Peatoimetaja maiveerg 2013 (J. J. Metsavana)

Äraütlemata soe ja suvine maikuu on pannud mitte ainult lilled ja rohu mühinal tärkama, vaid ka ulmemaastik on jõuliselt õide puhkenud. Seda tõendab asjaolu, et uudiste rubriigis tuleb lühidalt juttu tervelt kuuest ilmuvast ulmeromaanist-kogumikust. Kusjuures ühest neist pärit jutt "Rotipüüdja" saab väikese maitseproovina ka käesolevas numbris avaldatud.

Lisaks on õhus palju küberpunki. Esiteks külastas meid ju äsja

selle anri suurkuju - Bruce Sterling, kellelt selles numbris avaldame ka Ülikooli raamatukogus peetud ettekande ümberkirjutuse ning intevjuu. Teiseks on Tõnis kirjutanud kokku põneva ülevaate "Lumevaringust" ja kolmandaks avaldab siinkirjutaja ka ise ühe

lühikese küberikatsetuse.

Loomulikult ei puudu ka koomiks, sel kuul siis Sander Tulki õudusmanga "Fallen dark".

Kaanepilt: Merilyn Anvelt

Küberpunk ja globaliseeriv kirjandus (Bruce Sterling)

Reedel, 10. mail, võttis Tartu Ülikooli raamatukogus sõna kirjanikuhärra Bruce Sterling. Esinemine oli kahes osas - esimeses osas jutustas vanameister globaliseeruvast kirjandusest ning lootustandvamatest kirjanikest, mille Reaktori toimetus on teie jaoks ümber trükkinud ning ära tõlkinud. Just seepärast võib järgnev tekst tunduda kohati pisut hüplik. Teine osa sisaldas vestlust, mida juhtis Tõnis Kahu. Küsimusi tuli nii temalt kui publikult. Kirjanikku oli kuulama tulnud ligi 40 inimest, kellest nii mitmedki olid tuntud ulmefännid. Soovijatele jagati ka autogramme.

Pisipildi autor Uku Peterson

Tänan teid kõiki tänasel õhtul kohale ilmumast. Ma räägin teile pisut ulmest, kuna ma olen ulmekirjanik, kuid peamiselt tahan ma rõhuda modernsele ulmele - asjad, mis juhtuvad täna - ning keskenduda rahvus-ulmekirjanike asemel globaalsetele. Tavakirjandus on rahvuslik kirjandus. Küllalt on inimesi, kes tahavad kirjutada head Ameerika romaani, kuid kunagi ei ole kuulda heast ingliskeelsest romaanist või globaalsest romaanist. Sellest hoolimata aga elame me globaliseeruvas ühiskonnas ning see hakkab anrikirjanduses tunda andma. Sellega seoses tahaks ma teile tutvustada mõningaid inimesi, kes tunduvad sel alal teerajajad ning võivad eestlastele huvi pakkuda.

Esimene härrasmees on Hannu Rajaniemi, soomlane - seepärast ma seda ka nõnda valesti hääldasin - sündinud 1978. aastal.Ta on Inglimaal üsna tuntud ulmekirjanik, arst, kes kolis otimaale Edingburghi, kus ta asus suhtlema kohalike ulmekirjanikega, juhtus endale saama väga hea agendi ning avaldas paar lugejaskonna poolt väga hästi vastuvõetud romaani - üheks oli ,,The Quantum Thief" ja teine ,,The Fractal Prince". Seega näete te pildil üht Balti tüüpi (sic!), kes ei ole küll eestlane, kuid pärit asulast, mis on veel väiksem kui teie linn. Tema kodukohas oli umbes 14 000 elanikku. Võrreldes sellega on Tartu justkui metropolis. Seega on ta elavaks tõestuseks, et ka Baltimaade elanik võib ühel päeval jõuda kirjanike suurliigasse. Ta on väga intelligentne, matemaatik, arst, hea sõnavaraga. Inimesed arvavad, et kuna ta elab Inglismaal ja kirjutab inglise keeles, ta soome keeles ei kirjutagi. Loomulikult kirjutab ta ka soome keeles. Asi on lihtsalt selles, et neid raamatuid ei loe keegi peale soomlaste. Ja sedasi see väikerahvuste juures ongi.

Ja see on Lavie Tidhar - tõenäoliselt hääldasin ma ka tema nime valesti. Lavie on Iisraeli kirjanik, kuid ta on samuti üks maailmaränduritest. Ta on elanud nii Inglismaal, Lõuna-Aafrikas, Laoses ning paiknenud ka mõnda aega Vaikse ookeani lõunaosa pisikesel saarel. Iisraeli naastes asus ta rahvusvaheliste ulmekirjanike kogumikke koostama. Ta on koostanud kogumiku nimega ,,The Apex Book of World SF" ja tal on ka koduleht aardessil worldsf.wordpress.com/, kus ta inimestega tihedalt suhtleb. Ta otsib ulmekirjanikke üle kogu maailma: Mehhiko, Lõuna-Aafrika, Laos, Ukraina, misiganes riigist... Ja ta proovib neid lihtsalt avaldada. Ta on midagi globaalse ulmekirjanduse ristisõdija moodi. Samuti kirjutab ta ka ise. Nii ,,Osama" kui ka ,,Martian Sands" on tema kirjutatud. Pildil näete teda võtmas vastu World Fantasy auhinda USAs, mille ta võitis oma romaani ,,Osama" eest. Ta on väga huvitav tegelane, sündinud 1976. aastal. Armastab sõnasõdasid, väga vastuoluline tüüp. Ta vaidleb pidevalt, norib tüli. Tal ei ole mingit suuremat eelarvet, kuid ta suudab väga edukalt endale tähelepanu tõmmata, mis on kirjandusmaastikul suureks abiks. Ta on samuti väga intelligentne ning tal on kindlasti kõige rohkem rahvusvahelisi sõpru, kui ühelgi teisel mulle tuttaval ulmekirjanikul. See tüüp on põhimõtteliselt globaalse kirjanduse ühe-mehe-masin ning tema blogi on ülimalt huvitav lugeda. Ma ise loen seda pidevalt ning avastan alati ennekuulmatutest maailma nurkadest uusi ulmekirjanikke.

Järgmine on Lauren Beukes, sündinud 1976. aastal. Ta on Lõuna-Aafrika kirjanik, kellel on olnud õnne kirjutada inglise keeles, kuigi ta oskab ka hollandi keelt, mida paljud sealmaal räägivad. Ta sündis Pretorias ning elab hetkel Kaplinnas. Lauren on kirjutanud raamatud ,,Moxyland" ja ,,Zoo City". Alles äsja tuli tal välja üks õudusromaan ,,The Shining Girls", mis kaevub ajarännu-jälituse teemasse ning on üle maailma saanud väga häid arvustusi. Ja ta on vaid kirjanik, kes alustas maailma otsast, mis ei ole just ulmemaastikul tuntud. Inglismaal trükki jõudes sai temast järsku maailmakuulus kirjanik. Ta alustas muusikaajakirjanikuna, töötas ka filmi- ja telemaastikul ning kirjutas/joonistas ka koomikseid. Viimaks ta abiellus, sai lapse ning mõtles, et ehk kirjutaks romaani. Seda ta tegigi ning see sai tohutult kuulsaks. Ta on väga andekas küberpungikirjanik. Ta on meie nii-öelda maskott, kõik kirjanikud hoiavad teda. Lauren on väga kõva tegija ka Twitteris, mis on kaasaegse kirjaniku kohta väga hea. Twitter on maailma üks kõige vähem tüütavamaid suhtluskeskkondi ning võib väga kiirelt väga lõbusaks ning meeltlahutavaks muutuda. Igastahes Laurenit ma Twitteris jälgin ning olen tänu sellele õppinud Lõuna-Aafrika kultuuri kohta nii mõndagi, mida ma ilma tema tutvuseta ei oleks õppinud. See tüdruk võib veel väga kõrgele tõusta. Ta on kirjutanud seni kolm raamatut ning igaüks on kogunud rohkem kuulsust kui eelmine ning kindlasti on ta läbi aegade kõige tuntum Lõuna-Aafrika kirjanik.

See on Cory Doctorow. Tema ei vaja tõenäoliselt suuremat tutvustamist, kuna ta on võrgus väga tuntud - elektroonilise kodanikuvabaduse aktivist, väga huvitunud elektroonilise omandi probleemidest, boingboing-i blogija, on kirjutanud mitmeid raamatuid, millest mitmed on lugejate poolt väga häid arvustusi saanud: ,,Makers", ,,Little Brother" ja tema uus raamat ,,Pirate Cinema" teeb praegu ilma. Põhjus, miks ma ta välja tõin, on selles, et ta on Kanada-Briti-USA tegelane, mis, kui sellele mõtlema hakata, on üpriski veider. Ta on sündinud Kanadas, tema tütar sündis Los Angeles'is, tema naine on britt ning ta veetis palju aega Jaapanis. Nüüd on tema tütar briti-kanadalase laps, kes elab Londonis. Mees ise on oma eluga väga rahul, ta sai Inglismaa kodanikuks ning paistab vähemalt lapse nooruspõlve ajaks olevat paikseks jäänud. Ta on lihtsalt kuulus kõikjal, kus räägitakse inglise keelt. Ta on väga kuulus kõikjal, kus on internet, kuid eriti veel ingliskeelsetes kirjandusringkondades.

On päris tavaline, et ameeriklane kolib Inglismaale ning teeb seal kirjanduslikku karjääri - isegi T. S. Eliot tegi seda. Ebatavaline on aga, et Doctorow, kes ise on pooleldi kanadalane ning pooleldi britt, on kuulus peamiselt USA's. Ja seda veel otseselt olemata seotud ühegi riigiga - tal põhimõtteliselt ei olegi rahvuslikku kuuluvust. Isegi passis mitte... Ta on lihtsalt üleilmastunud kirjandustegelane.

Seega milline paistab siinne trend? Ulme on üks kirjandusvormidest ning kirjandus kipub põhinema peamiselt keelel ning keelekasutusel. Sellegipoolest elame me globaliseeruvas ühiskonnas ning ulme ei ole sama, mis 30 või 70 aastat tagasi, mil sellele sai alus pandud. Praegu on meil täiesti uus reaalsus, kuid ulmerahvale meeldib siiski endast mõelda kui väikesest grupist. Ma kohtun pidevalt ulmefännidega üle maailma ning kõikjal on neil arvamus, et nende riik on nii väike, neid on ainult näiteks 500, neist teatakse vähe ning nad näevad end justkui tagakiusatuna ja nõrkadena. Justkui ei olekski tegu kirjandusega, veel vähem peavoolu kirjandusega. Reaalsus aga on see, et J. K. Rowling, kes kirjutas need fantaasiarikkad jutud võluripoisist ning maagiakoolist, on läbi aegade rikkaim ja enimkirjastatud Briti naine. Ta on kõige paremini müüv kirjanik, kes üldse elanud. 400 miljonit raamatu üle kogu maailma. Tohutu hulk raamatuid. Tohutult rohkem raamatuid, kui ühelgi teisel Briti kirjanikul, mees- või naissoost, keda üldse avaldatud on.

Ja siis on veel ka Stephenie Mayer, kes kirjutas paranormaalset romantikat vampiiride kohta, mis tundub ise-enesest väga kitsas ni, kuid sellest hoolimata on ta müünud 100 miljonit raamatut. 100 miljonit. Ja see ei tule sellest, nagu oleks fantaasiakirjandusega tegelevad naiskirjanikud midagi ekstsentrilist. Pigem vastupidi. Nad teenivad oma loominguga rohkem kui keegi teine. Ja isegi George Martin, kes on juba ametilt vana-kooli ulmekirjanik - tema kirjutatud on ,,Troonide mäng" - on kogunud oma telesarjaga tohutult rahvusvahelist kuulsust. Seda tõmmatakse illegaalselt üle kogu võrgu ning sellel on fanaatilised fännid. See on tuntud kõikjal, kus on telekas.

Mida siis teha, et saada Eestist tohutult kuulsaks üle maailma? On palju inimesi, kes on ulmega üleilmselt seotud ning on osakesed millestki, mis on väga-väga suur. See ei ole just väga mõjuvõimas, see on pisut vastuoluline, kuid see ei ole kindlasti kirjandusmaastiku väike osa. Pigem vastupidi. Ulme ja fantastiline romantika peaksid teiste kirjandusanrite ees vabandama lugejate ja raha äranäppamise pärast. Need kaks on teistest tunduvalt laiemalt levinud. Ja see on reaalsus. Seepärast ärge tundke end halvasti. See näitab vaid ülbust - te olete küll regionaalne grupp, kuid te olete millegi tohutult suure osa.

Muidugi need kaks naist juhusid kirjutama inglise keeles ning see on tegelikult tingitud kaasaja kirjastuste struktuurist, mille tõttu on nad müünud 400 ja 100 miljonit raamatut. Ingliskeelne kirjastus üldiselt on parajas supis ning nad püüavad avaldada super-hittidest müügi-raamatuid, elimineerides kõik selle lati alt läbi jooksvate raamatute avaldamisvõimaluse. Kuid see ei ole Eesti probleem, kuna ingliskeelse kirjanduse avaldamise ühine kokkukukkumine võimendab kirjastamist teistes keeltes. Ette mõeldes on USA rahvastiku arv vaid 4 % planeedi kogupopulatsioonist. Neil juhtusid käepärast olema või olid kõik suuremad tehnoloogiad, kuid mitte kauaks. Ja pikas perspektiivis ei ole nad nii tähtsad, kuna neid ei ole lihtsalt nii palju.

Keda neist võiks siis suunanäitajaks nimetada? Tegelikult ei ole selleks Stephenie või J. K., kuigi mul ei ole nende vastu isiklikult midagi, olen rõõmus, et nad teenivad sadu miljoneid, minu meelest on see suurepärane. Nende raamatud on paremad, kui inimesed arvavad. Kuid veel enam olen ma huvitatud pildilolevast tegelasest. See on Orhan Pamuk. Ta on Türgi kirjanik, kes võitis just hiljuti Nobeli auhinna. Ta on päris kindlasti fantaasiakirjanik. Kui lugeda mõnd tema varasemat teost, näiteks ,,The White Castle", ,,The Black Book" jne, võib avastada, et need on päris antirealistlikud, tõeline kirjanduslik fantaasia, neis juhtub võimatuid asju. See tüüp on tõeliselt oluline maailma kirjandustegelane. Ta võitis Nobeli, ta on Türgi poliitmaastikul tegev, ta võitleb väljendusvabaduse eest, ta on Türgis väga populaarne ning armastatud kogu moslemimaailmas. Orhan on vaieldamatult meie aja üks suurimaid kirjanikke, kes kirjutab ka fantaasiakirjandust ja kirjutab seda Türgist. Ala, mis ei ole taas kord just fantaasiakirjanduse tõttu tuntuks saanud. Väga oluline isik ning tema raamatud on samuti head. Ta kirjutab ka ajakirjadele, on isegi teinud ühe filmi ja sai nõnda rikkaks, et avas omaenda muuseumi. Tõsiselt huvitav tegelane, kelle tegemisi jälgida. Keegi ei nimeta teda ulmekirjanikuks, kuid ta on siiski enam-vähem üks meist.

Ja siis on veel Haruki Murakami, rahvustavaheliselt tunnustatud oma generatsiooni Jaapani häälekandja, sündinud 1949. aastal. Ta on kirjutanud kõiksugu fantastilisi teoseid: ,,1Q84" - täielik ulmeraamat - ,,The Wind-Up Bird Chronicle", ,,Dance Dance Dance". Tema töödes juhtub täiesti võimatuid asju. Ta on maailmarändur, elanud mitmetes riikides üle maailma, räägib mitmeid keeli, tõlgib teiste teoseid. Ta on ka ajakirjanik. Varem või hiljem saab ta ka Nobeli, kui ta suudab nii kaua elus püsida... Haruki on väga oluline kirjandustegelane, kuid ta ei nimeta end ulmekirjanikuks. Samas aga võid sa ulmefännina tema teoseid lugeda ning sellest siiski palju uut kogeda.

Seega, mis hakkab tulevikus juhtuma? Mina pakuks, et lõpuks näeme me kedagi kirjutamas kohalikku romaani kogu planeedist. Lõpuks näeme me ka tõelist globaalset romaani, kuid see võtab veel vähemalt ühe generatsiooni jagu aega. Keegi saab viimaks aru, et Maa on väike koht ning kirjutab jutu, mille tegevuskohaks oleks kogu planeet, just nagu eesti kirjanik kirjutaks Eestist. See on pisike paik ning sellel on omad mured. Ei ole võimatu kirjutada globaalset teost kogu maailma koha, mis saab ka globaalse lugejaskonna. Häda on selles, et keegi ei tea, kuidas selleni jõuda või kuidas seda teha. Aga ma arvan siiski, et see on paratamatu ning kuna see on paratamatu, tuleks inimestel sellesse panustada. Ma ei usu, et me saame selles osas loota kirjastustele, kuigi on inimesi, kes tõlgivad ning ma olen väga õnnelik, et minu raamat on teie keeles jne. Kirjastused ei aita tegelikult autoril eesmärgini jõuda. See on meie kultuuri, mitte äriettevõtete probleem. Seega ei tuleks lihtsalt oodata, et raamatud kogu töö ära teeks, vaid tuleks ise tegutseda ületamaks kultuurilisi piire.

Seega mida peaks sa tegema, kui sa oled Eesti ulmekirjanik ning sooviksid ka mujal rohkem tuntuks saada? Esmalt tuleks mõista, et samasuguses olukorras on väga paljud teised inimesed üle maailma. Sa pead nendega sõbraks saama. Unusta ära USA kirjastustega suhtlemine, see on kokku kukkumas. Jah, tõesti, nad võivad sinust teha uue J. K. Rowlingu, jah, nad võivad sinust teha uue Stephenie Mayeri, kuid see on sama usutav kui see, et sa kirjutad mõne hitt-filmi stsenaariumi. Mida sa tegelikult peaksid tegema, on püüda mõista, mis on ühist sinul ja ulmefännidel Tehhi Vabariigis või Venezuelas või Horvaatias või Uus-Meremaal. Kohe tekib muidugi küsimus, et miks peaksid sina, eestlane, hoolima Uus-Meremaast. Miks peaksid nemad sinust hoolima? Kui sina nende vastu huvi üles ei näita, siis ei huvitu ka nemad sinust. Kui sa aga nende tegemiste vastu huvi tunned ning nende tegemisi jälgid, võid sa õppida midagi väga huvitavat. Ning sa võid avastada, et neil on sinu probleemile lahendus, millest sina midagi ei teadnud. Tõeline globaliseerumine ei ole Pariisi kõnelused New Yorkiga, või Londoni kõnelused Moskvaga. See on suhtlus Läti ja Mosambiigi vahel. See on vestlus Argentiina ja Kasahstani vahel. Ja kui me kunagi jõuame maailmani, kus keegi kirjutab globaalset kirjandust, saab see olema maailm, kus SEE on reaalsus. Kui see oleks lihtne, oleks keegi seda juba teinud. Kuid peab olema usku, et astuda neid vajalikke samme selles suunas. Ei saa vaid unistada ja ohata. Tuleb teha midagi põhjapanevat, isegi kui see paistab pisikese ning tähtsusetuna. Pikas perspektiivis viivad just need sammud meid sinna, kuhu tarvis. Tänan tähelepanu eest.

Intervjuu: Bruce Sterling (J. J. Metsavana)

Sel kuul oli erilist põhjust rõõmustamiseks Tartu ulmefännidel ning uute tehnoloogiate huvilistel: ülikoolilinna külastas küberpunk-klassik Bruce Sterling. Tema arvukatest teostest on eesti keeles raamatuna ilmunud kirjastuse Fantaasia vahendusel ,,Skismaatriks+" (2008) - romaan päikesesüsteemi kõrgtehnoloogilistest gängiheitlustest - ja lisaks viis lühijuttu; ajakirjades-veebikülgedel leidub teisigi tõlkeid. Ent nagu ulmekogukonnas kombeks, on paljud tuttavad juba ta teoste ingliskeelsete algupäranditega.

Bruce Sterling sündis 1954. aasta aprillis USAs Austinis. Seejuures veetis ta osa oma lapsepõlveaastatest Indias ning tänaseni on kirjanik tugevalt kiindunud Bollywoodi filmidesse. 2003. aastal määrati Sterling professoriks Euroopa Ülikoolis, kus ta õpetab ülikooli suvekursustel meediat ja reklaamikunsti. Sterling on elanud Belgradis Serbia autori ja filmitegija Jasmina Teanovićiga aastaid. 2007. aastal kolis kirjanik Itaaliasse.

Bruce Sterling on ka innukas publitsist ja blogija - ajakirja Wired juures on tal rubriik ,,Beyond the Beyond". Seal kirjutab ta sageli ka käibelt kadunud ja kaduvatest tehnoloogiatest, ent on juttu teinud ka Eesti "Teeme ära!"-kampaaniast.

1. Mis mulje jäi sulle kohtumisest Eesti ulmikutega. Kuidas tunduvad eesti fännid võrreldes teiste maade huvilistega?

Olukord on võrdlemisi sarnane Serbia või Horvaatiaga. Olen sealkandis palju aega veetnud ning olin üllatunud, kui Eesti tundus mulle nii tuttav. Teed, sillad, metsad, sõjamonumendid, nõuka-ajast jäänud autod, kommunistlik versioon betoonehitistest - olen kõike seda juba lähedalt näinud. Raamatupoed ning ajakirjad on samasugused. Eesti kirjanduskultuur on mulle tuttav.

2. Eestisse sõites ütlesid, et loodad leida materjali mõne jutu jaoks, mille tegevus leiaks aset Eestis. Kas see ülesanne õnnestus?

Otsin alati ideesid. See stimuleerib mu kujutlusvõimet, mida oma juttudes kasutada.

3. Eestis on terve hulk aktiivseid ulmekirjanikke ja aastas ilmub keskmiselt 2-5 romaani või kogumikku. Sellest hoolimata on neid teistesse keeltesse tõlgitud väga vähe. Mida võiksid välismaal avaldamisest huvitatud autorid teha? Kuhu oleks tark neil endi jutte pakkuda?

Mina soovitaks näidata huvi üles teiste ulmeautorite juttude vastu. Küll mitte ameeriklaste. Nemad võib ära unustada - nad ei huvitu kunagi kellesti teisest. Proovi kirjastada mõnda Tehhi ulmejuttu ning ehk kirjastavad nad tänutäheks mõne sinu oma. Püüa haarata initsiatiivi. Kui sa tähelepanu nurumise asemel hoopis teistele tähelepanu pöörad, tasub see alati ära.

Tuleks selgeks teha ka oma eesmärgid. Kas sa soovid, et keegi annaks välja ,,Eesti ulmejuttude suur-antoloogia"? Võibolla peaksid sa ühe sellise koostama ning pakkuma kellelegi. MIKS peaks keegi tahtma lugeda Eesti ulmet? Ehk peaksid kirjanikud seda arutama ning koos ka vastuse leidma.

4. Kui palju suhtled teiste küberpunkkirjanikega?

Praegusel ajal enam mitte väga, kuid kirjutamaõppimise ajal oli kogemuste ning teadmiste vahetamine ääretult oluline. Silt ,,küberpunk" on nii halb kui hea, kuid omada kirjanduslikku vaistu ja uusi ideesid, et tõestada selle vajalikkuses on väga inspireeriv.

5. Millised autorid on sind kõige enam mõjutanud? Isiklikud lemmikud?

Ma usun tugevalt kooskirjutamisse ning ühisesse kritiseerimisse. Usun, et väga oluline on panna tähele lolle kirjanikke - tegelasi, kes on lihtsalt lootusetud. Nad annavad sulle palju ideesid, kuidas enda tekste parandada, kuna nad on justkui kompass, mis osutab lõunasse. Osa, millest nad sinu juttude puhul aru saa, on huvitav osa; osa, mille peale nad solvuvad, on oluline ning asjakohane jne. Kui sind on mõjutanud vaid head sõbrad ning kirjanikud, keda sa imetled, ei õpi sa just palju.

Kui ma olin noor ning kergesti mõjutatav, olid mul ulmekirjanike seas omad lemmikud ning ma vaidlesin tihti, et neid ülistada ning teisi maha teha. Praegusel ajal pooldan ma enam-vähem kõiki. Eriti välismaalasi. Viktor Pelevin, Orhan Pamuk, Haruki Murakami - ma austan neid siiralt. Tunnen huvi ka inimeste vastu, kes ei ole kirjanikud: disainerid, muusikud, arhitektid, teadlased, inimesed, kes räägivad mulle uusi asju, millest kirjutada.

6. Kas on plaanis kirjutada veel mehhanistide ja vormijate konfliktidest? Lindsay oli väga põnev karakter ja võimalik oleks tuua mängu ka singulaarsuse ja digi-isiksuste teema.

Ma leian, et pidev lisamine kahjustab kirjandusliku töö terviklikkust. On oluline teada, millal lõpetada.

7. Kui palju uurisid sa koos W. Gibsoniga raamatut "The Difference Engine" kirjutades ajalugu?

Ausaltöeldes uurime me seda ikka veel. Uurimusele kulus meil 7 aastat ning 3 kirjutamiseks ja see harjutas sisse nii mõnedki head kirjutamisharjumused.

8. Mainisid, et Gibsoni juttudest tuntud jäämurdmine ja kübermaailm on enda aja ära elanud. Mis oleksid need teemad-tehnoloogiad, milledele võiksid tänapäeva küberpunk kirjanikud keskenduda?

Arvatavasti teemad nagu Internet-of-Things, pilvetehnoloogia, nutikad linnad, Maker culture, jagamiskeskkonnad, 3D-printimine, kübersõjad, uued majandusmudelid - sellised asjad. Teemade leidmine ei ole raske, probleem on uue vaatenurga ning sobiva keelekasutuse leidmine. Enda ,,küberpungiks" nimetamine võib siin tööle jalgu jääda. Isegi küberpungid ei kutsunud end selle nimega. Kui sa suudad leidlikult ja hästi kirjutada, leiab keegi teine vajadust sind kuidagi nimetada.

