadates. “Tõsiselt kallis asi tundub olevat. Kust said selle?”

“Filifjonka kinkis,” ohkas Mari käsi sülle langetades. Tõnu kortsutas kulmu, Mari jutustas kogu loo ära, alates Ra ajamasina katsetustest ja Muumioru lugude raamatu avamisega lõpetades.

“Oh lõpeta ära, see on võimatu! 800000 aastat on ilmatuma pikk aeg, miski ei välista, et siis elavad siin miskid rebasinimesed! Aga et just see Filifjonka!” vastas Tõnu tüdimusega. “Muideks, rebasnaisi on juba praegu siin Maal nähtud. Nad on teie vaenlaste, nende saledate tulnukinimestega koos olnud ja kosmoselaevade allakukkumises surma saanud, ma olen mitut uudist näinud, kus on nendest juttu olnud.”

“Need rebasnaised on miskid kodukatid. Pidid Ge inimeste kõrval elama ja neid teenima. Nii rääkisid kärbid. Aga neil ei ole Filifjonkaga mingit seost, gelastel on kõigil neli sõrme, Filifjonkal oli kindlalt viis nagu maalastel. Ja see pilk… Ma ei tea, Tõnu,” kaebas Mari.

“Ma vaatan, et sa oled kuidagi nukker kogu aeg, varem sa selline ei olnud,” ütles Tõnu küünarnukki akna servale toetades. “Miski vaevab sind. Sa hoiad midagi enda sees. Ega see Filifjonka…”

“Jah, Filifjonka. Ta on nagu mu sees. Ma näen neid kõiki, muumitrolle ja mümlasid. Aga see ei ole tavaline uni, hommikuks on kõik meeles ja minul on selline tunne, nagu ma ei oleks maganudki,” jutustas Mari pead kätele toetades. “See on nii ilus ja soe reaalsus ja kui ma ärkan ja end siit hallist reaalsusest leian…”

Tõnu tõmbus jahmunult eemale.

“Ma nagu käiks kuskil ära, nagu käiksin ise Muumiorus. Une ajal. Tõnu, ma ei tea, mis asi see on!”

“Miski psühhoos äkki? Võibolla vajad ravi, et sellest välja tulla?”

“See ei ole psühhoos!” ütles Mari nutma hakates. “Ta jälgib mind! Ta ei ole tavaline humanoid, ta on midagi muud! Ma kardan, Tõnu!”

Tõnu oli kartnud, et Mari psüühikaga võib midagi juhtuda, kui ta niimoodi aasta-aasta järel nende hiidkärpide hulgas elab ja inimestega kokku ei puutu. Seni polnud ta muud tähele pannud, kui vaid seda, et Mari on kuidagi väsinud ja rusutud. Ta uskus, et seda oli tekitanud pikk eemalolek metsade rohelusest ja päikese soojusest. Tõnu lootis, et tema suudab seda kõike Marile jagada, kui viimane Maale, tema naiseks tuleb. Ta oli ju armas tüdruk. Ta lemmikloomad olid lahedad, mis siis, et nad nii paksud olid. Valli oli tubli ja töökas, Kai oli tore ja leebe. Samas tundus, et nad kõik on kärpide tsivilisatsioonist väsinud, nad olid alati suure rõõmuga Kõrvemaale vanaisa talusse tulnud ja alati olid nad kosmoselaevaga lahkudes nukrad olnud. Ent nüüd ei olnud Mari nii rõõmus, ta paistis pidevalt väsinud ja kurb olevat. Aga Valli? Tema oli ka väidetavalt seal Muumiorus käinud ja Filifjonkaga kohtunud. Valli silmis ikka oli seda sära ja lõbusust, mida Tõnu mäletas, kuigi jah, palju vähem kui möödunud suvel. Samas oli ta ka märgatavalt paksem, küllap see paksus väsitas hobust nii palju, et ta ei olnud enam selline pakatav rõõmurull nagu vanasti. Kas tõesti oli Tõnu hiljaks jäänud, kas tõesti oligi Mari vaimuhaigeks jäänud?

“Mari, see on jama, miski suvaline rebastulnukas ei saa olla Filifjonka, mõtle nüüd peaga, viska see oma peast välja.”

“Ta tuleb tagasi,” vastas Mari end sirgu ajades ja aknast välja vaadates. Pingviin langes juba tagasi Maa poole, kuskil seal all olid hiidkärbid oma vigasaanud emalaevaga, Liisu ja Kai nende keskel. Mida admiral otsustanud on? Mis Marit seal all ootab? Äkki öeldaksegi talle, et läheb tagasi Pluutole loomi talitama, äkki ei lastagi teda tagasi Maale? Mari tundis praegu selgelt, et Tõnu võõrastab teda. Äkki suudab Kai teda aidata, äkki viskab Kai Filifjonka ta peast välja? Aga kui Kai ei suuda seda? Kui keegi ei suuda seda ja ka Tõnu ei hakka teda mõistma? Siis oleks isegi parem, kui ta Pluutole loomi talitama läheks. Mis temast siis saaks, kuidas ta lõpetaks? Äkki oleks ta lõpuks üks tundetu element kärbiühiskonnast, kes teeks oma tööd, võibolla lõpuks katsuks kärbi kombel loomi, et kas on juba piisavalt rasvas ning vehiks noaga nii, et veri purskab? Ühel hetkel tundiski Mari käele purskuvat sooja kleepjat verd ning nägi Valli ahastavat pilku. Ei, ees oli siiski sinetav õhuookean, mis hakkas kosmoseautot raputama, Mari pidi juhtima hakkama. Ent see viimane nägemus oli nii võigas, et Mari puhkes nutma. Ta pilgutas silmi, et läbi pisarate radarinäitu näha, muutis suunda ja langetas kiirust, niimoodi minutite viisi. Valli oli ärganud ning puges lähemale, et pead tüdruku sülle suruda, kui oli märganud, et Tõnu ei suvatse oma kallimat lohutada. Mari silitas Vallit, tundis peo vastas hobuse sooja, siidist ja lopsakat põske ning pehmet, õrna kaelaalust. Kui ta selle hobuse tapaks... Kuidas ta ometi selle peale tuli, millest selline nägemus tekkis? Loodetavasti ainult stress ja hirm...

Mari ohkas, pühkis silmi ning võttis mikrofoni.

“AKT3717 Nemesis,” kutsus tüdruk.

“370D Lapton kuuleb hoopis,” kostis Ra hääl. “Mis sind siia tagasi toob?”

“On asja,” ohkas Mari silmi pühkides.

“Millest nii nukker hääl? Tule remonditsehhi, kõik on seal, Kai on ka seal,” kostis Ra rõõmus hääl.

Kai on seal. Need sõnad tõstsid Mari tuju märgatavalt. Tõnu nohises rahulolematult ja vaatas akna taga mööduvat kõrbemaastikku. Eespool aimus juba emalaeva siluett, Mari vähendas kiirust. Allpool ees lendas üks tähelaev, mis hakkas kõrgemale tõusma, et üle emalaeva tiiva lastiruumi poole lennata, kaugemal punakal maapinnal paistis kirjut kribu – need olid inimesed, kes olid Orkaani uudistama tulnud. Varsti varjas selle vaatepildi Orkaani tiib, mis õige lähedal värelema hakkas. Tõnu tuju oli paranenud, nüüd oli tal palju ringi vaadata.

