Peatoimetaja maiveerg (J. J. Metsavana)

Sel kuul on Eesti ulme-energiahiiul Reaktoril pakkuda lugejatele koguni kaks uut asja. Esiteks avaldame portsu Võru noorte kirjutatud lühijutte ning teiseks ilmub esmakordselt laiema lugejaskonna ette Anni Mägeri täispikk koomiks "Kõuekärgatus".

Lisaks muidugi veel järjekordne suurepärane Kauri Lepiku koomiksiarvustus, intervjuu, Taaga ulmelise helikandja arvustus ning palju muud huvitavat.

Ulmereaktori kiirguse eest pole tarvidust varjendisse peitu pugeda, see teeb tervisele ja vaimule ainult head.

PS: Kaanepildi autoriks Diana Ostrat

Fotomanipulatsiooni pildimaterjaliga varustanud:

AttempteStock (the wonderful model)

PureStock (the comp. patterns)

ro-stock (all the star textures)

seek-stock (the on-off plug)

XETuseer (the radio inside on her head)

Mrs-Dani-Filth-Stock< /a> (the pipes)

n-gon-stock (the gear)

Axeraider70 (the winter brushes link )

Raamatuarvustus: Kauboist detektiiviks (Agur Tänav)

Tiit Tarlapi romaan ,,Roheliste lippude kaitseala" - ehtne vanakooli ulmepõnevik. Üksik, maailmas pettunud kangelane. Paranoia. Üksikud, maailmas veel pettumata naised. Suured, meid maailmas pettuma panevad organisatsioonid. Hukkunud ja hukkumisele määratud planeedid. Ning vastukaaluks neile inimesed, kel on lootusi, inimesed kes äratavad teisteski lootusi, inimesed, kes astuvad vastu suurorganisatsioonidele. Ja headuse võit!

Raamatus on idee, on seisukoht, on maailmavaade.

Autoril on nüüd lühikese ajaga ilmunud järjest mitu romaani ja tahes tahtmata kippus kahe kangelase ja kahe romaani vahele, mida sai üsna lühikeste vahedega loetud, tekkima võrdlusmoment. Esiteks muidugi peategelased. Kuna ,,Tuleriitade öö" ilmus esimesena, siis pidasin selle peategelast n.ö. isaks. Ja ,,Roheliste lippude kaitseala" keskset kuju - pojaks. Kirjutamisdaatumeid vaadates on asi muidugi vastupidi, kuid minu emotsioon oli selline. Vegard, ,,Reservaadi" kangelane on ,,Tuleriitade öö" kangelase muserdatud vari. Põhjakäinud järeltulija. Detektiivromaanide kangelane - põhjakäinud, elus pettunud, paadunud tipsutaja. Eks tal ole ka, võrreldes ,,Tuleriitade öö" peategelasest kauboiga, selleks rohkem põhjust. Maailm tema ümber on liiga suur ja keeruline. Palju keerulisem kui Metsiku Lääne üks väike linn ja selle elanikud. Mees lausa roomab enesehaletsuses, maailmavalus, pettumuses ja püüab seda uputada alkoholimerre. Esivanemate püstolikangelaste veri on tema soontes kuivanud, neis voolab veel ainult bürokraaditint. Kuid kui elu hakkab kostitama Vegardit maksahaakidega ning naised jalaga pehmesse kohta udjades tagant utsitavad, siis ärkab Vegardis viimaks kauboiveri. Temagi on mees. Ja mees teeb, mida mees peab tegema. Üks roheline maailm vajab päästmist. Püstolid paugutamist. Ja mõne lasu mees tõesti teeb.

Kauboi seevastu kakleb ja paugutab ,,Tuleriitade öös" kõvasti. Ta on üldse sirgjoonelisem, julgem, osavam, kogenum. Sama muster, kuid veidi väiksemas mastaabis. Kauboi meeldis mulle tegelasena rohkem. Kuid maailm ,,Reservaadis" Vegardi ümber oli paeluvam.

Võõram maailm, rohkem põnevust, suurem salapära, rohkem ulmelisust ja tugevam maailmavaateline külg. See viimane ilmselt iseloomustabki romaani kõige enam. ,,Reservaat" pole lihtsalt ajaviide, see on sõnum ja see sõnum tuleb ,,Reservaadis" paremini välja kui ,,Tuleriitades". Kirjanikul on oma lugejaile midagi öelda ning ta ütleb seda valju häälega ja läbi terve teose.

Päris kõrgeimat hinnet ei saa aga romaanile kahjuks anda. Lugu jäi siiski veidi kuivaks ja ehk isegi kiretuks. Liiga pettunud oli peategelane maailmas. Liiga palju joomist ja vingumist. Oleksin talle veidi rohkem kaasa elanud, kui ta ise oleks rohkem hoolinud. Kibestunud ja masenduses mees, kellel läks kõik halvasti ja keda see ei üllatanud. Nagu Iiah ,,Karupoeg Puhhist". Vahvad ütlemised ja terane filosoofia, ent üsna hall kuju. Rohkem isikupära poleks sugugi paha teinud. Rohkem lootusi, mis oleks nurjunud. Vähem fatalismi. Tegelaskuju poolest oli poeg isast üle. Kauboi oli etem kui detektiiv. Kauboi oli eesmärgiga inimene, juht ja tegudemees, kes suutis vajalikul hetkel haarata ohjad ja ise muuta oma saatust. Detektiiv seevastu lihtsalt sattus kampa, lohises sündmuste käiguga kaasa ning lasi teistel end juhtida. Väsinud kauboi suutis ise äratada endas sädeme, allakäinud detektiiv aga vajas anonüümsete alkohoolikute toetavat seltskonda.

Intervjuu: Tuuli Kütt (Agur Tänav)

1. Juba teist aastat korraldab Võru Keskraamatukogu noortele jutuvõistlust. Mis on kirjandusvõistluse eesmärk? Kuidas see sündis?

Eelmisel aastal kevadel korraldasime ürituse Raamatukoguöö. Selle raames toimusid erinevad loengud, kohtumised, viktoriinid ja kontserdid. Leidsime, et jutuvõistlus oleks tore vaheldus noorte igapäevastele tegevustele ja ehk õnnestuks kontakti leida ka nende noortega, kes tavaliselt raamatukogu ei külasta. Kuna ööteemaga sobivad hästi kokku õudusjutud, siis lootsime, et ka õpilastele see teema meeldib. Osavõtjaid oli palju, laekus 45 juttu kahe kooli - Parksepa Keskkooli ja Võru Kreutzwaldi Gümnaasiumi õpilastelt. Neist suurem osa olid väga põnevad ja heal tasemel, võistlus tekitas nii palju huvi ja vastukaja, et sel aastal otsustasime traditsiooni jätkata. Kuna meie sellekevadine raamatukoguüritus kandis nime Ulmeline kevadpäev ja Tiina Sulg nõustus meile ulmeraamatutest loengut pidama, siis valisime ka jutuvõistluse teemaks ulme.

2. Kes Te olete ja kuidas olete teie selle jutuvõistlusega seotud?

Olen Võrumaa Keskraamatukogu teenindusosakonna juhataja. Kuna jutuvõistluse idee autorid olid meie kojulaenutuse raamatukoguhoidjad ja võistlus jäi teenindusosakonna korraldada, siis sattusin selle ettevõtmise eesotsa ja korraldajaks.

3. Kui palju ja kes olid käesoleval aastal osavõtjaid?

Sel aastal võtsid jutuvõistlusest osa Võrumaa koolide õpilased vanuses 10-17. Laekus 36 tööd viie kooli - Võru Kreutzwaldi Gümnaasiumi, Parksepa Keskkooli, Vastseliina Gümnaasiumi, Võru Kesklinna Gümnaasiumi ja Võru I Põhikooli õpilastelt. Info võistluse kohta oli avaldatud meie kodulehel ja saadetud ka koolidesse. Oleme väga tänulikud õpetajatele, kes ergutasid lapsi jutukesi kirjutama. Paljud sellel aastal osalenud autorid olid meile juba eelmisest aastast tuttavad.

4. Kes kuulusid üriisse?

ürii esimeheks palusime Võru Kreutzwaldi Gümnaasiumi kauaaegse emakeeleõpetaja Vesta Leesalu. üriisse kuulusid veel Tiina Sulg Tartu Linnaraamatukogust ja Võrumaa Keskraamatukogu raamatukoguhoidjad Tuuli Eksin, Signe Pärnaste ja Tuuli Kütt.

5. Kuidas on olnud juttude tase varem ja kuidas tundus see sellel aastal?

Mõlemal aastal saabus erineva tasemega töid, oli nii kiirustades kirjutatud ja lõpetamata jutte kui ka töid, mis hämmastasid ürii liikmeid uskumatult hea sõnakasutuse ja huvitava süseega. Auhindade jagamine oli tõeliselt keeruline ning seetõttu andsime välja ka eriauhindu.

6. Kui üksmeelne ürii oli?

üriil oli raske üksmeelt saavutada, kuna tööd olid mitmekülgsed ja eriilmelised. Paljud heal tasemel tööd ei mahtunud auhinnalistele kohtadele, kuigi oleksid seda väärt olnud.

7. Mis oli auhindadeks?

Auhindadeks olid raamatud, kinkekaardid ja kingitused kirjatarvete poest. Kõik osalejad said tänukirja ja raamatuid.

8. Eelmine aasta oli teemaks õudus oli, seekord ulme - kas järgmine aasta on fantaasiajutud?

Kuna maailm meie ümber on nii eripalgeline, siis järgmise aasta teema võib olla seotud loodusega, kuigi päris kindel see veel pole.

Kompleksarvustus: Taak (Jaagup Mahkra)

Kes või mis on Taak, see loodetavasti pikemat tutvustamist ei vaja. Ma pole küll ametlikku statistikat näinud, aga Eesti ulmikkond peaks olema suhteliselt suure hevimeelsusega ühiskonnaklikk - nagu teisedki alternatiivsete intellektuaalsete hobidega tegelevad seltskonnad - niisiis olete te ilmselt selle kodumaise doom rock-bändiga tuttavad.

,,Rist viletsuse teel" on ansambli kolmas täispikk plaat ning igati loogiline verstapost nende arenguteel. Taak üritab järjekindlalt avada Maavalla mülgastest leitud ugri-doomi-nimelise entiteedi tõelist varjatud potentsiaali. Tundub, et bänd on selles teatavat edu saavutanud, sest juba eelmisel albumil ,,Läbi halli kivi" täheldatud irdumised klassikalisest raskeroki-valemist on veelgi süvenenud. Uut plaati võib seega lausa eksperimentaalseks nimetada. Samuti on tegu kahtlemata jõuliseima Taaga albumiga - pauer väljendub nii vihases vokaalikasutuses kui (doomi kohta) absoluutselt reipas pillimängus. Ehk teisisõnu on tegu tõelise rokenrolliga.