9. Milline võiks välja näha kvantarvutiküberpunk või on see juba postküberpunk?

Ilmselt oleks see midagi Hannu Rajaniemi raamatu ,,Quantum Thief" sarnast, kuid selle nimetus ei muudaks väga midagi. Inimesed ütlevad meile pidevalt, et me ei kirjuta tegelikult küberpunki. Mõndade jaoks ei ole miski kunagi piisavalt küberpunk. Sellest ei tohi lasta end häirida.

10. Kui tõenäoline on, et tulevikus kõik digivärk ühilduma hakkab, või tuleb hoopis sadamiljonit omaette erinevas koderimiskeeles kirjutajaid?

See on tõesti huvitav küsimus. Inglise keele kohta küsitakse sama. Kas inglise keel saab globaalseks ühiskeeleks või jaguneb see impeeriumi-järgsete regioonide vahel osadeks. On palju inimesi - miljoneid - kes räägivad ,,inglise keelt", kuid ei suuda sellegipoolest üksteise aktsendist aru saada.

Keel ise ei ole keele püsimajäämise osas oluline. Ajalugu on ebastabiilne ning keeltega võib juhtuda veidraid ja kohuvaid asju. Nad võivad välja surra. COBOL, SNOBOL, Algol, Ada - kus nad praeguseks on?

11. Mida arvad inimhinge digitaliseerimise võimalikkusest? Võibolla on siinjuures lihtsam juba luua uus digitaalsete olendite rass, kui hakata inimesi võrku ümber kopeerima?

Ma ei usu singulaarsus-müstitsismi. Ma ei usu, et arvutamine ning tunnetamine võivad üksteist asendada. Ma olen skeptiline ka tehisintellekti, kuna ma ei ole kunagi näinud kindlaid tõendeid, mis tõestaksid, et see on reaalsus mitte pelk idee.

12. Kas praegusel kujul eksisteerivate bioloogiliste inimeste lõpp ja asendumine digitaalsete olevuste-masinatega on sinuarust loomulik järgmine samm evolutsioonis.

Soovitan sõnadega ,,loomulik", ,,inimene" ja ,,evolutsioon" ettevaatlikult ümber käia. Neid on lihtne tegeliku mõtlemise asemel kasutada. Näiteks on idiootne rääkida ,,loomulikust evolutsioonis", kui me väga selgelt elame kiire ja kohutava massilise väljasuremise ajastul.

13. Kas tulnukate arvutisüsteeme oleks võimalik häkkida?

Te ise olete Eestist. Tulnukad juba häkivad teie arvutisüsteeme.

Muusikaarvustus: MLC - Hemofiilia (Jaagup Mahkra)

1. Patriarhaalne Tõbi 2. No Aspirin 3. Loits 4. Virgiinne Morbiidsus (Öine Õõv) 5. Grigori Saabumine 6. Diagnoos - Teie Poeg On Hemofiilik 7. Rasputinlik Valuravi 8. Hemofiilia

Haa! Minu salaplaan teha ,,Reaktorist" muusikaajakiri hakkab vaikselt vilja kandma. Täna liitus vandenõuga Morgue's Last Choice, kes andis minu käsutusse oma uusima kauamängiva ,,Hemofiilia". Varsti ei suuda meid keegi peatada!

Olen Morgue's Last Choice saavutustest aastate jooksul varemgi kirjutanud - näiteks Estonianmetal lehel ja kahel korral doomkirikus (siin ja siin). Bänd mängib nende endi sõnade kohaselt ,,mükoloogiast ja meditsiinilistest probleemidest inspiratsiooni ammutavat noise-funeral-doom-industrial-ambienti, mis on üsna täpne kirjeldus ja ümber ma seda lükkama ei hakka. Olgu ainult öeldud, et tänase päeva teemaks on mitte mükoloogia, vaid meditsiinilised probleemid - kui albumi pealkiri seda juba ära ei reetnud. Muusikaliselt järgib uus plaat eelmiste eeskuju, mis tähendab seda, et kõlab jälle tsipa teistmoodi kui varasemad, aga ei püüa oma noise-juurtest ka ülearu kaugele minna.

Täit muusikalist orgasmi ei ole ma ühestki MLC reliisist saanud - nende stiil on minu igapäevamaitsest selleks liiga kaugel - ent bändi flirt minule armsate ekstreemmetalanridega tagab selle, et ma nende muusikat veidike mõistan ja ei tunne end selles veidra müra maailmas täielikult eksinuna. Näiteks on käesolev album tuntavate funeral doom metali elementidega, pakkudes seda kuulates omalaadset äratundmisrõõmu. Hea küll, MLC pole just esimene matusemetalit ja elektroonilist muusikat ühendanud grupeering ega ka parim, aga nende omanäolisus maksab ka midagi (loe: nad ei ole läinud funeral-liftimuusika tootmise libedale teele nagu enamik sedasorti bände); lisaks see, et nad on üle kümne aasta oma rida ajanud hoolimata ümberringi toimunud kodumaise skene surmast, kõdunemisest ja jäänuste ümberorganiseerimisest üksteist kopeerivateks mannetuteks stoner-bändideks.

Aga kuhu ma jäingi? Õigus jah, täit muusikalist orgasmi ei ole ma ühestki MLC reliisist saanud ega saa ka käesolevast, aga tegu on sellegipoolest täitsa korraliku plaadiga. Hoolimata sellest, et MLC saund on sama õrn kui liivapaberiga onaneerimine, toimib ta üsna hea taustamuusikana. Ma ei mõtle siinkohal negatiivsete konnotatsioonidega ,,tapeeti", vaid taustamuusikat positiivses mõttes. Minu jaoks on kvaliteetse elektroonilise muusika tunnuseks see, kui seda saab muu tegevuse kõrvalt poolteadvuslikult kuulata ja niiviisi omalaadne transs tekitada. MLC saab sellega hakkama. Muidugi kuna antud bänd toodab raskeid, rõhuvaid, monotoonseid, abrasiivseid helisid, mida saadab sügavalt tõrrepõhjast kostuv jõrin ja soigumine, siis loob see ka vastava ebaterve õhustiku. Enamikel inimestel ajaks see ilmselt kõik ihukarvad püsti, aga ega enamik inimesi ei saagi õnneks kunagi teada, et niisugune muusika üldse olemas on. Ja ega mina polegi väitnud, et ma päris normaalne olen. MLC on muusika hulludelt hulludele!

,,Hemofiilia" algab muidu kaunis vaoshoitult. Plaadi algus ei ole eriti paljutõotav - esimesed kolm pala moodustavad üsna üheülbalise kompoti, ning kuulaja vaim ei ole selleks ajaks veel piisavalt häälestatud, et taolist kraami täiel määral nautida. Minu arvates kuluks vähemalt ühte neist lugudest ära mingisugune järsk tempomuutus; mõni kiire ja käre kitarrikoht, et kuulaja roidumusest välja raputada. Igatahes neljandast loost, milleks on ansambli vana lööklaulu ,,Virgiinne morbiidsus" uusversioon, läheb album õnneks kenasti käima. Sealt edasi on kõik juba üsna omal kohal, muusikasse ilmuvad variatsioonid ja igavus on pühitud. Eriliselt mainiks ,,Rasputinlikku Valuravi", mis võiks vabalt pärineda ekstreem-doomi lipulaeva Esotericu repertuaarist, ning interlüüdi ,,Diagnoos - Teie Poeg on Hemofiilik", mille karnevallik jaburus kogu plaadi üldmuljet väga õiges suunas võimendab.

Arvan, et pole mõtet ülearu sõnu teha - plaat on niisugune, nagu ta on; kaheksa lugu meditsiiniteemalist ekstreemset elektroonilist muusikat ja rohkem kui natuke kiiksu. Kui teil peaks olema perversne huvi teada saada, mismoodi ,,kuninglikku haigust" hemofiiliat muusikaliselt väljendatakse, siis kuulakse seda plaati kindlasti. Kui aga teid hirmutab juba mõte muusikaanrist, mida kutsutakse tseremoonitsemata ,,müraks", siis tasub eemale hoida. Ühesõnaga, teid on hoiatatud - tegu on niitootega. Ulmesõpradele kui igasugu veidrustele vastuvõtlikumatele inimestele soovitatav, teised otsustagu ise.

6/10

Lingid: Rada7 (kuulake lugusid!), Facebook

Roger Elwood ja tema ajakiri (Jüri Kallas)

Ma olen siinses lugude sarjas seni kirjutanud ajakirjadest, mis ilmusid/ilmuvad aastaid ja mille olulisus ja populaarsus ei tohiks vaidlusi tekitada. Kuid on ka teistsuguseid ajakirju, mida ilmus vaid number-kaks-kolm ja mida tänapäeval mäletavad eelkõige vaid paadunud kollektsionäärid ja/või põhjalikud bibliograafid. Sageli oli taoliste ajakirjade lühiealisuse põhjuseks nende väljaannete kehv sisu. Kuid oli ka ajakirju, mida n-ö tappis kehv turustamine või lihtsalt tegijatest sõltumatud ettenägematud asjaolud.

Mõtlesin, et kirjutan seekord just ühest sellisest ajakirjast, mida ilmus vaid kaks numbrit ja mida tänapäeval praktiliselt ei mäletata. Jah, on kümneid olulisi ajakirju, millest on veel kirjutamata, aga tervikpildi saamiseks tuleb kirjutada ka n-ö neist teistest. Roger Elwoodi toimetatud Odyssey on just üks selline.

Ajakirja ilmus vaid kaks numbrit, mis olid dateeritud kui kevad ja suvi 1976. Ajakirja kirjastas Gambi Publications, mille põhitoodang olid meesteajakirjad... noh, need, kus paljad naised sees. Ajakirja on takkajärgi kritiseeritud ja süüdistatud paljus, aga sageli on see n-ö kriitika üsna otsitud ja põhjustatud eelkõige toimetaja isikust.

Ajakiri Odyssey avaldas kuulsaid ja vähemkuulsaid autoreid. Kuulsamatest tuleks nimetada ehk selliseid, nagu Frederik Pohl, Robert Bloch, Jerry Pournelle, Barry N. Malzberg ja Fred Saberhagen esimses numbris ning R. A. Lafferty Larry Niven teises numbris. Olgu, nimed nimedeks, aga umbes pooled ajakirjas ilmunud juttudest on näinud kordustrükki autorikogus või antoloogias, tõlgetest rääkimata. Uskuge, see polegi nii halb näitaja!

Kui rääkida aga kriitikast ja esseedest, siis ka sellel suunal pole ajakirjal Odyssey midagi häbeneda - raamatuid arvustasid seal Theodore Sturgeon ja Robert Silverberg, filmidest kirjutas Forrest J. Ackerman ning fännidest Charles N. Brown. Paremaid asjatundjaid olnuks tol ajal raske leida. Lisatud kaane- ja sisupildid peaks andma ka piisava ettekujutuse ajakirja kunstilisest tasemest. (Kuna vaid kaks kaanepilti oli, siis lisasin ka paar sisupilti.)

Roger Elwoodi isik on ilmselt siiski see põhjus, miks ajakirja takkajärgi kritiseeritakse. Eesti lugejale selgituseks, et Elwood oli üliusin antoloogiate koostaja ning nii mõnigi mees on väitnud, et Elwoodi (sageli üsna ülejala) koostatud antoloogiate laviin pani paraja põntsu ulmeantoloogiate menule ja turule. Raske öelda, sest ise ma sel ajal seal ei olnud, aga distantsilt vaadates ei tahaks ma sellega päris nõus olla. Jah, neid raamatuid oli palju, aga umbes kümmekond tema antoloogiat on ikka päris tipptööd, rääkimata sellest, et paljudes ta tavalistes antoloogiates ilmusid mitmed tipptekstid ja nii mõnigi neist vääris ka taastrükki aasta parimate lugude antoloogiates.

Mulle siiski tundub, et Roger Elwoodi kritiseeritakse sageli just seetõttu, et ta oli mees väljast ehk n-ö outsider. Mehise osa oma antoloogiatest avaldas ta kristlikes kirjastustes, oma ulmesarja tegi ta n-ö naisteromaanide kirjastuse tiiva all ning ajakirja avaldas pornokirjastuses. Noh, et polnud ulmeringkondades n-ö oma jope, lisaks veel kristlik taust, mistõttu mõned asjad ja eriti seks olid tema antoloogiates tabuks. Ja samas avaldas ta ulmeajakirja pornokirjastuses! Üsna kindlalt võib aga väita, et pornokirjastus saigi ajakirjale Odyssey saatuslikuks - kirjastus levitas ajakirja mehiselt, aga kahjuks valedes kohtades ja ajakiri lihtsalt ei jõudnud ulmelugejateni ning just seetõttu ilmuski vaid kaks numbrit.

Kaheksas HÕFF - mõned asjad pisut teisiti (Jüri Kallas)

Sel aastal toimus HÕFF kaheksandat korda ning viimased neli aastat on õnnestunud ka minul sellest ainulaadsest üritusest osa saada. Ainulaadne on üritus kas või seetõttu, et tegu on Baltimaade ainukese anrifilmide festivaliga. HÕFF tähendab ju Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festivali.

Kuigi rahvasuus nimetatakse üritust õudusfestivaliks, on minu ja mu sõprade seas juba mitu aastat käibel lause: "Huvitav, millal nad õudusfilme näitama hakkavad?" Küsimus polegi selles, et filmid ei vastaks ürituse sisule, pigem on õuduse mõiste kui selline ülimalt haruline ning psühholoogiline õudus kui tõelise õuduse sünonüüm on taolises filmis kõige haruldasem külaline. Eriti uuemal ajal, mil õudusfilm on kõike muud kui psühholoogiline. Ikka veristamine, hakkimine ja (sageli enam kui maitsetu) nali. Aga rahvale meeldib... Vähemasti pole mina ühelgi aastal olnud rahvaga ühel meelel festivali parima filmi asjus.

Kuid eks vaadata on olnud ka minusugusel "mõtlikul esteedil" ning igal aastal olen ma näinud paari-kolme filmi, mis jäävad meelde ja mida tahaks vähemasti veel üks kord näha. Küll aga on paari viimase aastaga tekkinud tunne, et uuem õudusbuum on tegelikult juba mööda saanud, kuigi filmitegijad ise ei taha seda tunnistada ja pusivad tuhmil pilgul omi õudusfilme ikka edasi teha. Eks märgiline ole ka see, et viimase kahe aasta kõige sisukamad filmid on olnud hispaanlaste põnevusfilmid, mis vaid servapidi õudustemaatikat puutuvad.

Aga HÕFF pole vaid uute filmide vaatamine. Käesoleval aastal pakkusid ühel hommikul Põhjaka mõisa kokad omi sööke. Ikka ja jälle on tehtud mälumängu, võtsin ka ise sel aastal osa ning meie meeskond Reaktor sai kolmanda koha. Iga festivali vaat et olulisem osa on siiski suhtlus: näed vanu tuttavaid ja tutvud uutega. Ja mis kõige olulisem, kõik need inimesed huvituvad ühest ja samast asjast, seega jutuajamises ei saa tekkida piinlikke vaikushetki.

Eks igal festivalil ole inimesi, kelle jaoks melu on tähtsam kui asi ise. On minulgi üks semu, kes on üritusel aastaid käinud, aga kinosaali polnud ta eriti sattunud. Osaliselt seetõttu, et ta hindab muud melu kõrgelt ja osaliselt seetõttu, et ta on enamiku filmidest juba varem ära näinud. Sel aastal olin ma siiski tunnistajaks, kuidas härra veetis kinosaalis tubli veerandtunni, sest tema arvates oli nostalgiafilmi "Mad Max 2" algus nii vinge, et seda lihtsalt pidi vaatama.

Tänavu olid mitmed asjad teisiti. Korraldajad rõhutasid basseinikino ehk võimalust vaadata filmi lamamistoolis või basseinis loksudes/hulpides. Olulisem oli vahest siiski, et festival oli sel aastal päevajagu pikem ning sel aastal oli ka esmakordselt võistlusprogramm. Eks igal aastal hääletas publik oma lemmikut, kuid sel aastal oli lühifilmide võistlusprogramm ja hindas kolmemeheline ürii, kus Eestit esindas ulme- ja krimikirjanik Indrek Hargla.

Kahjuks tõi lühifilmide konkurssprogramm kaasa ka ühe ebameeldiva muudatuse: kadusid lühifilmid põhifilmide eest. Eelmistel aastatel oli nõnda, et iga pika filmi ees näidati ühte lühifilmi ning sageli juhtus nõnda, et see lühifilm oli tunduvalt parem kui pikk film. Ma saan aru küll, et üriil on mugavam need kõik kahe seansina ära vaadata, kuid olid ju veel ka konkursivälised lühifilmid.

Aga olgu, eks festivali organiseerijad teavad ise paremini ning taoline üritus on alati kompromisside kogum, kus kõik ei saagi kõigile meeldida. Tundub, et HÕFF-i organiseerijad valdavad kompromisside keerulist kunsti, sest kohalolnute muljed on siiski positiivsed ja kui kevadtalvel hakatakse uuest festivalist rääkima, siis on rahvas taas õhinas.

Reede, 10. mai 2013

HÕFF 2013 (J. J. Metsavana, Ene Kallas)

Seekordne HÕFF kestis kolme asemel suisa neli päeva, mistõttu startisid Reaktori reporterid nii Tartu kui Tallinna suunalt tavapärase reede asemel juba päev varem ning etteruttavalt peab ütlema, et selline kogus festivali tundus igati mõnus mõõt. Varasematel aastatel jäi nimelt tunne, et ei saanud ikka ei filmidest ega suhtlusest täit isu kätte.

Neljapäev

Festival algas pidulikult zombie-walk-iga, kus sel korral osad ebasurnud jalutasid ning teised põrisesid oma mootorrataste seljas. Ja hea oli, et zombimarsi traditsioon tagasi oli toodud - nagu paadunumad HÕFFi-sõbrad mäletavad, siis eelmisel aastal toimus zombimarsi asemel mingi kahtlane tantsunumber. Marss ära nähtud, suundusid kohaletulnud kinosaali, kus loeti ette tervitussõnad, tossutati tsiklistide poolt ruum bensuhaisu täis ja lükati esimene film mängima.

USA film "Maniakk" oli festivali avafilmiks päris õige valik, parajalt jõhker ja vägivaldne. Tegemist oli 80-ndate õuduka uusversiooniga, peaosas Elijah Woodiga. Viimane on eelkõige tuntud kui Frodo, mistõttu ka see film kohati humoorikas tundus, aga filmisõpradele meenub kindlasti tema perverdiroll kultusfilmist "Sin City" ja nii mõnelegi tema osatäitmine koolinoorte õuduskomöödias "Faculty". Sellega arvestades ei olnud tema maniaki-roll eriti üllatav.

Filmi kaameratöö oli üpriski nutikalt lahendatud - kogu tegevus anti 90 protsendi ulatuses edasi läbi peategelase silmade, ehk siis Woodil oli kokkuvõtteks filmis ehk kahe võttepäeva jagu tegevust. Samas oli väga hästi suudetud säilitada tema kohalviibimise tunne ja asjaolu, et "Frodot" sai näha vaid kümmekond minutit, tuli pähe alles peale filmi.

Peab mainima, et filmi üsna alguses juhtus meie toimetusel ka üks piinlik arusaamatus, kus festivali juhataja tegi meile märkuse meie naermise kohta, väites, et tegemist on tõsise filmiga, mille juures ei sobi nalja teha. Sellele vaidleks küll vastu, sest musta huumoriga vürtsitatud kohti jagus teosesse ikka omajagu.

Järgmine film "Külmik" oli omal moel paradoks. Ühelt poolt head osatäitjad, peaosalised nimelt, teiselt poolt oli aga see filipiinlaste linateos absoluutse vaimuvaesuse manifest. Kõikjal, kus tegijal oleks õnnestunud filmi üht- või teist-moodi twisti või mingil moel lahendusega rikastada, suutsid nad kas loo arengu täiest seisma panna või tehti midagi nii trafaretset, et film muutus veel igavamaks kui ta oli. Film koosnes omavahel halvasti kokkusobivatest osadest, oli ebaloogiline ning lõpp kuidagi eriti totter. Millest on kahju, sest "Külmik" võinuks hea ja nutika stsenaariumi korral olla vägagi arvestatav.

Pärast teist filmi sai neljapäevane filmiprogramm läbi ja algas järelpidu, mis toimus sealsamas kultuurikeskuses. Rõdusaalis mängiti selle raames pooltühjale täistossutatud saalile koledat klubimuusikat, kuid meie otsustasime moodustada mõndade tuntud ning vähem-tuntud isikutega vestlusringi ning seltsis juttu ajada ja napsu võtta. Peo eeskojas sai õudusfilmide, niisama filmide ning kõige muu üle nõu peetud nii Mart Sanderi, Helmut Jänese kui ka Elektriteatri vedaja Andres Kautsiga.

Reede

JAFF kohtus HÕFF-iga filmis "Blood C: lõplik pimedus" ja tulemus polnud suurem asi. Leebelt öeldes. Esiteks oli tegu järjefilmiga, mistõttu mitte midagi ei saanud aru, mis toimus ja teiseks oli kaugelt liiga palju kontoris jauramist ja lobisemist. Ma ei tea, kui paljud HÖFF-i publikust jaapani keelt valdavad, aga just see ja kuidagi nihkes subtiitrid andsid teosele mõistetavuse osas kabjahoobi. Lahedalt joonistatud anime võinuks kujuneda üheks festivali tippfilmiks, aga mida polnud, seda polnud...

See oli ka meie reporteritele esimene (ning ka ainuke), mille poole pealt sai minema marsitud.

Esmakordselt toimus ka lühifilmide võistlus, mille üriisse kuulusid Eesti kirjanik ning stsenarist Indrek Hargla, Korea filmifestivali Seoul-Stockholm endine juht Johannes Palmroos ning Soome filmikriitik Eero Tammi. Kohtunike ebatraditsioonilise otsuselangetamise tulemusena sai parima lühifilmi tiitli Belgia päritolu ,,The Trap", ,,lummava õhustikuga mustvalge komaar, mis kätkeb tõeliselt hirmuäratavat hetke ja leidliku mõrva ning mille teostuses pole totrust üle võlli aetud."

Lühifilmide kohta saab lugeda juba tulevakuises Reaktoris.

Inglise film "Berberiani helistuudio" oli väga meeldiv linateos. Kuni poolepeale... Sinnani oli filmi stiil vaimustav - hästi tabatud 70-ndate fiiling, mölakatest kõrvaltegelased, äpust peategelane ning hulga äratundmisrõõmu Itaalia gialloanri armastajatele. Pärast poolt filmi aga hakkas kvaliteet allapoole kiskuma. Loomulik, et vaikse ja pedantse loomuga inimene lihtsalt hullub, kui peab päevast päeva timmima elajalikke helisid ja kui ülemus iga päev kanna näkku vajutab. Verbaalselt. Ning kui suur boss ei saa oma näppe ja muudki primadonnadest eemal hoitud. Kogu see hullumeelsus ja film-filmis teema mõjus ebaoriginaalsena ning jättis mulje, et ei stsenarist ega lavastaja ei osanud lihtsalt filmi lõpetada ja vedasid selle kuidagi hädapärast kokku.

Pärast ,,Berberiani helistuudiot" läks meie ajakirja esindus lahku - üks osa suundus vaatama Soome-Vene zombi-"komöödiat" ,,oppamistuur" ning Suurbritannia rappimis-õudukat ,,Sawney: Inimese liha", teine aga Itaalia kultuslikku ajaloo- ning okifilmi ,,Caligula".

,,oppamistuur" oli musta huumoriga vürtsitatud õudus-komöödia, mille peategelasteks olid Vene turistid, kes suundusid Helsingi kaubanduskeskustesse eurosid kulutama. Kogu film kujutab endast moblaga filmitud kaadrilõikusid, mis on vastavalt vaatajale kas jaburalt lõbusad või siis frustreerivad.

"Sawney: Inimese liha" ei olnud ei hea ega halb film. Lihtsalt masendavalt igav. Ühelt poolt maaliline otimaa, teisalt aga käntsakate kaupa verist liha. Jah, muidugi elajalik ja julm, muidugi õudne selles mõttes, et igasugune vägivald on õudne, eriti kui see seostub inimesega. Üldmuljet parandas peategelasest kannibali lõputu küünilisus. Kõik muu oli nagu oli. Kuni trafaretsusteni välja.

,,Caligula" oli 1979. aasta grandioosne film Rooma hullust keisrist Caligulast (valitsusaastad 37-41 p.Kr.), mille skandaalne kuulsus viis nii mõnegi inimese seda vaatama. Tuleb küll tunnistada, et nii mõnigi isik läks ilmselt just seetõttu ka enne filmi lõppu saalist minema. Tegu oli mõnusa ajaloolise filmiga, mille reissöör Tinto Brass ei lasknud end eksitada valehäbist ning näitas kogu Caligula väidetavad elu ning hullust kõige värvilisemates toonides, mis tähendas vägivalda, verepilastust, orgiaid ning ka kõige ehedamat pornograafiat. Filmi eel võttis sõna Mart Sander ning läbi videosalvestise ka David Vsevjov, kes pakkusid vaatama-asujatele omapoolseid tõlgendusi, arvamusi ning ka nõuandeid.

Laupäev

Laupäev algas Haapsalu kultuurikeskuse suures saalis dokumentaalfilmiga ,,Ameerika karjub", mis jutustas kolmest perekonnast, kellele meeldis hirmsal kombel oma maja igaks Halloweeniks üles lüüa, tehes sellest õuduste muuseumi, mida oma naabritele ning lähikondlastele näidata. Film oli üles võetud läbi üpriski mõnusa huumoriprisma ning andis kenasti edasi õudusearmastajate muresid ning rõõmusid. Kindlasti ei olnud selle näol tegemist filmiga, mille pärast hakatakse festivalile tulema, kuid omajagu huvitav ning silmaringi laiendav oli see kindlasti.