Pingviin maandus liivatolmusele põrandale remonditsehhi maandumisšahtis. Siinsamas seisis Nemesis, veidi kaugemal Lapton, luugid küljest ära ja mootorišahtid nukralt tühjad. Algul tundus, et siin polegi kedagi, Mari ei näinud kedagi liikumas. Aga kui ta ukse avas, kuulis ta hääli, masinamürinat ja detailide kolinat. Ühe Laptoni mootorišahti mustava avause äärele ilmus Ra nägu.

“Vaadake, kes tagasi tuli!” hüüdis hiidkärp. “Kurat! Jälle keegi remondiredeli ära hiivanud, jätavad mu omaenda lennuki mootoritorusse lõksu. Alli, ole hea, too see redel sealt tagasi!”

Mari märkas ka Alissat, kes kuulekalt Nemesise rambiäärelt püsti tõusis ja ruttas kerge alumiiniumredeli poole, mis eemal seina najal seisis. Rampi mööda astus alla Kai, Mari tundis südames ärevusepuhangut, kui ta üle pika aja taas hirve nägi. Aeg ei olnudki eriti pikk, vaid paar päeva, küll aga mahtus sellesse aega palju elamusi. Laptoni luugile ilmus Mag, Kai järel kõndis Liisu.

“Tulidki tagasi või?” küsis Kai, kui oli märganud Mari nutetud silmi. Ta läks tüdruku juurde, ajas nina püsti ning pani lõuaaluse tüdruku rinna vastu.

“Ei tulnud,” vastas Mari hirve kallistades.

“Aga miks sa kurb oled?” küsis hirv.

“Filifjonka pärast. Ta kummitab mind,” sosistas Mari. “Aita ta mul peast välja visata.”

“Sellega on keeruline, vist tuleb harjuda,” vastas Kai üle õla tagasi vaadates. “Mul on ilmselt sama probleem. Mag ja Ra on kah kurtnud. Aga las ta olla? Ta ei ole ju paha.“

Tõnu oli Pingviinist välja roninud ning seisis arglikul ilmel auto kapoti kõrval. Remonditsehhi kontoriruumide poolt kostsid sammud, sealt lähenesid meister Gi ja admiral Tah. Niipalju siis Kai abist, mõtles Mari silmi pühkides. Asi seegi.

“No juba siin! Äsja oli häda, et ajasid politseiradari lolliks, on sul vaja niimoodi rabistada?” ähkis Tah.

Kust admiral juba teab? Kas ta on mingid suhted juba maalastega sisse seadnud?

“Aerodünaamilise stardiga võtab palju vähem energiat,” vastas Mari.

“Energiat-energiat, teen veel sulle energiat! Kas on sellest puudus või?” pahandas admiral. “Ja kas sul pole meeles, et kõrvalisi inimesi siia endaga kaasa ei võta?”

“Ta ei ole kõrvaline inimene, vaid minu kihlatu. Ja siin olen eeskätt seepärast, et teid ühele peole kutsuda. Sellisele peole, millele kutsutakse kahekesi. See toimub 27.juunil Kõrvemaal,” teatas Mari.

Admiral puhus pikalt läbi vuntside ja ohkas: “Miks on vaja niimoodi rabistada… Kas passi said kätte?”

“Mis passi?”

“No selle passi, mis sinust inimese teeb, millega registreerimine üldse võimalik oleks!”

Tõnu tuli lähemale ja küsis: “Mari, kas sul polegi passi?”

Mari jäi ammulisui peigmehele otsa vaatama.

“Mari, seda on tõesti vaja, selle muretsemisega võib mitu nädalat minna!” hädaldas Tõnu. Mari pöördus, vaatas ammulisui maha ja lükkas juukseid näo eest ära.

Admiral Tah vaatas kavala muigega Tõnu jahmunud nägu, vangutas pead ning rääkis: “No kui ta praegu seda kätte ei saanud, siis ma loodan, et see pass ootab teid sinu kodus. Vähemalt nii mulle siseministeeriumi mehed lubasid.”

“Kuidas küll?” imestas Tõnu. “See pole ju seaduslik.”

“Kui on kiiresti vaja, siis nad ka teevad,” teatas Tah remondiredeli vastu nõjatudes. “Mina ei tea, kas seaduslikult või mitte, pole minu asi.”

Kai vaatas Marile rõõmsal ilmel otsa. Mari taarus ringi, nagu oleks puuga pähe saanud. Uskumatu! Nad lubavad ta koju, admiral on juba asjadega nii kaugele läinud! Siis laskus Mari põlvili ning kallistas Kaid pikalt ja kõvasti.

“Muidu, kuidas teil siin edeneb? Orkaani välissoomus saab varsti juba kokku, läheb sisetöödeks. Kuidas Nemesis on?” nõudis admiral.

“Häälestused veel teha, siis saadame katselennule,” vastas Gi.

“Laptoniga on lood kehvemad,” kurtis Mag.

“Ma näen jah, puhta laiali alles,” vastas Tah pilku üle tähelaeva libistades. “Komandolaev, väikse lastiruumiga, see niiväga ei kipita.”

“See-eest suurepärase hüperajamiga,” kiitis Ra.

“Noo jah, see nüüd vajab harjumist. Lups ja lups planeedi orbiidilt planeedi orbiidile. Mida ka mu vanad silmad ära ei näe,” rääkis Tah, pani käpad puusa ja vaatas Mari poole. “Neiu nii häbelik ega julge midagi küsida. Ma ei usu, et ta niisama siia lendas, selle kuupäeva saanuks ju raadioside kaudu ka edastada.”

“Mari, kas sul mingeid soove kah on?” hüüdis Ra.

Mari tõusis ja vaatas kohmetul ilmel kärbiseltskonda. “Mul oli üks ilus helesinine kleit, aga nüüd on see Alissale paras. Mul oleks uut sellist vaja,” ütles Mari.

“Kus ta sul siis jäi, Nemesise peal kindlasti, too siis ära,” vastas Ra.

“See on lühike ja liiga lai. Ra, kas sul selle skeemid on alles kuskil?” küsis Mari. Nemesise poolt kostsid sammud, paks valge hobune ilmus valguse kätte. Ta jalutas ringi, uudistas kärpe ja inimesi. Ka Pingviini poolt kostis kobinat – Vallil oli igav hakanud ja ta ei kuulnud hästi, millest jutt käis. Nüüd jalutasid põrandal juba kaks valget hobust.

“Lai? Lai,” arutles Gi oma käriseval häälel. “Aega ju on, söö ennast vormi tagasi, selle loomajogurtiga. Kleit uuesti mõõtu, noh!”

Mari jäi, suu lahti, vaatama, admiral pugistas naerda, Ra ütles: “Sa võiks end ise mõõtu süüa!”

“Hea küll, tule skanneriruumi, ehk saame su struktuuri välja mõõdetud,” kutsus Gi Marit endaga töökodade poole kaasa.

“Raha oleks ka vaja,” poetas Mari käigu pealt. Gi ohkas.

Tõnu jäi üksi kärpide ja paksude loomade juurde. Kärbid arutasid omi asju, Tõnu kuulis vaid Ra muret lumivalgekese kleidi skeemide pärast, Mag rahustas teda – skeemid olla Laptoni arvutis täiesti alles veel. Valge hobune pöördus Kai poole: “Mul ei ole midagi. Midagi, mis teil kõigil on. Mul ei ole nime.”