Negatiivne kriitika kõigepealt: tuleb möönda, et ,,Ristil viletsuse teel" on küljes needsamad Taaga varasematelt albumitelt tuttavad stigmad. Esiteks on plaat üsna ebaühtlane - tracklist on koostatud ilma silmnähtava süsteemita, mille tulemusel on väga erineva olemusega lood sattunud vaheldumisi, tekitades kohatisi liigjärske üleminekuid. Teiseks - ja eelmisest punktist johtuvalt - on käesolev album nn. ,,grower", ehk miski, mida ei suuda esimesel kuulamisel täielikult hoomata või nautida. Võibolla polegi õige seda puuduseks nimetada, sest see pakub hea põhjuse plaati üha uuesti ja uuesti käiata. Aga kui mitte enne, siis vähemalt n-nda kuulamise käigus peaks kindlasti ilmnema kolmas valupunkt, milleks on fillerite olemasolu, st albumil leidub nõrku ja ebavajalikke lugusid. Näited filleritest on ,,Vagu" ning eriti ,,59 kraadi põhjalaiust". Viimane on üsna mõttetu pala nii helilise külje pealt kui ka laulusõnade poolest - eestlaste sünnipärane depressiivsus, rahulolematus ja alkoholism on juba nii äraleierdatud asjad, et kole (isegi Taaga enda jaoks, sest eelmise albumi lugu ,,Tuhandeaastane uni" oli umbes samal teemal).

Aga õnneks leidub plaadil ka märksa paremaid lugusid. Tooksin eraldi välja ,,Linnadesööja", mis netis avaldati juba 2010. aastal ja mis on, noh, neetult hea. Olen seda praeguseks ebatervelt palju kordi kuulanud ja leidnud, et see on üks paremaid laule bändi, anri, rokkmuusika ajaloos üldse - peaaegu täiuslik metal-lugu. Käesoleva albumi jaoks on sellest tehtud uuslindistus, mis minu arvates pole nii hea kui originaal, aga see võib olla järjekordne ,,harjumise asi" ning igal juhul väärib plaat juba selle suurepärase loo pärast ostmist. Head kraami on siin siiski veel, näiteks ,,Kusagil struktuurides", ,,Ämblikkude hõng" ja ,,Surnud mees ja tema sarv". Eelmiste albumite traditsiooni jätkates on Taak loonud ka järjekordse monoliitse doomiloo ,,Tere tulemast vanglasse", mis pole ehk võrreldav oma võimsate eelkäijatega ,,Hüljatud" ja ,,Läbi halli kivi", ent on minu kui doom-puristi jaoks siiski oluline peanoogutus stiili arche suunas.

Nüüd aga hakkame jõudma põhjuseni, miks see arvustus üldse ulmeajakirjas ilmub. Nimelt on enamike lugude temaatika ühte- või teistpidi seotud (ulme)kirjandusega. Niisugustel puhkudel on vahelehel selle kohta abivalmilt ka vastav märge tehtud; näiteks eelmainitud ,,Tere tulemast vanglasse" põhineb tuntud autor Philip K. Dick'i loomingul. Ega ilma võib-olla sõnade tähendusest aru ei saakski; mõne laulu lüürika on küllaltki keeruline ja vahel isegi ülemäära diibiks aetud. Arvestades sõnade kirjutaja ilmset huvi okultismi ja müstitsismi hämarate reaalsuste vastu on see siiski tõenäoliselt taotluslik ja omamoodi atmosfääriloov, ehkki paneb mind kui lugejat-kuulajat kohati oma intellektis kahtlema. Samas on asja pluss see, et tekitab tahtmise kõik plaadil viidatud teosed läbi lugeda. Kindlasti võtan mõne neist lähiajal ette.

Aga ulme lainel veel: nimelt peaks käesoleva kuu lõpul ilmuma ,,Rist viletsuse teel" piiratud eriväljaanne, millega on kaasas väike raamatuke kirjanik Laur Krafti uue lühilooga ,,Sügelisnõia kingitus". Ulmikud oskavad seda nime ehk seostada paari aasta taguse Stalkeri auhinna võitnud jutuga ,,Ultima Cthule", mis oli Krafti debüüdiks. ,,Sügelisnõia kingitus" on tolle loo teemadega tihedalt seotud, jätkates Eesti lähimineviku ja tänapäeva täitmist lovecraftiaana ja salaorganisatsioonidega, mis just reaalsuse hapra pealiskihi all varitsevad. Viiteid jutu tegevusele leiab muide ka plaadi lüürikast.

Sügelisnõida võivad mõned mäletada tukti muinasjuttude kogumikust ,,Unesnõiduja", mis oli laste seas armastatud teos. No olgu, mäletavad ilmselt ainult need lapsed, keda pärast selle sürreaalse õudusega täidetud raamatu lugemist silmini rahusteid täis ei topitud. Minustki läks see taak napilt mööda, sest ma lugesin kohe järgi ,,Hedaleni metsa trolle", mis oli veel kõhedusttekitavam ja mille järel minu vanemad pidid päeva töölt vabaks võtma, et mind voodi alt välja meelitada. Käesolev Sügelisnõid ei ole tuktidega siiski absoluutselt seotud, vaid on täiesti omaette Krafti poolt väljamõeldud tegelane. Lugu on enim mõjutatud hoopis kultusteosest ,,Maagide kool", mis on küllaltki rabav ja silmiavav dokumentaalteos Eesti hipikultuurist Nõukogude perioodil ja mida ma kindlasti lugeda soovitan.

,,Sügelisnõia kingitus" on paslik ajaviide neile, kes armastavad vandenõuteooriaid, sürrealismi ja Lovecrafti ning kes ei põrku eemale mõningasest hämaroleku-ulmest. Peategelane on tavaline inimene, kes saab elektrilöögi, ja siis... no peate ise järgi vaatama, mis siis saab ja mis see kingitus õieti on. Loo tugevateks külgedeks on teravmeelne vaade meie oma nostalgilisele nõuka-aegsele kodumaale ja muidugi Sügelisnõid, kes on väga vahvasti välja mõeldud ja kirjeldatud tegelane, vähemalt nii kauaks, kuni teda loos on (miks peavad kõik vanad targad mentorid, keda kangelane kohtab, kohe ära surema?). Miinusteks on loo ebaühtlane tempo ja teatav toorus, mis on siiski väiksem, kui autori debüütjutus.

Kui minu sõnad vähegi huvi tekitasid, siis soovitan kõigil enestele soetada ,,Rist viletsuse teel", võimalusel mainitud eriväljaandena, sest pole teada, kas jutt üldse kunagi mujal ilmub. Nagu ma mainisin, on plaat loomuselt grower; praeguses staadiumis paneksin ma talle hindeks 7 punkti kümnest. Seda täiendav jutuke saab ilmselt sama tulemuse. Ega's midagi, kui et kuulama ja lugema, ja järgmise aasta kirjandus- ja muusikaauhindade jagamisel näeme!

http://www.myspace.com/ugridoom

http://www.nailboard.org/label/

Maniakaalselt harglalik õhtu (Ene Kallas)

Reede õhtul võis Kuressaare lossi Roosas saalis vestelda, ja seda sõna otseses mõttes, kahe tänapäeva parema Eesti kirjanikuga - üks neist tuntud, teine veidi tundmatum.

Kirjanik Indrek Hargla ei ole varem saarlastele esinenud, kuigi Saaremaal käib ta regulaarselt, pea iga suvi. Nii pole talle Kuressaare linnus kuigi võõras. "Ilmselt üks Eestimaa kõige kuulsamaid kohti," märkis kirjanik ise. Kuna Hargla on viimasel ajal kirjutanud ajaloolisi kriminaalromaane, siis tema jaoks on linnus põnev paik - mida sellest ära kasutada. Kirjanikele on ju omane, et asju ei mõelda välja, vaid ikka otsitakse. "Ma ise nimetan seda tööd loominguliseks kombineerimiseks. Ega kirjanik ei mõtle asju välja, ta otsib elemente, motiive, seoseid, teemasid, ainest ja keedab-kombineerib sellest kokku mingisuguse asja, millele üritab anda uue kvaliteedi."

Teise kirjanikuna hoidis vestlust ülal peamiselt ulmeringkondades ja rollimänguseltsides tuntud õuduskirjanik Maniakkide Tänav. Oma sõnul ei kirjuta ta küll otseselt õudust, pigem tumeda alatooniga seiklusjutte. Viimasel ajal on aga nii kaugele arenenud, et meisterdab mõnele loole õnneliku lõpu. Varasemad märksõnad olid "veri" ja "soolikad". Tema oli ka üks neist, kes juhtis jutu osavalt kindlamale rajale niipea, kui see hakkas takerduma.

Vestlusõhtu kestis kaks ja pool tundi koos väikese lavastusega Maniakkide Tänava loole "Teoloogiatudengi katse".

Kuigi rahvast oli napilt, oli vestlus seda tihedam. "Eelmine vestlusõhtu tekitas mõningaid ärevaid momente ja tekkis hirm, et kas teise korraga jääb ruum meile kitsaks," märkis tabavalt Raul Salumäe Saaremaa muuseumist. "Aga siiski mitte, nii kultuurihuvilised meie kallid kaassaarlased siiski ei ole."

Pärast viisakat sissejuhatust mõlema autori loomesse algas küsimuste voor, mis peamiselt keerles Melchiori ja "Alpimaja" ümber. Hargla rääkis aga esiteks märksõnadest "ajalugu", "ulme" ja "alpimaja", alustades viimasest. Tema sõnutsi erineb telestsenaariumi kirjutamine väga paljuski kirjanikutööst. Teleseriaal on ju siiski kollektiivne loome ning stsenaristil üks roll seal täita. Ta avas veidi ka "Alpimaja" tagamaid, jättes paljutki tagataskusse. Reede õhtul kell viis polnud ju veel kaks seeriat eetrisse läinud.

Kui aga tagasi tulla Indreku ajalooliste kriminaalromaanide kirjutamise juurde, siis praegu on ilmunud kolm osa Melchiori-seeriast, kirjutamisel on neljas. Ilmub see ilmselt hilissügisel, aasta lõpus. Nimelt osutus selle kirjutamine pisut raskemaks kui eelmised raamatud. Tegevus toimub Pirita kloostris. Kuna Indrek Hargla teeb enne kirjutama hakkamist ära kõva kodutöö, siis läks tal oma sõnutsi tükk aega olustikku sisseelamiseks. Tollasesse Tallinnasse sisseelamiseks (Melchiori 1.-3. raamatu tarbeks) läks tal umbes kaks aastat. 2008. aasta kevadel hakkas ta sarja planeerima ja 2010. suvel ilmus esimene Melchior. Järgmised tulid pooleaastaste vahedega järele. Kloostris aga ei kehti linnareeglistik, selle loogika ja motiivid ei toimi jne. Nii osutus sisseelamine keskaegse naise hingeellu, kes läheb vabatahtlikult kloostrisse ja elab seal elu lõpuni, kirjaniku jaoks absoluutselt vältimatuks.

Mõlemad kirjanikud, nii Indrek Hargla kui Maniakkide Tänav tunnistasid muu hulgas, et nende jaoks on põnev kirjutada naispeaosalistega lugusid. Mees on igavam, naisi aga ajendab niivõrd palju ja erinevaid motiive, et tüüpkangelasi sarnaselt meestega nende seas nagu polegi. Naine on just nagu tulnukas, kelle psüühikasse on põnev sisse elada ning seeläbi ka huvitav kirjutada.