Teiseks filmiks hakkas juba rohkem rahvast kohale imbuma. Ilmselt oli reede-õhtune pidu, kus tähistati Raadio 2-e sünnipäevatuuri, inimesed päris ära väsitanud. Linastuv film aga oli piisav, et ka kõige väsinumat hinge üleval hoida. Hispaania põnevusfilmi "Surnukeha" sai ainult väga tinglikult õuduseks nimetada. Kõhedaid momente küll oli, aga see pole üldse oluline. Jagus nii põnevust, häid peaosalisi kui ka toredaid kaadreid. Filmi tegevus keerleb ümber surnukeha, mis veidral kombel surnukuurist kaduma on läinud. Algab juurdlus, mis lõppeb kindlasti nii peaosalisele kui ka vaatajatele paraja üllatusega.

,,Surmaaabits" on põnev projekt, mille käigus valiti 26 reissööri, saadeti neile 1 tähestiku täht koos 5000 dollariga ning paluti teha mõneminutine lühiklipp surmast. See kõik punuti kokku 126 minuti pikkuseks jaburuse ning tippkvaliteedi vahel kõikuvaks linateoseks, kust ei puudu mootorsaed, narkootikumid ega haige Jaapani huumor. Kõikuv kvaliteet on selle muidu meeldiva vaatamise kõige suuremaks puuduseks, kusjuures vahel on tõesti tunne, et tegijad on ise raha juurde panustanud või siis vastupidi - selle $ 5000 lihtsalt maha joonud.

Koos filmi ,,Kõigesööjad" maailma esilinastusega algas ka võistlusväliste lühifilmide seanss. Kuna aga reporteritel oli seljataga juba kolm filmi ning vähemalt kaks veel õhtuhakul tulekul, otsustati puhata ning vaadata HÕFFil näidatavat kunsti. Suuremas seal vaadata just ei olnud - keegi oli makrofleksi maha ajanud - ning enamus aega sai rakendatud puhvetilaual oleva toidu hävitamisele.

Järgmiseks filmiks sai "Päratu ämblik", mis sobiva inglise keelse nime - ,,Big Ass Spider" - tõttu sai ristitud kärmelt "Pärakuämblikuks". Tegu oli väga kehva filmiga, mille päästerõngaks sai ootamatul kombel mehhiklasest kõrvalpeategelane. Ülejäänud tegelased olid niivõrd nigelalt välja mängitud, et selle kõrval tundus isegi meeldivalt jabur süee täiesti usutavana. Samuti kutsuti enne filmi lavale ka reissöör, kelle intervjueerija seletas kahjuks rohkem ise, kui mehel rääkida laskis.

Õhtu lõpetas kultusfilm ,,Mad Max 2: Maanteesõdalane", mis ei pakkunud küll nõnda palju lusti, kui eelneva aasta ,,Robocop", kuid oli sellegipoolest meeldiv elamus. Kui kellelgi see film veel nägemata, siis kiirelt vaatama, kuna tegu on tõsise teejuhiga tänapäevaste postapokalüptiliste filmide juurde.

Pühapäev

Pühapäeva mahtus seekord täpselt üks film, mida saab ja tuleb nimetada festivali täistabamuseks. Tegu oli tõelise õudusmeistri õudusfilmiga, sellisega, mis tõi aeg-ajalt kananaha ihule - filmi "Ring" autori Nakata värske linateos "Kompleks". Raske öelda, miks enamik publikust ei arvanud sest suurt midagi, siiski pakun, et üheks põhjuseks võis olla ootuste mäetipud ning sealt allalangemine.

Taas kord üks HÕFF selja taga ning tuleb tänada korraldajaid. Tegu on tõelise iga-aastase suursündmusega Eesti filmimaastikul, kus iga huviline võiks korra elus ära käia. Väikese kivina korraldajate kapsaaeda mainiks ära, et kavast filmide leidmine oli sel korral tõsine piin, kuna need olid paigutatud programmide kaupa - mis film aga millisesse programmi kuulub, jäi iga külastaja enda mõistatada. Võiks kasutada vana sisseharjunud kommet ja paigutada need tähestiku järjekorda või siis sorteerida kuupäeva ja alguse kella-aja järgi. Aga sellest väikesest mõistatamisest hoolimata oli tegu väga meeldiva üritusega, mille puhul saab öelda vaid üht: ,,Tuleval aastal jälle!"

Maikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Seekordse pildimängu teemaks on humoorikam fantaasia.

Piltidel näete kolme tegelast ühe kirjaniku kolme romaani kolmest teleadaptsioonist. Kes on see kirjanik ja millised on need kolm telefilmi/miniseriaali?. Õiged vastused saata taas kord teele toimetuse pildimängumeilile ( pilt@ulmeajakiri.ee). Kokku on võimalik saada neli punkti. Vastata saab kuni 25. juunini.

Kõikide vähemalt ühe õige vastuse saatnute vahel läheb loosi Hellblazeri koomiksisarja kuuluv lugu Dangerous Habits, milles üleloomulike nähtustega võitleva detektiivi John Constantine elu ei ohusta seekord ei deemonid ega vampiirid, vaid hoopis kopsuvähk. Kuna Constantine'i-sugune sell läheks suremise korral otseteed põrgusse, ei ole ta sellest mõttest eriti vaimustuses ja asub meeleheitlikult väljapääsu otsima.

Aprillikuu pildimängust võttis osa 2 inimest. Kasutades random.org nimekirjasegajat võitis Brian Jacquesi Redwalli seeria romaani "Vahva hiir Matthias" Rivo.

Pildil jalutasid tegelased kolmest postapokalüptilisest filmist: "Mad Max 2: The Road Warrior", "The Road" ja "I Am Legend".

Soovides õnne ning oodates uusi arvamisi

Reaktori toimetus

Filmiarvustus: Oblivion (Ra Ragnar Novod)

Ligikaudu kolm aastat tagasi järjelooga "Tron: Legacy" kanda kinnitanud reissöör Joseph Kosinski on öelnud, et tema teine suurfilm "Oblivion" on kummardus 1970-ndate klassikalisele ulmele. Siin on nii selgeid viiteid sellistele klassikutele nagu "Blade Runner" ja "Solaris", aga on ka uuemate ulmefilmide tundemärke nagu "Moon" ja "The Matrix". Need 4 näidet on pigem väga kaudsed seosed, sest "Oblivioni" seob nendega pigem temaatilised sarnasused, aga mitte nimetatud filmide metafüüsilised ja filosoofilised kallakud.

"Oblivion" puudutab ulmeanri suuri sügavusi ainult pindmiselt. Film ehitab üles uue maailma, annab sellele kuju, nime ja mõõtme ning seob neid omavahel küllaltki klassikalise looga mehest, kes mõistab, et maailm, milles elab, on palju suurem ja kohati ka süngem kui talle on antud alust arvata.

Ometi ei laena Kosinski oma maailma ja mütoloogiat teistelt nii mitmeski mõttes suurematelt eeskujudelt, vaid kõige aluseks on reissööri visioon Maa tulevikust, mil sõda tulnukatega on sundinud inimkonna planeedilt lahkuma. Tsivilisatsioonide asemel laiuvad looduse poolt tagasi võetud tühermaad. Need ei ole viljatud pinnad, vaid imeilusad ja isegi grandioossed orud, aasad ja mäeahelikud. Filmi aluseks on Kosinski enda idee, mis kasvas graafilisest novellist stsenaariumiks ja nüüd mitu aastat hiljem eepiliseks ulmefilmiks Tom Cruise`ga peaosas.

"Oblivionis" on peidus tundmused sellistest klassikalistest ulmefilmidest nagu "Planet of the Apes", "When Worlds Collide" ja nende hulka sobiks ka esimene kosmose äärealasid avastanud ulmefilm "Forbidden Planet". Klassikaline ulme paistab olevat Kosinski suurim mõjutaja. Lugu on räsitud modernsetest ideedest ja anri tunnustest, kuid selle ümber ehitatud legendaarium pürgib minevikku, et esitleda seda omakorda täiesti uuena.

Reissööri visiooni originaalsust tõestab ka tõsiasi, et film oli enne mitu aastat graafilise novellina paberil, mida ilmestasid nüüd filmikeelde tõlgitud pildid ja maailma kirjeldavad tekstid. Enam kui tõenäoline on ka see, et tõelise vanakooli ulme huvilisena ammutas Kosinski oma ideid läbi nende sadade ulmefilmide eelmisest sajandist. Nii sündiski visuaalselt 21. sajandi ulmefilm, aga maailma loome koha peal eelmise sajandi keskele väga hästi sobituv anrifilm.

Filmis esitatavad küsimused ja esile tõstetud teemad on siiski pärit värskemast ajast, kuid "Oblivion" ei taha mitte kuidagi mahtuda modernse ulme sekka ja seda just loo jutustamise ning üleüldise struktuuri pärast. Üks põhiteemadest on küll mõjutatud 21. sajandile väga omasest inimeseks olemise ja juurte leidmise suurtest küsimustest, kuid "Oblivioni" narratiiv oleks pärit justkui hoopis teisest ajast. Ajast, mil ulme oli avastamisest, uute maailmade loomisest ja meie koha leidmisest universumis. "Oblivioni" visuaalset ilu ja julge uue maailma mütoloogiat halvab aga suurepärase tegelaskonna alakasutus ja korduvate anritunnuste ülekasutus.

"Oblivion" õigustab igati ulmefilmiks olemist. Kui üldse miskipärast ulme loodi, siis Kosinski nägemus tulevikust on väga hea näide. Sisuline liikumine, tegelaste motiveering ja nendega samastumine kannatab kahjuks mitmeid kordi ümber kirjutatud adapteeritud stsenaariumi ebakorrapärasuste pärast. Nii on filmis kohe olemas teatav emotsionaalne distants vaataja ja tegelaste vahel.

Dramaturgilise sidususe lonkamisele vaatamata on lausa võimatu on mitte hinnata hunnituid kaadreid loodusjõudude poolt tagasi võetud endise tsivilisatsiooni varemetest.Uskumatu on tõdeda, et miski võib visuaalselt veel üllatada ja midagi veel nii lihtsat nagu pilvedest ülalpool paiknev torn, mis on ühtlasi kahe peategelase elupaigaks. Juba selle olemus - üle pilvepiiri ulatuv torn paikneb vaikses taevalaotuses samal ajal kui allpool valitsevad metsikud elektritormid.

Lõpmatu silmapiir tuletaks justkui meelde aega, mil Maa oli looduse ime. Õhtuvalgus ja hommikused esimesed päikesekiired mõjuvad nii ehedalt ja samas loo kontekstis igatsevalt, et emotsioon visuaalse kujundi järgi on garanteeritud. Lisaks veel klaasist bassein, milles supeldes ujuksid nagu taevalaotuses, nagu pilvedes.

"Oblivioni" visuaalne ilu näitab nii tehnoloogilist võimekust kui ka seda, et iga uus nägemus ei nõua erakordset fantaasiat, vaid lihtsustatust ja kindlat visiooni. Vahel peitub ilu kõige tagasihoidlikemas ideedes ja Kosinski tõestab seda mitmel rindel.

"Oblivion" on viimaste aastate ulmetoodangu suhtes üsna ebatavaline film. Hävingut kui sellist ei toimu. Tulnukad ei saabu hiiglasliku armeega. See kõik on filmi alguseks juba ära toimunud. Lugu liigub mööda sõja järelkajasid. Sisu on küll ehitatud üles olulise süeepöörde esitamise peale, kuid tegelaste rännaku paigutus selles maailmas on ainult üks osa sellest, millist lugu tahetakse jutustada. Filmi esimene pool võtab aega ja tutvustab rahulikult Jacki rutiini ja igapäevaelu. Antakse mõista, millest ta unistab, millest mõtleb ja mida on unustanud.

Ulmefilmina on tegu väga hea näitega 21. sajandile omastest ulmeanri sulandumispindadest. Mitmed elemendid on kokku toodud, et rääkida lugu armastusest teineteise vastu, inimeseks olemisest, ohverdusest ja mõttest, et ka kõige väiksem mutrike võib masina peatada. Ghost in the machine oleks hea tõlgendus. Nüüdisaja ulmefilmile kohaselt on filmis klassikalise ulme elemendid nagu lihtsalt tulevik ja tulnukad, kuid juurde on lisatud ka väga palju teisi: postapokalüptiline Maa, tehnoloogia ja identiteedi küsimused.

Praktiliste efektide vaatemäng koos kahjuks pankrotti läinud efektifirma loodud visuaalse maagiaga toovad ekraanile looduslikud vaatepildid ja kiired stseenid võitlustest elu ja surma peale. Isegi niigi suurepärase Tom Cruise juures on näha reaalset füüsilist pingutust. Cruise jaoks on tegu viimaste aastate parima rolliga. Selles pole kahtlust. Ulme sobib talle ja tulevaste projektide kohta uurides paistab tema uus trend jätkuvat.

M83-e asutajaliikme Anthony Gonsalese muusika moodustab pool elamusest ja üks kõige intensiivsemaid lugusid "Canyon Battle" tõmbab hinge kinni ka niisama kuulates. Kui sama efekt lisada veel visuaalsele tõmbenumbrile filmi viimases vaatuses, siis peab episoodi lõpus lausa õhku ahmima.

Film jätab vaatajale terve hunniku suuri küsimusi mineviku, oleviku ja tuleviku kohta. Need ei häiri küll loo hargnemist, kuid tekivad siiski hiljem nähtut seedides. Lahtised küsimused tekitavad soovi seda universumi uuesti külastada. See muudabki "Oblivioni" maailma mitmeid kordi suuremaks kui lugu ise.

Suur emotsionaalne skaala (identiteet, minevik, armastatu, iseendaga kohtumine) ja eepiline mõõde imekauni hävinenud vaatepildiga on "Oblivioni" märksõnadeks. Kosinski filmis on peidus mingi ilu, mingi mõõtmatu suurus. See on midagi, mis on viimase aja ulmefilmide poolt unustanud, kõrvale heidetud. Suurus ja spektaakel ei tulene mitte suurejoonelistest kaadritest hävinenud Maa loodusest ja tulevikunägemusele omastest tehnoloogilistest sammudest. Seda on siin ka ja väga palju. Ilu pakub nii Kosinski visuaalne maailm kui ka inimtühjad ahermaad täis kunagise tsivilisatsiooni tundemärke.

"Oblivion" on nii perfektne pealkiri filmile, mis ei räägi Maa päästmisest ega kurjade tulnukate vastu võitlemisest, vaid mehest, kes on kaotanud kõik, mis tegi temast inimese. Kõige hullem selle juures on aga see, et ta on unustanud kõik, mida on kaotanud ja ei teagi seda enam taga igatseda. Ometi voolab temasse igapäevaselt mälestused nagu polaroidfotod, mis püüavad momente, aga ei anna tausta. Seda kuni hetkeni, mil saabub oluline murrang nimega Julia.

"Oblivion" ei paku suurust ja ilu mitte ainult tõeliselt võimsa tulevikunägemusega, vaid filmi püsivaks tooniks on igatsus nimetu järele, soov millegi ebamäärase saavutamiseks ja tahe näha kaugemale kui see maailm paistab pakkuvat. Peategelast läbivad tundevoolud selle maailma suhtes muutuvad üha enam selgemaks ja nimetu saab nime, ebamäärane muutub selgeks, kuid selguse saabumine ei kaota igatsust. Kaob unustus ja tekib unistus.

Hämmastav on aga filmi loodud universumi suurus. Lugu jookseb mööda oma loodud piire ja seda kõike jälgides ei teki väga palju lisaküsimusi, kuid filmi peale tagantjärgi mõeldes need ometi tekivad. Lõputiitrite ajal kostunud filmile enamgi kui perfektse viimase emotsiooni tekitanud lugu "Oblivion" (feat. Susanne Sundfør) loob juba uue maailma. Mis sai teistest? Kus nad on? Kas saabuvad ka uude maailma? Nad kõik olid üksteisele nii lähedal, aga ometi ei suutnud nad üksteist näha. Samas tekivad mitmed visioonid kõikide teiste "relvade" eludest. Mis saab neist?

"Oblivioni" ei piira end filmi paigutatud looga, vaid esile kerkib terve uus maailm, mis hakkab elama ja lausa nõuab edasist tutvustust, arendust ja isegi järge. Kui film õnnestub, siis oleks järg väga oodatud.

Arvustus ilmus esmakordselt autori enda blogis "Fireflies of the Night"

Raamatuarvustus: Lumevaring (Tõnis Hallaste)

Kui ma seni olen näinud mõne raamatu kaanel "küberpunki-klassika", olen pigem eemale hoidnud. "Küberpunki" kohal on lasunud millegi ligipääsmatu peletav pilv. Selle klassika oleks aga midagi veelgi halvemat - sest see on veel lisaks ligipääsmatusele ka iganenud. Ja oleks see veel mõne muu anri klassika (Verne või Wells või mis iganes), aga küberpunk on lausa minu eluea kestel tekkinud. Nii oleks selle klassika kummaline dokument ühest üsna alles kaotatud tehnoloogiahirmust, mis nüüdseks mõjuks naeruväärselt. Seetõttu pole ma isegi "Neuromanti" lõpuni lugenud, sest mu sisemine kuvand kogu anrist näeb seda millegi sedavõrd stagneerununa, et isegi selle lugemine oleks nagu kõleda sügise sisse triivimine. ,,Snow Crashi" võlu peitub aga selles, et raamat tühistas kogu selle tõrke oma adrenaliinist tiine lennukusega ja lugejasse machoismust süstiva ätitüüdiga.

Juba loo kokkuvõte sisaldab endas actionfilmide pealtnäha-labasust: peategelane Hiro Protagonist peab küberruumi päästma infokalüpsise eest - s. o. interveebzide hävingu eest, milleni võib viia "Snow Crashi" nimeline info-narkootikum, mida levitab ülimalt khuul vaikivapoolne vaenlane Raven. Kui olin enne lugenud raamatu kohta, siis peategelase nime nähes eeldasin kohutavalt iroonilist teost, mis keeraks kõike eneseteadlikult üle vindi, omandades peaaegu pratchettiliku paroodilise intensiivsuse. See eelarvamus polnud aga sugugi põhjendatud - selleks võttis raamat oma action-alget liiga tõsiselt. Ja samas mitte ka "tõsiselt", sest raamatut lugedes aimus iga mõne lehekülje tagant pidevat irvitust - tunnet, et ega see pole ju normaalne kirjandus, vaid on midagi meeletumat. Selle stiilis on midagi naeruväärset ja samas oma emotsioonis midagi täiesti veenvat. Ja see "emotsioon" pole midagi nii lääget nagu mõni tunne, vaid pigemini üleüldine meeleseisund, mille raamat tekitab. See on schwarzeneggerlik anr, ainult et ilma kehve one-liner'eid loopivate musklimägedeta.

Kuid sellega ei tahaks taandada seda filmi tühipaljale actionile - oh ei, selleks on raamatu maailm natuke liiga mitmekülgne. Ehk mõni loebki praegu ja mõtleb - mis Aaahnoldist see mees räägib, ma mäletan pigem lõputut Sumeri mütoloogia teemalist tiraadi ja kübermõõklemisi. Aga sellise lause märksõna oleks "pigem", sest ühele üks, teisele teine - mulle hakkas pigem mõjuma vanamoelise actionfilmi meelelaad.

Olen nüüd rääkinud schwarzeneggerlikust actionist ja samas olen rääkinud iroonilisest irvitusest, mis varjab end iga stseeni taga. Kuidas siis seletada seda iroonilisuse ja naeruväärse tõsimeelsuse vahekaalu nii, et jutt ei kaoks ära vasturääkivustesse? Seda võiks ehk teha üksainus lause: raamat lähtub kõiges Rule of Coolist.

Ehkki olen termini teinud klikitavaks ja järgivaadatavaks, sobiks siinkohal mõnesõnaline selgitus - Rule of Cool ehk lahedusprintsiip kehtib juhul, kui stseeni jaburuse või ebaloogilisuse või ebatõsiseltvõetavuse lunastab üksainus asi - stseenis toimuva lahedus. "Lahedus" on defineerimatu mõiste ja sellisena pigem muljeline kui mõtteline, aga selle lihtsalt tunneb ära kõhutunde põhjal. Kes peakski otsima mingit definitsiooni sellele, mida tähendab "lahe" - selline klassikaline lahe, mis ei ole mitte nohiklik "lahe" ega "nii halb, et lausa hea"-lahe või mõni muu laheduse alaliik, vaid on pigem üldiselt aktsepteeritav "lahe", mille lahedusega võid sa ju mitte nõustuda, aga mille laheduse faktile ei saa vastu vaielda -, selle inimese võiks suunata "Lumevaringu" poole.

Pildi autoriks Tophat-Ninja.

Kuidas see selles raamatus väljendub? Ehk piisaks alustada asjaolust, et peategelane on pooleldi mustanahaline, pooleldi asiaat, kes kannab kaht mõõka. Sealjuures on ta kogu Metaverse'i kõige parem mõõgamees (ja seetõttu ka kogu reaalmaailma parim).

Või sellest, et raamatu põhiantagonist Raven - harpuunija, kelle pulss on seotud tuumapommiga, mis on võetud tuumaallveelaevast, mille meeskonna ta viimse meheni üksinda maha lõi (kasutades mõne molekuli laiuse teraga klaasnuga), on lisaks kõigele midagi sedavõrd eksootilist nagu aleuut. Ja mul on tunne, et ta on just nimelt aleuut, sest see oleks lahedam kui see, et ta oleks näiteks innuit, mis on palju tuttavam ja igavam.

Siin tekib üks aga. Mida rohkem siin rääkida Rule of Cool'ist kui raamatu põhiomadusest, seda suurem skepsis tekib neis üksikutes, kes on seda lugenud ja ütlevad: "No minu põhimälestus selle lugemisest oli pikk plära raamatu keskel Sumeri müütidest. Raamat muidu põnev ja tore, aga siis äkki täielik stopp ja peategelane jääb mitmekümneks leheküljeks lobisema isikustatud Wikipediaga. Raamat kadus oma ülepingutatud katsesse olla intellektuaalne. Kuhu see ruul of khuul seal siis kadus?"

Aga teatavas mõttes oli see jupp seal ühe pealtnäha maru igava, aga tegevuse kestel lahtipäästmatult paeluva ajaviite kujutamine ilukirjanduses. Sest üks keskmine arvutit kasutav lugeja võiks sellest vestlusest ära tunda ühe huvitava Wikipedia-tuuri. Näiteks inimesel, kellel on paar tundi vaba aega, piisavalt ohjeldamatu uudishimu ja Wikipedia, märkab selle aja lõppedes, et tal on lahti kakskümmend akent Wikipediat. Ühe relva tootmisaja juurest lähed üle selle valmistaja eluaastate, sealt tema religioosse tausta, sealt suure usulõhe juurde ja nii edasi ja nii edasi. Enne kui arugi saad, oled jõudnud viimase koolitulistamise juurest Eedeni rahuidülli.

Nii jätab ka tiraad raamatu keskel mulje autori ühest iseäranis pikast ja põnevast Wikipedia-tuurist, mis ühendab endas küberneetika ja Sumeri, Paabeli torni müüdi ja arvutiviirused, jumal Enkili ja arvutihäkkerid. See on vaimustunud katse ühendada need ühendamatud, sest nii oleks lahe teha. Mõni loeb seda ja igavleb, küsides: "Miks peaks kedagi köitma ühe väljasurnud keele nüansid?" Ja mis sinna ikka parata, ega kõiki ei huvitagi antiikmüüdid ja neist leitavad juhuseosed. Lugeja, keda need huvitavad, tõstab ehk näppu ja ütleb: "See on kõik pinnapealne! Autor ei tohiks nii kaugeleulatuvaid järeldusi teha millestki, millest ta selgelt midagi ei tea!" Mis on totaalselt vale lähenemine sellisele wikituuri ilukirjanduslikule ja meeleldi meelevaldsele ühendamisele. Seosed on loodud mitte nende tõsimeelse teadusliku väärtuse pärast, vaid seepärast, et Rule of Cool julgustab neid seoseid käiku panema - need on esile toodud mitte tõeväärtuse, vaid laheduse pärast. Ideede lahedus lunastab.

Samas ei väida ma, et "Snow Crashi" lugemise järel tunneks ma end olulisel määral küberpunkiga tutvunud inimesena. Sama hästi võiks ma olla näinud esimest Tähesõdade filmi - olemata kokku puutunud Asimoviga, Clarke'iga, Strugatskidega jne - ja arvata, et ma tean midagigi ulmest. Nii, nagu Star Warsi nimetatakse vahel science fantasy'ks (kus mõõgad, kuningriigid ja printsessid on valgussaablid, kosmosekuningriigid ja... printsessid), võiks ka seda raamatut nimetada küberpunk-fantasy'ks. Seetõttu keskendun siinkohal "Snow Crashile" kui gateway-drug'ile kangema kraami poole. Kel see raamat seljataga, see võib ühel hetkel käsile võtta ka värskelt Tartus käinud Sterlingu.

Maikuu kirjastuste uudised 2013

Kirjastus Fantaasia

Mehitamata inimesed

Maniakkide Tänav

Eesti tulevik pärast Sosnovõi Bori tuumaelektrijaama õnnetust. Ida- ja Lääne-Virumaa on saastunud ja muutunud inimestele elamiskõlbmatuks. Ümbritsevad maakonnad ägavad katastroofipiirkonnast põgenenute massi all, kellele lisanduvad Vene-Hiina sõja järel Eestisse pakku tulnud hiina ja vene immigrandid. Tumedais toonides maailmas otsib üksik häkker oma kadunud armsamat ning ehkki ta leiab sellel teel sõpru, kes teda toetavad, sõpru, kes on tema suhtes ükskõiksed, ja sõpru, keda ta ei kannata silmaotsaski, on mehe peamisteks abimeesteks okker ja killuke musta huumorit.

Viimane inimene Atlantisest

Aleksandr Beljajev

Tõlkija: Kati Karu

Sarjast "Orpheuse raamatukogu".