“Äkki see noormees paneb sulle nime,” vastas Kai Tõnu poole noogutades. Paks hobune astus enesekindlal ilmel Tõnu poole, vaadates noormehele julgelt otsa. Ilusad, targad silmad. Ta ei olnud üldse Maa hobuse moodi, Tõnu ei tunnetanud teda loomana. Tõnu nägi enda ees hoopis hobusekujulist daami. Ta oli kena, mis siis, et väga paks. Ta tuli Tõnu ligi, lasi ennast silitada. Tõnu paitas ümarat palet ja siidist kaela. Ta oli peaaegu Valli moodi, ainult et üleni valge, valge laka ja sabaga. Umbkaudu samasuur kui Valli, ainult hapram ja lodevam.

“Mari nõudis mult seda teenet, et ma sind rohelusse viiksin. Nimi? Iludus sa just ei ole, aga nimi võiks küll ilus olla. Ole Eliise,” lausus Tõnu pikalt käega üle siidise laka ja pehme turja tõmmates.

Töökoja poolt kostis lähenevaid samme ja hääli.

“Kas sellest aitab sulle?” kostis Gi kriiskav hääl. Kõhn kärp tiris ligi kahekümnekilost kulddetaili.

“Kindlasti,” vastas Mari.

“Kuld ja kuld. Raha ja raha. Nende pärast te üksteist tapate. Kas tõesti pole midagi targemat teha!” pomises Gi omaette. “Pulma ikka kutsud mind?”

“Muidugi kutsume! Söödame su paksuks nagu Kai ja joodame maani täis,” vastas Mari Gi kondist õlga silitades.

“Kus Lea on?” küsis Mari, kui oli Laptoni juurde tagasi jõudnud.

“Teeb laboris tihedat tööd,” vastas Ra Laptoni rattale nõjatudes. “Seal toimub palju põnevat, tšakraid uurides on Lea avastanud miski täiesti uue keskkonna, kus signaalid liiguvad ilma kiiruseta, momentaalselt.”

“Muuseas meie eritame kah neid signaale. Kai särab nagu päike,” lisas Mag. “Täiesti hullumeelne. Ja mitte ükski katselabori sensor ega mõõtur ei võta signaali ega allikat, ainult rohtlakati närvisüsteemi eeskujul ehitatud pooljuht- protsessoriahelad...“

“Kas saaksite Leale edasi öelda? Tema võiks ka kindlasti pulma tulla,” katkestas Mari kärpide teadusliku elevuse.

“Muidugi kutsume tema ka,” õhkas Mag tasa. Lea oli Magi üks suuremaid sõbrannasid.

“Kaua ma seda hoian?” käristas Gi kullakolakat Marile andes. Maril venis käsi sirgeks, silmad pingutusest kissi ja üks õlg lääpa. Ehkki läikiv detail oli suhteliselt väike, kaalus ta palju. Tah vaatas kollakat läiget, silus vuntse ja küsis: “Gi, mis see siis nüüd on? Tahad seal mõnd riigieelarvet uppi ajada või?”

“Ahh, tead ise, see pulmavärk, palju raha ja nii edasi. Seda ei ole nii palju, et see midagi uppi ajaks. Nii hullud need maalased nüüd ka ei ole,” sisises kõhn kärp käppa masseerides.

“Eriti peale meie võidukat Maa-lahingut,” naeris Ra. “Kui palju seal veel Ge prahti vedeleb? Ma olen kuulnud 297-st võidust kärpide poolel. Seda ainuüksi atmosfääris.”

“Palju rohkem neid ei ole ka, põhilahingud käisidki atmosfääris,” täpsustas admiral. “Ega maalastel on hais ninas küll, ühes päästemeeskonnas sai meie kutt juba tinakuulist haavata, kui nad ühe Ge hävitaja jäänuseid koristama läksid. Ja need ei olnud ühegi ametliku struktuuri maalased, suvalised tolgendid olid, ehk siis kurjategijad, kes ei allunud kellelegi.”

“No jah, kui nad teaksid, et iga viimne kui lahingulennuk sisaldab ligi 200 kilo kulda… Nad tapaksid teineteist ära!” kriiskas Gi.

“No ma räägin, et juba tapavadki,” ütles Tah.

“Ega nad sealt seepärast otsa saa,” lõi Ra käpaga, “nad koristavad siis jäänused kiiremini ära, kui meie või gelased jõuame, selleks ajaks, kui meie järjega selleni jõuame, on puhas plats ees.”

Mari ei jõudnud kärpide jutuvada kuulata, ta vaatas särasilmil Tõnule otsa ning tõstis kullakobaka Pingviini kabiini.

“Ahjaa, see valge hobune…” alustas Mari.

“Jaa, me oleme juba tuttavad,” katkestas Tõnu valget hobust vaadates.

“Mina olen Eliise,” ütles valge hobune Marile silma vaadates. Valli aimas juba, mis edasi saab, ta kobis Tõnu istme allalastud seljatoe tagant Pingviini lastiruumi.

“Palun, sina ka, Eliise,” juhatas Mari. Eliise tagurdas ebakindlal sammul Valli kõrvale ja heitis maha. Kõrvalistme seljatugi läks vaevu oma kohale tagasi, istmetetagune oli kahest hobusest jäägitult täis saanud. Mari ohkas ja pöördus Kai poole: “Sina ei mahugi.”

“Ma tulen hiljem. Varsti,” sosistas Kai pead Mari rinnale surudes. “Ma tulen varsti.”

Mari istus juba rooli taha, valmistus ust kinni tõmbama, kui Tah äkitselt auto juurde ruttas.

“Kuhu sa lähed praegu?” küsis admiral ukseäärele nõjatudes.

“Maale, mõtlesin,” vastas Mari reaktorit käivitades.

“Maale? Ahah, mõtlesid sinna Aegviidu kanti… Kui kaua sa seal oled?”

“Paar päeva ikka, niikuinii peab linna asja ajama tulema,” seletas Mari.

“Ahsoo. Eks sa siis kohtud ka nende ametimeestega, kellega vaja… Sellega siis nüüd korras,” mõtles admiral poolvaljult. Mari ja Tõnu ei saanud midagi aru.

“Aga ei mingeid esinemisi enam ega viiesajaga kihutamisi kiirteedel! On selge?”

“Pingviin võtab 300 pealt tuule alla,” ütles Mari.

“Ja mis siis?! Teed nii, nagu mina ütlen: valid kõrvalisema koha, kus on vähem uudistajaid, sead selle kapsli lennurežiimile ja siis – vhütt! – kaod loetud sekunditega pilvedesse nii, et keegi tähelegi ei pane. Ma ei viitsi su võimumeestele seletada, et kes mida ja miks ja mismoodi teie õhuruumis tähelaevaga tegi, eriti, kui kihutatakse maanteedel, lennatakse helibarjääril inimeste peade kohal, ehmatatakse autosid kraavi!” pahandas admiral koolipapalikul ilmel.

“Aga ikkagi on see energia raiskamine,” püüdis Mari seletada.

“Ära loe seda energiat nii paaniliselt, see on üldisest lennukulust nii tühine protsent, tuumakütus ei ole meil loetud!” hädaldas Tah kätega vehkides.