HÕFF 2012 kokkuvõte (J. J. Metsavana, Ove Hillep)

Esimene hõffipäev ehk reede.

Hõff on muutunud niiüritusest üha rohkema osavõtjate arvuga massifestivaliks.

Sellest annab esimesena märku see, et hilisemad magamiskohaotsijad võivad vabalt soojast pesast ilma jääda. Agaramad õõvasõbrad haaravad magamisasemed varakult endale.

Samas kus häda kõige suurem seal abi kõige lähem. Reaktori filmisõpradele tulid appi vana hea Sadama 5 villa ning magamiskott. Ega villaski ülemäära ruumi polnud, kuid nurgake jagus mõlemale.

Reisi kohta väga kõnelda ei oskagi. Üsnagi rutiine ja kuiv matk läbi kevadise kodumaa. Väheke põnevust tõi retkele idiootne viga logistikas, mistõttu viimane jupp maad suhteliselt suure kiirusega - pidevalt kella ja teeviitasid vaadates - maha sai sõidetud, et avafilmi tarvis ikka platsis olla.

--

Selleks ajaks, kui meie ekipaa kultuuuritemplisse trampis oli juba enamus hõffi sõpru kohal ning pool saali Iron Sky fännidest täidetud. Valisime ise uhkelt kõige esimese rea. Pärast mõningat korraldajatepoolset tutvustust, mille käigus ka filmitegijaid näha sai, avanesid esimesed õlled ning ekraanile ilmusid kauaoodatud kuunatsid.

IRON SKY

Raudtaevas on kindlasti üks sihukesi filme, mida huvilised asuvad esmakordselt vaatama kerge värinaga hinges. Ikkagi kuus aastat töös olnud projekt, mis kohati edastanud enda fännidele üsna vastandlikke signaale. Näiteks viimane trailer, mis tundus üsnagi segane ja jampslik ning tekitas tõsise hirmu, et ega sommid pole juhuslikult kogu projekti karu taha keeranud.

Filmi kulgedes aga selgub, et kartused on täiesti asjatud. Korralik kino, mida on suisa patt mingiks fännifilmiks nimetada. Terav ja humoorikas suurteos, mida võiba ka mitmeid kordi vaadata. Kui nüüd üks miinus välja tuua siis ehk see, et juutide üle ei söandatud ühtki nalja heita. Nii skinnid, neegrid kui maailmapäästmise valus jänkid said küll viimseni paika pandud. Viimased seejuures isegi rohkem kui vaat, et natsid ise.

PS: Iron Sky särke oleks võidud ka nänniputkas müüa. Praegu laiutasid seal vaid Trash-can-dance logoga hilbud. Rinnamärke haarati see-eest aga peoga ning jagati ka tuttavatele, kes ilma jäid või üldse festivalile ei jõudnud.

Verivärsked Eesti lühifilmid

Sel korral näidati Eesti lühifilmidest nelja, kuid tänu pisikesele hilinemisele sai ära nähtud vaid kolm viimast. ,,Legend vägevast seebist" osutus üllatavalt heaks post-apokalüptiliseks filmiks, mis, kui mitte päris naerma, siis muhelema võttis kindlasti. ,,Ankh" seevastu oli täiesti tõsine kosmoseulme, millesse oli üritatud sisse punuda mingit zombie-süeed, kuid suuremat muljet see esimesel korral ei jätnud. Häirivat aga oli palju: eesti-inglise segakeel arvutikuvaritel ning suurimaks prohmakaks oli võitlus zombiga, mille käigus peategelane haaras komoselaeva koridorinurgast... puuprussi! Viimaseks lühifilmiks oli ,,Emptinest", mis jättis lõpus sihukese wtf tunde. Tegu oli üpriski sürri linateosega, kus noor naine oma sündimatajäänud lapse pärast pead valutas.

Kuna heal juhul näeb paljusid festivalist osavõtnuid vaid korra aastas Eesti ulmeühingu kokkutulekul, andusid Reaktori reporterid sotsiaalsetele naudingutele ning seetõttu jäid nägemata nii Salo ja Hiidämblikke sissetung. Tagasi saali sai veetud end alles õhtu viimase filmi - Soerdite - ajaks.

SOERDID

Selle saksa splatteri algus oli tüdimuseni tuttav. Järjekordne kamp tüütuid noori satub kuskile maakohta, kus suudavad kohalike insestist sündinud põllutööliste viha oma kaela vedada. Pool filmi tuleb vaatajal seega tükk vaeva lihtsalt ärkvel püsimisega. Lõpuosa läks siiski aga sujuvalt suurepäraseks musta huumori kommiks. Veidrad teatrietendused, hobuste poolt purukstrambitud pead ja bändzomängijad.

Tuleb HOFFi veebiga nõustuda - selle veidi dementse mustemast mustema briti huumoriga maitsestaud ,,farmihorrori" vaatamisel ei saa kuidagi hirmtõsiseks jääda, sest see on täpselt nii hull, naljakas, perversne ja maitsetu nagu üks sellise anri briti film olema peab (no olgu, vähemalt poole filmi ulatuses).

LAUPÄEV

Laupäevahommikustest seanssidest jäi vahele vaid ,,Varjutus", kuna äratus jäi hilja peale ning nälg nõudis oma osa. Kinno jõudsime seega alles Soolo ja Pulmapildi ajaks

Soolo ja Pulmapilt. Raul Tammet

Soolo kohta ei oska küll kohe midagi head öelda. Selline amatöörist filmikooli tudengi katse, mis võikski pigem kuskile arhiivisügavusse tolmu koguma jäädagi. Vorm kole, sisu segane - või suisa olematu.

Pulmapilt oli see eest aga mõnus maius, mis kompenseeris kõik eelnevast lühifilmist tulnud kannatused. Hea lugu ajarändudest mõnusate näitlejatööde ja minimalistliku vahenditepagasiga.

Head Und - Mientras Duermes

Ühelt poolt võiks ju viriseda, et mis sellel filmil niiväga üldse õudusfilmide festivalile asja on. Tegemist pesuehtsa põnevikuga, kus puudub igasugune üleloomulik liin. Samas suutis see teos aga väga mõnusalt publikumi närvidel mängida, alustades aeglase tempoga, kuid kruvides pinget järjest rohkem ja rohkem üles, laskmata rihma hetkekski lõdvemaks. Ka lõpp ei lase pettuda, jättes filminärvi mõnusa võbeluse, mistõttu otsustas meie seltskond peale filmi, et sellist filmielamust ei tohi lasta mõnel kehval filmil ära soperdada. Just sel lihtsal põhjusel jäi nägemata ka Tulnukbikiinide sissetung.

Manborg

Filmi ,,Manborg" sattus meie reporterimeeskond vaatama 50 % osalusega. Kahjuks osutus film sedavõrd kohutavaks, ebausutavaks, ebaloogiliseks ning lihtsalt koledaks, et pärast 15 minutit piinlemist, otsustas Reaktori toimetus sedasorti enesepiinamise lõpetada ning saalist põgeneda. Olgem ausad: fakt, et film on tehtud 2011 aastal ei läinud kuidagi kokku ekraanil nähtuga - tänapäeva tehnoloogiaga ei ole võimalik kogemata sellist kehva kvaliteeti saavutada. Järelikult oli see tinglik. Sisust ei saa rääkidagi ning isegi sellesse nappi 15-sse minutisse jäi rohkem loogikavigu, kui siin üles saaks tähendada.

Robocop

Hoolimata sellest, et Robocopi film veel värskelt meeles oli, osutus ülevaatamine mõnusaks ja humoorikaks elamus. Gorerohke tehisvõmm sobis programmi nagu valatult. Loomulikult andis oma osa juurde ka üle saali kostvad kommentaarid.

Surnukahvatu

Kokku on saanud mõnusa kaameratööga, kuid liiga ülemäära segase sisuga film. Vihjed Argento ,,Suspiriale" on mõnusad, kuid film kannatab mitmete tõsiste puuduste käes näiteks ideede rohkus. Sisse tuuakse nii hingede rändamise, musta maagia kui aurupungi liine, mis kahjuks ei joonistu välja, vaid tekitavad oma kaootilisusega veel rohkem segadust. Teiseks jäi peategelaste loogika kohati enam kui müstikaks. Mismõttes sa lähed otsima varandust vanast metsa keskel olevast majast südaööl? Märksa kasulikum oleks seda siiski teha päise päeva ajal ja varemalt võiks natuke maad ka kuulata. Eriti veel kui üks tegelane on vihjanud, et tema on seal majas juba aastaid tuhlanud. Kogu filmi võttis lõpetuseks suurepärselt kokku Ove, kes tiitrite aegu nõutult üle kogu saali ,,fucking hell" hüüatas. Hea, et sel hetkel ühtegi filmi autoritest kohal polnud.

PÜHAPÄEV

Surmapall

,,Surmapall" kujutas endast viimse võimaluseni üle vindi keeratud gorest jaburust, ilmselgete westerni mõjutustega pealekauba. Võrdväärselt leidus nii lamedaid nalju kui ka üsnagi geniaalseid hetki.

Aggression scale

Tegemist oli puhtakujulise realistliku ,,Home alone" remake'iga, kus võeti arvesse füüsikaseadusi ning üritati ka oletada, millise psüühilise seisundiga võiks olla nooruk, kes sedasorti lõkse suudab valmistada. Ehk kui tellis kukub pätile pähe siis lärtsuvad ka ta ajud lõbusalt seinale ning nutikaks lõksumeistriks osutuv probleemne poisike on kindlasti raviasutustes ohtralt aega veetnud.

Kokkuvõtteks tsiteeriksin literaat Jüri Kallast: "Natsiglämm näikse kõva sõna olevat Soomest Jaapanini ja Pizza Grande teeb endiselt Eesti parimat pizzat..."

Ahaaa, keegi võiks Haapsalu söögikohtadele populaarselt selgeks teha, et kui linnas on üritus ja linna peale on lahti lastud näljased ja janused massid, siis võiks ju need söögi- ja joogikohad kauem lahti olla. Samuti võiks selleks ajaks üles seada mõned linnakaardid, mis äraeksinud festivalikülastajad ka varastel hommikutundidel Eesti ebaloogilisemas linnas magama juhataksid.

Koomiksiarvustus: Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga (Kauri Lepik)

The League of Extraordinary Gentlemen'i (Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga) loojaks on koomiksikultuuri grand old man, elav klassik, mitmete sarjade ja tegelaskujude väljamõtleja Alan Moore ise. Moore'i tagataskus on sarjad nagu V for Vendetta, Watchmen ja From Hell, ta on Vertigo Comicsi kõige pikaealisema tegelase, Hellblazer John Constantine'i looja ning ta vääriks omaette artiklit.