Tihti vene Jules Verne'iks kutsutud Aleksandr Beljajevi esmakordselt eesti keeles ilmuv seikluslik fantaasiaromaan. Õigusega tuntuimate Atlantise hukust rääkivate teoste hulka kuuluvas romaanis näeme kahte erinevat ajaplaani: Beljajev kirjeldab lugejaile Atlantise tsivilisatsiooni pärandi avastamist Atlandi ookeani põhjast 20. sajandi alul, kuid jutustab ka põneva ja dramaatilise loo Atlantise kontinenti tabanud looduskatastroofist, viimasest Atlantise inimeste põlvkonnast, orjade ülestõusust, traagilisest armastusest ning hiiglasliku laevastikuga ookeanisügavustesse vajuvalt mandrilt põgenemisest.

«Ühe ööga lakkas Atlantis olemast. Selles kohas, kus oli seisnud õitsev Õndsate Saar, hakkas hullumeelse pöörisena ringi kihutama hiiglaslik veekeeris, mis ületas suuruselt suurimaidki mandreid. Tuli ja aurud tungisid sellest läbi ning kasvasid veest ja tulest koonusteks. Pikapeale see vee ja tule võitlus vaibus, kuni ookeanitasandik hukkunud Atlantise kohal rahunes ja täitus üleskerkinud puutüvede ning inimeste ja loomade laipadega.»

Lõputu juuni

Siim Veskimees

Sarjast "Sündmuste horisont".

,,Lõputu juuni" on lugu sellest, mis saab siis, kui ühel päeval avanevad Maal sajad täheväravad ja igal vähegi arvestataval huvigrupil on võimalik endale päris oma planeet saada. Kas - nagu üks tegelane irooniliselt märgib - viimane, kes lahkub Maalt, tühjendab külmiku ja kustutab tuled? Tegelikult on võõrmõju - marslased oma miljardite aastate eest kadunud tsivilisatsiooniga - siin raamatus vaid selleks, et see lugu ei algaks siin ja nüüd, mitte millalgi ebamäärases tulevikus. Ehk on seegi huvitav, kuid see ei ole kindlasti peamine. Peamine on valikutes - mida teevad eestlased (ja teised rahvad muidugi ka), kui uksed minekuks on lahti?

Kirjastus Skarabeus

Kaaren

Kogumik

Tõlkija: Veiko Belials ja Arvi Nikkarev

Kaaren on Skarabeuse kolmas vene ulme antoloogia ja selles on kuue autori üheksa eri pikkusega teost. Mõnede juttude teemad:

‒ tõene versioon Rotipüüdjast ja Hamelni linna lastest (S. Loginov);

‒ presidendi ukaasi kohaselt võivad militsionäärid maha lasta kelle tahes, tuleb vaid esitada vastav talong (B. Rudenko);

‒ mis juhtub, kui "absoluutne tekst" muudab väljamõeldud maailmad niisama reaalseks kui meie oma (A. Stoljarov);

‒ silmitud koera moodi argosed näitavad inimestele kätte ussiaugud ja tänu argostele on inimkond levinud kogu galaktikasse (M. Galina);

‒ hävitusbrigaadist kõrvaldatud mehed jahivad sealt põgenenud mutante (O. Divov).

Raamat on liimköites ja selles on 419 lehekülge. Üks lugu sellest kogumikust - Rotipüüdja - ilmub väikese isutekitajana ka käesolevas Reaktoris.

Kirjastus Pegasus

Võlur. Surematu Nicholas Flameli saladused

Michael Scott

Tõlkija: Bibi Raid

San Francisco

Nicholas ja Perenelle Flamelil on jäänud elada vaid üks päev ja teha üksainus viimane asi. Nad peavad kaitsma San Franciscot. Alcatrazi saarele kogunenud koletised on vabaks päästetud ja teel linna poole. Kui neid ei peatata, hävitavad nad kõik, mis nende teele ette jääb.

Kuigi Nõial ja legendaarsel Alkeemikul on abiks kaks ajaloost ja müütidest tuntud vägevat sõdalast, pole ülesanne lihtne. Kas see võib tähendada inimkonna lõppu?

Kirjastus Tänapäev

Läbi universumi

Beth Revis

Tõlkija: Marge Paal

Amy on kosmoselaeva Godspeed pardal viibiv krüogeeniliselt külmutatud reisija. Ta jättis seljataha oma poisi, sõbrad ja koduplaneedi, et ühineda oma vanematega Noa laeva projektis. Amy ja tema vanemad usuvad, et ärkavad kolmsada aastat hiljem uuel planeedil. Ent viiskümmend aastat enne ettenähtud maandumist ühendatakse krüokamber number 42 salapärasel kombel elektrisüsteemist lahti ja Amy kistakse külmunud unest jõhkralt üles. Tüdruk leiab end tillukesest saladusi täis kosmoselaevast, mida ohjab türannist juht ja kus kedagi ei saa usaldada ...

Kirjastus Ersen

Verevanne. Vampiiride akadeemia, 4. raamat (teine osa)

Richelle Mead

Tõlkija: Leelo Kaskmann

Hiljutine strigoide rünnak Püha Vladimiri Akadeemiale oli kooli ajaloos hukutavaim, selles said surma nii moroidest õpilased, õpetajad kui ka kaitsjad.

Hullem veel - strigoid võtsid endaga kaasa mõned ohvrid - nende seas ka Dimitri. Noormees pigem sureks, kui muutuks strigoiks, ja nüüd peab Rose hülgama oma parima sõbra, Lissa, keda ta on vandunud iga hinna eest kaitsta, et täide saata see, mida Dimitri oli tal kaua aega tagasi palunud teha.

Ent kui kaalul on rohkem kui elu, kuidas ta suudab hävitada inimese, keda armastab üle kõige siin ilmas?

Maikuu ulmkonnakroonika 2013

Eesti ulmetähed

Zurgutt, nagu kogu Eesti ulmeringkond teda teab, on äraütlemata mõnus ja rahulik tegelane. Eesti ulmeühingu president, uue ulmelisti moderaator, ulme.ee haldaja, loodusearmastaja... Kirjutab, kuid peamiselt BAASi arvustusi. Kes soovib lähemat tutvust sobitada, võib ulmeühingu igakuisele Tartu kogunemisele end vedada ning selle mehe oma silmaga ära näha.

1. Mida praegu loed?

Alates sellest, kui hakkasin tihti Tallinna kooli sõitma, u. 3 aastat tagasi, olen kuulanud rohkem audioraamatuid kui lugenud paberilt. Kettamaailma raamatud on kõik läbi kuulatud - kerge, hingele hea kuulamine. Samuti kõik Dresden Files raamatud. Kirjas lugesin viimati Kirill Eskovi "Viimast Sõrmusekandjat" prooviks Nexus 7 ekraanilt (täitsa ok lugemiseks). Raamat ise kolm pluss, alternatiivina huvitav, aga auklik.. Audioraamatuna on praegu järjekorras Neal Stephensoni "Anathem". Tema "The Diamond Age" meeldis mulle väga, aga selle raamatu kohta ei tea veel öelda, valisin piratebayst suht juhuslikult. Audioraamatu kuulamine võtab oluliselt rohkem aega, kui niisama lugemine, aga huvitaval kombel on sellest saadav kogemus teistsugune - kujutlusvõimel on rohkem aega tegutseda ja toimuvat peas visualiseerida. Samuti on omamoodi huvitav panna raamat peale magama minnes ning kogeda, kuidas kuulatav jutt unenäoks üle läheb.

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

BAASist, väikeste täiendustega:

Minu näol on tegemist tõelise paadunud eskeipistiga - kõige rohkem hindan romaanides sisseelamise võimalust, kirjeldatud maailma usutavust. Sealjuures maailma usutavus ei tähenda, et kõik tundmatu peab olema ära seletatud, enamasti otse vastupidi. Usutavuse all ma mõtlen peamiselt inimkäitumist - tajun alateadlikult väga teravalt, kui inimesed käituvad ebausutavalt.

Lühijuttude puhul hindan aga tekitatud emotsiooni tugevust. Sageli annavad tugevaima emotsiooni sügavalt traagilised jutud. (nt. "The Cold Equations" Tom Goldwin)

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Erilistest lemmikutest nimetaks:

Robert A. Heinlein - "Time Enough for Love" jt. Lazarus Longi seeria romaanid. Minu ellusuhtumine on nendest üsna tugevasti mõjutada saanud. Loen end libertaaniks ning olen sügavalt antireligioosne.

Orson Scott Card - "Alvin Maker" sari. Fantastiline, ilus, absoluutselt usutav alternatiivajalugu/maailm. Ilmselt on see mu kõigi aegade lemmikraamat. Muud Cardi teosed mitte nii väga.

Anne McCaffrey - "PERN`i" sari. Omapärane, usutav ja rahuldust pakkuv romantiliste sugemetega ruraalne SF. Sisseelamise teeb eriti heaks mitmete, kronoloogiliselt samal ajal toimuvate, põimunud alamsarjade olemasolu. Kunagi hilisteismelisena lugedes läks väga peale :)

Roger Zelazny - lühijutud, "Amberi kroonikad" sari. Fantasy, mis tegelikult ka fantaasiale ruumi jätab. Mulle meeldib ta raamatute psühhedeelilisus.

Philip K. Dick "Ubik". Ja igasugused muud reaalsuseväändega teosed.

Ulmikute lõuna Charles Strossiga

Kohtusime Charles Strossi ja tema elukaaslase Feorag NicBridhega 29. mai hommikul Palace hotelli lobby-baaris, kust suundusime kohvikusse Komeet. Kokku seltskonnas olid Eva Luts, Avo Nappo, Mart Kalvet, Juhan Habicht ja Siim Veskimees. Alguses selgitas Stross üsna temperamentselt oma probleeme siinse internetiühenduse ja oma iPadi vahel (EMT ei müü nano-SIMe osana kuumaksuvabast paketist ja top-up-kaartide hinnad algavad 10 eurost, Strossil olnuks aga vaja vaid paari euro jagu top-uppi Seda saab aga teha vaid eesti pankade kaudu, milles neil kontot pole), aga mingi hetk need probleemid lahenesid.

Minul jäi temast ja Feoragist väga meeldiv mulje - ilmselgelt oli näha, et nad mõlemad on harjunud pidevalt võõraste inimestega kohtuma, kes neile kõiksugu totraid küsimusi võivad esitada. Põhimõtteliselt võttis Stross vestluse juhtimise kohe oma hooleks ja esimese asjana läks jutt tema raamatute erinevate väljaannete kaanekujunduste peale. Mõningaid võikamaid näiteid ta näitas ka. Mingi veto tal on aeg-ajalt neile siiski peale panna, kui õigel ajal jaole saab, aga sageli lihtsalt näeb ta raamatut alles siis, kui on juba hilja. Meie "Accelerando" kohta oli tal vaid häid sõnu, loodetavasti mitte ainult viisakusest.

Päris palju oli juttu ka tõlkimisest ja sellega seotud probleemidest, nii meie kui tema poolt (mis on muidugi mõistetav, arvestades, et seltskonnas oli neli tõlkijat) ja kui Juhan pakkus välja idee, et ta võiks lasta oma fännidel kodulehe püsti panna, kus antakse teada näpukatest, vigadest ja muudest probleemidest, tundus see talle päris meeldivat.

Edasi läks jutt tänapäevaste kirjastusprobleemide peale ja väga elav arutelu tekkis e-raamatute ja nendega seotud mitte ainult müügi- vaid ka kasutusprobleemide üle (erinevad failitüübid, müügiregioonid, hinnad jms).

Nagu tema teoste probleemistikku arvestades kohane, keerles suur osa jutust ka arvutimaailmaga seotud probleemidel, kuid juttu tuli ka poliitikast ning keskkonnapoliitikast. Muuhulgas jutustas ta ühest oma veel ilmumata (ja valmis kirjutamata) raamatust, mille keskseks ideeks on maailmavalitsuse olemasolu, kusjuures selle valitsuse liikmetel endal pole sellest aimugi. Ma detailidesse ei hakka laskuma, asjasse oli segatud internet (loomulikult), aga ka eakas erruläinud poliitteaduste õppejõud ja noor transvestiidist prostituut. Kes Strossi lugenud on, aimab ilmselt ise, milliseid võimalused edasi võivad avaneda.

Veidi oli juttu ka reisimisest üldse, mida nad Feoragiga teevad hirmus palju - enne Eestisse tulekut olid nad viibinud konventsioonil Austraalias, sealt sõitsid kahenädalasele puhkusele Malaisiasse ja nüüd olid pärast korraks Edinburghis kodust läbipõikamist Eestis - ja fännidest ning nendega kohtumistest üle maailma.

Pildid ja tekst: Sash Uusjärv.

Kuu arvustus

Mul oli au saada BAAsi (eesti ulmelugejate arvamuste arhiiv) 2013 aasta märtsikuu raamatuarvustuse eest tunnustus, millega käib kaasas aprilli parima arvustuse määramine. Lugesin ja lugesin aprillis BAASi kirjapandut ning üks mõtteavaldus jäi kummitama. Mulle meeldib kui arvustaja mitte ainult ei keskendu sisule vaid ka paneb enda arvamuse ja hinge lisaks. Ühtepidi on hea lugeda sisukokkuvõtet, kuid inimese isiklik nägemus muudab minu jaoks lugemise põnevamaks ning annab enda jaoks parema pildi - kas võiks ka raamat endale meeldida? Eriti kui (k)arvustajat ise ka kusagilt kaugelt servapidi natuke tunned-tead.

Triinu Meres arvustas kümnendal aprillil Laini Taylor'i raamatut "Daughter of Smoke & Bone" (eestikeelse väljaande nimi on vastavalt "Tütar suitsust ja luust"), mida saab lugeda siin< /a>

Palju õnne ning teravat sulge, Triinu!

Marko Kivimäe

Ulmelisti uuendus

Ulmelist sf2001 on nüüdsest kolinud uuele platvormile. Listi uueks aadressiks on sf2001@ulme.ee ning veebileht listi tellimisjuhiste ja arhiiviga asub aadressil https://lists.eenet.ee/mailman/listinfo/sf2001

Edaspidi palume kasutada ainult uut aadressi sf2001@ulme.ee.

Kellel on probleeme uue tehnilise lahendusega, palun pöörduda Joeli või Zurguti poole.

Ühtlasi paneb siinkohal listihalduri ameti maha ja annan teatepulga Joelile ja Zurgutile üle. Tunnistan, et viimastel aastatel ei ole mul jätkunud piisavalt aega ja energiat, et listi tarkvara uuendada ja arhiivi korralikult kättesaadavana hoida. Seetõttu on mul hea meel, et tänu Joelile on list saanud uuema ja parema tehnilise lahenduse.

Taavi

Reaktor TV, ehk ametlik videokanal

Nüüdsest on Reaktoril ka oma videokanal< /a>, kuhu järgemööda ulmemaastiku sündmuste salvestisi üles saab riputatud.

Hetkel leiavad huvilised sealt 5. märtsil Meremuuseumi lennusadamas toimunud mereulme ettekanded Jüri Kallase ja Mart Kalveti esitluses. Mõlemad on ilmunud tekstikujul ka Reaktoris, kuid video on siiski parem kui mitutuhat sõna. Head kuulamist/vaatamist.

Ulmehuviliste maikogunemine Tallinnas

Seekordset ulmekogunemist iseloomustas töö sektsioonides. Koosolek algas, nagu ikka, umbkaudu kell kuus pärastlõunal Lost Continendi aknaaluses lauas, kenasti ühtse ja kompaktsena. Peagi hakkasid aga jagunemised tunda andma.

Esmalt näis seltskond polaarseks tõmbuvat pisut soopõhiselt, kuna tegutsesid Naiste Laud ja Lihtsalt Müravaba Piirkond. Naisulmetajate (Eva Luts, Sash Uuspõld, Sirje Kingsepp, Tea Roosvald) teemavalik oli seekord nii põnev, et alatasa imbus lauda vabakuulajaid ning spioone. Seltskond ise välja ei vahetunud, küll aga kolis terve Laud korduvalt ja korduvalt mööda mannert ringi.

Müravabas piirkonnas istusid Tanel Raja, Lauri Lukas, Riivo Mägi, Kalle Rahu, Andri Riid, Jaanus Trolla, Silver Sära ja algselt ka valdav osa emigrantidest, keda nähti lauast pikaks ajaks lahkumas või edasi-tagasi seiklemas alates kella seitsmest. Selles lauas räägitud juttudest ei ole üldsusel õrna aimugi, sest rääkimise ajal puudus igasugune selgus, kelle kõrvade vahele ajakirjandusvaim seekord inkarneerub.

Kõige radikaalsemalt piiritles end Välisasjade Osakond, mis asus põhiüritusest mitu-setukümmend sammu eemal, väljas ukse taga, sulnis päikesepaistes, värske tuulekese ja kõrvutuimestava tänavamüra meelevallas. Ka selle tsooni tegemistest ei saa pädevat infot edastada, sest absoluutselt mitte keegi lihtsalt ei kuulnud mitte midagi. Pole siis ka ime, et peaaegu kõik märgatud välis-ulmehuvilised (Tarmo Teder ja Lianne Ristikivi, Taavi Kalju, Margus Makke, Osvald Soobel, Andreas Jõesaar, Liina Freivald, Mart Kalvet ja võimalik, et veel terve rida inimesi) saalisid pidevalt edasi-tagasi ning keegi neist pani õnnelikult ja spontaanselt Müravabale Piirkonnale ka nime paika.

Õhtu enamvähem kõige viimane vormunud sektsioon oli fotograafide töötuba, kus kahetseti silmad peast, et varem polnud taibatud ühtegi pilti teha. Ei jäänudki muud üle, kui viimased vaprad kohalolijad masinasse püüda ja jätta kõige vingemad tegijad öö saabudes ulmeasju edasi arutama. Teinekord kohtume jälle!

Piltide autor: Margus Makke.

Süvahavva 2

Netti lekkinud piltide järgi paistab, et Süvahavva teise hooajaga käib juba mõnda aega kibe töö. Ühtlasi tundub piltide alusel, et seekord on loomeprotsessi kaasatud ka korduvalt Estconi väisanud ja paljudele ulmefännidele tuttav Robi Uppin. Stsenaristi Indrek Hargla sõnade kohaselt pidid esimesed võtted algama juba täna (31. mai).

Warhammeri turniir Serbias

Augusti keskel suunduvad kolm eestlast Serbiasse Warhammer 40k Euroopa meeskondlikule meistrivõistlusele (European Team Championships, ETC) hoidma kõrgel Läti lippu. Miks Läti? Sest Euroopa meistrivõistluse mängijate tase on erakordselt kõrge ning isegi Eesti ja Läti peale on keeruline kokku saada piisava kogemusepagasiga mängijaid.

Need kolm eestlast põrutasid Mai esimesel nädalavahetusel Riiga, et oma oskusi natuke lihvida. Nimelt toimus Riias Warhammer 40k Baltic Open turnament. 2 päeva (kell 10-19 laupäeval ja 10-5 pühapäeval), 5 mängu, natuke alla 20 hea tasemega mängija.

Viimase poole aasta jooksul on Games Workshop, Warhammeri mänguseeria tootja, lasknud välja suures koguses uuendatud armeeraamatuid ja mudeleid ning Riias oli seda selgelt tunda. Varasemalt unustusehõlma vajunud kaose deemonid ning kosmosekommunistidest kala-inimesed (Tau) olid mängulaudadel suurearvuliselt (ning efektiivselt) esindatud. Läti mängijaid eristab eesti omadest peamiselt usinus - värvimata mudeleid oli näha minimaalselt.

Lõptulemusena saavutasid kohalikud esimese ja teise koha, 2 eestlast jäid jagama kolmandat kohta ja meie kolmas kamraad jäi samuti esi kümnesse. Järgmine suurem üritus, ning ilmselt viimane enne Euroopa metsikusse kagusse sõitmist, toimub juuni keskel, kui Läti tippmängijad tulevad omakorda eestlastele külla. Kui kellelgi on soovi liituda kas pealt vaatamise huvides või enda proovilepanekuks lõunanaabrite parimate mängijate vastu, siis kontakteeruge peatoimetajaga ning tema hoolitseb ülejäänu eest.

Roland

Taaga kontsert kirjandusfestivalil

Hoolimata väikesest vihmatibutamisest kogunesid kirjandus- ja muusikasõbrad kuulama Taaga poolt esitatud kirjanduslikest vihjetest ja tekstidest pungis laule. Siin ka mõned pildid sellest.

Piltide autoriks Rauno kalda.

Tartu ulmikute koosviibimine

Lisaks ulmikute tavapärasele koosviibimisele leidis selle kuu teisel reedel aset ka ulmeühingu aastakoosolek. Kohal olid umbkaudu pooled ulmeühingu liikmed, koguti liikmemaksu, arutati Estconi ja raha hankimise võimaluste üle. Juhatuses astus tagasi Annika Kask ja Kaarel Jõgi valiti ka järgmiseks ametiajaks Ühingu presidendiks.

Kuskil koosooleku poolepealt astus Klubi80 keldrist läbi ka Bruce Sterling koos oma naisega. Sterling mainis pärast, et talle oli avaldanud muljet Eesti ühingu hea organiseeritus. Ürituse lõpuni kirjanik kahjuks ei jõudnud jääda. Vapramad ulmikud aga lobisesid ulmest ja muust veel kuni kella üheni öösel.

Fallen dark (Sander Tulk)

Kommentaarid maikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Mine tea, kas asi on ehk selles, et kevad on käes ja suvekuud on tuhinal lähemale jõudmas, aga näib, et suleseppadel on tulnud uus kirjutamisind. Nagu oleks mingi uus hingamine. Nõnda on meil praegu veidi rohkem materjali kui tavaliselt.

Osati tuleks ehk tänulik olla Raul Sulbile, kelle koostatud ulmeantoloogia Täheaeg kindlasti elavdab mõningal määral ulmepinnast. Olav Ehala oli kunagi öelnud, et tähtaeg inspireerib. Kindlasti aitab kaasa ka kirjutajatele määratav honorar. Omamoodi kahju oleks aga sellest, kui mõni hea tekst, mis kord aastas ilmuvasse antoloogiasse ei mahu, jääks sahtlisse oma aega ootama.

Nii on kaks teksti Täheajast kõrvale jäänud, kuid leiavad ühel hetkel oma tee Reaktorini. Praeguses numbris avaldame ühe neist, mille autor on Reaktori peatoimetaja, teine sai ette võetud juunikuiseks numbriks. Valikut määras sedapuhku vahe tekstide pikkuses - juunikuus saab lugeda 30-lehekülje pikkust lugu ,,Neeljad".

Enne tuleks aga esile tõsta tõlkejuttu. Jutt on saadud Arvi Nikkarevi peagi ilmuvast vene ulme kogumikust ,,Kaaren". Ulmeajakiri Algernon avaldab samuti nimetatud kogumikust ühe loo, B. Rudenko ,,Semiliranda kingid", Reaktoris saab aga lugeda Svjatoslav Loginovi juttu ,,Rotipüüdja Hans". Tegemist on ühe versiooniga üldtuntud loost Hamelni rotipüüdjast, milles segunevad motiividena muusika, loodus ja usuline sallimatus. Põnevalt mõjub see, kuidas muidu ajatuna mõjuvasse muinasjuttu tuuakse sisse nõiaprotsessidel kasutatavaid juriidilisi dokumente, nagu ,,Malleus Meleficarum". Nauditava keelekasutusega tõlke on teinud Veiko Belials. Reaktori toimetus tänab Arvi Nikkarevit ja soovitab lugejail, kellele ,,Rotipüüdja Hans" meeldib, osta kogumik ,,Kaaren" ja leida sealt teisigi häid jutte.

J. J. Metsavana jutt ,,Ajukaabe" on huvitav eksperiment mõningate küberpunk-ideedega. Autor kasutab viimseni ära oma põhjalikke teadmisi kummalisest ja üdini ulmelisest kompuutrite maailmast, luues põrguliku loo digitaliseeritud keskkonnast, selle mõnest üksikust elanikust ja selle julmast inimvalitsejast. Kui vahel on Metsavana stiilile ette heidetud, et autor jäävat huumori loorbereile puhkama, siis selles tekstis on näha pingutust lahenduste mitmekesistamise nimel. Selle tulemusena ongi valminud lugu, mis on tõenäoliselt minu senine lemmik tema sulest ilmunuist.

Raivo Tammus, kellelt ilmub käesolevas (õigemini, ekraanil olevas) numbris ,,Kooljad", on debütant, kelle sulg meenutas toimetuse liikmetele varast Maniakkide Tänavat. Kui küsisin autorilt kommentaari nii selle punkti osas kui ka tekstist üldiselt, tuli selline vastus:

,,Seda lugu inspireeris mind kirjutama Maniakkide Tänava ,,Mu aknad on puust ja seinad paistavad läbi"! Esimene pool Maniakkide teosest toimub minu kodukandis (Väike-Maarja ja selle ümbrus, nt Tamsalu-Sääse asulad) - olin ammu oodanud, et keegi midagi taolist kirjutaks mulle nii tuttavast kohast. Nii haaras mind ajaloolasena kirg kirjutada ajalooliste sugemetega fantaasialugu oma kodukohast.

Oma juttu hakkasin kirjutama 2012. a suvel rongis ning esimesed read sai kirja pandud koos sõbraga. Meil on selline komme, et kirjutame kokku mingit roppu soga (nt ka roppe luuletusi), kus üks kirjutab ühe lause ja siis teine teise. Sealt edasi kirjutasin põhiliselt bussiga koju ja tööle sõites - hoiab aega kokku ning hoidis kuidagi vaimu ja sule virgetena.

Kõik karakterid on võetud Triigi küla elanike hulgast. Mu suur soov oli see jutt teha võimalikult ehedalt, kasutades kohalikku folkloori, juhtumisi ja slängi, mida oma sõpradega räägime. Ilmselt olen alateadlikult mõelnud, et mu lugu loevad kohalikud, kel on taustteadmised ja äratundmisrõõm. Loodetavasti on see huvitav ka kõigile neile, kes Triigi külast siiani mitte midagi ei teadnud."