“Ma kahtlustan, et on siiski… Ma nimelt kuulsin, et Monstrum tootis vaid kassettreaktori kütust,” lausus Mari ebalevalt rooli sõrmitsedes.

“Või nii? Kuidas siis nii? Nojah, lahing käis, ju siis oli seda vaja. Küllap ta oli suuteline ka tavalist kütust tootma, aga enne juhtus õnnetus, kui selle kallale asuda jõuti,” arutles admiral.

“Aga mina kuulsin, et ei tooda. Aga mina ka ei tea,” vastas Mari teeseldud rahuga.

“No see oleks jama, ehitada selline kolakas relvakütuse tootmiseks. Ei ole nagu loogiline… Aga ikkagi, ära selle energia pärast muretse ja lollusi tee,” manitses Tah.

“Eks ma püüa siis sulle heameelt teha ja vähem eputada,” vastas Mari käega lehvitades, ust kinni tõmmates ja püstmootoreid käivitades.

Admiral meenutas asjaajamisi Eesti võimudega, siis meenus, et tal on nii palju korraldada ja asju ajada ja ajast oli pidevalt puudus. Ja mis kuramuse relvakütus? Ta nohises, kissitas silmi ja sügas kahe käega kõrvade vahet. Ajas siis end sirgu ja vaatas sinitaeva taustal eemalduvale Pingviinile järele.

“Nad on ikkagi nii lahedad ja vabad,” arvas Gi Tahi kõrvale astudes ja Pingviinile järele vaadates.

“Jah, nad on vabad. Neil on reaalne elukeskkond, mis meil puudub. Pluuto kasvuhoonetevõrk on selle kõrval olematu naljanumber,” vastas Tah.

“Uskumatu. mõnikümmend kilomeetrit õhku ja seal üleval on juba kosmos. Ja ei mingit kristallklaasi ees. Kadedaks teeb,” nõustus Gi.

“Kas sa pole kunagi unistanud päris meie oma looduslikust taevast? Ge sügavsinisest taevast?” küsis Tah käppi puusa pannes ja Gid vaadates. Kõhn kärp turtsatas ja tõmbas kõverasse.

“Mina omal ajal lootsin, et näen selle oma silmadega ära,” ohkas admiral. Tema kõrvale oli astunud paks hirv.

“Teile on seda kohutavalt vaja,” ütles Kai taevast imetledes. Admiral ohkas sügavalt.

Pingviin kiirendas otse taeva poole, alustamaks ballistilist lendu kodu poole. Taevas tumenes, taas hakkasid eespool tähed süttima. Aga kabiinis valitses vaikus. Ainult Mari ja Tõnu silmad särasid õnnest. Alles mitme minuti pärast, kui pea kohal kummus must tähistaevas ja lennukauto ees laius helesinine õhuookean, õhkas Tõnu: “Ma ju ütlesin, et sa saad tagasi.”

“Ja mina ei olnud lõpuni kindel,” vastas Mari. Talle ei olnud see õnn lõplikult kohale jõudnud. Ta pääsebki tagasi koju. Koju, rohelise looduse keskele sinitaeva alla! Põrandal Mari jalgade juures vedeles kullast detail – arvatavasti kaunis suur kapital tagasi normaalse inimese ellu astumiseks. Koju. Päriselt. Uskumatu! Mari tahtis Tõnut kallistada, ent kui ta end noormehe poole kallutas, tundis ta ribide vastas ootamatut takistust. Need olid kaks hobusepead – Valli ja Eliise ei tahtnud sugugi pimedas kongis konutada, nemadki nautisid Maa ja tähistaeva ilu. Kõrvuti nad seda nautida ei saanud, nende pead olid kitsas seljatoevahes teineteise kohal, Eliise allpool ja Valli üleval. Tõnu sai Mari mõttest aru ja kallutas end lähemale, et kallistama ulatuda. Ja siis järgnes pikem kallistusteseeria, millest said ka mõlemad hobused osa.

Kortsulised vanainimesekäed sulgesid päevinäinud postkasti, mis seisis talutee otsa juures, viltuvajunud ja luitunud posti küljes.

“Jakob, jälle kiri riigiametilt! Lausa kaitseministeeriumist kohe!” kajas hele hääl üle heinamaa.

Tõnu vanaisa nõjatus väravapostile ja avas ümbriku.

“Mis seal seisab?” päris vanaema.

Vanaisa luges silmi kissitades, vangutas siis oma kiilakat pead ja ohkas: “Teevadki tsooni laiemaks. Maantee äärt pidi kohe, nii et meie talu jääb päris keelutsooni sisse.”

“Jumal küll, kas seda on tõesti vaja? Kas me peamegi talu maha jätma ja ära kolima?” muretses vanaema, libistades pilgu üle majapidamise, mille ilu ja elu olid tema käed juba viiskümmend aastat üleval hoidnud. “Kas seda on tõesti vaja? Kas seda polügooni siis mujale ei saa teha?”

“Mujal on ka talud ees… Ja kas on vaja? On küll vaja. Lahinglaskmise õppusi on vaja. Et oleks meil oskajaid sõjamehi, kuni naabrid on sellised, nagu nad on. Mul on veel Sinimäed hästi meeles, usu mind, ma tean, milleks seda vaja läheb,” rääkis vanaisa süngelt.

“Kas me peame ära kolima?” küsis vanaema uuesti.

“Ei ole sellest siin midagi kirjas. Imelik lugu küll… Lahinglaskmiste harjutamiseks… harjutused on aastas vaid mõnel nädalal, siis aetakse inimesed metsast välja ja pannakse tsoon kinni, ülejäänud aja on kõik vaba, mine kuhu tahad. Aga siin seisab, et suletakse alatiseks, sissepääs vaid erilubadega. Kummaline. Väga kummaline lugu,” nentis vanaisa, kes oli teeninud nii enne sõda kaitseväes kui ka hiljem saksa okupatsiooniarmee eestlaste diviisis ja teadis sõjandusest palju.

“Järsku tahavad sinna Üleoja taha vanasse raketibaasi midagi teha, Eenma Malle olla seal mingeid tähtsaid asjamehi liikumas näinud, muist ülikondades, muist mundrites, uhked autod olid ja…”

“Mis raketibaas?” rehmas vanaisa käega, “Seal vaid prügimägi, kõik puruks pekstud ja laiali tassitud, ei hakka keegi sinna enam midagi tegema, oi jumal, seal mülgaste taga kõrvalises kohas. Kuidas nad autodega sinna said üldse? Sinna jääb ju traktoriga ka kinni!”

“Aga olid olnud,” vastas vanaema kindlalt.

“Ei mina seda usu, mina küll ei mõista, mida seal raketibaasis teha saaks. See sobib ainult rakettide hoidmiseks, kas Eestil on mõni mis? Äkki panevad veel aatompommi sinna, et näidata, mis?” Vanaisa hakkas naerma. Vanaema oli endiselt murelik oma majapidamise saatuse pärast.

Linnulaulu ja metsakohina varjutas lähenev õõnes ulgumine, otse taevast lähenes midagi musta. See paistis pisikese, kolmnurkse tiivaga, lataka kerega sõjalennuki moodi, üsna madalal keeras ta äkki põhja ette ja heitis neljast püstmootorist välja sinaka virvenduse. Lennumasin aeglustas käiku, lasi välja neli ratast ning maandus otse taluõuele.