Tähelepanuväärsed härrasmehed ilmusid esimest korda maailma silme ette 1999. aastal. Muide, alates päris algusest ei ole nende klubi nimetus kõige täpsem - alati on seal olnud ka mõni naine. Liiga I ja IIs köites seikles näiteks Mina Harker - tuntud ka Dracula pruudina.

Nii-öelda ,,klassikalise" Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga moodustasid Allan Quatermain, Mina Harker, Dr. Jekyll/Mr. Hyde, Nähtamatu Mees ja kapten Nemo. Tööandjaks oli neil keegi Mycroft Holmes ja esimeses osas võitlesid nad Fu Manchu nimelise hiina triaadipealiku vastu. Nagu pärast selgus, võitlesid nad ka professor Moriarty vastu, kes Liigat oma salaplaanides häbematult ära kasutas. Peamine madin käis kavoriidi nimelise salapärase ja tundmatut päritolu mineraali kättesaamise üle, too mineraal võimaldas kaotada gravitatsiooni mõju. Kõik need tegelased ja butafooria on pärit XIX sajandi lõpuosa - XX sajandi alguspoole ulme- ja seikluskirjandusest, usun et kellelegi ei valmista originaalide äratundmine suuremat raskust.

Liiga seikluste teises köites läheb erinevate viidete ja kummarduse tegemise objektide arv veelgi suuremaks. Peakurjamid on nimelt marslased ,,Maailmade sõjast", läbi käivad ka John Carter ja dr. Moreau, kõrvaltegelaste hulgas on viiteid õige mitmele klassikalisele kirjandusteosele. Vaikselt hakkab ka selguma suurem plaan Liiga seikluste taga: nimelt tahab Moore sellest teha omalaadset metakirjandust, ühendada just nimelt briti kirjandusklassika ühte maailma. Tegelikult mitte ainult briti ja mitte ainult kirjandus, hiljem on viiteid juba ka maailmaklassikast (,,Century vol. I: 1910's" näiteks võetakse Kolmekrossiooper päris põhjalikult ette) ja muudest loominguliikidest - eelkõike filmindusest. Etteruttavalt olgu öeldud et mu subjektiivse hinnangu järgi on Liiga seiklused, kus tegeletakse metakirjanduse loomisega, ehk siis Black Dossier (Must Toimik) ja Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga vol. III: Sajand allakirjutanu lihtsa maitse jaoks pisut liiga ekstsentrilised, metafüüsilised ja segased. Aurupungi klassikaks muutunud Vol. I ja Vol. II oma hullumeelse reisiga läbi alternatiivajaloolise-kirjandusliku XIX sajandi lõpu Britannia on oluliselt rohkem mokkamööda.

Alan Moore ei oleks Alan Moore, kui tema teostes ei esineks räiget vägivalda, seksi ja räiget vägivaldset seksi, eelkõige vägistamist, mis tundub olevat mingitlaadi Moore'i firmamärk. Selles suhtes ei erine ka Liiga. Nähtamatu vägistab oti tütarlastekoolis noori tüdrukuid, enne kui ta Liigasse värvatakse. Allan Quatermain ja Mina Harker-Murray veedavad mõnusalt omavahel aega dr. Moreau metsas ja lõpuks vägistab monstrumlik Mr. Hyde reeturiks osutunud Liiga liikme homoseksuaalse aktiga surnuks. Vägistamist esineb ka edaspidi, näiteks on Century Vol. I: 1910's rõlge stseen kapten Nemo tütre ja purjus madruste vahel. Peatumata pikemalt vägistamise kui huviobjekti ja konkreetse koomiksi kandva intriigielemendi kohal tuleb lihtsalt nentida, et Liiga raamatud muidugi mingi laste lugemisvara pole. Ka vägivald, mis tänapäeval ei pane juba lasteaialastelgi kulme kerkima, on siin suht jõhker ja detailne.

Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga seikluseid on praegu ilmunud:

Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga Vol.I

Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga Vol. II

Black Dossier (Must toimik)

Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga Vol. III: Sajand 1910

Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga Vol. III: Sajand 1969

Ja kohe-kohe on ilmumas lõplikult viimane osa kogu selles tsüklis ja ühtlasi terves sarjas

Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga Vol. III: Sajand 2009

Tuleb märkida päris tuntavat tooni muutust sarja eri osade vahel. Kuid sarja eri osad on kirjutatud-joonistatud päris suurte ajaliste vahedega ja neil on olnud eri väljaandjad. Esimesed kaks osa on klassikaline aurupunk. Järgneb kummaline vahelüli ,,Must toimik" ja viimased kolm Vol. III osa on juba puhas psühhedeelia ja postmodernistlik soga, esimestest köidetest valgusaastate kaugusel. Tegelikult hinnangut kogu sarjale saab anda alles peale juunit-juulit 2012, kui kogu sari väljas ja võimalik see ka järjest läbi lugeda. Alati on olemas võimalus, et erinevate osade summa on suurem kui kogu sari, mis keskkohast alates paraku veidike kiiva kipub kiskuma. Samas on see ainult allakirjutanu subjektiivne arvamus ja pole välistatud, et keegi hindab Liiga juures just neid võimatult segaseid ja kummalisi lõpuosi. Olgu veel märgitud, et näiteks Musta toimikuga kaasnesid väljalõigatavad-kokkuvolditavad primitiivsed stereoprillid: köite lõpuosa oli võimalik vaadata ruumilisena. Century 1910 aga meenutas kohati joonistatud näidendit, mõned tegelased kõnelesid ainult värssides ja kohati sekkus ,,jutustaja", kes selgitas taustal toimuvat, nagu päris näidendis-ooperis. Aga see oligi kummardus ,,Kolmekrossiooperile".

Loomulikult pole viimaste aastate buum, teha igast vähegi tõsiseltvõetavast koomiksist kiiresti ülihalb ja nimetatud koomiksi maine lootusetult ära rikkuv ,,suurte staaridega" film, jätnud puutumata ka Liigat. 2003. aastal nägi ilmavalgust samanimeline film. Moore jäi endale kindlaks ja tema nime filmi tiitrites ei näe. Tegelikult pole ta lasknud enda nime ühegi oma koomiksi põhjal tehtud filmi tiitritesse panna, sest tema nägemus ja filmitegijate oma erinevad tavaliselt 180 kraadi võrra. Liiga põhjal tehtud film pole tegelikult halb, samas pole ta ka hea. Alustades sellest, et Quatermaini värvati suure raha eest mängima Sean Connery ja sisse topiti - ilmselt teemat ameeriklastele lähemale tuua püüdes - tegelaskuju Tom Sawyer, kellest koomiksis pole haisugi, ja lõpetades sellega, et tegelikult ainult mõned tegelased nagu Quatermain ja Nähtamatu olidki ainsad, mis seda Hollywoodi saavutust Moore'i koomiksiga üldse ühendasid. Koomiks ja film erinevad teineteisest kardinaalselt, põhimõtteliselt on tegu kahe eraldi asjaga. Punnitamist tajusid ilmselt ka vaatajad: film kukkus kinodes kolinal läbi. Tegelikult headest koomiksitest saab väga harva häid filme (ja vastupidi), pähe kargab ainult ,,Sin City". Enamus headest koomiksitest mis kinolinale on toodud on sealt kiiresti ämbrikolina saatel lahkunud.

Mida öelda lõpetuseks? Kellele see koomiksisari võiks meeldida? Kõigile, kellele meeldib aurupunk ja klassikaline kirjandus, kindlasti. Aga ka tänapäeva ühe tõsiseltvõetavama koomiksiautori loominguga tasub tutvust teha, alustades just sellest sarjast. Nagu ikka täiskasvanuile mõeldud koomiksites on ka siin ohtralt seksi ja vägivalda, kuid see pole muidugi peamine. Peamine on intelligentne kõrgtasemeline meelelahutus, mis haarab kaasa ja lummab kohe algusest. Unustasin ju ennist mainida et Alan Moore on ka praktiseeriv maag ja okultist.

Alien3 1992 (Mart Redi)

Käesolev artikkel sisaldab viiteid Alien3 1992. aasta kinoversioonile kui ka 2003. aasta eriväljaandele. Lugejalt eeldatakse mõlema versiooni eelnevat nägemist.

Kolmanda Alien sarja filmi valmimist ootas vaatajaskond suure huviga. Ning kuigi töö järje kallal algas praktiliselt vahetult pärast teise filmi (Aliens, 1986) esimest kassanädalat, siis kulges ettevõtmine üle erakordselt konarlike kivide ja kändude. Produtsendid ja stuudio olid päri, et filmi mõõt ja edukus peaks olema võrreldav eelmiste - väga edukate - teostega. Aga päri oldi ka sellega, et film peaks olema tuntavalt erinev oma eelkäijatest: keegi ei soovinud olemasolevat teemat ülemäära korrata.

Nägemus kolmandast (ja neljandast) filmist oli esimese hooga midagi sootuks muud. Fox oli sõlminud kokkuleppe kahe filmi peale, mida oleks filmitud üheaegselt. Ripley (Sigourney Weaver) roll oleks kolmandas filmis olnud peaaegu olematu, neljandas suurem. Sigourney ise oli sellega päri, sest tonaalne erisus esimese ja teise filmi vahel oli temalegi vastuvõetamatu. Nimetame siinkohal ära, et esimene film (Alien, 1979) oli püstitatud meeskonnakesksena. Fakt, et Ripley lõputiitrite ajaks ainus ellujääja oli, tundus juhuslik. Tõsiasi, et Ripley'st teises filmis amatsooni stiili kangelasnaine sai, ei olnud näitlejannale endale sugugi meeltmööda. Stuudio lõikas teist filmi enne ilmumist omakorda ümber, vähendades Ripley karakteri tagamaid veelgi. Sigourney oli selle üle kahtlemata nördinud ja jäi hea meelega kõrvale. Kandva peategelase rolli oleks üle võtnud kapral Hicks (Michael Biehn). Sisuline pool oleks olnud tugevasti mõjutatud filmi ilmumisaja geopoliitilistest oludest, päädides Weyland Yutani ja inimkonna vahelise sõjalise konfliktiga (sarnanedes ida ja lääne kammitsetud vastuseisuga). Kuid midagi taolist ei realiseerunud mitte kunagi.

Esimene käsikiri, mille autoriks oli tollal küberpunk kirjanduse meister William Gibson (Neuromancer ilmus teadupärast aastal 1984), visati suhteliselt kiiresti sahtlisse. Stuudio tahtis jätkata tugeva naiskarakteri liini ning Gibsoni käsikiri (tema karjääri esimene), mille pädevus tuli osalejatele üllatusena, heitis selle mõtte kõrvale. Mõneti oleks Gibsoni versioon filmist olnud tunduvalt enam küberpunk kui eelnevad filmid - selles sisalduv tugev transhumanismi alge ja kontrollimatu tehnoloogia aspekt oleks defineerinud rollid uuesti. Samal ajal proovisid produtsendid kolmanda filmiga nõusse saada ka Ridley Scotti, kes aga muude kohustuste tõttu keeldus. Kogu protsess venis ning selleks ajaks, kui lavastajatooli leiti nooremapoolne Renny Harlin, astus William Gibson kõrvale. Tema asemele leiti Eric Red, kes suure kiiruga oma versiooni käsikirjast valmis sai. Kuid seegi variant ei rahuldanud produtsente ega lavastajat - isegi mitte Sigourney't. Tööde algusest oli mööda saanud ligemale kaks aastat ning enamusele osalejatest jäi tunne, et nad isegi ei tea, mida tahetakse. Tasahilju lükati kahe järjestikulise filmi idee riiulile, keskendudes ainult kolmandale osale. Teise käsikirja ebaõnnestumise tipuks lahkus ka Renny Harlin.