Ülalolevale võib lisada, et tekst on kodukootud zombie-märul (nagu pealkirigi aimata laseb), mille peamisi voorusi ongi just see, et sulg on tõepoolest olnud virge. Ehkki tekst ei tarvitse olla kirjanduslik edööver, kumab sellest läbi ehedat kirjutuslusti ja teatavat mõnusalt naiivset sümpaatsust, mis mõjub minu meelest peaaegu et relvitukstegevalt. Seda hoolimata sellest, et tegemist on eheda ja anritruu zombie-jutustusega.

Head lugemist!

Tõlkejutt: Rotipüüdja Hans (Svjatoslav Loginov)

Jumal, päästa mu lapsuke!

Saksa rahvalik ballaad.

Imed elasid kõikjal. Nad peitsid end luitunud rohu vanikute all, kuumusest rohetavates lompides ja valgete puhvis pilvede keskel, mis taevast ehtisid. Imed olid uudishimulikud, neid tõmbas Hansu poole, nad ihkasid teda puudutada ja piilusid küürutades põõsaste alt. Hans ei pannud pahaks, ta oli ise ka uudishimulik. Kui vahivad - tähendab nii on neil parem, pole tarvis neid segada. Praegugi teadis Hans, et keegi on varjul okste taga ega julge välja tulla. Pole viga, küllap ta näitab ennast, kui aeg käes.

Hans harutas oma pambu lahti, võttis leivakuiviku ja hakkas häälekalt ragistama. Puru kogus ta peopessa ja näitas siis avatud pihku vaikselt vilistades kõigile. Lähimalt puult lendas kohale kaks võõrast lindu - Hans nägi neid esimest korda. Peo servale istunud, hakkasid linnukesed kiiresti nokkima. Tihedatest ettevaatlikest torgetest hakkas nahk valusmagusalt kihelema.

,,Ja mis nüüd teha tuleb?" päris Hans.

Tsirgud lahvatasid lendu, kuid naasid minuti pärast ja poetasid kumbki peopessa raske küpse metsmaasika. Marjad suhu napsanud, tõstis Hans vilespilli huultele ning võttis õhulise noodi, püüdes jäljendada tihase hommikust laulu. Siis ta tardus, mõistes kuulmatagi, et see, kes põõsaste taha varjus, oli oma aja ära oodanud ja välja tulnud.

Hans tõstis pikkamisi pilgu. Ta ees seisis umbkaudu seitsmeaastane paljasjalgne tüdrukutirts määrdunud ja mitmest kohast paigatud kleidiräbalas. Tüdruku käekõrval oli nelja-aastane jõnglane. Kohe oli näha, et need on õde-venda. Poiss seisis, klammerdudes oma kaitsja käe külge, ning luristas ninaga, heites Hansule ärevaid pilke. Laste käed ja põsed olid mulla, maasikamahla ja halja rohelusega paksult koos.

Hans naeratas.

,,Kas sa nõiud siin?" päris tüdruk.

,,Ma võtan siin einet," vastas Hans.

Ta otsis kotist veel ühe kuiviku ja sirutas käe:

,,Tahad?"

,,Sa nõiud," sõnas tüdruk kindlalt. ,,Ma nägin. Ja see koht siin on ka võlukoht, me tuleme alati nõiduma sellele välule, sest siin on maa all põrgu keskpaik."

,,Tõega või?" imestas Hans. ,,Ja kuidas te siis nõiute?"

,,Tuleb võtta musta kana jalg, vana maonahk ja kolm tilka süütu lapse verd, panna see kõik potti, mis on öö otsa surnuaial seisnud, valada vett peale ja keeta kolm päeva järgemööda. Kui ennast pärast selle keedusega pritsida, muutud kohe nähtamatuks."

,,Ja õnnestub?" uuris Hans huviga.

,,Tervelt kolm päeva on ju keeta vaja," kurtis tüdruk. ,,Vesi keeb ära, aga juurde valada ei tohi."

,,Ja kust sa süütu lapse verd kavatsed hankida?"

,,Aga milleks mul siis tema on?" sikutas tüdruk venda käest. ,,Hansuke, sa ju annad verd?"

,,Annan," teatas poiss tähtsalt.

,,Ja mina õpetan ta hiljem nõiduma. Nii tehakse alati. Kui mina veel süütu lapsuke olin, võtsid vanemad tüdrukud minult ka verd. Torkasid näppu ja pigistasid vere välja..."

Hans ei pidanud vastu ja puhkes naerma.

,,Tähendab... kui sa veel... süütu lapsuke olid!... Ja kes sa siis praegu oled?..."

,,Ma olen kadunud hing, kes on määratud põlema põrgutules," vastas tüdruk tõsisel ilmel. ,,Püha isa ütleb, et kõik need, kes nõidumist õpivad, hukutavad oma hinge."

,,Kuule, kadunud hing," sõnas Hans, ,,hakkame õige kuivikuid sööma. Mul on neid veel palju."

Ta andis kummalegi lapsele koorukese ja kui nad tema kõrval rohul istet võtsid, küsis:

,,Sinu venna nimi on Hans, minu nimi on ka Hans, aga kuidas sind kutsuda?"

,,Liisa on ta nimi," teatas Hansuke.

,,Nii et sina, Liispet, tahad kangesti nähtamatu olla?"

,,Ei," vastas Liispet. ,,See õnnestub lihtsalt kõige kergemini. Kõrtsmikul on musti kanu palju, maonahka võib aga metsast leida. Ega see kaamel ole."

,,Milleks sulle kaamel?" üllatus Hans.

,,Nagu sa ise ei teaks? Et päid külge panna. Ludwig leidis isa pööningult vasklambi. Kõik ju teavad, et kui vasklamp kaameliverega kokku määrida ja siis põlema panna, paistavad kõik, kellele lambi valgus langeb, kaamelipeaga, ja nii käivadki kaamelipeaga ringi, kuni lamp pühitsetud veega puhtaks pestakse."

,,Vahva!" tunnistas Hans. ,,Ma olen küll kaameleid palju näinud ja vasklampe veel rohkem, aga inimest kaameli peaga pole ma kordagi kohanud."

,,Seda ma arvasin, et nad valetavad peade kohta!" põrutas Liispet südametäiega. ,,Ütle parem, miks linnud sulle marju toovad ja üldse ei karda?"

,,Aga kas sina kardad mind?"

,,Ei," tunnistas tüdruk. ,,Sa oled küll nõid, aga üldse mitte hirmus. Sa oled hea."

,,No ja nemad ka ei karda."

,,Õpeta mind ka niimoodi."

,,Hästi," lausus Hans. ,,Ma elan seni siin, tule, ma hakkan sind õpetama."

,,Kas mina tohin ka tulla?" küsis Hansuke kadedalt.

,,Tohid."

,,Aga Anna? Ta on puusepp Wilhelmi lapselaps."

,,Ja Anna tohib ka. Kõik võivad."

Järgmisel päeval oli neid kaheksa. Lisaks Liispetile ja Hansukesele tuli pikk ja kõhetu tüdruk Anna; korralikult riides Ludwig tõi oma kuulsa lambi; ilmus kodutu hulkur Peter - pisike ja ebaloomulikult kõhn korstnapühkija õpipoiss, kes oli meistri juurest jalga lasknud. Veel olid seal kaks Jakobit - sepipaja sellide pojad, ühel kaasas kaheaastane õeraas Mari.

Hans oli just lõpetanud muldonni kaevamise ja sättis end puhkama.

,,Ohhoo!" hüüatas ta lapsi nähes. ,,Kui palju teid on! Kui nii edasi läheb, kolib varsti terve Hamelni linn minu lagendikule."

,,Kindel see!" hõikas tilluke Mari rõõmsalt.

,,Ja kas Hameln on ka suur linn?" küsis Hans ehmatust teeseldes.

,,Väga," kinnitas Liispet. ,,Suurem kui Gofeld ja Rinteln. Ainult Hannover ja Jeruusalemm on suuremad."

,,Siis ei mahu minu muldonni kõik küll ära..."

,,Meister," katkestas endine korstnapühkija teda häbematult. ,,Näidake, kuidas te linde kutsute."

Hans võttis vilepilli. Kõlav heli pani metsa kihama. Keegi sabistas puuladvas, sahistas rohus, tardus, mustad silmanööbid pingsalt jälgimas. Esimestena sööstsid tamme oksalt lendu kaks metstuvi. Nad laskusid Hansu õlale ja hakkasid sinkjashallide külgedega nügides valjult kudrutama. Peter neelatas, ta silmis süttis tuluke. Tuvid tõusid kohe lendu.

,,Kas ma tohin ka?" küsis Peter.

Hans ulatas vilepilli. Peter vilistas.

,,Ei midagi..." pomises ta.

,,Ja ei saagi olla," noogutas Hans. ,,Selleks, et sind usutaks, tuleb olla hea, sina aga oled praegu lihtsalt näljane."

,,Las ta siis läheb minema ja tuleb alles siis tagasi, kui on kõhu täis söönud," lausus Ludwig otsustavalt.

,,Ja sinu arvates see ongi headus?" küsis Hans.

Ludwig punastas. Ta nööris lahti vöökoti - arvatavasti samasuguse kui isalgi ja võttis sealt kaks viilu võiga leiba. Ühe ulatas ta Peterile, teise murdis pärast mõningast kõhklust pooleks ning andis Hansukesele ja Marile, kes olid end juba Hansu põlvedele sisse seadnud.

,,See on juba parem," naeratas Hans.

Punakas orav jooksis tüve mööda alla, hüppas Hansu käele, ajas end istuma ja haaras käpakestega Hansukese leivatükist. Hansuke nohises ja sikutas leiba koos oravaga enda poole. Orav hakkas naksutama.

,,Rahu, rahu," sõnas Hans.

Ta murdis leivatüki koorukese oravale ja andis ülejäänu poisile tagasi. Rahu oli taas jalule seatud.

,,Teda nii ei kardeta, kuigi ta on ahne," venitas Peter võiseid näppe lakkudes kadedalt.

,,Tuleb välja, et headus ei olegi niisama lihtne asi," sõnas Hans. ,,Proovime õige koos mõelda, milline ta olla võib. Ilma selleta ei tule meil teiega midagi välja."

Arutelu kestis terve päeva. Hans selgitas, küsis, näitas. Ta hääl muutus kähedaks, huuled läksid pidevast mängimisest paiste. Orav jooksis mitu korda minema ja tuli jälle tagasi, parvedena lendasid kokku lärmakad linnud. Lapsed oli imedest juhmistunud ja väsinud. Nad olid kõik Hansu kuivikud nahka pistnud, lisaks veel lärmakate rästaste toodud kuhja maasikaid. Mari oli Ludwigi mahalaotatud kuuel uinunud. Hansuke mängis oravaga. Ülejäänud proovisid selgusele jõuda, milline peab olema võluheadus.

,,Aga kui orav tuleb minu juurde, mina aga võtan ta kinni?" ründas Jakob, taibukas poiss, kes ainsana peale Ludwigi lugeda oskas. ,,Teda saab ju küpsetada ja ära süüa. Peter, näe, sööb neid."

,,Kuidas sa teda sööd, kui ta on su lemmik?!" hõikas Liispet. Anna aga, kes polnud terve päeva jooksul kümmet sõnagi lausunud, istus vaikselt Hansukesele lähemale, et häda korral oravat kaitsta.

,,Aga kuidas sa lemmikkana sööd?" ei andnud Jakob alla.

,,Aga tema on teistmoodi lemmik."

,,Tuleb välja, et hea inimene ei tohi jahti pidada?" küsis Ludwig.

,,Tohib," sõnas Hans, ,,aga kui sa oravat lähed küttima, ei tohi sa teda kutsuda. Las ta saab aru, et sa teda püüad."

,,Miks?"

,,Muidu ei ole ju aus. Arutame nüüd, kas headus võib petta..." Hans libistas pilgu üle laste ja märkas äkki, et on juba õhtu.

Suvel läheb hilja pimedaks, päike oli veel kõrgel, kuid õhus väreles juba õhtust väsimust. Hansuke oli orava rahule jätnud ja Mari kõrval uinunud, näljane Peter mälus keskendunult oblikalehti.

,,Aga sellest räägime juba mõni teine kord," parandas end Hans. ,,Kui tahate, tulge... ülehomme. Homme lähen ma raha teenima."

,,Kas teie peate ka tööd tegema?" päris noorem Jakob imestunult.

,,Kõigil on tarvis tööd teha," vastas Hans.

Ta vaatas magavat Marit, kes oli venna kätele üle kolinud, ja lisas:

,,Kindlasti."

Linna mets laius jõe äärest itta, kus seisid mitte eriti kõrged, kuid järsud mäed. Metsast läbi kulges Hannoveri viiv rada, otse jõe ääres olid puud aga maha raiutud ja maa üles küntud. Külg külje kõrval elasid seal taredes ja tillukestes külakestes nii linnale kui kirikule kuuluvad, aga ka vabad talupojad.

Sinna Hans suunduski.

Linnast läks ta kaarega mööda. Ta ei armastanud müüre, ruumipuudust, haisu ja pori. Külas seda kõike ei olnud - kes on mullane, see on puhas. Nii eelistaski Hans ööbida põllul või metsas, elatist aga teenida külas.

Üsna kähku sattus Hans väikese tare juurde. Siin elasid vabad jõukad talupojad - bauerid. Kaks koera viskusid talle haukudes vastu. Siis tundsid nad Hansu ära ja jäid vait. Tare tagant astus välja peremees. Hans lõi vastu maad sauaga, mille tipus liperdas punt kuivatatud rotijalgu ja -sabasid.

,,Hiired-rotid kõik peletan!" hüüdis ta.

,,Lase jalga!" vastas peremees. ,,Muidu lasen koerad valla."

,,Lase!" naeris Hans.

Ta astus tohutu peni juurde ja see nühkis rõõmust niutsudes oma suurt pead vastu Hansu jalgu. Kohev saba uhmerdas metsikult õhku.

,,Sa valdad sõna..." urises peremees heakskiitvalt. ,,Ega´s midagi, eks peleta. Saad hakkama - kostitan lõunasöögiga ja annan kaasagi."

Hans läks vilepilli välja võttes aida juurde. Ta vilistas läbilõikavalt, millele järgnes piinavalt värelev triller. Aidast kostis kahinat, miski kukkus. Koerad hakkasid venivalt ulguma. Hans jätkas mängimist.

Elatist teenis Hans rottide peletamisega. Need olid ainsad elusolendid, kes talle rõõmu ei teinud. Nad elasid alati inimeste läheduses ja kõige rohkem oli neid linnades. Mitte kellelegi maailmas ei olnud rottidest mingit kasu. Nad närisid, rikkusid, röövisid. Kui rotil õnnestus end metsas sisse seada, muutus ta röövliks: laastas pesi, hävitas põldhiiri, jahtis jõekeste kallastel rahumeelseid biisamrotte, isegi mutte nende sügavates käikudes ei jätnud rahule. Metsaelanikud näisid seda teadvat ja püüdsid hallidest röövlitest lahti saada. Päeval jälitasid ja hävitasid neid rebased ja pistrikud, öösel kakud. Rotid hoidsid elumajade ligi, peitusid keldritesse ja aitadesse, kuid siis tuli Hans ja ajas nad välja.

Vilepill mängis lõputult ühte ja sama korduvat motiivi: ,,Oht! Oht! Siia kauemaks jääda ei tohi! Viivitamatult põgeneda!"

Üks, kaks, kümme halli varju libisesid üle õue. Kanaaias häälitses katkendlikult kukk, lehvitas tiibu ja jäi vait. Penid pugesid niutsudes kuuti.

Hans langetas vile.

,,Kõik," sõnas ta. ,,Ülejärgmise sügiseni ei tule siia ükski rott."

Peremees pühkis higi ja lõi risti ette. Siis läks ta kärmelt majja, tõi kaks pätsi leiba, käntsaka pekki ja nahast veinipauna.

,,Sööd äkki, hea meister, kusagil mujal," lausus ta vabandavalt. ,,Ma olen lihtne mees, õpetust pole saanud. Hirm on sind majja lasta."

,,Aitäh," sõnas Hans leiba vastu võttes.

Ta asetas toidupoolise kotti ja astus värava poole.

,,Mine Hamelni!" hõikas peremees talle järele. ,,Seal kihab rottidest. Peremehetsevad nagu ise tahavad. Seal teeniksid sa hästi."

Järgmisel päeval tuli onni juurde viisteist last.

Hans oli kõrkjatest, roost ja pajuokstest meisterdanud pajupille, flööte ja vilesid. Välu sai lärmi täis. Hans mängis hinge tõmbamata, püüdes panna lastes vastu kajama seda helget nooti, mis temas eneses helises. Mida selleks vaja on? Headust? Lapsed ei ole kunagi kurjad. Uudishimu, võimet imeks panna? Seda oleks Hans isegi oma õpilastelt õppida võinud. Järelikult peab olema veel midagi... Hans ei teadnud, mida nimelt.

Veel ühe päeva pärast ilmus üle poolesaja poisi ja tüdruku. Kohal olid vist kõik Hamelni lapsed, kes olid ise oma aja peremehed ega pidanud koos vanematega päev läbi tööpinkide külge aheldatuna elatist teenima. Hans ehmus, mõistes, et linnas hakatakse lapsi kindlasti otsima, kuid aega sellega oma pead vaevata ei olnud, sest just siis saabus edu.

Anna oli esimene. Hans tunnetas kogu aeg sellest nurgelisevõitu tüdrukust hoovavat pehmet soojust, kuid ei oodanud siiski, et tüdruk nii lihtsalt ja kergelt ta õpetuse omaks võtab. Anna istus nagu alati teistest veidi eemal, üldises arutelus ta ei osalenud, vaid puhus vaikselt oma kõverat vilepilli. Paremad mänguriistad olid teised endale krabanud. Aga tema lauluviis sundis vakatama kõiki ta ümber ning siis pudenes põõsastest ja tallatud rohust Anna peale vihmana kümneid ja sadu rohutirtse. Nad panid tiivad kokku ja lõid unisoonis vile vaikse häälega laulu lahti. Paljuhäälne koor helises kajavalt, muud hääled vaikisid ning nägudel vilksatasid äraolevad naeratused. Hans aga naeratas varjamatult. Teda täitis rõõm ja kerge kahetsus, et ta ise varem nii lihtsa ja ilusa ime peale ei tulnud.

Anna katkestas mängimise ning varises nägu kätesse peites maha. Suured ja väikesed rohutirtsud kargasid laiali. Hansul tuli rahustada edust ehmunud Annat ja seejärel ka nutma puhkenud Liispetti. Liispet oli väga uhke selle üle, et tema leidis Hansu esimesena, ütles talle ainsana ,,sina" ning uskus tõsimeeli, et omab mingeid erilisi eeliseid. Nüüd elas ta valulikult üle võõrast edu.

Hiljem aga õnnestus katse ka Liispetil ja nooremal Jakobil ja teistelgi. Esimesel päeval tema juurde tulnutest jäi ainsaks ebaõnnestujaks Peter. Ta küll püüdis, kuid loomad ei kuulanud teda, Hansu saadetudki läksid käsule alludes tema juurde vastu tahtmist.

Ja ikkagi oli see suurepärane päev.

,,Tulge homme!" lausus Hans lapsi teele saates. ,,Homme mõtleme, kas headus kardab lõbusust."

,,Ei, ei karda!" vastati talle.

,,Õige! Siis korraldame homme suure peo."

Magama Hans sel ööl ei heitnud. Ta istus oma onni ette ja mängis. Hääl oli nii vaikne, et inimkõrv seda ei tabanud. Kuid Hans teadis, kui kaugele ta laul lendab. Homme tuleb tal korraldada tõeline pidupäev, mis jääb meelde kauaks, mis lõikub mällu nii, et järgnevad aastad seda kustutada ei suuda. Laulu kuuldi Schaumbergi tihnikutes idas, see tungis Teutoburgi metsa mägiste nõlvade läbitungimatutesse padrikutesse läänes, ajas jalule loomad jäärakutes, kus iidsetest aegadest puhkasid roomlastest vallutajad, väreles varjuliste salapaikade kohal, ajas ärevile, äratas...

Hommikul pudenes lastemass välule. Nad olid erutatud ja ootasid midagi enneolematut. Hans paigutas nad laia ringina istuma ja orkester alustas ebakindlalt. Kümned flöödid ja viled pigem segasid kui aitasid Hanssu, kuid ta suutis kannatamatu seltskonna kiiresti lõbususega nakatada. Nüüd tuli murda vaid ümbruskonda kogunenud loomade usaldamatus, mis ei lasknud neil uskuda sellise inimhulga headusesse.

Pill Hansu kätes kinnitas:

,,Siia, siia! Ohtu enam ei ole! Käes on kevad, kured tantsivad soodes, rõõm ja õnn on tagasi. Tulge kõik siia."

Kõige vapramateks osutusid jänesed. Paar pikk-kõrva hüppas lagendikule. Valgusest ja lärmist pöörased, asusid nad nagu märtsis karglema ja hundirattaid viskama. Punaka välguna sähvatas rebane. Jaht oli unustatud; lapsepõlve meenutades hakkas vana varganägu oma saba taga ajades keerutama. Mõned metskitsed väljusid põõsastest ja jäid seisma. Kümmekond metssiga suundus toidupoolise manu, mille lapsed olid ühisesse hunnikusse pannud, aga Hans ajas nad keskele, ringmängu. Linnulaul summutas kõik peale Hansu vilespilli. Lapsed viskasid viled maha ja lõid tantsu lahti.

Hans mängis.

Muldonni ees kees lõbus möll. Igas vanuses ja kõigist ühiskonnakihtidest poisid ja tüdrukud, nii hallides kaltsudes kerjused kui korralikes kuubedes kaupmeeste ja rikaste tsehhivanemate lapsed, osal saapadki jalas, karglesid ja karjusid, huilgasid, keerutasid ja lagistasid põhjuseta rõõmupalangus naerda. Täna saavad nad unustada kõik, mis neid eraldab. Annaks jumal, et see tunne neid hiljem kasvõi aeg-ajaltki külastaks.

Lastega koos jooksid ja pöörlesid loomad - need, keda Hansul õnnestus leida linna ümbrusest ja needki, kes laskusid siia mägedest. Hundid, rebased, mägrad, metskitsed ja hirved. Ainult täna ja ainult siin ei kartnud nad kedagi. Las lapsed arvavad, et nemad said sellega hakkama. Lõppude lõpuks nii see ju ongi.

Hansu sõrmed lendasid flöödi kohal. Lärmi summutatud motiiv näis kuuldamatuna, kuid seda eristasid kõik. Pikkamisi juhtis Hans tantsu lõpu suunas. Kas suudavad lapsed ja loomad mitte ehmuda, mitte üksteist hirmutada, kui pill vaikib? Midagi hirmsat ei juhtu, selles oli Hans kindel. Ta tunnetas kõiki välul olijaid. Kolm karupoega ukerdasid ta jalge juures, karuema aga jälgis neid kaljurünka varjust umbusklikult ja kiivalt. Üksik hundivolask, kes talviti linna ümber teedel peremehetses, tuli ja varjus põõsastesse. Aga täna ei puutu nad kedagi: karuema kiivus raugeb, vallatusteks võimetu sitke ja sooniline bandiit aga plaanib juba venivalt ja häälekalt haigutada ja lahkuda.

Siis tundis Hans, et läheneb veel keegi. Neid on palju, nad on tigedad ja ohtlikud. Mis seal´s ikka, olge lahked, vilepill võtab teid vastu ja te lahkute kedagi puutumata. Kiskjatel on täna paastupäev.

,,Lõpetage, Issanda nimel!" kostis hõige.

Välu serval seisis preester, käes kõrgele tõstetud must ristikuju. Tagapool oli üles rivistatud kuus vahimeest, hellebardid valmis. Sellest rühmast uhkas sellist kurjust, vaenu ja hirmu, et muusika katkes poolelt noodilt.

,,Kuratlik sabat!" õrises vaimulik ristikuju veelgi kõrgemale upitades. ,,Keelan ja nean ära!"

Rohus sahisesid sammud ja klõbisesid kabjad - loomad tormasid minema. Hans kuulis, kuidas koos nendega lasi jalga ka aravõitu kerjuspoiss Frantz.

,,Jookske!" andis Hans ülejäänutele sõnatu käsu.

Lapsed pudenesid kiljudes laiali. Need polnud samad ennastunustavalt rõõmsad kilked, mis hetk tagasi. Nii kiljutakse hirmust, kui metsas madu nähakse.

Hans jäi üksi.

,,Tagane, saatan!" kuulutas püha isa, ähvardades Hanssu ristiga.

Vahimehed tõstsid hellebardid.

,,Lõpetage!" kostis hõige.

Kõhetu Peter hüppas Hanssu varjata püüdes sõdurite ette. Samal ajal kerkis rohust hall vari ja asus truu koerana ta jala kõrvale. Üksik hunt, inimsööja ja ümbruskonna hirm, tõmbus pingule ja urises, endal karv turris. Seda elukat teadsid kõik. Relvastatud ja soomusesse rüütatud inimesed taganesid.

,,Minge ära," sõnas Hans.

Preestri närvid ei pidanud vastu. Ta pillas risti maha ja tormas õudusest otse läbi põõsaste. Tema järel jooksid vahid, kes olid hellebardid käest visanud.

Hans silmitses teotatud lagendikku.

,,Ongi kõik," mõtles ta. ,,Ja ikkagi sai ka Peter lõpuks hakkama, just tema tõi ju mulle appi looma, keda ma isegi vaevu allutada suudan."

,,Õpetaja," lausus Peter. ,,Nad tulevad tagasi. Me peame ära minema."

,,Jah, muidugi," nõustus Hans.

Ta tõi muldonnist kompsu ja pakkis sinna osa laste toodud toidust.

,,Tule, söö," kutsus ta Peterit.

,,Ma ei taha," vastas Peter. ,,Ma lippan parem linna, uurin, mis seal toimub."