“Jummal küll, nüüd tulevad veel need kärbid kah siia, nagu meil vähe muresid oleks…” hädaldas vanaema, vanaisa katkestas teda: “Ära virise, need kärbid on täiesti toredad olendid!”

Pingviini uks avanes ja nähtavale ei ilmunud ühtki kärpi, hoopis täiskasvanud pojapoeg tervitas oma vanavanemaid. Pojapoeg, kes alles kümne aasta eest mängis liivaaugus autodega, aga nüüd tuli otse taevast. Oma ilusa mustajuukselise Mariga, kes tõusis parasjagu Pingviini teisest avatud uksest ja jäi istmete seljatugede kallale kohmitsema. Lennukauto õõtsus, ta seest kostis kobinat ja murule hüppas Valli, nagu suur valge lumepall. Tema järel astus murule veel teinegi paks hobune, kes jäi Pingviini kõrvale seisma ja silmi kissitades ümbrust vaatama, justkui näeks loodust esimest korda.

“Oh, sul juba kaks hobust,” ütles vanaisa lähemale sammudes. “Jälle on ta sul paksem… Millega te neid ometi toidate seal kosmoses, tahate, et nad lõhki läheksid?”

“Tere. Ma loodan, et nad ei lähe lõhki, kui nad enam kosmosesse tagasi ei lähe,” vastas Mari Vallit silitades.

“No see on rohkem, kui haiglaselt paks, mis te ometi nendega teete… Oot-oot. Mis mõttes ei lähe enam kosmosesse? Ega sa ometi Maakera peale kavatse jääda?” rääkis vanaisa kiiresti mõteldes.

“Kavatsen küll,” vastas Mari Pingviini küljele nõjatudes. Tõnu vaatas paberit vanaisa käes.

“Kas vahetad mind välja, ma jään iga aastaga üha viletsamaks,” kaebas vanaema muhklikke käsivarsi laiutades. “Aga siis hakkab neid uufouurijaid siin saalima, ei taha kohe mõeldagi…”

Tõnu võttis paberi vanaisa käest ja ütles, kui oli kirja sisuga põgusalt tutvunud: “Ei hakka siin kedagi saalima, kui see siin tõsi peaks olema, et tsoon siia laiendatakse ja kinni pannakse.”

Vanaisa vaatas küsivalt Marile ja Tõnule otsa.

Mari lausus: “Admiral tõepoolest rääkis midagi Eesti ametivõimudega suhtlemisest. Ega ta ometi asja niikaugele ole ajanud?”

Järgnes vaikushetk, mida segas vaid Valli kapjade klobin, kui viimane Eliise ümber ruttas ega aru saanud, miks teine hobune nii arglik on.

“Mis admiral? Mida ta ajab?” küsis vanaisa kulmu kortsutades.

“Pluuto kosmoselaevastiku admiral. Mida ta ajab, ei tea täpselt minagi. Tean ainult niipalju, et ta vist tahab mind selle riigi kodanikuks teha, et pass pidi juba miskite siseministeeriumi ametimeeste käes olema, nad otsivat mind ja tahtvat seda passi mulle üle anda. Nii see admiral mulle ütles,” jutustas Mari.

“No kas tõesti kohe, tüdruk? Tuledki koju tagasi?” muutus vanaisa rõõmsamaks.

“Ma väga loodan,” vastas Mari. Vanaema ohkas ja läks kööki toimetama.

“Mis me siis nüüd ette võtame?” küsis Mari.

“Mis ja mis, mäletad seda metsa seal aida taga?” küsis vanaisa. Mari vaatas aida poole ega näinud enam ainsatki puud üle aidakatuse paistmas.

“Sinna tuleb uus põld, sinna lähmegi tööle. Nüüd on meil kaks hobust,” vastas vanaisa reipal sammul rehealuse poole astudes. Valli ruttas talle järele, Eliise vaatas algul umbusklikult, hakkas siis ka arglikult sammuma.

“Noh, Valli, kas mahud veel aiste vahele ära?” küsis vanaisa. Valli sättis end kohe vankri ette maas lebavate aiste vahele. “Mis teise hobuse nimi on?” küsis vanaisa seinalt range ja rihmu otsides.

“Eliise,” vastas hele hääl. Vanaisa võpatas.

“Sa ka räägid või? Nagu need hirved, kes siin vanasti käisid? Nagu Kai ja Liisu?” küsis vanaisa.

“Räägin jah,” vastas hobune pilku langetades. Vanaisa kehitas korra imestusest õlgu ja hakkas Vallit vankri ette rakendama. Mari toetas õlaga väravapiida vastu, Eliise vaatas vanaisa toimetamist hämmeldunud ilmel. Mida ometi Valliga tehakse? Õuest lähenesid sammud ja tööriietes Tõnu saabus rehe alla.

“Valli on nüüd vankri ees, mis me temaga teeme?” küsis Mari.

“Mine temaga aida taha ja hakka otsast neid juurikaid vankrile viskama. Viige need mäe peale jaanitule asemele. Säh, võta see saag kah, see on hea, rootsi oma,” vastas vanaisa Marile saagi pihku pistes.

Mari astus pöetud murul, kuuldes selja taga Valli samme ja vankri käginat. Aida luitunud palkide tagant ilmus nähtavale vaarikapõõsastik, milles vanasti oli vahe sees, kustkaudu pääses ühele metsarajale, mis viis taamale heinamaale. Vaarikapõõsastikus oli vahe alles, aga metsast selle taga ei olnud midagi alles. Ainult läbisongitud hall muld ja juurika- ja oksarisu. Ja seda tubli kahekümne meetri laiuselt ja saja meetri ulatuses. Natuke oli sellest songermaast juba ka lagedaks koristatud ja ära silutud, ent kaugemal paistis veel kändusid, mida polnud lahtigi kaevatud.

“Mis siis ikka, teeme tööd, selleks me siia maale tulime,” lausus Mari lähimat juurikat võttes ja vankrile visates.

Vanaisa kaevas, Tõnu raius juuri läbi ja Eliise vaatas pealt.

“Milleks te seda teete?” küsis hobune, kui oli aru saanud, et siingi olid kunagi suured puud kasvanud ja et vanaisa ja Tõnu on need maha saaginud ja ära lõhkunud.

“Siin hakkab vili kasvama,” vastas vanaisa.

“Mis on vili?” küsis Eliise.

“Nagu seal,” vastas vanaisa, osutades mäe pool laiuva põllu poole, mille äärt pidi parasjagu Mari ja Valli esimese risukoormaga jaanitule aseme poole kulgesid.

“Kas see on mingi teistmoodi rohi või?” küsis hobune.

“Jah, on küll teistmoodi rohi. Milles kasvavad viljaterad. Viljaterad jahvatatakse jahuks ja jahust küpsetatakse leib,” seletas vanaisa, olles aru saanud, et hobune näeb maailma esimest korda ega tea sellest mitte midagi.

“Mis on leib?”

“Leib tuleb välja teenida. Kui töö tehtud, siis saad teada. See on hea, ma luban. Nüüd aga seisa siia,” käskis vanaisa Eliise kaela range sättides. Eliise seisis kui lummatu, vaatas imestunult taevasina, samas kui vanaisa range ja köisi sättis.