Kolmanda käsikirja kirjutamine lükati uue mehe kaela: David Twohy. Kahe järjestikulise filmi idee oli aknast välja visatud ja seega oli formuleerunud ühtne arusaam eraldiseisvast järjest. Geopoliitiline taust mängis seekord veelgi tugevamat rolli ning käsikiri kirjutati puhtalt ida ja lääne konfliktile toetudes. Ootamatuna sündis see, et raudne eesriie 1989. aastal põrmu langes ja korraga pidi olemasoleva uuesti ümber kirjutama. Ning olgugi, et neljanda filmi mõte maha maetud sai, kirjutati kolmas film ilma Ripley tegelaskujuta.

Foxi ninamees Joe Roth ei olnud sellega sugugi päri ning nõudis naiskangelase tegelaskuju taastamist. Twohy jaoks ei olnud see probleem ning käsikirjale anti uus lihv. Samal ajal otsiti vinduvale projektile uut lavastajat. Produtsendid leidsid ootamatult vähetuntud Vincent Wardi, kellele säherduse projekti mõõt muljet avaldas ning mees oli nõus kätt proovima. Kuid Twohy käsikiri ei olnud Wardi jaoks loetav. Mees pani kiirelt kokku oma nägemuse sellest, mida tema kolmanda filmina näha ehk teha tahaks. Ning siit sündis Alieni saaga võimalikest kõige huvitavam, aga samas kõige erinevam kontsept. Ward kujutles planetoidi suurust jaama, mille asunikeks on mungad ning mille terve metallkonstruktsioon on kaetud puiduga. Kandvaks ideeks oli avakosmoses eksisteeriv ühiskond, kes on proovinud endid maksimaalselt tehnoloogiast kaugendada. Erinevate valminud graafiliste materjalide peal on näha, mäherdune oleks olnud ettevõtmise ulatus. Kahtlemata oli kavandatav nii otseselt kui kaudselt keerukalt teostatav - puitpinnad oleksid olnud kosmoses kuidagi kohatud, pealegi nägi Ward ette ülimadalat atmosfääri ja muud säärast. Kuid keskkonna erilisus tõi esile sisulise väärtuse: Ripley koos teda saatnud monstrumiga oleks munkade jaoks olnud saatanliku ilmingu vili ning filmi religioosne külg oleks seega olnud tunduvalt tuntavam. Kellel viimaks valminud filmi pikem versioon nähtud, see teab ära tunda munkade osakaalu lõpuks kokku pandud käsikirjas.

Vincent Wardi kontsept oli pöörane. Foxile meeldis selle erilisus ja lavastaja ideede paremini paberile paneku jaoks palgati John Fusano. Korraks tekkis stuudios justkui võidujooks: kui Wardi ja Fusano käsikiri valmis poleks saanud, siis oleks Twohy variant filmitud kolmanda teosena. Puust planeedi idee oleks jäänud neljanda filmina tagavaraks. Kui Twohy sellest siiski teada sai, viskas ta oma versiooni käsikirjast paari parandusega lauale ja näitas Foxile piltlikult öeldes keskmist sõrme.

Kui Wardi hullumeelne idee edasi arenes, palgati tema käsikirja realistlikumaks kirjutamise jaoks Larry Ferguson. Retrospektis oli temastki rohkem kahju kui kasu ning kui järjekordne erimeelsuste torm vaibus, lõi Vincent Ward käega ja läks projektist minema. Umbes samal ajal leiti viimaks mees, kes filmi lõppversiooniga viimaks toime tuli: lavastaja David Fincher. Puidust mungakloostri idee visati välja, aga religioon jäi taustale alles. Loobuti praktiliselt kõigest, mida kirjutasid aastaid varem William Gibson ja Eric Red. Kombineerituna jättis nooruke Fincher alles vanglaplaneedi ja mungalaadse kinnipeetute seltskonna. Geopoliitilised teemad ei leidnud lõppversioonis samuti kohta.

Fincheri käe all alustati viimaks filmimisega. Noorukese lavastaja püüdlikkus detailidesse ja tema visuaalselt eriline stiil olid kõigile meelt mööda, kuid käsikirja lõppvariant ei olnud ikkagi selle kvaliteedi tasemega, mida oodatud oli. Paljud teemad, mis jutustusse soovitud tulemuse saavutamiseks käigu pealt juurde visati, jäid lahkamata ja nende tagamaade puudumine tekitas puudujääke. Hübriid Twohy vanglaplaneedist ja Wardi kloostrist oli viimaks see, mis vaatajate ette jõudis.

***

Liiga paljude kriitikute jaoks sarja kabelimatsuna defineeritud kolmas film avaneb Sulaco pardal õnnist talveund magavate teise filmi kangelastega. Ent sama hästi, kui lõppes teine film, põhjustab pardale ennast parkinud ksenomorf tulekahju, mille tagajärjel pardakompuuter ainsad reisijad päästekapslisse pakendab ja pardalt minema viskab. Ning sedasi maandub seltskond Fiorina 161 endisel vanglaplaneedil, hüüdnimega Fury. Ning nagu vaatajale ilmeksimatult selgeks tehakse - planeet on puhtalt meessoost isikute, topelt-y kromosoomiga isendite jagada.

Kinoversioon ja eriväljaanne erinevad oma avangult. Kui kinoversioonis leitakse päästekapsel kaldalt seltskonna vangide poolt ning kohalik koer vaatab parasiidiga tõtt, siis pikendatud variandis leiab Charles Dance'i tegelane kaldalt teadvuseta Ripley ning kannab tolle kätel elamiskompleksi. Viimase näitel luuakse Clemensi ja Ripley põgus suhe tunduvalt varem ning sellel on loogiline taust.

Ripley valuline ärkamine kogub ängi juurde läbi teadmise teiste reisijate saatusest. Nii Hicks kui Newt on surnud, Bishop tundmatuseni vigastatud ja töökõlbmatu. Ning kapsli vrakki vaatamas käies märkab Ripley happesöövituse märke, millele järgneb kahtlus. Kuna Newt on ainus teine reisija, kelle keha enam-vähem ühes tükis on, nõuab Ripley tolle lahkamist, kasutades ettekäändena koolera puhkemise väidet. Lahkamine toimub ning siit pärineb stseen, mida kummaski filmi versioonis näha ei ole. Samuti pole seda leida lisamaterjalide seast. Nimelt filmiti lahkamist elutruu nuku peal, mis selleks vastavalt ette valmistati. Ning kuigi vaataja näeb vaid kõrvalolijate nägusid ja hetkeks surnukeha sisemust, siis ühes lõikes oli stseen, mida kõik tegijad liiga ebameeldivaks pidasid. Seda kommenteerides ütlevad produtsendid, et antud kaader oli häirivam isegi kui kaasaegsed piinamispornograafia filmid.

Kui Ripley kardab tulnuka olemasolu vanglaplaneedil, siis vangla hoolekandja Andrews kardab Ripley mõju elanikkonnale. Vaataja saab teada, et kuigi asutuse omanik Weyland Yutani oli valmis planeeti sulgema (selle ainus eesmärk oli toota metallplaate ja toimida rehabilitatsioonikeskusena), siis sulgemise asemel lõi vangide seas laineid fundamentalistlik kristluse pealetung. Loodi oma äranägemine kristlusest ning vangid valisid lahkumise asemel planeedile jäämise, et oma elu usu keskel veeta. Tervet universumit omav firma määras planeedile lihtsalt kaks valvurit, kes asjadel silma peal hoiavad. Ning peale kaks korda aastas külastava tagavarasid toova aluse ei ole planeedil muu maailmaga mitte mingit kontakti. Kuigi usklikud on endid vannutanud tsölibaati, tekitab üle paljude aastate naisterahva nägemine furoori. Seega ei kõhkle mõned vangid, kui tekib võimalus Ripley sobival hetkel ära vägistada, mille peatab Charles Duttoni mängitav Dillon, kust alates nende kahe tegelase vahel suhteline usaldus tekib. Kahjuks ei ole vangla elanikkonna kvaliteet loo seisukohast kuigi kõrge ega nende sisuline väärtus hoomatav. Seda kuni filmi lõpuni.

Kuigi parasiiti Newti kõhust ei leita, on see juba planeedil ringi patseerimas. Siit tuleb teine radikaalne erisus kinoversiooni ja eriväljaande vahel. Kinos nägi vaataja, kuidas koer kombitsalisega tõtt vaatas ning hiljem kooles koer maha, sünnitades nüüd juba ksenomorfist võitlusdrooni. Stseen leidis aset paralleelis Hicksi ja Newti surnukehade krematsiooniga vangla suures põletusahjus. Eriväljaande puhul oli koletisliku tulnuka sünd sootuks teine. Vangid toovad tapamajja surnud veise - kohaliku liha- ja töölooma, kes on teadmata põhjusel ära koolenud. Ning kui võimalus avaneb, pistab koera kasvu tulnukas koonu lehma seest välja ja jookseb koridoripimedusse redutama. Üks vangidest leiab veise juurest ka suuremat sorti, soomustega kaetud kombitsalise variandi. See on ka ainus kord filmide jooksul, kui seda disaini näha saab (kahvatumat ihutooni tavaliste näokallistajate asemel).

Vangid hakkavad kiiresti surema nagu kärbsed ning ellujääjad ei oska suurt midagi peale hakata. Ripley tuvastab mingil hetkel, et hoopis tema südame juures tuksub kasvav tulnukas, seejuures veel munejast kuninganna tõug. Loomulikult pistab kiiresti tegevusse oma nina ka Weyland Yutani, kes - nagu ikka - tahavad tulnukat oma biorelva divisjoni jaoks kätte saada. Ripley seda muidugi ei soovi, kuid olukord on antud puhul kahvatumat laadi.

Filmi lõpp tähendab Ripley surma ühes tulnukaga. Kuigi hiljem sellele sülitati ja pursati välja veel üks Alieni saaga film, siis tegelikult saab teema selle teosega otsa.

Narratiivi osas ei vääri kolmas Alien suuri kiidusõnu, kui üldse. Lugu loodab liiga palju kiilakate, äravahetamiseni sarnaste nägude peale, kellega ei teki suuremat sidet. Kinnipidamisasutuse ehk siis tehase labürindi laadi ülesehitus võimaldab eksida ja kaduda ühesuguste koridoride keskmesse ning film seda sisuliselt ka teeb. Ei ole tegelikku aja ega ruumi tunnetust, on mõned head hetked ja needki tulenevad tegelastest.