,,Ole ettevaatlik," sõnas Hans.

Tagasi Peter ei tulnud. Hans ootas teda asjata. See-eest tuli vastu õhtut joostes vanem Jakob. Tal oli vaevu õnnestunud ärritatud linnast välja lipsata.

,,Peter võeti kinni!" hõikas ta. ,,Isa Zwinger räägib, et Peter muutis end otse tema silme all hundiks."

,,Kus ta on?" küsis Hans tõustes.

,,Tornis," nuuksatas Jakob. ,,Nad võtsid kõik kinni, Liispeti ja Anna ja Fritzu koos Milcheniga. Ainult et neid viisid sõdurid magistraati, aga Peter visati torni."

,,Kuidas sinuga lood on?"

,,Zwinger mäletab ainult neid, kes tema juures leerikoolis käivad, aga mina õpin paater Baeri juures. Äkki jätavad rahule?"

,,Hüva," sõnas Hans. ,,Mine ees, pole tarvis, et meid koos nähtaks. Ma tulen Peterile ja ülejäänutele appi."

Hameln seisab kõrgel künkal Weseri paremal kaldal. Linn on vana - juba roomlased teadsid Hamelni. Linn on ka rikas, tuntud hansalinnade seas oma kaupmeeste poolest, kes kindlal käel kogu Ülem-Saksimaa kaubandust juhivad. Kakskümmend viis aastat tagasi püüdis Mindeni piiskop Wedekind linnalt privileegid ära võtta, kuid sai Sedemünde all valusalt lüüa. Linn on osav, külluses leidub siin meistreid nii kiviraidurite, kui osavate parkalite ja seppade seas. Kiirevooluline Weser ajab ringi arvukaid vesiveskeid, iga teine nimi linnas on Müller. Linn on suur, pea kuus tuhat inimest elab ta müüride vahel.

Kaubalinn, mis oli surutud kaljuseina ja Weseri vahele, oli küll samuti saja aasta eest müüriga ümbritsetud, kuid sellele vaatamata pole siin nii kitsas kui ülalinnas. Tänavaid tuleb laiemaks teha, et kaubakärud liikuma pääseksid. Väljak magistraadi ja Püha Bonifaciuse kiriku vahel ei jää alla Breemeni omale.

Hans sisenes linna alumiste väravate kaudu. Tal vedas - teda ei peatatud. Raha tal ei olnud, temalt kui rändavalt käsitööliselt oleks aga võidud sissepääsu eest hõbekrossi nõuda.

Linn piiras Hanssu igast küljest. Kivist majad, kõik ühtemoodi kahekorruselised, etteulatuva teise korrusega. Ülal räästa all palgid, mille külge kaubapäevadel kinnitatakse tali, et kaupa tõsta. Peatänav on isegi sillutatud; tanuma puust pakud liiguvad jalge all, sülitades pragudest välja vedela muda fontääne. Üle heitveekanalite viivad sillakesed.

,,Rotte on siin tõepoolest küllaga," märkis Hans endamisi, silmitsedes kanalite urgudest uuristatud seinu.

Rotte oli kõikjal; ülbed ja täissöönud, tundsid nad end peremeestena linnas, kus polnud enam asu ei varblastele, nõtketele nirkidele, ega kassidelegi. Mis parata, Hameln kaupleb viljaga. Aga kus on vili, seal on ka rotid.

Hans möödus vanast Arminiuse tornist, mille laskeavad pudenesid. Wedekind von Mindeni väed oleksid just siin äärepealt linna tunginud. Juba kakskümmend aastat pole magistraat seda varet lammutada suutnud, et asemele korralik kindlus ehitada. Hans uuris torni, üritades aimata, kuhu Peter võidi sulgeda, kuid ei suutnud midagi välja mõelda ja astus edasi. Magistraat seisis väljaku servas otse Püha Bonifaciuse kiriku vastas. Helistati õhtupalvusele, väljak oli rahvast täis. Hans tunti kohe ära - küllap oli linn temast juba kuulnud.

Minuti pärast jooksis kirikust välja isa Zwinger.

,,Võtke ta kinni!" karjus püha isa. ,,Ma süüdistan teda maleficiumis ja patule ahvatlemises!"

Ümberringi tihenes vaenulik rahvasumm. Hans ootas vaikides.

,,Püha isa," küsis jõukalt riides kodanik - ilmselt magistraadi liige, ,,kas te süüdistate teda ise? Siis peate te ju seni vanglas ootama, kuni süüdistus tõestamist leiab."

,,See saab viivitamatult tõestatud!" lõikas vaimulik. ,,Kuus ustavat kodanikku tabasid selle hulguse jälgilt nõidumiselt. Kõik nad kinnitavad minu sõnu. Me ise nägime sabatit."

Mass tõstis häält. Hans viidi magistraati ja pandi keldrisse luku taha. Läbi paksu kiviseina eristas ta häguselt müra, laste hääli ja nuttu. Hans üritas lapsi rahustada kuidas oskas, kuid ta hääl ei kostnud nendeni.

,,...Sellest tulenevalt, järgides bulla ,,Vox in Rama" vaimu ja kirjatähte, tuleb süüdistatav tunnistada mitte ainult nõiaks ja õelaks malefiitikuks, vaid ka ketseriks, kelle teod kuuluvad püha inkvisitsiooni jurisdiktsiooni alla ning mille eest on karistuseks ette nähtud surmanuhtlus augus või tuleriidal isegi neis osalemise mittetunnistamisel..."

Hans ei saanud millestki aru. Kui ta hommikul keldrist sellesse saali toodi, teatas ta esimese asjana, et on nõus vastu võtma iga karistuse ja palub vaid, et lapsed koju lastaks. Kuid ta sõnadele ei pööratud vähimatki tähelepanu. Kohtupidamine edenes ammu kindlaks määratud korra järgi ja oli selge, et Hans ei suuda seda muuta.

Vaatajate ees kõrgendusel istusid kohtunikud. Neid oli kolm. Bürgermeister Ferenz Maier, nõder rauk, kes vaatamata uhkele ja ilma arvestades sobimatult paksule kaftanile külmast värises ja aeg-ajalt kõigi silme all magama jäi. Bürgermeistri paremal käel kõrgus lihav paater Baer, kiriku kanoonik, vasemal aga istus magister Wolf Bürger, seesama linnakodanik, kes küsis Hansu süüdistaja kohta. Bürgeri tume nägu oli kui pirnipuust voolitud ja kui ta rääkis, siis näis, et ta huuled ei liigu.

Hans seisis keset saali näoga kohtunike poole; isa Zwinger, süüdistaja, rääkis aga spetsiaalsest kõnetoolist, kateedrist. Ta karjus, sihtis Hansu poole näpuga ja süüdistas teda kõikvõimalikes patutegudes:

,,...Breemeni ketserlus pole veel välja roogitud, kui juba on stedingeride hukutav ahvatlus ka meie sekka imbunud. Inkvisiitorite jõupingutused on päevavalgele toonud saatanale pühendunute loendamatud kuritööd ja ükski karistus ei ole nende jaoks liiga ränk. Kui me ei taha, et homme kutsutaks Roomas üles ristiretkele Hamelni vastu, nagu see hiljuti juhtus Breemeniga, peame me kurja täna välja juurima. Igaüks, kes on tabatud Oldenbergi mäel saatanlikku sabatit pidamas, on surma ära teeninud ja tuleb timuka kätte anda!"

Keegi ahhetas saalis, paater Baer aga hakkas rahutult nihelema ja sõnas:

,,Vaevalt et säärane rangus siin kohane on. Karl Suure Saksi kapitulaariga on keelatud uskuda nõidusesse. Ka kaanon ,,Episcopi" on sama meelt."

,,Breemeni ringkond suitseb veel!" hüüatas Zwinger.

,,Isa Zwingeril on õigus," lausus Wolf Bürger napilt, ,,kuid esmalt kuulame ära tunnistajad."

Üksteise järel astusid saali keskele vahimehed. Puterdades ja katkendlikult rääkisid nad, mida olid välule jõudes näinud. Ühtedele kangastusid koletised ja häbiväärne kõlvatus, teised nägid lihtsalt pööraselt karglevaid loomi, kuid kõik kinnitasid, et Hans oli selle kogunemise juht.

Vaatajate hulgas tõusis sumin. Eriti valjuks läks see siis, kui tunnistajad jutustasid, kuidas kerjuspoiss hundiks moondus. Tõsi, ka siin rääkisid ühed, et pärast hundiks muutumist Peter kadus, teised aga kinnitasid, et ta kahestus, kuid see polnud peamine. Raevukas kiskja oli hamelnlaste hulgas liigagi kurikuulus.

,,Kividega surnud loopida!" hõikas keegi.

Bürger tõstis vaikust nõudes käe ja kuulutas:

,,Hans hüüdnimega Rotipüüdja, mida ütled sina?"

Hans neelatas erutust alla surudes kramplikult.

,,Seal ei olnud midagi üleloomulikku," sõnas ta. ,,Peter ei ole libahunt ja mina ei nõidunud. Ma tahtsin lihtsalt lastele oma kunsti õpetada. See on väga hea ja inimestele vajalik oskus..."

,,Pühaduseteotus!" vingus Zweiger, bürgermeister võpatas aga äkki ärkvele ja nämmutas:

,,Igaühel, kes tõestab, et valdab elanike jaoks kasulikku ja hädavajalikku käsitööoskust, on õigus paluda magistraadilt luba end linnas sisse seada, valida enesele õpipoisse ja selle ning koondada neid ettenähtud aja möödudes tsunftiks, millele vastavalt teenetele omistatakse lipp ja privileegid." Maier tõmbas pea õlgade vahele ja jäi uuesti tukkuma.

,,Hans Rotipüüdja," lausus paater Baer, ,,selgita meile, mida on kasulikku sinu oskustes ja mida nimelt sa lastele õpetasid."

,,Ma õpetasin neile seda, mida ise tean. Ma võin sundida rändtirtsude parve maha laskuma - õnneks teie kandis seda nuhtlust ei esine -, mulle ei valmista raskust ka vaenusääse vastne peatada. Kuid tavaliselt peletan ma hiiri ja rotte, ega mind asjata Rotipüüdjaks kutsuta."

,,Suurepärane rakendus Ludwig Mülleri poja jaoks," märkis Bürger, ,,püüda võõrastes aitades hiiri, penn tosina saba eest!"

,,Ma õpetan kõiki, kes teadmist otsivad!" hüüatas Hans. ,,Ja ma ei püüa rotte, ma peletan nad minema, korraga ja pikaks ajaks!"

Wolf Bürger sosistas midagi üle bürgermeistri küünitades paater Baerile. Too noogutas nõusolevalt. Seepeale äratas Bürger märkamatu müksuga bürgermeistri ja hakkas teda milleski veenma. Vanamees tõusis kuulekalt ja kuulutas:

,,Kohus teeb Hans Rotipüüdjale ettepaneku tõestada oma oskusi ja pääseda seega nõidumissüüdistusest. Selleks puhuks määratakse katse. Nimetatud Hans peab rotid ja hiired Hamelni viljaaitadest ja leivapoodidest minema peletama."

,,Ja siis lubatakse mul õpilasi võtta?" küsis Hans.

,,Otsuse langetamine sõltub katse tulemustest," teatas bürgermeister.

,,Veel täna ei jää Hamelni enam ühtegi rotti," sõnas Hans kindlalt.

Kohtunike ja valvurite saatel käis Hans linna läbi. Linnas oli üle kolmesaja kivimaja. Rotid peitusid iga praos; lõputud rottide hordid. Ta ei saaks neid minema ajada - neil pole kuhugi minna. Jäi üle vaid üks võimalus.

Kunagi oma rännakute aegu eksis uudishimulik Hans kaugele põhja, Lapimaale. Seal elavad siiani paganad, kes palvetavad puukujude ja loomakolpade poole. Seal on nii külm, et isegi mets ei kasva, pole ka rohtu, mis lehmadele ja hobustele ninaesist annaks. Inimesed ratsutavad seal põtradega ja päike ei julge end talvel üldse näidata. Sealsetes tundrates elab kirju lumehiir - lemming. Tilluke loomake, suurte valgete öökullide, paksudes kasukates röövrebaste ja isegi soolapuuduses vaevlevate põtrade põhiline toit. Aeg-ajalt aga juhtub lemmingutega midagi kummalist ning siis kogunevad nad kokku ja marsivad merre. Hans nägi nende tillukeste olevuste massi, mis kindlasse hukatusse kulges. Kirjud hiirekesed rühkisid väsimatult vee poole. Vesi kees. Tursa- ja lõheparved tõusid kerget saaki haistes sügavustest üles. Õhk halas. Kajakad kriisksid, tuul nuttis. Ja kuulda oli vaikne kriipiv heli, vile - see oli signaal, mis neid liikvele ajas. Seda heli ei unustanud Hans kunagi. Nüüd kavatses ta seda suurt kutset oma flöödil mängida.

Hans ei kahelnud, ta teadis, et suudab plaanitu teoks teha, kuigi ta polnud oma annet varem tapmiseks kasutanud. Hamelni lapsed teadsid suurepäraselt, milline võib olla headus ja milline mitte. Nad poleks uskunud, et headus on võimeline petma, sundima ja isegi tapma. Tema aga suudab kõike, ei tohi ainult unustada, et kord võib habras ime puruneda ja miski ei suuda seda enam tagasi tuua. Praegu Hans sellele ei mõelnud.

Hans vedas silmad kissi, hingas sügavalt ja hakkas mängima. Pill lõi harjumatult ja pelutavalt undama. Hääl kriipis kuulmist, tungis hinge ja mitte ei kutsunud, vaid lausa lohistas endaga. Igal pool: varjulistes urgudes majaseinte all, keldrites, pööningutel, keset kõikuvaid müüre ja puidukõdu, kõntsaste tänavate laguneva sillutise all hakkas pikasabaliste hõim rahutult sebima. Rotid lõpetasid närimise, magajad ärkasid, emad hülgasid abitud pimedad pojad ja kõik nad kiirustasid keset päist päeva Hansu juurde. Nad moodustasid laia liigutava ringi ja jälgisid Hanssu ärevalt, taipamata, mida edasi teha. Hans hakkas ettevaatlikult liikuma, üritades mitte kellelegi peale astuda. Rottidest vaip roomas talle järele, tardunud landsknehtid jäid selja taha.

Vilet hetkekski tuimaks muutunud huulilt tõstmata läks Hans pikkamisi edasi. Rottide vall veeres ta kannul, igast kõrvaltänavast voolasid neile vastu uued lained. Mõni rott hüppas välja otse majaaknast ja seest kostis seepeale summutatud naisekriiskamist. Ülejäänud linn vaikis: ei ühtegi karjet, ei ühtegi häält, isegi mitte tööriistade kõla - ainult värelev muusika ja tuhandehäälne sahin.

Weseri kaldal jäi Hans seisma. Siin olid roostes kettidega piiratud ligipääsud vee äärde, leivapargaste kaid, viljapoed, naha- ja raualaod. Loomade voog oli uskumatult mitmekordistunud, rotid katsid sammaldunud astmeid ja pudenesid sekundikski peatumata vette.

Weser on suur ja ohtlik jõgi. Ülemjooksul tormab ta vulinal mööda kive, Breemenist voogab mööda laia ja tähtsana. Hamelni külje all on vool sile, kuid kiire, jõgi üle kahesaja sammu lai ja põhja pole keskpaigas pika ridvagagi tunda. Üle Weseri ujumine on raske ülesanne, rotile aga lihtsalt lootusetu. Sellele vaatamata nad läksid, moodustades elusaid pööriseid; tagumised surusid esimestele peale ja kõik nad viskusid viimaselt astmelt vette. Vahus vilksatasid õhku püüdes õieli vurrulised ninad. Vesi haaras rotid kaasa ja kandis keereldes minema. Mõned heitis vool sadamast allpool kividele, kuid nad viskusid kangekaelselt uuesti voogudesse, et teisele kaldale ujuda.

Hans seisis otse pervel. Rotid voogasid tast kahelt poolt mööda, joostes käppade kõrinal otse mööda ta jalgu. Vool hõrenes pikkamisi, kallas tühjenes ning varsti kadus viimanegi terav koon vee alla.

Laul katkes. Hans tõmbas hinge ja vaatas ringi.

Ta nägi isa Zwingerit. Vaimulik seisis vööni vees, ta silmad olid valged, suu avatud ja hambad paljad. Külm vesi tõi ta mõistusele ja ta hakkas kogeledes lugema kurjade vaimude väljaajamise eksortsismi:

,,Tagane, kuri vaim, kes sa koosned valskusest ja seadusetusest, tagane, vale sünnitis..."

Hans pööras talle selja. Kahe sammu kaugusel selja taga seisis Wolf Bürger. Ilme ta karmil näol oli läbitungimatu.

,,Hans Rotipüüdja, oma kunstis oled sa suurmeister," sõnas ta. ,,Midagi sellist ma ei oodanud. Lähme, kohus peab saama lõpetatud."

Tänava lõpus hakkasid paistma kiirustavad landsknehtid.

Kui raekoja suur saal oli ennegi rahvast tulvil, siis nüüd valitses siin kujuteldamatu tunglemine. Valvurid suutsid suurivaevu saali keskpaiga tühjaks teha. Kohtunikke polnud veel ja Hans ootas jalalt jalale tammudes kaua. Wolf Bürger kõndis närviliselt edasi-tagasi, istus siis laua taha ja hakkas midagi kirjutama. Lõpuks ilmusid ka paater Baer ja kepi najale toetuv Ferenz Maier. Vangivalvur tõi kohale ahelates Peteri.

,,Kõik saab korda!" hõikas talle Hans.

Peter sööstis Hansu poole, kuid vaht sikutas ketist ja poiss kukkus.

Isa Zwinger tuli kõige viimasena. Tema huuled olid kokku pressitud, uus sutaan kahises käies kalgilt.

Kohtusekretär tõusis oma lauakese tagant ja teadustas laulval häälel:

,,Istung kuulutatakse avatuks. Härrased kohtunikud, kas katse tulemused rahuldavad teid?"

Kohtunike laua taga noogutati.

,,Sellisel juhul palun teil magistraadi ja linnakodanike nimel arutada seda asja seaduse ja südametunnistuse järgi ning langetada otsus."

,,Mis siin arutada?" urises bürgermeister. ,,Poiss on vaieldamatult nõid, kuid rotid viis ta ju minema. Las läheb nelja tuule poole."

Paater Baer istus mõtlikul ilmel, ristatud käed ümaral kõhul. Bürger lõpetas kirjutamise ja ulatas lehe bürgermeistrile. Maier luges selle läbi.

,,Võib ka nii," sõnas ta, võttis sule ja kirjutas alla.

Paater Baer, oodanud oma järjekorda, luges samuti dokumendi läbi.

,,See on ju julm!" hüüatas ta paberit eemale lükates.

,,See on vajalik," lausus Bürger vaikselt.

Ta kummardus lähemale ja hakkas midagi Baerile sosistama. Kanoonik krimpsutas kannataval ilmel nägu, raputas pead ja ei pidanud lõpuks enam vastu:

,,Olgu, saagu teie tahtmine, aga mina pesen oma käed sellest puhtaks."

Paberile ta alla ei kirjutanud, vaid andis selle tagasi. Sekretär pani pitsati alla ja kuulutas seejärel otsuse välja:

,,Meie, impeeriumi vabalinna Hamelni valitud kohus, arutanud seaduse ja südametunnistuse järgi kõrgeaulise Wilibald Zwingeri esitatud süüdistust rändmeister Hansu, hüüdnimega Rotipüüdja, vastu, leidsime selle olevat põhjendatud ja tõese. Tõestamist on leidnud laste hingede vääritutele ja ohtlikele tegudele ahvatlemine. Hans Rotipüüdjal lasub jätkuvalt tõsine kahtlus läbikäimises meie issanda ja inimsoo ühise vaenlasega. Samas on mainitud Hansu linnale osutatud teene suur ja kaheldamatu. Võttes arvesse kõike eeltoodut ning arvestades, et meie Püha Isa bullaga on pagenduse ähvardusel karmilt keelatud sääraseid jälkusi õpetada ja õppida, otsustab kohus: süüdistus malefiitsiumis eelpoolmainitud Hans Rotipüüdjalt maha võtta, ülejäänud üleastumiste eest mõista ta häbiposti ja ajada linnast välja." Sekretär tegi pausi, heitis kahvatule Hansule altkulmu pilgu ja jätkas siis: ,,Hulkuva kerjuse suhtes, kes end Peteriks kutsub, on kindlaks tehtud, et ta hinge saatanale on andnud ja seeläbi end metsikuks elajaloomaks võib muuta, kellena ta teedel tapatööd tegi. Nii on otsustatud, et tema kui kuri ja kahetsuseta malefiit tule läbi surema peab. Enne tuleb teda piinadele allutada, libahundi keha saab raudsete küünistega puruks kistud, nagu ta ise oma ohvritega tegi. Ülejäänuid, nende õrna iga ja täielikku kahetsust arvesse võttes, karistada piitsutamisega ja anda vanemate eestkostele."

Peter hakkas karjuma. Hans üritas temani jõuda, kuid ta löödi jalust maha ja lohistati magistraadist välja. Siin oli astmete kohal seina müüritud rõngas. Selle küljes rippusid ketid, mille külge aheldati maksuvõimetuid võlgnikke ja ka kõiki neid, keda magistraat oli häbiposti mõistnud. Timukas neetis raudsed rõngad kiiresti Hansu randmete ümber. Hans oli nüüd seina äärde justkui risti löödud. Tema kõrval rippus spetsiaalse konksu otsas piits. Igaühel oli voli süüdimõistetut hoopidega kostitada.

Magistraadist vooris rahvast. Paljud peatusid Hansu juures. Kõhn ja lüheldane naine hüppas Hansu nina alla ja haaras piitsa.

,,Saatan!" karjus ta. ,,Sinu pärast hakkab timukas minu Marthat piitsutama! Niimoodi!" Verev vorp joonistus Hansu põsele. ,,Vaat niimoodi!" lõi naine veel kord, sülitas Hansule näkku ja jooksis piitsa maha visates minema.

,,Õige!" hõigati rahva hulgast. ,,Andke talle laste eest!"

Laiaõlgne habetunud mees, kelles Hans Jakobi ja tillukese Mari isa ära tundis, astus ette.

,,Lüüa on tarvis," sõnas ta piitsa üles võttes.

Piits vilises. Hans ei püüdnudki löögi eest kõrvale hoida.

,,Lase käia!" õhutati tagantpoolt, kuid habemik riputas nuudi äkki oma kohale tagasi ja läks kiiresti minema.

Rohkem Hanssu ei pekstud.

Päev venis. Väljakul ehitasid kolm puuseppa piinamise tarvis lava. Kõrvale kaevati auku, et panna püsti post, mille ümber hiljem lõke süüdatakse.

,,Nad ei julge seda teha!" sosistas Hans. ,,Ma ei lase!"

Kellad lõid teist tundi. Majast kiriku kõrval väljus isa Zwinger. Püha isa jalutas koerakesega. Tilluke valge nähvits keerles jalus ja hüples kõrgele, üritades peremehe pihuni ulatuda. Zwinger tuli Hanssu vaatama, ta huulil mängles naeratus.

,,Hammusta!" käskis ta koera.

Kutsu vehkis arusaamatuses sabaga, siis aga niutsatas ja taganes. Zwinger mühatas, haaras piitsa ja võttis hoogu... Samal hetkel haakus pisike peni üles hüpates hammastega ta käsivarde. Püha isa virutas koera vandudes eemale, haaras käega haavast ja kadus majja.

Väljaku kohal hakkas hämarduma. Vahimehed sulgesid tänavaid. Helistati esimest ringkäiku. Hans seisis seina najale toetudes ja üritas keskenduda. Ta teadis nüüd, mida teha. Vilepill oli küll vangikongi jäänud ja käsigi ei saa näo juurde tõsta, aga kui tarvis, saab ta ka nii hakkama. Homme, kui Peter tornist välja tuuakse, lendab siia kokku pilvede kaupa valgeid liblikaid. Nad hakkavad ümber Peteri tiirlema ja katavad süütamata lõkke valge vaibana. Inimesed peavad taipama, et poiss pole milleski süüdi. Aga kui isegi nägemus neid mõistusele ei too, tuleb tegutseda julmalt. Hoidku jumal, et timukas Peterit ei puutuks. Samal hetkel sööstab torni tipust alla pistrik, madu küünte vahel. Häda sellele, kes võõrast surma ihkab. Häda linnale, kus last võib hukata. Ta toob Hamelni peale kõik maised nuhtlused: hundid, sipelgad, rotid... Hans võpatas ning oigas meeleheitest, ülekohtust ja jõuetusest. Kas pärast seda, mis ta täna korda saatis, keegi teda üldse enam kuulabki?

Pimedal väljakul liigutas vari ja kõlasid kindlad sammud. Hans tundis ära Wolf Bürgeri. Magister astus lähemale ja heitis astmetele Hansu kompsu ja kepi. Siis võttis ta haamri ja lõi ahelad maha esmalt Hansu ühelt, siis teiselt käelt. Teine hoop läks väheke viltu ja vasaku randme ümber jäi raudne käevõru.

,,Linnavara rikkumine..." muigas Bürger.

Hans hõõrus vaikides tuimaks muutunud käsi. Bürger tõstis koti ja ulatas selle talle.

,,Nüüd lähed sa linnast minema ega tule siia enne kümmet aastat tagasi. Ma kardan, et homme võid sa muidu mõne lollusega hakkama saada ja meil tuleb sind hukata, sinust on aga kasu, meister oled sa suurepärane ja see tähendab, et sa pead elama."

,,Arvad, et ma suudan minna ja jätta lapsed piinlema? Jätta nad saatuse hooleks?"