“Kas sa oled elus kunagi midagi TEINUD? Või ainult söönud ja pekki kasvatanud?” küsis vanaisa.

Eliise mõtles pikalt, mida ta on teinud. Ega ta ei olnudki muud teinud, kui söönud, maganud ja olnud kärpidele elusaks mängukanniks.

“Ma vist ei olegi midagi teinud,” nõustus Eliise.

“Siis tee esimest korda elus tööd. Tõmba see känd välja, meie ei jõua, aga sina oled suur ja tugev, seepärast sinu abi meil vaja lähebki,” käskis vanaisa. Eliise sikutas ja pingutas, vähehaaval tundis ta köitest, juurikad annavad raginal järgi. Pekikasvatamine ei olnud temale erilist tugevust andnud, seepärast ei olnud Eliisel ka leiva väljateenimine sugugi kerge. Viimaks kõlasid viimased raksatused ja köied andsid nii ootamatult järele, et hobune pidi peaaegu kukkuma.

“Nii, nüüd lohista see sinna hunniku juurde… Hoia siiapoole, muidu jääb see selle teise kännu taha kinni, kas sa näed üle õla… Oh, su kael on nii pekkis, et ei anna üle õla painduma,” juhatas vanaisa hobuse kõrval käies.

“Näen küll,” vastas Eliise. Kuigi kael piisavalt ei paindunud, olid hobusel seesugused silmad, mis nägid palju laiemalt kui inimese silmad. Vanaisa sidus köied kännu juurikate vahelt lahti, võttis need kätte ja käskis Eliisel järgmise kännu juurde kõndida. Tõnu oli selle juba lahti kaevanud ja raius parasjagu juuri läbi.

“Siinmail igaüks meist teeb midagi. Ja hobustega ei käi meil asi niimoodi, et nuumame solki sisse nagu pekiseale, kuni kõht maani ja siis nuga kõrisse, nagu teil seal kosmoses. Või mis need kärbid hobustega teevad seal?”

“Tapavad ja söövad,” lausus Eliise katkeval häälel. Pisar veeres mööda siidist valget karva.

“Hobune ei ole toiduks. Hobune on tuhandeid aastaid aidanud inimesel leiva lauale tuua, tehes koos inimesega tööd. Minu hinge see ei mahu, et keegi kuskil teid paksuks söödab ja tapab,” lausus vanaisa julgustavalt, pilk kaugusse suunatud.

Tund läks tunni järel, hobuste valged kasukad läksid üha hallimaks, lage mullane ala laienes ja jaanitule risukuhi muudkui kerkis. Õhtul tuli hobuseid kindlasti pesta. Kas jõevesi oli juba soe? Mari tundis kerget väsimust, kui mõtles kivi pealt ruugetesse rabavee voogudesse hüppamisest. Sellesama kivi pealt, mille juures talle sõrmus kingiti. Õue poolt kostis vanaema hele hõige, ta oli kapsasupi paja lehtlasse lauale tõstnud ja tuli parasjagu taldrikute, lusikate ja leivavaagnaga. Tõnu lonkis kaevu äärde, heitis särgi pingile ja hakkas end pesema. Vanaisa kallas künasse vett ja kutsus: “Tulge siia, meie pere hobused on alati siin joomas käinud.”

“Kui suur see kasvuhoone on?” küsis Eliise arglikult, kui inimesed juba laua ümber sõid.

“Mis kasvuhoone?” imestas vanaisa kulmu kortsutades.

“Ma näen, et neil puudel ei paista lõppu olevat ja see rohuväli läheb ka nii kaugele. Ja need valged asjad paistavad väga kõrgel ja kaugel hõljuvat,” rääkis Eliise maha heites ja koonuga hämarduvas taevas sõudvate pilvede poole osutades.

“See ei ole kasvuhoone, see on looduskeskkond, puud moodustavad metsa, kus sa võid päevade kaupa käia enne, kui ühest otsast teise jõuad, need seal kõrgel on veeauru pilved. Loodus on suurem, kui mistahes kasvuhoone,” seletas Mari, pöördudes seejärel vanaisa poole, jätkates: “Pluutol on jah hiigelkasvuhooned, mida tuumareaktorid kütavad ja kus need loomad elavad.”

“No siis on ta tõesti päris Pluuto pealt kukkunud,” naeris vanaema käega lüües. “No kuda supp maitseb kah? Ära pole unustanud?”

“Väga,” vastas Mari. “Ma alati unistan maa toidust, kui seal kosmoses lendan. Seal pole muud, kui liha, liha ja liha, mis siis, et kärbid oskavad sellest palju häid erinevaid toite valmistada. Aga kapsast nad ei kasvata peaaegu üldse, sest sisaldab vähe energiat ja ei tee loomi piisavalt kiiresti paksuks.”

Vanaisa turtsatas, vanaema küsis kõigutamatult: “Kas mõnda seda rooga teha ka oskad või? Kas kunagi siin ka proovid?”

Mari ajas enese sirgu ja vastas: “Kindlasti. Ja nüüd siis sellest ka, mis asja ma siin nüüd ajan. Talvel käisin ma korra siit läbi.”

“Olid jah nagu tont, tulid oma monstrumiga, näole ei andnud ja kadusid kohe nagu noh, ma ei taha söögilauas öelda, mis asi ihust,” rääkis vanaisa järgmist portsu ette tõstes.

“Mul oli tõesti kiire. Aga see asi oli tähtis, mis siis siin toimus. Jõe peal kivil, keset talve. Tõnu kinkis mulle selle,” teatas Mari sõrmust näidates.

“Oeh, kas tõesti on see niimoodi?” lõi vanaema heldinult käsi kokku. “Kas tõesti näevad minu silmad selle ära?”

“Seda meil on vaja teile teatada. Me tahame siin rehe all ja talus ühte pidu korraldada,” ütles Mari.

“Kas te lubate, kas siin saab? See juhtub 27. juunil,” küsis Tõnu.

“Sa veel küsid! Kus siis veel mujal?! Minu isa tõi ema siia tallu, mina tõin Aada siia! Sina ei näinud, kuidas su isa ja ema abiellusid, samuti oli pidu siin, ilusal augustikuul! Muidugi peate pulma siin talus, meie peres on alati pulmi siin peetud!” sattus vanaisa hoogu. “Miks te kohe ei öelnud, õlu on vaja käima panna!” ta tõusis ja ruttas käbedal vanainimesesammul toa poole, et sealt minuti pärast viinapudeli ja pitsidega tagasi tulla.

“No ma mõtlesin, et kas minu silmad seda näevad, ma teadsin, et Tõnul pole kedagi teist ja kas noh need uufolased, need kärbid sellised kahtlased, salakavalad… Et kas nad annavad Mari Tõnule kätte, see on ikka niikole imelik!” kõneles vanaisa püsti seistes. “Aga et asjad juba sealmaal on – no võtame!” Ja ta tõstis klaasi.