Millega Fincher aga allakirjutanu kiidusõnad ära teenib, on olukordade portreteerimine ja kaamera asetamine täpselt sinna, kus seda vaja on. Kui midagi temale ette heita, siis ongi selleks liigne vaoshoitus. Ehk siis, kui selle filmi asemel oleks talle antud ette teema, kus mungakloostrisse eksib naine ja maa alt kerkib ühes temaga deemon, kes munki ükshaaval tükeldama hakkab - see oleks olnud midagi, mida maailm peaks pigem nägema. Aga Fincheri kätt pigistas stuudio klamber ning tulemus on sellele vastav.

***

Kaootilise loomeprotsessi ja kirjutajate rohkuse tõttu on lõpptootel toorevõitu maik. Kasuks ei tule seegi, et kõik tegijad ise seda niivõrd sageli korrutavad: autoreid oli liiga palju ja see annab igati tunda. Fincheri frustratsioon on kaadritagustelt võtetelt silmaga näha. Fox sõitis enamusest tema loomingulistest otsustest üle või siis neile sisse. Selle tõestuseks on fakt, et Fincher ise on keeldunud filmi kommenteerimast või osalemast erinevate lisamaterjalide tootmisel. 2003. aasta pikendatud ja suhteliselt teistsuguse tunnetusega variant, mis tegelikult Fincheri nägemusele lähemal on (vähemasti teiste osalenute arvates), lõigati kokku ilma mistahes sisendita mehelt endalt. Üleüldse jääb Davidi suhtumisest tunne, et ta soovib selle projekti ja enese vahelisest seosest sootuks lahti öelda.

Toorevõitu või mitte, allakirjutanule meeldib selle filmi stiil ja olemus väga. Kuigi ma ei julge väita, et tegijad hüppasid eelmiste filmi loomingulisest küljest piisavalt kaugele, on see film väga teretulnud eristumine sarjast, mis alustas ellujäämisõudusega ja siis kiiresti muutus väga tärinaks märuliks. Seejuures ei tõsta ma kunagi kätt esimese kahe filmi vastu, mis toimivad mõlemad suurepäraste näidetena ajastu ulme ja ulme-madina etalonidena. Vanglaplaneedi isoleeritus ja selle asunike ettearvamatus panevad vaataja justkui kikivarvul kõndima, sest iga nurga taga ootab oht ja selleks ei pruugi olla mitte ainult ksenomorf. Fincheri inimhinge portreteering ühes selle hullumeelsusega on väga selgesti nähtav ning teatud kasutatud nüansid on sarnased hilisemale Sevenile.

Käesoleva aasta suvel esilinastuv Prometheus mainitakse vilksamisi ära ka kolmanda Alieni filmi lisades. Mitte küll otse - aga arusaadava vihjena, et stuudio tegelikult oleks tahtnud filmida midagi, mis keskenduks maailmale ning annaks võimaluse rohkemate detailide paljastamiseks Weyland Yutani universumist, mida vaataja nii hästi tunneb, aga millest ta nii vähe tegelikult teab.

Mai ulmkonnakroonikad

Kirjastuse Fantaasia blogimängu võitjad selgunud.

Maikuus kuulutas kirjastus Fantaasia välja blogimängu, kus andis võimaluse Fantaasia kirjastuste teostele arvustusi kirjutades võita raamatuid. Nüüd on blogimäng lõppenud ja võitjad teada.

Eva Luts kirjastusest Fantaasia: Fantaasia blogimängu tulemuseks on kuus arvustust. Kaks rääkisid Siim Veskimehe raamatuist: "Kuu Ordu" ja "Ennesõjaaegne kullakarva", tähelepanu leidsid veel kogumik "Täheaeg 9: Joosta oma varju eest", Poul Andersoni raamat "Südasuvine torm", H. P. Lovecrafti "Hullumeelsuse mägedes" ja Arthur Conan Doyle'i "Minu sõber mõrvar". Neid arvustusi saab lugeda kirjastuse Fantaasia Facebooki lehelt ja Fantaasia blogist

Paluksin kõigi arvustuste autoreil kirjastusega ühendust võtta meiliaadressil fan@uninet.ee ja teatada, mis raamatut nad soovivad. Iga autor võib saada vaid ühe raamatu, välja arvatud kirjastuse valitud parima arvustuse autor. Parima arvustuse autori valimine oli raske, meeldisid blogis "Bukahooliku märkmeid" esinenud Andersoni arvustus, Siim Veskimehe teoste arvustused ja päris põnev oli ka lugeda Doyle'i loomingu tõlgendust. Võitjaks osutus siiski Meelis Kolli arvustus raamatule "Täheaeg 9: Joosta oma varju eest", eelkõige sellepärast, et arvustati noorkirjanikke, kellele kuluvad alati igasugused arvamused ja näpunäited marjaks ära.

Eesti atraktiivseimad kosmosetehnoloogiad

Eesti liitus Euroopa kosmosetööstusega seitse aastat tagasi, mil meist sai ESA ehk Euroopa Kosmoseagentuuri koostööriik. Agentuur valis meie teadusasutustest ja valdkondadest välja 13 perspektiivikamat projekti, mida täna arendatakse. Saates "Püramiidi tipus"

näidati neist atraktiivseimaid.

Maikuu kuu arvustus BAASis

Maniakkide Tänav: Aprillikuu arvustajate hulgast tera leidmine usaldati seekord auasjaks mulle, niisiis annan teada arvustustes sorimise tulemused.

Kuu üks säravamaid arvustusi oli kindlasti Raul Sulbi sõnad Tiit Tarlapi kogumiku ,,Kurjuse tund. Koidiku lapsed" kohta.

Kuid mitte sellele arvustusele ei taha ma anda au saada kuldseid tärne.

Aprillikuus alustas Raul Sulbi ka Silverberi kogutud teoste põhjalikumat esitlemist. Nagu me neid arvustusi lugedes teada saame, siis kirjutas Silverber nii häid, kui halbu lugusid. Mõlemaid kirjutas ta palju ja sinna vahele veel ka pihuga keskpäraseid. Mis mulle selle kogutud teoste avaköite juttude arvustamisel aga eriti meeldis, olid napid viited Silverbergi lugude ja tema kui algaja kirjaniku loomingulise töö ajaloolisele, majanduslikule ja kirjanduslikule taustale.

Kindlasti mõjutas mind, et praegu Tartus ulmekirjutamise koosviibimistel ja Reaktori toimetuses noorte autorite loominguga tihedamalt tegeledes tunnen noore Silverbergi ja ulmeajakirjade buumi ajastule kaasa elades mingit õrna hingelist sugulust tolle aja ja tegevusega. Ma arvan, et oli väga tänuväärne töö, tuua Eesti lugejate ja algajate ulmekirjanike ette need ajad ja viisid, kuidas ulmele ja suurtele ulmekirjanikele Ameerikamaal omal ajal alus pandi.

Mina vormisin neid arvustusi lugedes enda jaoks säärase tõe, mida tahaksin siinkohal Eesti noortele ulmeautoritele edasi öelda: Kirjutage julgelt ja kirjutage palju, ning mis kõige olulisem - ärge jätke oma jutte kuhugi lauasahtlisse vedelema - lihvige neid veidi ja saatke kindlasti mõnele ulmeajakirjale avaldamiseks. Kui üks lükkab tagasi, saatke järgmisele ja kui teinegi lükkab tagasi, saatke kolmandale. Suured ulmekirjanduse nimed on talitanud just sedaviisi.

Seega annaksin kuu arvustuse tiitli Raul Sulbi arvustusele RobertSilverbergi teose ,,The Collected Stories of Robert Silverberg. Volume Four: The Road to Nightfall" (kogumik, 1996) ja kõigi selles olnud juttude arvustuste eest korraga. Ühte kohta kokku koondatuna, on see suur töö lugeda ka arvustaja blogis

Ulmejutu õpituba Tammelinna Raamatukogus

10. mail kell 14.00 toimus kirjandusfestivali Prima Vista raames ulmejutu õpituba Tartu Linnaraamatukogu Tammelinna raamatukogus. Õpitoa viis läbi Maniakkide Tänav.

Pilte< br />

Maikuine Tallinna ulmehuviliste kogunemine Lost Continendis

Laserreporter Margus Makke: Edaspidi see tähendab, alates juunist algavad igakuised kogunemised veidi hiljem - kell kuus, mitte kell viis nagu enne. Põhjus miks selline muudatus tuli on lihtne -- keegi lihtsalt ei jõua nii vara kohale.

Seekord tuli esimesena kohale Andres Veer ca poole kuue ajal, seejärel mina.

Ats Miller müüs oma uut raamatut "Lahkulöömislahingud" ja andis ka autogramme. Teos on ühtlasi "Sündmuste horisondi" kolmekümnes üllitis. Palju õnne! Loodetavasti tuleb selles sarjas veel palju-palju ulmet.

Kella kaheksaks oli täis maja kohal ning sai räägitud päris erinevatel teemadel ja ka Tolkineni "Kääbikustki" sa vesteldud.

Peale kahkesat nähti tänaval ühte meest, kelle selga oli paigutatud kergelt verine kirves. Ning temast ja tema kaaslannast (Maa) sai joonistusvõitlus tehtud.

Maikuu kirjastuste uudised

Siim Veskimees

Lahkulöömislahingud

2061. aasta sõja teine raamat.

Sõda on kurb paratamatus ja kuigi Kuu Ordu juhid on konflikti vältimatust mõistes selleks hoolikalt valmistunud, ei lähe sellest midagi oluliselt paremaks - sõjas saab ikka palju inimesi surma ja vaenupooled kipuvad lootusetu järjekindlusega tegema võimalikest halvimaid valikuid.

Nii lähevad ka selles sõjas asjad lihtsalt masendavast veelgi räbalamaks, kuni jõutakse tuumalöökide vahetamiseni. Sest Kuu Ordu on osutunud liiga vintskeks vastaseks.

Ja seal, radioaktiivseks tuhaks muutunud Madagaskari asulate ja Maa orbiidil triivivate tehiskaaslaste rusude keskel sünnib uus ajastu - kosmoserahva karm aatomitulene koidik.

Gene Wolfe

Doktor surma saar

John Varley

Barbiemõrvad

2011. aasta kevadel tekkis mõte avaldada tirelköites doublebook Gene Wolfe'i ja Bob Shaw' lühiteostest. Mõlemad tõusid 70. aastatel ulmekirjanike avangardi ja briti seikluslikum ning iroonilis-humoristlikum looming oleks kenasti tasakaalustanud Gene Wolfe'i süngevõitu teoseid. 2012. aasta veebruariks oli lõplikult selge, et õigusi Bob Shaw juttudele pole võimalik saada.

Asendasin Bob Shaw John Varleyga, kes mõjutas 70-datel aastatel vast kõige rohkem ulme arengut. Vajuta ENTER on lühiromaan, mida olen mitmeid kordi lugenud ja unistanud ka tõlkida. Nüüd avanes selleks võimalus. Kõrvale valisin sobiva pikkusega Anna-Louise Bachi loo. Tango Charlie and Foxtrot Romeo oleks olnud liiga pikk, aga teine jutt kogumikus pidi olema kindlasti Kuuga seotud, sest see taevakeha on nii oluline Varley loomingus. Kuna mõlemad Varley lood on üsna sünged, siis tuli raamat märgatavalt tõsisem kui algselt mõeldud Wolfe+Shaw teos.