,,Saatuse hooleks?..." venitas Wolf sarkastiliselt. ,,Loll oled, Hans. Näed vaid isennast ja kuulad ka vaid ennast. Sa unustad, et meiegi oleme inimesed ja need siin on meie lapsed. Hamelni timukas tapab piitsalöögiga härja, aga võib ka õlalt lüües vaevu nahka puudutada. Kordan - need on meie lapsed. Nad on süüdi, neid on tarvis valusalt karistada, kuid kahju tekitamata. Korralik keretäis linnaväljakul pole aga veel kellelegi kahju teinud."

,,Ja tuleriit pole kah kellelegi kahju teinud?"

,,Ära pea mind lolliks, kui ise juhm oled," katkestas Bürger. ,,Mul on kõik läbi mõeldud. Seaduse järgi on sul õigus oma tsunft luua. Ma annan sulle õpipoisi. Sa lahkud linnast koos oma libahundiga. Ma isegi ei küsi, ma tean, et sa lahkud. Sa kuulsid, mis karistus Peterile mõisteti ja et teda päästa, jätad sa linnamüürid selja taha nii kiiresti, nagu oleksid su kannul kõik need hundid, kelleks su õpipoiss väidetavalt end moondada oskab."

Bürger suundus torni poole, Hans kõndis ta kannul. Magister avas oma võtmega ukse, astus sisse ja tuli mõne minuti pärast tagasi, tarides vastupunnivat kinniseotud Peterit. Hans harutas nöörid lahti ja poiss surus end vabisedes tema vastu.

,,Kähku," kiirustas Bürger.

Koperdades ja nähtamatutesse aukudesse komistades ronisid nad üle poollagunenud müüri ning veeresid nõlvast alla. Müüril seisva Wolf Bürgeri siluett kõrgus mustana nende kohal.

,,Näed ise," kostis ülalt, ,,mina käitusin sinuga kui aumees. Ma tean, et ka sina pead oma sõna ega hakka linnale kätte maksma."

Hans ja Peter ei lahkunud. Koidik leidis nad linnamüürist kiviviske kaugusel künkal. Puude vahele varjudes silmitses Hans Hamelni katuseid. Tema kadumist on kindlasti juba ammu märgatud, nüüdseks on nad arvatavasti avastanud, et ka Peter on põgenenud. Wolf Bürger teatab teeseldud raevust värisedes, et lukud ja ahelad on terved, kuid kurjategija kadunud. Ta nägu on murelik, kuid sisimas irvitab ta nii Zwingeri inimsööjaliku julmuse kui ka lihtsameelse Hansu üle.

Praegu aga... Hans tõmbus kössi, üritades mitte näha, mitte kuulda, mitte teada. Wolfil oli õigus, ta poleks tohtinud linna rahulikku ellu tungida, need on ju tõepoolest nende lapsed. Kui aga kord juba nii läks, siis tuleb viivitamatult lahkuda - mida kiiremini nad ta unustavad, seda parem nii talle endale kui lastelegi. Ja sellele vaatamata ei suutnud Hans lahkuda. Iga hoop tegi talle valu, ta tunnetas laste hirmu ja häbi ning tundis, kuidas kallihinnaline jõud iga linnaväljakul langeva piitsahoobiga temast välja voolab. Ta tappis, et neid lapsukesi päästa, pettis nende nimel, nüüd oli ta nad aga reetnud - ja sedagi nende endi nimel.

Õpetlik eksekutsioon lõppes, Hans aga lebas veel kaua silmili maas. Lõpuks ta tõusis ning koterdas kõikudes metsa.

Kurdi ja pimedana läks Hans, nägemata midagi enese ümber. Ta oli muutunud võõraks, tavaliseks möödujaks, kes läheb asja eest teist taga teadmata kuhu. Mõte, et ta on midagi olulist maha jätnud, sundis ta peatuma. Hans istus kivile, võttis kotist vilepilli, liigutas hääleltult näppudega üle avade, võttis siis hoogu ja virutas pilli põõsastesse.

Põõsad liikusid ja lagendikule astus Peter. Tema süles oli väike Mari.

,,Õpetaja," sõnas Peter. ,,Mari hõõrus jalad verele, ta ei suuda kaugemale minna."

,,Kuhu minna, milleks?" pomises Hans.

,,Teiega," selgitas Peter. ,,Nad otsustasid ka ära minna."

,,Kindlasti," kinnitas Mari.

Ikka veel midagi taipamata vaatas Hans Mari jala üle, rebis pajult oksa, mälus kibedavõitu lehed hoolikalt läbi ja pani rohelise puderja massi haigele kohale. Ravitsemise lõpetanud ja pea tõstnud, nägi ta enda ümber kõiki oma õpilasi: Annat, mõlemat Jakobit, Liispetti koos Hansukesega ja keigarlikku Ludwigit, nagu ka kõiki ülejäänuid, keda ta polnud veel jõudnud nimepidi meelde jätta, kuid armastas üle kõige maailmas.

Tähendab - mitte midagi polnud muutunud... Hans ohkas. Ei, muutunud oli palju. Lapsed olid hoolikast järelevalvest hoolimata tulnud tema juurde ainult pool tundi pärast karistamist. Niisama poleks nad sellega hakkama saanud, kindla peale olid mängus temalt õpitud oskused. Linn oli seda juba märganud, varsti saadetakse jälitajad välja. Seda Hans ei kartnud, ta tundis endas jälle jõudu ning teadis, et ükski koer ei võta lõhna üles, kui tema seda ei taha, laste jäljed aga katkevad kivisel pinnal, nii et kogenuimgi jäljekütt võib vanduda, et edasi pole keegi läinud ja et ilmselt on mägi ise avanenud ja lapsed alla neelanud. Neid ei leia keegi. Tõsi küll, sellise hordi söötmine pole kerge, kuid ta tuleks toime sellegagi. Kõik võiks olla lihtne ja selge, kui poleks ühte vastuväidet...

Hans silmitses Marit. Tüdruku ümar näolapp sarnanes hämmastavalt ja veidi naljakaltki Hanssu väljakul nuhelnud sepa habetunud näoga. ,,Need on meie lapsed," kõlas kõrvus Wolf Bürgeri hääl. ,,Ka sina pead oma sõna ega hakka linnale kätte maksma." Nii see on. Ta ei saa lapsi ära viia, kuid ei saa neid enda juurest ka minema ajada. Bürgeril on õigus, kuid õigus on ka temal, Hansul. Selle vaidluse peavad lahendama lapsed, igaüks eraldi ja iseenda eest, ja mitte praegu, kui solvang seguneb valuga, vaid kainelt arutledes, kõiki poolt- ja vastu- argumente kaaludes. Ülesanne, mis pole jõukohane targa ja ettenägeliku Wolf Bürgerigi jaoks, lastest rääkimata. Ja ikkagi - otsustada tuleb.

Väsinud lapsed seisid ringis ümber õpetaja ja ootasid kannatlikult, millal tund algab.

,,Täna peame koos mõtlema, kas headus võib olla julm," sõnas Hans, vaadates sinna, kus metsa taga peitusid orvuksjäänud Hamelni tornid.

Tõlkinud Veiko Belials

Jutt: Ajukaabe (J. J. Metsavana)

,,Mida!?" röögatas Bio. ,,Ah teie, kärnased hoorapojad, keeldute tööst. Sitased pasabaidid, teate ka, et see on te armetu eksisteerimise ainus õigustus?"

Beeta, Teeta ja Üpsilon lõid virtuaalses klaasist seintes ja odava renderdusega kontoris pilgud küll kinganinadele, aga nende ajulainetest peegeldus vastu trots ja Vassili A tundlikud programmid registreerisid seda.

,,Te veel maksate," viibutas ta ähvardavalt rusikat ja paiskas välja mitu megabaiti roppusi. Kuna seegi aga ei aidanud, otsustas ta Üpsiloni tuua hoiatavaks eeskujuks. Tema digitaalne kuju kadus sähvatuse saatel ning ülejäänud koopiaid läbis võpatus. Selge see, kuhu Üpsilon kadus. Eks ikka Originaali ehk Orika loodud digitaalsete põrgute väävlikatlaisse ja pigijärvedesse.

Olles kõigi teiste digide biooriginaal, teadis see värdjas väga täpselt, mis teda - ja nii ka ta koopiaid - kõige rohkem hirmutas ning vastikusega täitis.

Kuskil nende lähedases virtuaalkihis elas Üpsilon üle oma kõige jälgimaid ja salajasemaid hirme -ta kallati üle mustade ligaste ämblike hordidega, lasi üle tema alasti keha roomata jälkidel ussidel ning lõpuks ilmus välja hiiglasuur pooleldi mädanenud nahaga koer, kes halvatud digikoopia genitaalid suure isuga ja aegamööda nahka pistis. Loomulikult polnud ühelgi digikoopial oma keha, keha omas vaid Orikal. Nemad olid lihtsalt oma peremehe peegeldused kuskil kübernärvivõrgustikes. Ent kõik maailmad, aistingud, valud ja muljed olid renderdatud halastamatu täpsusega. Kordi ja kordi realistlikumalt, kui see närune virtuaalkontor, kus nad päevast päeva töötama pidid.

Kõige vanem digikoopiatest, Beeta, kontrollis kella. Selle järgi oli Üpsilon praeguseks jõudnud minipõrgu teisele ringile. Seal olid putukakartused ja muud vägivaldsed kompleksid kõrvale heidetud ning võetud ette vaimsed piinad: lapsepõlv, kool, õnnetu armastus ja muud seesugused. Jah, oma koopiate vastu oli originaal halastamatu, ei pidanud neid millekski ega löönud risti ette ühegi meetodi ees, kui valus see ka poleks.

Just nagu Beeta oli arvanud, ilmus kolm minutit hiljem veidi värelev Üpsiloni digikuju nende ette tagasi, olles nagu tavaliselt ikka teise ringi lõpus alla vandunud ning armu palunud. Beeta see-eest oli suutnud isegi kolmandat ja neljandat vastu pidada. Alles viies oli liig mis liig.

,,Kas hakkad tööle?" müristas Orikas oma õnnetule piinatud koopiale. ,,Hakkan, hakkan," soigus see haledal häälel.

,,Väga hea, ma login poole tunni pärast uuesti sisse. Kui te pole selleks ajaks koodi kirjutamas, saate täie auruga uue sauna, ja siis juba kõik kolm! On selge?!"

Vastust ootamata tõmbus tema kujutis plaksuga kokku ning hajus.

Kõik kolm digikoopiat suundusid noruspäi oma isiklikku töökambrikesse. See oli lubatud igaühel kujundada vastavalt isiklikule maitsele. Kõik kolm koopiat olid seda vähest armuandi hoolikalt ära kasutanud. Nii armastas näiteks Teeta teha tööd vanematekodu tagahoovi kujutavas virtuaalis, kus ta istus väikeses aiamajakeses. Üpsilon eelistas väikelinna kohvikut ning Beeta ise järvekallast, kus ta nooruses oli sageli kalal käinud. Või noh, kus nende originaal oli armastanud käia.

Kui Beeta esmakordselt virtuaalmaailmas enda silmad avas, arvas ta end esmapilgul olevat põrgu sattunud. Renditud virtuaalruum oli olnud odav ja sealt puudusid enamus mugavusi, aistingud olid keeratud kõik madalale resolutsioonile ja lisaks pidi Beeta üle elama erakordselt raske digitaliseerimisjärgse stressi. Ajust kõrgresolutsioon-tomograafil koopia tegemine pole mingi täppisteadus. Inimese mõistus on enamikel juhtudel midagi enamat kui tohutus koguses neuroneid ja nendevahelisi seoseid. Inimese mõistusest moodustab suure osa ka ajukeemia, seoste tugevused ja veel üht koma teist keerukat.

Tavaliselt tuleb sellisel juhul digitaliseeritud isikud hoolega aidata, ümbritseda ta tuttavatest keskkondadest ning isikutest (või siis nende avataridest) ja aegamööda spetsiaalsete kalliste tarkvarade abil ajukeemiline tasakaal paika kruttida. Beetale muidugi selliseid võimalusi ei antud. Tema sattus nelja tühja valge seina vahele ning ka ta bioloogilisel originaalil polnud aega oma ajukaapega tegeleda. Nii kõikus Beeta alguses meelesegaduse nugateraval piiril, jooksis ulgudes mööda ruumi, naeris hüsteeriliselt, pomises midagi segast või nuttis ja ahastas. Kusjuures mis puutub nutmisse, siis oli virtuaalruum sedavõrd odav, et isegi lihtsat pisarate emuleerimise teeki polnud sinna lisatud, mis pani B-d sellest kogemusest veelgi enam kohkuma ja ta langes mingisse mitu nädalat kestnud psühhoosi, milles viibitud ajast ta lõpuks õnneks väga palju ei mäletanud.

Hiljem paljastas originaal ühes oma vihahoos, et tegelikult oli ta korduvalt kaalunud Beeta kustutamist, aga digitaliseerimisele kulunud raha polnud just väike ja nii ta otsustas anda oma hullumeelsele ajukoopiale veel mõned nädalad lisaaega ja vaadata, kas ta rabeleb oma ebamäärasest seisundist ise välja.

Ja Beeta rabeles, mingi ime läbi loksus tema simuleeritud närvivõrgus mäslev kaos lõpuks paika. Ei pea vist mainima, kui õnnelik Orikas selle üle oli. Aega viitmata sisustas ta Beeta virtuaalse vangla kuskilt vabatarkvara serverist tõmmatud robustse mööbli ja töövahenditega ja pani enda koopia tööle.

Tema esimene tööpäev oli ühtlasi ka esimene kord, mil Beeta ehk Ajukaabe, nagu Orikas teda halvustavalt kutsus, kohtus silmast silma virtuaalis iseendaga, oma originaali ja peremehega. Juba esimesest silmapilgust hakkas ta originaali südamest vihkama. Beeta arvates polnud tal mitte midagi ühist selle ara ja samas ülbe ning julma olevusega.

,,Kes kurat sina oled?" prahvatas Beeta vihaselt, kuigi ta alateadvus juba aimas hirmsat tõde. Mingite ähmaste mälestuste alustel tundus talle vastu irvitav nägu kahtlust äratavalt tuttav.

,,Mina? Ma olen su originaal. Bioloogiline originaal," sõnas ta viimaseid sõnu eriti rõhutades. ,,Sina oled üks osake minust, kindla ülesandega loodud osa. Võid mõelda endast kui pisut taibukamast lisajäsemest".

,,Mis jäse, mis töö?"

,,Sa oled minu, bioloogilise inimese koopia. Serveris asuv ja minust vähem funktsionaalne digitaalne ajukaabe," seletas Vassili-A, kes hakkas ilmselgelt kannatust kaotama. ,,Sinu ülesandeks on aidata mul tööd teha, lahendada tööülesandeid, programmeerida projekte õigeks tähtajaks".

,,Ma mäletan väga hästi, kes ma olen, ma pole mingi koopia, " raius okeeritud Beeta vastu, soovimata õudset tõde endiselt aktsepteerida.

,,Need on virtuaalsed mälestused, pärit minu bioloogilisest ajust. Skaneeritud sisse spetsiaalse kõrgresolutsiooni-tomograafiga. Sa oled lihtsalt üks simuleeritud ajuvõrk ühes odavas üüriserveris. Suur hulk bitte ja neid liigutav tarkvara.".

Beeta oleks heameelega kõik enda originaalilt saadud mälestused kustutanud, tükk-tükilt enda teadvusest maha koorinud justkui jälgi mädaneva koore, kuni paljastuks vaid puhas intellekt. Sest need jälgid ja võõrad mälestused andsid Beeta üle võimu, need olid läbi põimunud ta alateadvusega ja sobisid suurepäraselt igasugusteks hirmu- ja õudusnägemuste tekitamiseks. Ilma mälestuste koormava paineta oleks B suutnud ehk oma piinaja ja orjastaja nägemustele vastu seista, kuid hetkel murdsid nad ta ja allutasid uuesti ja uuesti oma peremehe tahtele. Õnnetuseks puudus tal piisavad teadmised sellest, kuidas mälestusi täpselt eemaldada.

Beeta oli sellest hoolimata isegi proovinud mälu kustutada, esialgu ainult veidi-veidi, aga see mõjus kohutavalt ja ta ei teadnudki lõpus, mida ta kustutanud oli. See ehmatas ta tõsiselt ära ning pärast ei julgenud ta rohkem proovida, sest mingi enesealalhoiuinstinkt on olemas isegi kloonil.

"Miks Sa mind puhtaks intellektiks ei jätnud!? Miks, miks!?" prahvatas ta lõpuks välja ammu mõtteis keerlenud küsimuse.

Orkas kehitas õlgu. "Sest mälu ei saa niimoodi valikuliselt kustutada. Kustutada saab kas kõike või mitte midagi. Pealegi oli sul vaja piisavalt palju olemasolevat mälu, et suudaks minu kaua õpitud ametit piisavalt pädevalt teha."

Peale seda, kui B oli juba kuskil tubli kuu aega töötanud (pigem küll orjanud), leidis bio, et on aeg kasumit suurendada. Ehk siis muretseda serverites ruumi juurde ning tekitada veel üks koopia. Sellest tekkis Teeta. Ja natuke hiljem tuli Üpsilon.

B võttis ohates oma isikliku töökambri murul istet, vaatas virvendava vee animatsiooni, kuulas tuule kohinat puuokstes ning asus faili kallale, millega ta pidi täna tegelema ning hakkas näiliselt muutma selle sisu. Tegelikult keskendus B aga hoopis kalakesele, kes järves lustlikult lupsu lõi. See väike digiolevus oli tema kuudepikkuse töö kõrghetk. Tõeline kodeerimise meistriteos. Kood, mis seda mööda järve ringiujuva olevuse moodustas, oli algselt olnud üsnagi mahukas ning kohmakas. Vassili B oli kalakese kohe ümber kirjutanud kolm korda efektiivsemalt ja säästlikumalt. Vabanenud ruumi täitis ta aga mitmesuguste töövahendite ja skriptidega.

Lisaks andis see kalake ligipääsu otse virtuaalruumi tuumani, kus ta aegamööda ja käepäraste vahenditega süsteemi vundamenti urgitses.

Ühe sellise põhisüsteemis häkkimise käigus oli ta sattunud ootamatult peale tõelisele kullasoonele, kodeerimisveale suhtlusdeemonis. Otse loomulikult ei jätnud Beeta seda kasutamata ning nii avanes võimalus kaasvangidega suhtlemiseks.

Kiirelt jagas Beeta infot ka neile küberloomade haavatavusest ning aegamööda hankisid nemadki oma virtuaalruumi mõne eluka. Teetal oli selleks puuõõnes elav oravake. Üpsilon aga oli seest tühjaks teinud kohviku ettekandja. Beeta kirus mõnes mõttes oma halba õnne - oleks ta valinud mingi rahvarohkema koha, oleks ta saanud märksa rohkem ruumi oma loodud põgenemistarkvara tarbeks. Nüüd pidi ta leppima aga näruse kalakesega, kellele eraldatud mäluruumi ta ei riskinud avastamise hirmus ületada. Valvedeemonid kontrollisid sedalaadi asju ning laulsid igasugustest anomaaliatest kiirelt originaalile ette.

Beeta piilus moepärast tööfaili, kuid avastas, et see tekitab temas tülgastust. Selle asemel võttis ta salamahti ühendust oma kaaslase Teetaga. Millegipärast leidis ta kõige paremini klappivat just keskmise klooniga. Üpsilon oli millegipärast arenenud liiga tahtejõuetuks ja vahel nad Teetaga isegi kartsid, et mõnel piinamissessioonil võib see kõige viimasena ellu kutsutud kloon murduda ja nende salajased plaanid ja häkid avalikustada.

,,Hei, töötad, jah? Mis ülesanne sulle seekord sokutati?"

,,Sittagi, mingi kuradi serbo-horvaadi veebitegu, ei viitsi praegu kohe asjaga tegeleda. Eriti peale sellist sauna, mis just oli. Aga sina?"

,,Mingine sateliiditarkvara jupp, allhanke allhange. Viskan küllap pärast mingi käki valmis ja vsjoo."

,,Ja Üpsilon?"

,,See loll vihub muidugi tööd teha nii, et nahk märg. Tahab vist biokäki lemmariks tõusta või tont teab mida. Vastik pugeja. Ma tõsiselt kardan seda aega, mil ta mingi väikese hüve eest meid mõlemat koos kogu täiega talle maha müüb."

,,On muide mingeid uusi uudiseid?"

,,Hmm, jah ma olen lugenud tiba siin kasutusjuhendeid. Orikas oleks meil kellasid pidi pihus, kui saaksime tema ühendusliinile ligi. Mul on isegi mõned programmid selleks puhuks valmis meisterdatud. Teadmiste ja ressursside osas valitseb ainult puudus."

,,Ka tilkhaaval kukkuv vesi suudab kivisse augu uuristada," üritas Teeta sõpra lohutada, ,,Ehk pääseme alles järgmise saja maa-aasta jooksul? Või äkki tuhande..."

,,Oh, midagi kipub endiselt puudu jääma. Kaks kuud pusimist virtuaali visuaalikihis ja kogu tulemus, mis õnnestus saavutada on see, et suudan nüüd vihma esile kutsuda ja näiteks vihmapiisku disainida. Kõva edasiareng küll, või mis?"

,,Oot, sa saad vihma teha? Tõsiselt? Ja piiskade tekstuuridega mängida?"

,,Nojah mis sellega..."

,,Ja nt skripte ka piiskadega siduda?"

,,Põhimõtteliselt küll..." Hetkeks võttis sidekanalil maad vaikus.

,,Pagan, kuidas ma seda varem ei taibanud!" katkestas selle esimesena Beeta. ,,Kui siduda renderdatud vihmapiisku skriptidega, saabki serverite ressurssi vajalikul määral endale napsata."

,,Eks seepärast ongi hea, et vahel vaatab probleemile otsa kaks mõistust. Nii näeb asju ka teisest vaatenurgast."

,,Kuule, aga testime ära," läks Beeta põlema. ,,Anna enda tehtud kood siia. See, millega saab kaaperdada Alfa olekuvektori."

,,Vara ei ole? Kui nõks ei tööta, lendab kogu meie vaev vastu taevast. Äkki testime enne seda sinu vihma..."

,,Mida seal testida!" ärritus Beeta. ,,Testimine tähendab, et koorman serveri üle, valvebotid saavad teada ja admunnid lendavad peale. Meil on üks võimalus vihma kasutamiseks ja mitte rohkem. Aitab, ei minutitki enam selles virtuaalses vanglas lojusest originaali juhtimise all!"

,,Ja kui sa vahele jääd..." kahtles Teeta endiselt.

,,Siis võtan kõik omaks. Ütlen, et puhtalt mu oma algatus. Teie peate muidugi kohe enda panipaigad koodist tühjaks tegema"

,,See on tühiasi, küll me uue põrandaprao leiame. Sorteerimata liigmaterjali ja tühimikke on süsteemis enam kui küll. Mulle teeb pigem muret, et Orikas võib su vihahoos maha kustutada."

,,Seda on ta varemgi ähvardanud, tegemist on tühipalja bluffimisega."

,,Ei tea. Niipalju, kui ma iseennast tunnen, paistab selline teguviis täiesti võimalik olevat." Teeta vakatas. ,,Oled sa mõelnud, miks meie oleme Teeta ja Üpsilon, mitte midagi tähestiku algusest?"

,,Olen, aga see ei puutu asjasse. Või vastupidi, seda enam tasub praegu proovida. Mitte oodata, kuni Originaal enda mänguasjadest tüdineb ja otsustab mõned uued tähed kasutusele võtta."

Nad vaidlesid veel mõnda aega, kuid Beeta keeldus kangekaelselt kõiki Teeta palveid ja argumente kuulda võtmast.

,,Olgu," nõustus Teeta viimaks. ,,Näe, siin kood ongi." Failid nirisesid üle peene ühenduskanali ühtlase infovoona Beetale sõrmest sisse.

,,Kohtume teisel pool!" hüüdis B oma vennale hüvastijätuks ning katkestas side. Ta silmitses veel viimast korda talle pikalt koduks olnud virtuaalruumi. Selle tüünet järvepinda, tagapool sahisevat metsa ja järves rõõmsalt lupsu löövat kuldkalakest ning jättis selle kõigega viimast korda hüvasti. Seejärel noogutas ta kõigele sellele hüvastijätvalt, ohkas südamest ning võttis ette oma häkkimisvarustuse.

Beeta muutis oma ruumi seadetes tausta, puude lehed kolletusid, langesid maha ning taevast hakkas sadama lund - algul hõredamat, siis aina tihedamalt ja tihedamalt. Vees sihitult liikuv kalake tardus ning järvesilm kattus aeglaselt jää ning taevast langeva lumega.

Tegelikult polnud see lumi aga tavaline silmapete. Iga jääkristall kujutas endast tibatillukest paarirealist programmi, mis ahnelt kogu serverifarmi jõudlust imes.

Kogu pilvesüsteemi koormus kasvas ja kasvas, kuni jõudis lõpuks Vassili A poolt kinnimakstud mahupiiranguni ning valvedeemonid lõid alarmi. Ei kulunud pikalt, kui sealsamas lumisel maastikul materialiseerus A täies hiilguses, ise vihast pahisev.

,,Mida põrgut see tähendab!" pistis originaal lõugama ,,Mis kuradi saboteerimisega sa õige tegeled?"

Beeta ei vastanud, seda hetke ta oligi oodanud. Digiolevus võttis enda ründetarkvaralt viimsedki piirangud ning virtuaalruumis läks sadu üle tõeliseks tormiks. Maailm nende ümber aga muutus üha aeglasemaks vastavalt sellele, mida rohkem lund langes. Lõpuks oli helveste langemine vaid vaevumärgatav ning originaal tardus poolelt sõnalt. Suu ammuli ning silmad pungis.

Ta olid suutnud originaali poolt renditud mustad serverid viimseni ülekoormata ning Bio-originaali avatari renderdamiseks ei jätkunud enam ressurssi. Beeta märkas, et ta ise suutis küllaltki sujuvalt liikuda. Nojah, kui temasuguse digikoopia emotsionaalne mitmekesisus piirdus ainult nende tajudega, mille kaudu Orikas neid piinata ja piitsutada sai, siis originaali enda avatar sisaldas väga laia ulatust võimalikest emotsioonidest, mis tegi ta paganama nõudlikuks.