Mari vajus ohates toolile. Tema eelistanuks veini. Miks nad ometi peavad seda kibedat vett jooma, kui midagi eriti tähtsat on vaja tähistada? Tuline jutt käis läbi tüdruku kõri ja sisemuse, olemine muutus kummaliseks ja kergeks. Vanainimesed käisid toavahet, lauale ilmusid päevinäinud vanaaegsed albumid, Mari silme eest jooksid läbi koltunud fotod mõisateenijatest, tsaaririigi ohvitseridest, sõduritest Vabadussõjas, Eesti kaitseväe sõduritest, sportlastest, neidudest ja poistest koolimajade treppidel, uhketest pulmalaudadest, kiriklikest laulatustest, vanavanemate ärasaatmistest ja peielaudadest. Marile muidugi ei jäänud suurt midagi meelde, et kes oli kes, kes kelle onu, tädi, vanaisa või vanaema. Ainult jutustused elajalikest taplustest Sinimägedes, millest vanaisa osa võttis ja kus kõrgetest metsadest jäid alles vaid paarimeetrised kuulidest ja mürsukildudest räsitud roikad. Miks ometi mõistuslikud olendid ilma sõjata hakkama ei saa? Olgu nad Gelt või Maalt?

Eliise astus vahepeal laua juurde ja ütles: “Ma tahan nüüd teada, mis asi on leib.”

“Oh muidugi! Mul läks meelest ära,” vastas vanaisa hobusele kannikat lõigates.

“Nii hea,” lausus Eliise tasa, heites maha ja mäludes suutäit pikalt ja nautides.

“Noh, leiba nüüd hobusele,” ohkas vanaema. “Aga nad on kõvasti tööd teinud, ma pean neile kaerapätse tegema!”

“Ära tee, nad on isegi nii paksud,” vastas vanaisa.

“Teen ikka, nad on nii väsinud, ära ka ei tohi neid tööga tappa, nad peavad ikka hea suutäie ka lõpuks saama,” ütles vanaema tõustes ja toa poole minnes. Tõnugi tõusis, et toast ujumisasju otsida.

Mari heitis Eliise kõrvale rohule selili, vaatas hämarduvasse taevasse ning küsis: “Ütle, Eli, kas sulle meeldib siin?”

“Kui ilus… Kui ilusad värvid,” õhkas hobune heliseval häälel, libistades pilgu üle sügavsinise laotuse, mis eha suunas sujuvalt tulekarva läks. Hobune oli kosmoselaeva kalgid ja koledad koridorid unustanud, ta tundis end kummaliselt. Keegi suur justkui kaitses teda, talle tundus, et ta on kellegi suure ja mõõtmatu süles, sest kogu ümbrus paistis elavat ja liikuvat. Eliise polnud kunagi näinud putukaid ja linde, mitte kunagi polnud ta näinud nii palju erinevaid taimeliike. Eheda looduse nägemine vapustas Eliiset pisarateni.

Tõnu tuli ja silitas hobuse põske, tundis märga ja küsis: “Noh, miks sa nutad?”

“Ma ei tea,” vastas hobune end värisedes jalule vedades. Marigi tõusis ja kutsus Vallit.

“Nii see vesi tuleb. Ta tuleb ka maa seest. Alguses on samasugune pisike nire. Pärast kohtub teiste omasugustega ja muutub suuremaks. Lõpuks on päris suur jõgi, kus saab ujuda ja mis suubub merre, mis on palju suurem, kui kõik need mäed, põllud ja metsad kokku,” jutustas Tõnu hobust silitades.

“Ma pole kunagi midagi seesugust näinud,” lausus Eliise unistavalt.

“Tahad, ma näitan?” küsis Tõnu hobusele selga ronides. “Ei, ära karda, inimesed on kogu aeg hobuste seljas ratsutanud. Mine sinna metsa alla, seal on tee, mis viib jõe äärde.”

Jälle leidis Eliise end uuest ja kummalisest situatsioonist. Hämar metsaalune tekitas kõhedust, tee tundus pikk, palju pikem, kui need jupid, mida Eliise varem kõndinud oli: tähelaevast lauta ja laudast tapamajja. Mari ratsutas Tõnu taga ja nautis iga hingetõmmet ja Valli sammu. Kõrgete puude all paistis pihlakaid, mingid värvilised lillekesed vaatasid samblast vastu, Valli kapjade all praksusid käbid. Mõtleks vaid, ta ongi siin metsarajal ega pea enam kunagi minema tagasi Pluutole! Mari ei mäletanudki, millal ta viimati nii õnnelik oli.

Viimaks läks eespool valgemaks, rada lõppes laiema murusiiluga, mis palistas liivast jõekallast. Ees oli tasakesi voolav vesi, kaugemal vastaskallas ja mets. Üksik veelind lobistas eemal kõrkjates, kaldaääres tekitasid paar vesijooksikut tillukesi lainesõõre. Mari jalg välgatas üle Valli kõrvade, kui ta jalad hobuse ühe külje peale heitis, et maha tulla, kingad kukkusid murule ja kleit lendas pihlakaokstesse. Kostsid veel mõned paljaste jalgade sammud kastemärjal rohul ning Mari kadus valju sumakaga voogudesse nagu näkk. Kohe kostsid ka raskemad ja kiiremad sammud ja tugevam noormehekeha lõhestas jõevoogusid. Valligi ei jäänud ehakuma peegelduses paistvaid Mari ja Tõnu päid vaatama ning tormas mürinal vette. Eliise astus arglikult vee äärde, nuusutas ja jõi natuke ning hakkas tasakesi Vallile järele sammuma. Vesi tundus algul külm, eriti, kui määrdunudvalge kõht veeni jõudis. Ühel hetkel ei olnudki vesi niiväga külm, hoopis värskendav ja mõnus. Liigpriskusest valutavatele liikmetele mõjuv kaal muudkui vähenes, mida sügavamale vette paks hobune jõudis. Lõpuks ei ulatunud jalad enam põhja, vaid vehkisid vees. Eliise vaatas säravsilmi ringi ja õõtsus, lained lõid selja ja turja kohal rütmiliselt kokku ja taandusid. Puud ja põõsad kalda ääres vaatasid vastu ja olid justkui imestunud, leides veest paksu valge hobuse. Looduse antud ujumisoskus ei olnud Eliise geenidest kuhugi kadunud, Eliise oskas muuta suunda ja ujuda kivi poole, kuhu Mari ja Tõnu end istuma olid seadnud.

“Mari, kas sulle meeldib siin?” küsis Tõnu.

“Kohutavalt,” vastas Mari ja hüppas vette Vallit püüdma. Hobuse tagaajamine ei olnud raske, sest väiksevõitu jalgadega ei suutnud Valli oma kogukat keha kuigi kiiresti läbi vee vedada. Ja ega tal polnud mõtteski Mari eest põgeneda. Tal tekkis probleeme hoopis jõevoolust läbisaamisega, mis siis, et siin oli hauakoht ja vool väga aeglane. Pealegi hakkasid hobused ujumisest väsima, igatsesid kindlat pinnast kapjade all ning siirdusid kalda poole tagasi.

Kaldal tõi Mari Tõnu kotist harjad, andis ühe Tõnu kätte ning hakkas teisega Vallit harjama ja siluma. Vallile tuli vesi silma, ta oli peale koledaid läbielamisi kosmoses peaaegu unustanud, et kuskil universumis võib olla nii mõnus, kui siin maal, pooleldi jõevees ja Mari harja all. Eliise hakkas väsima. Kõigest sellest tööst, pidevatest uutest kogemustest ja loodusest. Ent see üllatas teda vahetpidamata. Kas ta on ikka elus, või on ta kuskil unes, mingis sellises unes, mis saabub peale seda, kui kärp ta tapab? Väsinud jalakesed tudisesid raske kere all, tagasitee tundus nii pikk. Vaevumärgatavad udulaamad hõljusid kuusetüvede vahel nagu vaimud, justkui kutsusid Eliiset endaga kaasa, mängima. Äkki on need seal hobused, kelle kärbid on juba tapnud, ainult Eliise ja Valli on siin alles, kängitsetud oma raskeisse kehadesse, nelja jalaga mullakamarale?