Vladimir Sorokini

Suhkrust Kreml

"Suhkrust Kreml" on romaani «Opritniku päev» järg. Venemaa umbes kahekümne aasta pärast. Taastatud on monarhia, seisused, opritnina ja ihunuhtlus, eraldatud end Euroopast ja Kesk-Aasiast Suure Vene Müüriga, välispassid on Punasel väljakul rituaalselt ära põletatud. Ainsaiks tuluallikaiks on gaas ja Hiina transiidilt mati võtmine. Aeg on veidi edasi läinud, gaas otsa saamas, Moskva kortermaju köetakse puude ja käbidega, nädalavahetustel liftid ei sõida, kerjuste arv on hüppeliselt kasvanud.

Võrreldes «Opritniku päevaga» on raamatu struktuur keerukam, see koosneb omavahel väliselt nõrgalt seotud, anrilt erinevaist, erinevate tegelastega (koolilapsed ja kerjused, opritnikud ja kohtu-uurijad, Suurt Müüri ehitavad sunnitöölised ja tehasetöölised, Valitsejanna ja timukad jne) peatükkidest, mis siiski moodustavad terviku. Päris raamatu lõpus selgub ka «Opritniku päeva» peategelase saatus.

Koomiks: Kõuekärgatus (Anni Mäger)

Jutt: Tsombiholokaust (Manfred Kalmsten)

"Edasi - edasi - A, edasi - edasi - A," klõbistasid mu näpud juba sisseharjunud rütmi ning teleriekraanilt kostis üle generaatori vaikse mürina "Finish her!".

Kõik oli nagu tavaliselt kui välja arvata see, et ma vedelesin oma koikus pea täies välivarustuses ning hetkeline mängimislust ei tulenenud mitte harjumusest, vaid - mis seal salata - tahtmisest kõhus kribelevad sitikaid maha suruda.

Kogu maailma peapealepöördumisest oli möödunud juba kaheksa aastat, kuid endiselt tabas mind enne väljumist ärevushoog ja aegatappev toksimine oli parim viis seda ignoreerida.

Muidugi jah - tänu Komandöri suurele entusiasmile selle sõna käibelevõtmisel nimetasime me kõik oma väljas siiberdamisi missioonideks.

Tegelt oli Komandör meile isegi auastmed omistanud ja kuna ta olenemata oma sõjaväelisest loomust kedagi solvata ei tahtnud, siis olime kõik seatud ritta mingi kaootlise süsteemi järgi, mis tegi näiteks minust Sheikspiiri alluva väljudes ja otsese ülemuse sisse tagasi pöördudes .

Vaimukas ja äärmiselt ebaefektiivne eksole. Paraku tuli meil tunnistada, et kui selle tulemusel ei hakka ükski 36-st seesviibijast mossitades noatera näppima, siis on nii hind kui ka vaev üsnagi väike.

Sellest pisiasjast tulenevalt ootasin ma siis mitte kogunemist vaid hoopis "rivistust".

Olin ennast parasjagu mõtisklustesse uputanud, kui kõrvakilesid tuhastav sireen mu jälle pärismaailma tagasi rabas.

Raputasin hammaste tagant paar sarvilist ja ajasin ennast kiirustades püsti, kuna rivistusele hilinemine oli ainuke asi, mille eest tõsiselt ebameeldiva karistuse kaela võis saada.

Senini oli mul õnnestunud hilinemist vältida, kuna sireeni ajal olin ma tavaliselt juba poolel teel välisukseni. Tänane eneseunustus lehkas aga muutuste järgi ning need olid viimased, mida mul enda pisikesse ja hubasesse maailma vaja oli.

Ahjaa, tõsiselt ebameeldiv tähendas muide köögitoimkonda ja tegelikult oleks ma ka ennast õigeagselt kohale saanud, kui mitte läbi õhu lendav ja vastu mu pead kolksatav tanksaabas mind lavatsile tagasi poleks paisanud.

Nagu arvasin seisis ukselävel Glö, kes lausa säras valmisolekust ja kuna hilinemine tähendas tegelikult viimasena kohalejõudmist, siis ei näinud ma enam põhjust kiirustamiseks.

Saatsin talle maailma kõige meeldivama hundiirve ja kasutasin ebatavalisel teel kättetoodud saabast selleks ettenähtud otstarbel.

"Viska siis teine ka juba," ütlesin Glöile ning see siga virutas mu saapa paarilise kuhugi pikki koridori, aga vähemalt õiges suunas.

Lootsin, et see läbi trepikeerdude komandörile pähe kukub ning sammusin frentinööpe kokkuklappides koridori, kus mind ootas sõbralik võmm kuklasse koos veel sõbralikuma selgitusega:

"Sorrey meha, aga kõik me olema juba seda sitta rappimas käinud. Aeg sul ka see amet selgeks õppida. Rasketes oludes peame me ju me kõik oskama kõike, vai mes?"

Meeldivalt irvitades pööras ta mulle selja ja jalutas rahulikult trepist alla, jättes mind trepile teise saapaga roppustest koosnevat mõttevahetust pidama.

Kui ma lõpuks alla jõudsin, siis nägin juba kahte seina rivistunud ründekomandot ja Komandöri, kes demonstratiivselt oma minutiosutita kella näppis. Mind nähes manas ta ette Tantalose piinu väljendava näoilme ning andis Velskrile märku alustamiseks.

Ahjaa, lisaks komandörile ja minusugusele hallile massile oli meil ka Velsker. Selline kuuekümnendates meditsiiniteadur, kelle käsunduse alla kuulus lisaks meditsiinilisele järelevalvele ka toidust mürkainete väljakuumutamine.

Lisaks esindas ta ülevarjendilist paranoiasakonda ning koosviibimistel armastas ta tõstatada hüpoteesi "Kui kiiresti me sureks skorbuuti, juhul kui meie kasvuhoone mingil põhjusel üles ütleks?"

Lisaks eelnevale oli ta veel desinfitseerimismonster ning kord nädalas kontrollis ta kõigi kuue kraanikausi juures olevaid desifkapihusteid ja pidas pika ja selgitava monoloogi kõigile, kelle haldus- või elualas pudelid ettenähtud kiirusega ei tühjenenud.

Tegelikult ei kasutanud seda pea keegi, kuid igaüks lähenes selle probleemile omast nurgast. Mina isiklikult võtsin velskri manitsusmonoloogi kui ajaviidet. Tema lemmiklahust ei kasutanud ma seega pea kunagi ning olin ikkagi silmnähtavalt elus.

Igatahes kandis ta varustusmissioonide nimekirja alati rohkem desifkakanistreid kui me oleks neid ka elevantidena ära tassida suutnud.

Meie jätsime need muidugi sujuvalt toomata.

Ehk siis - selle koha pealt oli kõik korras ning lihtsalt järjekordse inimese järjekordne kiiks, millega me siiani veel leppida olime suutnud.

Igatahes seisis ta jälle ukse ees ning taaskord saime me kuulata tähtsa näoga esitatud manitsuskõnet võimalikest ohtudest varjendist väljumisel. Oma lõputuna tunduva monoloogi lõppu lisas ta veel, et tegelikult tuleks gaasimaskide kandmise küsimus uuesti päevakorda tõsta, mille peale komandör heakskiitvalt noogutas.

Kui velsker oli koridorist lahkunud, röögatas komandör oma elukutselise lõvitaltsutaja häälel: "Kõik, väljumiseks valmis!" ning mina äratasin enda kõrval magava Snorri.

Snorr oli juba ammu aretanud endas välja võime velskri väljumiseelsete sõnavõttude ajal magama jääda ning olime kokku leppinud, et ma võtan enda südameasjaks ta õigel hetkel üles ajada.

"Valmis!" möirgasime teeseldud entusiasmiga, sest see oli ainuke moodus moraalipuudujääke lahkavast kõnest pääseda ning ukse servadel paiknev julgestuskomando asus riivide kallale.

Nagu juba kombeks oli saanud, tervitas piirav tombide mass meid ukse avanedes rõõmsa mörinaga.

Komandör saatis neile vastutervituseks viivitamatult kildgranaadi ning seejärel avasid ukseäärde liikunud Snorr ja Tuks oma tulenuiade põrgusuudmed.

Fosforiidne tuletorm lahvatas risttulena välja ja selle vaibudes nägin, et ukse ette oli tekkinud umbes kolm korda kolme ruutmeetrine tühimik, mille põranda moodustasid granaaditabamuse saanud mörisejad ja nende jupid. Snorr väljus esimesena ning tema põrgutorust väljuv rohekas tuleleek nihutas olemasoleva lagendiku piire veelgi.

Veel kaks, kolm, neli korda pidi leegiheitjad tuld läigatama, kuni improviseeritud sillapea komandörile "Faas B" alustamiseks piisav tundus.

Kuna olin ennast huvist vaatemängu vastu aina ettepoole nihutanud, siis olin märkamatult sattunud komandöri kõrvale ning mammuti kopsumahu ja häälepaelte jõul töötavast ohvitserisüdamest välja paiskunud röögatus "K'ükssmesss - VÄLJUDA!" kajas mul kõrvus veel ka järgmistel tundidel.

Taluda kärssava liha lehka, mis leegiheitjate vaibudes sõõrmetesse tungis, oli meie kõigi ühine otsus ja selle eesmärk oli maha suruda komandöri järjekordne idee kanda missioonidel gaasimaske.

Põhjendasime enda vastuseisu personaalse mobiilsusastme langusega ning pakkusime alternatiiviks pesulõkse, teades, et säänse ebamilitaarse välimusega ei lase Komm meil kellelgi staabist lahkuda. Ahjaa, staap. Meil oli nimelt staap, mitte varjend ja peagi olin ma selle armsakssaanud betoonseinad enda seljataha jätnud.

Meie välimissiooniüksus koosnes seekord kaheksast ühikust, kes lidusid erinevate külm- ja tulirelvadega keset jauravat tombide massi. Meile lisandus veel kolm meest uksetaguses julgestuskomandos, kahemeheline toetussüksus ukse ees ja ukselävele positsioneerunud juhtkond - viimase moodustas Komandör ainuisikuliselt.

Mina, kes ma kaheksa esimese hulka kuulusin, lidusin edasi mörisejamassi poole. Samal ajal sörkisid Snorr ja Tuks leegiheitjatega külgedel, laiendades meie tegevusala piire.

Piltlikult öeldes tekitasid nad meist aina kaugenevate piiridega leekidest ja lihast koosneva müüri.

Mina, Sheikspiir ja teised jooksime siis kirvestega relvastatult, justkui muinasaegsed berserkid üksiktuigerdajatele ligi ning purustasime neil kolbad.

Teine, kolmas, neljas, kuues - norm täis ja pöördudes nägin, kuidas kahe konksuga relvastatud toetusüksuslane Glö minu töövilju varjendi poole lohistama hakkas.

Vaatasin enda ümber, et näha, ega keegi kitsikusse pole sattunud, kuid ei, seda muret polnud ja kui aus olla, siis polnud ka kunagi olnud.

Juba kogenud Snorr ja Tuks suutsid torusuudmetest väljapaiskuva leekmüüriga kogu mörisejakarja meist eemale suruda ning ülejäänud toimkond või löögirühm lohistas juba minu ja Pardi töövilju konksude abil staabi peaukse poole.

Tehtud, mõmisesin mõttes ning andsin Sheikspiirile märku tagasi tõmbuda. Tema omakorda edastas taandumiskäsu oma äsjatekkinud alluvatele ning kui üks mees lidusime ilma igasuguse rivikorrata tagasi ukse poole, lisades sellega veel mõned hallid karvad komandöri peas turritavasse siilikasse.

Toetusüksus sulges ukse niipea kui Snorr oli hüvastijätuks viimase leegipahvaku koondumislustist möriseva hordi poole saatnud ja kiirkorras jagunesime me kõik laiali.

,,Sina - kiire sanitaar ja köögitoimkond!" möirgas komandör mulle niipea kui mind möödumas märkas.

Mõmisesin talle midagi ebamäärast ning trügisin raudriivide kõlksatuste saatel treppidest üles, möödudes köögipoistest, kes velskri jahvatamise saatel meie töövilju köögilifti lohistasid.

Tundus, et kogu jamaga oli selleks korraks nagu kõik.

Alles saapaid jalast tõmmates ning duikabiinis vedelevat pihustipudelit märgates jõudis mulle täielikult kohale, et päeva ebameeldivam osa oli alles ees.

Kõigile tulist tõrva soovides tegin siis oma "kiiret sanitaari" ja lõbustasin end mõttega, kuidas ma järgmisel missioonil Glöi natuke tõukan. Kohe nii natuke, et see raibe meile lõpuks ise kööki satub.

See polnud just kõige targem mõte jah - kui nüüd tagasi vaadata - aga mis sest enam.

Jutt: Eurod hädas (Triinu Tuvike)

Juba teist aastat tähistab Võru raamatukogu euroopa päeva jutuvõistluse parimate autorite välja kuulutamisega. Kui eelmisel aastal tuli kirjutada õudusjutt, siis sel aastal ulmejutt. Reaktoril on au anda välja mõlemast vanusegrupist nii esikolmik kui äramärgitud lood.

Käesolevas numbris on ära toodud kõik märkimist väärt lood, mis esikolmikusse ei jõudnud. Kolmanda koha lood ilmuvad juba järgmises Reaktorinumbris - Toim.

Ühel päeval kõndis Trevor koos sõpradega pargis. Nad nägid väga eriskummalisi mündi moodi kujusid. Nad arvasid, et need on maskotid. (Natuke aega tagasi tuli ju uus rahaühik euro). Need maskotid nägid välja täpselt nagu euromündid.

Poisid läksid maskottide juurde. Selgus, et need polnudki maskotid, vaid elus mündid. Poisid imestasid, kuidas nad siia said ja et nad oskavad eesti keelt. Poisid uurisid, mis on nende nimed ja kust nad pärit on. Mündid vastasid, et nad on eurod ja on pärit Comeniuse planeedilt. Trevor kutsus eurod ja sõbrad oma hoovi.

Seal pärisid poisid, milline on Comeniuse planeet. Eurod rääkisid, et seal elavad Transformerid, Tron, eurode kuningas ja tema teenrid. Eurod seletasid, et nad parandasid tuulegeneraatoreid ja siis kaotas nende sõidumasin juhitavuse ja hiljem ärkasid nad siin. Aga eesti keele olid nad selgeks saanud nii, et vaatavad telekast eesti saateid. Trevor küsis: ,,Kuidas te Comeniusele tagasi saate?" Nad vastasid: ,,Meil on lennumasin katki. Aga kui te aitate meil masina korda teha, siis saame varsti koju."

Kõik hakkasid tööle ja viie päeva pärast oli lennumasin korras. Tänutäheks abi eest kutsusid eurod poisid endale külla. Poisid võtsid asjad kaasa ja lendasid koos eurodega Comeniuse planeedile.

Kui nad planeedile jõudsid, külastati esimesena kuningat. Kuningas oli viiesajaeurone. Tema õukonda kuulusid kõik teised paberrahad, ringi liikusid nad sahisedes. Ametnikud ja töölised olid hõbedased ja pronksikarva mündid, kes liikudes tilisesid ja kõlisesid.

Poistele näidati tervet Comeniuse planeeti, sõitsid Transformeritega, uurisid Troni ja nautisid loodust. Neile meeldis seal planeedil. Seal juhtus poistega ka üks naljakas asi. Sellel planeedil oli õhu asemel heelium. Kõik poisid rääkisid naljaka peenikese häälega.

Pärast seikluslikku nädalat Comeniusel oli aeg tagasi koju pöörduda. Edaspidi oli poistel pangakaardil rohkem eurosid kui teistel. Ja kõik olid õnnelikud.

Äramärgitud jutt teravmeelse idee tõttu

Jutt: Olen kõigest nukk (Kristiina Kaili Timmi)

Võru jutuvõistluse lugu, mis leidis äramärkimist üllatava lõpplahenduse poolest - Toim.

Ma sündisin tänu Anna isale. Ta meisterdas mind Anna 10. sünnipäevaks. Nad mõlemad olid minu üle rõõmsad, eriti Anna. Mul on puust keha, mustad juuksed ja mis on eriti tore, mul on roosa kleit.

Ma olin vist Anna parim sõber. Ta kammis mu juukseid ja kohendas tihti mu kleiti. Ta muide rääkis ka minuga.

Ühel päeval ütles mulle, et me sõidame maale. Autoga sõites ta rääkis mulle, mis me seal kõik teeme. Lähme ujuma, jookseme õues ringi, korjame lilli ja õhtul teeme jaanipäevalõket. Ma küll ei tea, mis asi see on, aga teadsin, et see on midagi erilist. Vot sellel õhtul plaanisin ma talle midagi öelda, aga mida, seda ma veel ei teadnud. Ma tahtsin talle öelda midagi erilist. Kui me kohale jõudsime, oli mu ümber nii palju rohelist. Taevas oli nii sinine. Ma oleks tahtnud Anna sülest välja hüpata ja põllul ringi joosta. Aga selle otsustasin jätta õhtuks. Tõepoolest, me tegime neid asju, mida ta mulle lubas.

Õhtu tulekul me läksime lagendikule. Seal jooksid ringi juba teised lapsed. Ma nägin seal suurt puude hunnikut. Korraks lõin kartma, aga ma teadsin, et Anna ei viskaks mind sinna. Me mängisime teiste lastega, kuni üks mees ütles, et aeg on süüdata lõke. Me jooksime puuhunniku juurde. Ja ma mõtlesin, et aeg on käes. See puuhunnik süttis põlema. Anna vaatas mulle otsa ja ma ütlesin talle: ,,Sa oled parim sõber, keda üks nukk võiks tahta." Ta ehmus ja viskas mind lõkkesse.

Ma vist eksisin tema suhtes. Aga see oli mu parim aeg koos temaga.

Jutt: Väike ufo (Kevin Palm)

Võru jutuvõistluse eripreemia võitnud lugu - Toim.

Kaugel planeedil elas väike ufo. Tal olid suured silmad ja ümmargused antennid peas. Tal oli oma ufolaev. Laev oli taldrikukujuline. Ufole meeldis oma laevaga reisida.

Ühel päeval läks väike ufo jälle laevaga sõitma. Ta avastas planeedi. Sellel planeedil oli elu. See planeet oli Maa. Ufo maandas oma laeva ühe linnakese laste mänguväljakule. Lapsed ehmusid ja põgenesid.

Ainult kurb Siim istus karusellil edasi. Tema vanemad olid alles kolinud siia uude linna. Siim oli üksik ja kurb. Väike ufo istus karusellile. Karusell hakkas ufo antennivibutuse peale keerlema. Ka teised lapsed tulid tagasi. Neile meeldis suurte silmadega väike ufo. Nad leidsid, et Siim on väga julge poiss. Lapsed tahtsid koos väikese ufo ja Siimuga karusellil sõita ja mängida.

Õhtul ronis väike ufo oma laevale. Laev hakkas hääletult tööle ja lendas ära. Lapsed lehvitasid väikesele ufole järele. Siim oli rõõmus. Ta leidis tänu ufole uued sõbrad.

Jutt: Robotõpetaja (Sippie Guth)

Võru jutuvõistluse äramärkimist leidnud lugu - Toim.

Ükskord, kui ma klassis õpetajat ootasin, jäin aknast välja vaatama ja mulle tulid igasugused mõtted pähe. Näiteks selline mõte, mis siis oleks, kui õpetaja oleks robot.

Kui õpetaja oleks robot, siis ta ei pahandaks mitte kunagi, sest tal ei ole tundeid. Ta ka ei naera, nuta ega väsi. Lastele ta ilmselt isegi meeldiks. Aga kui on abi vaja, siis seda ta ei oskaks anda. Kui näiteks poisid hakkaksid kaklema, siis robotõpetaja ei oskaks midagi teha. Või kui keegi lastest ei oska mingit ülesannet, siis robotõpetaja korrutaks ühte ja sama lauset mitu korda, selle asemel et selgitada erinevat moodi.

Kui õpetaja oleks robot, siis oleks maailmas ainult rumalad inimesed, sest robotõpetajad ei oska õpetada. Õpilastele meeldib, kui õpetaja teeb nalja ja õpetab põnevalt, ühe sõnaga - õpilastele meeldib õpetaja juures mitmekülgsus.

Alguses võib tunduda robotõpetaja tore, kuna ta ei pane tunni segamist tähele, kuid pärast võib ta igavaks muutuda.

Järsku ehmatas mind uksepauk, sain aru, et õpetaja tuli tundi, et seda alustada. Õnneks tuli roboti asemel meie tore õpetaja.

Table of Contents

Peatoimetaja maiveerg (J. J. Metsavana)

Raamatuarvustus: Kauboist detektiiviks (Agur Tänav)

Intervjuu: Tuuli Kütt (Agur Tänav)

Kompleksarvustus: Taak (Jaagup Mahkra)

Maniakaalselt harglalik õhtu (Ene Kallas)

HÕFF 2012 kokkuvõte (J. J. Metsavana, Ove Hillep)

Koomiksiarvustus: Tähelepanuväärsete härrasmeeste liiga (Kauri Lepik)

Alien3 1992 (Mart Redi)

Mai ulmkonnakroonikad

Maikuu kirjastuste uudised

Koomiks: Kõuekärgatus (Anni Mäger)

Jutt: Tsombiholokaust (Manfred Kalmsten)

Jutt: Eurod hädas (Triinu Tuvike)

Jutt: Olen kõigest nukk (Kristiina Kaili Timmi)

Jutt: Väike ufo (Kevin Palm)

Jutt: Robotõpetaja (Sippie Guth)