Põõsaste tagant ilmusid nähtavale talumajad, koltunud fotodel paistnud suurte sündmuste tummad tunnistajad. Majad, mis olid varju ja soojust pakkunud paljudele inimestele, hobustele ja muudele loomadele enne Mari, Tõnut, Vallit ja Eliiset. Tallis oli alles veel päevasoojust, mis väljas oli rõske öö ees taandunud. Põhulasu seina ääres oli peaaegu sama mõnus ja kare, nagu hari Tõnu käes, Eliise keeras enese selili ja uinus, kõrvus vaarikavõsas laksutava ööbiku laul.

Tõnu avas kambriukse, Mari nägi mustava palkseina ääres vanaaegset sängi, millele kuue ruuduga aken nõrka ehavalgust heitis. Ta riputas kleidi nagisse ning puges valendavate linade vahele. Tõnu kohmitses hetke oma riietega ning järgnes Marile. Tugevad mehekäed kompisid ja silitasid hellalt Mari kumerusi, Tõnu pani pea ta rinnale, kuulas südametukseid.

“Kui kaua ma olen sellest unistanud,” sosistas Tõnu tüdrukut emmates.

“Mina ka. Sellest majast, tahmunud laest, kuusikust, jõest. Sinitaevast. Sinust…” vastas Mari sügavalt hingates. Veri kohises kõrvus, arglikult silitas Mari Tõnu turja, seljalihaseid, õlgu. Punane sätendus häiris ja meenutas midagi, millest Mari praegu üldse mõelda ei tahtnud, ta võttis Filifjonka kingitud sõrmuse sõrmest ja pani aknalauale. Hingas sügavalt ja nautis noormehe embust.

“Miks sa sõrmuse ära võtsid, kas ta ei meeldi sulle?” küsis äkki hele hääl Mari kõrvus. Kambrinurgas nägi ta Filifjonkat seismas, kes oma tontliku pilgu otse Mari silma sisse puuris.

“Filifjonka!” karjatas Mari istuli hüpates.

“Mida?” ehmatas Tõnu.

“Seal… Oli Filifjonka,” lausus Mari tühja kambrinurga poole osutades. Filifjonka oli kadunud. Tõnu vedas end löödult istukile.

“Lolliks oled läinud või?” ütles noormees ja toetas pea kätele.

“Ei ole! Ma tean, mis on hallutsinatsioon, ma olen kogenud! See oli midagi muud! Ta jälitab mind!” halas Mari.

“Sa oled haige,” ütles Tõnu kaeblikul häälel.

“Ei ole!” vastas Mari nutma puhkedes. “Ma tean, ma olen hallutsinatsioone näinud, ma oskan neid kontrollida, need tulevad meist endast. See aga tuli kindlasti väljastpoolt!”

“Sa vajad abi, Mari, sa ajad soga, lõpeta see!” ütles Tõnu.

“Ma ei tea, Tõnu,” nuttis Mari püsti tõustes. “Sellisel hetkel... Jah ma tahan abi, aga ma ei tea, kust seda saada. Ma lähen õue ja proovin rahuneda.“ Ta võttis aknalaualt sõrmuse, tõmbas kleidi selga ja pani kingad jalga ning läks õue. Tõnu jaoks oli see nii ootamatu, ta ei osanud teha muud, kui jääda voodiäärele istuma, pea kätel.

Mari marssis raskel sammul ja avas aiavärava, läks siis nuttes läbi suveöö maantee poole. Mis teha? Filifjonka, või siis Filifjonka kohtamise tagajärjed ähvardasid tüdruku õnnepäeva ära rikkuda. Nii ei saanud see edasi kesta! Otsiks Kai üles. Kas ta aitab? “Katsu harjuda,” oli hirv öelnud. See oli kogu tema abi! Aga Tõnu ootas voodiäärel. Korra Mari kahtles, kas noormees tahabki teda sellisena tagasi. Ikka tahab! Kindlasti tahab! Aga Mari pidi sellest Filifjonka asjast üle saama. Ja kiiresti. Ta tahtis ümber pöörata, aga ei julgenud talu poole vaadata. Talu poole, mis oli paljude uhkete ja töökate inimeste koduks olnud, talu, mis ootas tedagi nende inimeste perre.

Üle ööbikulaulu hakkas kostma mühinat. Esialgu mõtles Mari, et maanteel sõidab auto, aga ühtäkki tundis ta, et heli tuleb taevast. Kui ta kõrvad ka püstmootorite undamise ära tundsid, sai ta aru, et läheneb Pluuto kosmoselaev. Mis neil kärpidel veel vaja läheb? Äkki... Tähelaev oligi tuttav, see oli Nemesis, mis võsa kohalt nähtavale ilmus. Tähelaev lendas aeglaselt ja ettevaatlikult, telikud väljas ja sinakas virvendus püstmootorites ja suundus talu poole. Mari kuulis ka pidurdusmootorite tõusvat ulgumist, Nemesis laskus hoovivärava ette ja seiskas siis kõik mootorid. Veel märkas Mari valgust avaneva rambi vahelt paistmas ja kustumas, siis jäi kõik vaikseks.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 04/23 (Joel Jans)

Eesti ulmest 150 aasta jooksul (Raul Sulbi)

Algaja žüriiliikme päevaraamat ehk: 2023 ulmejutuvõistluse esimene voor (Laura Loolaid)

Eric Brown – kirjandusliku hingesugulase lahkumine (Raul Sulbi)

Saaga, see täheraua saaga (Jüri Kallas)

Reisikirjad: ulmerikka noortekirjanduse päev (Birgit Teemäe)

Ukrainas ilmub eesti nüüdisulme antoloogia (Raul Sulbi)

Arvustus: A. F. Steadman „Skandar ja ükssarvikuvaras” (Mairi Laurik)

Päeva materjal Wikipedias aprill 2023 (Taivo Rist)

Tilk, nire ja need teised lühivormid (Artur Räpp)

Arvustus: Maarja Kruusmets „Ajumudija” (Helen Tehu)

Arvustus: Kuri roheline Väike My (Tim Hornet)

Ulmkonnakroonika 04/23

Uudiskirjandus 04/23

Reaktori juttudest: 04/23 (Tõnis Hallaste)

Meeldib, ei meeldi, meeldib… (Maarja Kruusmets)

Jutt: Götterdämmerung - jumalate hukk (Manfred Kalmsten)

Jutt: Imede põiktänav (Maarja Kruusmets)

Jutt: Munalingutaja Magnuse sekeldused neitsinahkhiirtega (Tuule Iil)

Jutt: Kuratlik lahendus (Tim Hornet)

Jutt: Eeva ning Aadam (Artur Räpp)

Tõlkejutt: Kalorimees (Paolo Bacigalupi)

Üle ilmapiiri - osa 4 (Osvald Soobel)