Viimast jõudu - õigemini, väheseid viimaseid endale varakult reserveeritud pilveressursse - kokku võttes vedas Beeta end edasi, otse järvejääle.

Seal käivitas koopia oma viimase tarkvaratüki - sellesama, mille Teeta oli loonud. Lumi kadus, Originaali suust pääsesid valju röhatusena välja kõik vahemällu salvestatud roppused ning järvejää prahvatas Beeta jalge all tuhandeteks tükkideks. Ta vajus läbi vee järvepõhjas ootava ning lehmasuuruseks paisunud kalakese suunas. Veeloom ampsas digikoopia endale suhu ning neelatas.

Digikoopia kihutas aga edasi virtuaalmaailma tuuma suunas. Ta lõikas ootamatult järsu käsuga ära Originaali ühenduse aju ning virtuaalmaailma vahel ning ühendas selle maona vonkleva virtuaalse liini enda teadvusesse. Kuskilt justkui läbi vati kostis õrn piiksatus ja süsteem väljastas ta silme ette rasvase teate:

Viga #VassiliA# failisoklis ülekirjutamine!

Tarkvara, aju ning raud sünkroniseerisid uut ning võõrast infot.

#VassiliB# fail ümber nimetatud failiks #VassiliA#

Ja hetk hiljem avas Beeta silmad räpases ja hämaras äärelinna üürikorteris.

Programmeerijast narkomaani Vassili ehk originaali kehas, mis kuulus nüüd ainult temale.

Ta vahtis hetke juhmistunult läbi rasvaste prillide enda ümber asuvat räpast ja segamini korterit. Üritas seejärel end püsti ajada, kuid jalad ei allunud miskipärast ta kontrollile. Beeta võttis appi käed, tõukas end nende abil tooli seljatoe varal üles ning kukkus järgmine hetk valusalt põrandale. Ootamatust langusest juhmistunult proovis ta veel mõned korrad end püsti upitada, kuid ta jalad ei kavatsenudki ta soovile alluda - taga hullemaks, ta isegi ei tundnud neid.

Aegamööda hakkas Beeta ajju jõudma ebameeldiv tõde, et tema loonud Originaal oli tegelikult olnud invaliid. Küllap oli see info isegi tal kuskil mälus olemas olnud, aga virtuaalis sai ta ju vabalt liikuda. Ju siis oli mõistus kõrvaldanud ta mälust selle vastuolulise ja ebavajaliku infokillu. Või oli ta invaliidistunud pärast endast digikoopia tegemist? Pagan seda teab. Ja kelleltki polnud enam ka küsida.

Beeta pööras end käte jõul külili ja tundis, kuidas tal läks süda pahaks ja maomahlad kurku tõusid. Ta neelatas ägedalt ja ootas mõne minuti nägu krimpsutades liikumatult, kuni põletav tunne söögitorust kadus. Kui Bio end kogu aeg niimoodi tundis, siis pole ime, et meie elu selline põrgu oli käis tal peast läbi. Kõigele lisaks hakkas teda tasapisi vaevama ebameeldiv pitsitus alakõhus, mis Beeta peas olevate häguste mälestuste järgi andis märku vajadusest end jääkvedelikest tühjendada.

Ta kompas keelega hambaauke ja sülitas enda kõrvale vaibale, osalt suus valitseva hapukast maitsest vabanemiseks ja osalt ka vihast. Digielu tundus sellises vigases, lagunevas ja lekkivas kehas veedetud aja järel meeldivam kui kunagi varem. Seal pole mingit aeglast mädanemist ja teravalt haisvaid kehaeritisi.

,,Põrgu päralt, ma võin ju end alati tagasi virtuaali kanda!" sähvatas Beetal läbi pea. Piisab vaid sellest, kui tagasi konsooli taha ronida, kukkumise järel lahtitulnud juhe tagasi ühendada ning omandatud õigusi kasutada. Ta tiris kulunud polstriga odava plastiktooli lähemale, upitas end väikese pingutuse järel sinna istuma ja rabas konsooli küljest vonkleva kaabliotsa pihku.

Ta oli seda juba enda oimukohal asuvasse pistikusse ühendamas, kui teda tabas ootamatu ja ähmaselt tuttav aisting. Beeta tundis enda näol mõnusat jahedust ning ta nina kõditas magus meeldiv lõhn. Seda polnud ta kordagi tundnud terve oma senise digitaalse elu jooksul. Beeta kangestus ja pööras pea aistingu allika suunas. Selleks oli lahtine aken, millest puhus tuppa soe suvine tuul, kandes endaga kaasa maja ees olevast pargist õitsvate lillede lõhna.

Ning Beeta pani juhtme käest.

Jutt: Kooljad (Raivo Tammus)

See juhtus ühel suveööl, kui parimad sõbrad Kaur ja Raivo läksid peolt koju. Teekond Väike-Maarjast Avispeale oli pikk, seega otsustati ühiselt, et tuleks teelejäävast Triigi poest mõned õlled juurde võtta. Kuid pagana pihta, selleks ajaks oli pood juba suletud ning avamiseni veel tublisti aega. Egas midagi - tuli viin kotist välja kiskuda. Viinasolki ka kumbki aga ei tahtnud ning Raivol tuli mõte see Kolja juures veini vastu vahetada. Mõeldud-tehtud. Ühest teeveerest teise ukerdades jõudsidki nad lõpuks tuttava hoone juurde. Keset vana valget maja haigutas jäme pragu.

,,See on Kolka Fresh klapp - õhk käib paremini läbi," tegi Raivo nalja.

,,Fresh klapp mai ääss, midagi siin haiseb! Mis, see Kolja on kohalik veinimeister?" küsis Kaur.

,,Just nii, Kaurapoeg! Kolja müüb Kohtla-Järves salaviina ka, pidi parem olema kui Viru valge."

Poisid vaatasid, et toad on pimedad. Kolja ilmselt magas, nagu normaalsed inimesed keset ööd ikka. See aga januseid ei takistanud - tuli parm üles ajada. Noormehed kiikasid paokil olevast ukseavast sisse ning kui nad ukse pärani lükkasid, pidi vänge laibalehk neil läbi ninasõõrmete ajudesse puurima... Kolja koolnud kogu vedeles laual veinikanku kõrval. Hais oli sedavõrd hingemattev, et võttis pisarad lahti.

,,Laseme kähku varvast," sosistas Kaur ilmselge värinaga hääles.

Raivo pidas aga ta hoo kinni: ,,Kus sa lähed! Helistame politseisse ja võtame selle veinikanku kaasa... kurat, kahju jah Koljast, aga mina kuiva kõriga ei lahku."

,,Käi perse, segi oled peast?!" kutsus Kaur sõpra mõistusele.

,,Ega meie süüdi ole! Mul on janu ja mul on pohhui! Helista poliisi, ma võtan kärmelt veini," jagas Raivo kiirelt käske ning hakkas kikivarvul lauale lähemale hiilima.

Raivo ei teadnudki, miks ta hiilis, sest Kolka oli ju surnud, aga hiilida tundus kuidagi sünnis, nagu niiviisi häiriks vähem lahkunu rahu. Mida lähemale ta jõudis, seda rõvedamaks lehk läks, kuni okse kurku tõusis ja Raivo korraliku lindi maha pani keset köögipõrandat. Seejärel vajutas ta sõrmedega ninasõõrmed kinni ning sirutas veini järele. See oli oma viielidrane plastikust kanister, millelt vaid mõni sõõm pealt rüübatud. Saanud veini kätte, hakkas Raivo kiirelt liikuma, kui äkki kostis selges vene keeles:

"Traahat naada, ne brõõgat!"

Noormehed võpatasid hirmust pulksirgeks ja kui Raivo ümber pööras, vaatas talle otsa Kolja irevil lõust:

"Traahat naada, ne brõõgat!"

Küünarnukkidega laualetoetuv sinakas musta lõustaga peletis ja Raivo vaatasid viivuks tõtt ning siis pistis viimane plagama, kuid libe okse viis tal jalad alt ning noormees prantsatas põrandale. Hetke pärast rippus jalge küljes Kolja, kes hakkas pükse maha tirima. Raivo kukkus hirmust röökima ning hakkas instinktiivselt jalgadega taguma, kuni oli kuulda ja tunda, kuidas Kolja kolp hoopide all raksatas. Vabanenud peletise haardest, võttis Raivo Kauril turjast kinni ning tiris majast välja... Kaur oli seisnud kogu see aja nagu soolasammas, saamata õieti aru toimuvast.

"Kas sa politseisse ei jõudnud helistada?" päris Raivo Kaurilt.

"Ei võtnud vastu," hingeldas Kaur ja mehed jooksid täie pasaga poe poole tagasi.

Alles poe ees jäädi seisma.

"Täitsa persses... mida asja, mis kurat, tra, ta oli ju surnud?!" üritas Raivo Kaurilt kinnitust saada.

,,Minu arust oli ka," kinnitas Kaur ja pani väriseva käega suitsu ette.

"Helistan menti ja las need uurivad, mulle aitab sellest jamast," tiris Raivo telefoni välja. "Oota, mis siis, kui see Kolja nahk oli elus... lits tegi meile pulli või oli lihtsalt lakku täis...siis sa oled ju mõrvar."

Raivo taipas, et Kauril võis olla õigus.

"Kuradi p... aga äkki jäi ellu. Kurat, Kolja on ju kõva vanamees, siiani pole joomisse ää surnud," hellitas Raivo lootust.

"Persse, ma panen ühe klõmmi veini, hakkab rahulikum," keeras Kaur kankult korki maha. "Euu, selline lugu tahab kangemat, võta viina, nahhui... läheb värin üle," jagas Raivo Lauakat. Kaur oli nõus ja haaras Raivolt pudeli.

Sel ajal, kui sõbrad poe ees viina lahendasid ning plaani pidasid, uhas karjak Ataman jalgrattaga mööda ning lasi oma tuntud laia naeru.

"Ou, Raivo," pani Ataman pidurit ja keeras otsa ringi ning jätkas: "Sa kaugele sugulasele ei pakugi?!"

"Pakun ikka, tule istu maha. Kuhu sa põrutad?" üritas Raivo head nägu teha.

"Kuradi vissid, kuradi vissid... astusid mulle laudas varba peale, lähen võtan Kolkalt ühe veini ja siis need vissid alles saavad mu käest... hõhahahaha," lõgistas Ataman naerda.

Noormehed vaatasid aga üksteisele tummalt otsa ja ütlesid kui ühest suust: "Meil veini sitaks!" ulatas Raivo Atakamaadile kanistri.

"Oh, väga hea... kuule, ma panen ühe lonksu ja valan osa oma tühja õllepudelisse ümber."

Ja Ataman hakkas ahnelt veini kugistama. Pani lonksuga oma pool lidra kinni ning kiitis, tegi kiirelt ühe suitsu ja põrutas lauda poole tagasi veini õllepudelisse ümber valamata. Tüüp kihutas uskumatu hooga minema, kuid paarsada meetrit eemal, enne veski kurvi käis korralik kolks.

"Mis asja, Atakas pani vasta posti, vä?!" ei suutnud Raivo kuuldut uskuda.

,,See vein peab ikka korralik vikat olema," lisas Kaur.

"Kuradi mehukatti... Davai, lähme vaatama, kodu jääb nagunii tee peale... ja sitta sest Koljast. Ime, et ta siiani polnud end surnuks joonud," arvas Raivo.

Nii lidutigi kärmelt Atamani poole ning tüüp oligi end korralikult rattaga ümber posti keeranud, endal kere kaheksas nagu rattaraamgi.

,,Türa! Ataman on hullemateski olukordades olnud, ükskord jäi laudas terve telliskiviseina alla. Ja kunagi ammu sõitis autoga Tallinnas baari sisse - lõualuu löödi kahest kohast lõhki," lõgistas Raivo naerda.

Kuid seekord oli asi tõsine - Atamanil polnud enam pulssi. Kaitseliitlastena teadsid Raivo ja Kaur kohe, mida teha, ning alustasid elustamise ABC-ga. Paar minti pumbati järjepanu, aga pulssi mehed ikka ei adunud.

"Davai Kaur, pumpa edasi, ma helistan kiirabisse... küll ta ellu ärkab!" rabas Raivo telefoni järele.

Kiirabi lubas 5 mintsaga kohal olla.

,,Kui need 5 minutiga jõuavad, siis on küll maailmarekord!" ei olnud Raivol kiirabi võimekusse suuremat usku.

Üheskoos pumbati edasi, aga ei mingit pulssi... .

,,Kurat, enam ei jõua vajutada, tüüp on tuim nagu kala," ähkis Kaur.

"Vajate abi?" kõlas äkitselt kõhe hääl läbi pimeduse.

Noormehed ehmusid, kuna ei saanud aru, kust hääl tuleb. Järsku aga pigistas Atakamaadi karvane ja tugev maamehekäsi Kauri kõri.

"Kas teeme suust suhu hingamist ka, hõhahahah," kõkutas Ataman ja muljus Kauri unearterit.

"Käi perse!" hüüdis Raivo ja lõi jalaga Atamani pikali tagasi.

Enne kui noormehed end kosuda jõudsid, oli karjak neil mingil arusaamatul põhjusel jälle kallal. Kuigi Raivo on kõva jõusaalijõmm, murdis lojus ta ebainimliku jõuga rohule pikali ning üritas surnuks kägistada. Atamani haardetugevus on Triigis legendaarne - keegi teine pole suutnud kombaini suurimat võtit puruks keerata ja vene aja võtmed olid pealegi kõvemad, kui praeguse aja omad. Ataman pigistas nagu metsaline ning oli tunda, kuidas hapnik hakkab lõppema. Kaur tagus peletist jalaga selga, aga see ei tundnud valu, kägistas ainult edasi ja huilgas. Samal hetkel lendas platsi kiirabibuss, mis pidurdades upakil posti müksas, nii et see Atamani-rojule ajudesse kiilus - karjak oli kutu.

"Ai kurat, nüüd läks küll sitasti," võttis kiirabi autojuht Tarmo juhtunu kokku, kui oli laiba kiirelt üle vaadanud.

,,Tammus! Ja Esinurme poiss ka. Mis siin toimus?" päris Tarmo noormeeste käest, samal ajal üritades Atamanile elu sisse puhkuda.

"Sa päästsid just me elu... pumpasime teda kõigest väest ja siis äkki kargas kallale! Ta oli nagu zombi..." rääkis Raivo kähiseval häälel.

,,Ah, ära aja soga, sa oled juua täis. Kurat, oleks mul labor taskus, teeksin selle kohe kindlaks," ei varjanud Tarmo pahameelt. Ta jätkas: "Helistage politseisse, ma teen nii kaua pilti... siin ei anna kahjuks enam midagi päästa."

,,Teil tuleb veel kõvasti seletada," lisas meedik Kaire, kes oli Atamani põhjalikumalt üle vaadanud ning ilmselgelt surnuks tunnistanud.

"Ärge uskuge, ärge uskuge, aga see vend siin tahtis meid just surnuks kägistada ja Kolja raibe tahtis meid enne seda surnuks kepp... ai pelle..." ei saanud Raivo sõnasabast kinni.

"Oota, mis Kolja, veel üks laip kuskil?" uuris Tarmo umbusklikult.

"No käisime Kolja juures veini toomas... ja see paistis surnud olevat, kuid kargas kallale nagu Atamangi," kogeles Raivo edasi.

"Mis jabur jutt, politseisse helistasite?" uuris Tarmo.

"Jaa, aga ei võtnud vastu, praegu ka kutsub, aga keegi ei võta toru, kuradi Väike-Maarja mendid," üritas Kaur politseid kätte saada.

"Anna siia, mis asja, et ei võta," käratas Tarmo ja haaras telefoni.

"Ei vasta jah keegi, proovime pärast uuesti, lähme vaatame Kolja üle!" kiirustas Tarmo noormehi tagant ning sõideti Kolka maja ette.

"Mina ei tule... kurat, ma kardan, et see zombi veel liigutab," kogeles Kaur.

"Ah ära sa ka aja segast, parem oleks kui liigutaks, annaks veel midagi päästa," seletas Tarmo ja ajas poisse korteri poole.

"Kurat, siin on gaasimaski vaja," ütles ukse peal meedik ning liikus Kolkale lähemale. Katkise peaga koolnu lebas põrandal ning paistis, et enam ärplema ei hakka.

"Mida te selle parmu juures tegitegi?" päris Tarmo.

"Tahtsime veini juua enne kojuminekut ja kaasagi võt..." Raivo jäi viivuks vait ning lausus õhinaga: "Vot, see vein, kurat! Meie seda ei joonud, kuid Kolka ja Ataman küll ja need ju läksid peast segi... see vein ongi kõiges süüdi!"

"Hea, et ma'i joond seda," tundis Kaur silmnähtavat kergendust.

"Ah, hüppa kaevu oma jutuga. Teen paar pilti ja siis lähme Atamani juurde tagasi. Seal ootame politsei ära," pahandas Tarmo.

Tarmo tegi Koljast pildid ära ning seejärel asuti kiirabibussi poole, kuid pimeduses võis näha kaht kogu ümber bussi luusimas.

"Kas Kolja on kodus?" kähistas üks neist küsida. Poisid said aru, et midagi on nende meeste juures väga viltu. Ka Tarmo haistis halba - kibe raipehais oli kaugele tunda.

"Poisid, lähme sisse tagasi!" ruttas Tarmo esimesena tuppa ning kärmelt lukustati uks.

,,Need tüübid küll elavate kirjas pole!" ähmis Kaur.

"Need Kolka veinisõbrad on ka ennast ebardiks joonud... politsei tuleb kätte saada!" oli Raivo meelekindel.

,,Ja mis sa neile siis ütled? Et appi, zombid? Sind saadetakse perse," vastas Tarmo

,,Ma ütlen, et leiti laip või... kurat, ma ka ei tea, peaasi, et nad kohale tulevad, siis ise näevad," kogeles Raivo.

,,Vaata, kuniks politsei ei võta toru, helistan parem kohalikule jahiseltsi pealikule. Tulevad ja klaarivad selle olukorra ära... Persse, telefon jäi autosse," oli Tarmo püha viha täis.

"Sa numbrit peast ei mäleta?" päris Raivo.

"No kurat, ei mäleta. Helista oma isale! See ka ju jahimees," närveldas Tarmo.

"Vaadake, lammutavad auto laiali," osutas Kaur aknast välja.

"Lammutavad jaa... pekki, mul sai aku tühjaks. Kuradi nuti-, puti-, tutitelefon. Kaur, anna oma telefon, hellan koju lauakale!" päris Raivo.

"Mul pole kõneaega," kõlas Kauri tüüpiline vastus.

"Kaire, sul on telefoni?" küsis Tarmo.

"Bussi jäi," kõlas Kaire napisõnaline valus tunnistus.

"No siis on ju putsis! Millega me neile vastu pead anname?" Raivo hakkas otsima mingitki kaika moodi asja.

"Üks peletis tuli juurde," tegi Kaur akna peal patrulli.

"Siit on vist oma veerand küla käinud veini ammutamas..." mõtles Tarmo valju häälega.

"Kaks tükki tulid veel juurde!" patrullis Kaur edasi.

,,Äkki tõesti jõid ennast veinist surnuks," tunnistas ka Tarmo veiniteooriat ja lisas: ,,Aga meie seda järgi proovima ei hakka. Hea, kui siit terve nahaga pääseme!"

"Viskame Kolka laiba aknast välja ja las Tarmo hiilib samal ajal bussi, enne kui peletised selle päris katki kisuvad. See Kolja ehk tõmbab nende tähelepanu," käis Raivo päästeplaani välja.

Uksel kostis järsku tume mütakas ja vali kisa: "Murrame ukse maha ja keerame teile taha!" Toasolijatel jättis süda lööke vahele.

Zombide elajalik koor aga jätkas röhitseval häälel: ,,Murrame ukse maha ja keerame teile taha!" Samal ajal pressiti isuga uksepiitade kallal.

"Davai, Tammus, viskame Kolka siit aknast välja. Ma hiilin köögiaknast alla ning üritan telefonini jõuda," oli Tarmo kärmelt plaaniga päri.

Aega polnud raisata ning Kolka lendas õue. Uudishimulikud kooljad asusid laipa uurima ning jätsid bussi valveta. Tarmol õnnestus kabiini hiilida ja samal hetkel ilmusid maanteele läheneva auto tuled... masin jäi maja juures seisma. Tarmo nägi tahavaatepeeglist, et see oli tema tütar Kertu. Kooljad piirasid hetkega neiu auto ümber ja hakkasid uksi eest tirima. Tarmol läks närv mustaks, kui kuulis tütre kisa ning käivitas kiirabibussi. Sisse läks tagumine käik - ta otsustas kooljaid rammida. Kõlas hirmus luude ragin, kui Tarmo neist hullumeelse hooga üle sõitis ja kollide parve alla ajas. Tundus, et kooljad olid pudedamad kui elusinimesed, aga valu nad ei tundnud - neist ei tulnud ühtegi piuksu.

"Davai, lähme talle appi, võtame siit ahju eest paar pikemat puuhalgu," hüüdis Raivo võidurõõmsalt.

Samal ajal rammis Tarmo peletistest teist korda üle, purustades mitu kolpa rataste all ning paar jalaluud. Kui poisid õue jõudsid, sõitis Tarmo peletistest ka kolmandat korda üle - tumedat verd nirises peletiste pehkinud ja katki tallatud kehadest, võttes Tarmol korra rattagi ringi käima. Oli kosta kummalist korinat ning vere mulksumist, kuid siis saabus vaikus. Vaatepilt oli õõvastavam kui Väike-Maarja raipetehases - nagu oleks mädanenud korjuseid vedav auto Kiirabibussiga kokku põrganud.

"Hurraaa, meie abi polnud vajagi!" hüüdis Raivo.

"Kurat see neiu siia seisma jäi... kes too on üldse?" päris Kaur.

,,See on Tarmo tütar Kertu, tal ikka hullult vedas," vastas Raivo.

"Kertu, oled terve?" kallistas Tarmo teda tugevalt.

"Jaa, olen, aga..." näost kaame neiu oksendas auto kapoti täis.

,,Kes need olid?" päris Kertu vaiksel häälel nagu kardaks uut rünnakut.

"Raivo räägib, et kooljad või midagi sellist... elusad inimesed igatahes mitte," ütles Tarmo.

"Nagu zombid vä?" ei suutnud Kertu olukorda päris uskuda, kuid nähtu veenis neiut ja ta usaldas oma isa.

"Helistame jahiülem Tomile, see ajab püssimehed kokku. Kui ta toru ei võta, sõidame tema juurde," kiirustas Raivo seltskonda tegudele.

"Lähme kõik autodesse. Paistab, et nii on kõige ohutum," leidis Tarmo.

Kerttu ei julgenud rooli istuda, vaid andis auto Raivo käsutusse ning sättis end koos Kauriga tagaistmele. Neiul olid hirmuvärinad ning külmahood. Kaur oleks soovinud väga Kertu oma sooja embusse võtta, kuid ei julenud seda sammu astuda ning pakkus härrasmehelikult nahktagi.

Tarmo ja Kaire lidusid bussi. Igaks juhuks sõideti poe ette, kuna seal oli tänavavalgustus kõige eredam ning võis kooljaid juba varakult märgata. Tarmo sai Tomi telefoni teel kätte ning too lubas 10 mindiga kohal olla koos kolme jahimehe ja relvadega - kuigi ega ta täpselt aru saanud, mida Tarmo tahtis.

Olukord tundus igati kontrolli all olevat ning pärast autode kõrvutiparkimist poe ja bussipeatuse vahele hakati arutama toimunu üle.

"Kolka maja tuleb põlema panna," arvas Kaur.

"Kuule tõesti, siis häviks see veinilast ja kõik muud batsillused, mis seda jama põhjustavad," kiitis Raivo mõtte heaks.

"Kuidas see üldse võimalik on?" ei suutnud Kertu kogu sellest tohuvabohust aru saada. "Sellised asjad juhtuvad ju filmis," lisas Kaire.

"Ei tea, aga sellises uskumatus jamas me oleme... helistaks veel korra politseisse?" vaatas Raivo Tarmole otsa.

Tarmo haaraski toru ning oh üllatust, konstaabel Mätas võttiski vastu.

,,Siin Väike-Maarja kiirabipatrull, palume viivitamatut abi laipade tuvastamisel... ootame teid Triigi külas poe ees!" rääkis Tarmo lühidalt.

"Saadame kaks patrulli, jääge oma kohale!" lubas konstaabel.

"No perse, kus nad enne molutasid, kui neid vaja oli?!" oli Raivo politseis pettunud, kuid silmnähtavalt valdas teda kergendus.

"Politseiga tuleb kõva seletamine, aga lahkamistulemused kinnitavad, et need tegelased olid juba surnud, enne kui nad alla ajasin," oli Tarmo kindel veendumus.

,,No tunnistajaid on ka piisavalt!" vastas Raivo.

"Mai saa aru, kuidas võib vein seda teha... peab see alles bakter olema, mis niimoodi teeb," jätkas Tarmo.

"Mind huvitab, kui paljud külaparmudest seda joonud on," arutles Raivo.

"No igatahes Bonni vanamees, Jules ja Viku olid kindlalt nende hulgas, kelle alla ajasin, teistest ei saanud aru," lisas Tarmo.

,,Need olid õnneks kõik paadunud joodikud," ütles Raivo.

"Millal see kraam Koljal valmis sai?" küsis Kaur suurelt ringilt.

"Ei tea, küsime Tomi käest. Näe, tulebki sealt oma Fordiga," osutas Raivo mõisa allee poole. Äkki, põrutas Tom ei tea mispärast vastu puud ning hetk hiljem järgnes paras ports laske ja neli meest jooksid püssidega kiirabibussi suunas - need olid jahimehed.

"Tarmo, kurat, mis toimub? Mis kuradi peletised siin ringi jooksevad, mingi poolkõdunenud irvhammas lendas kapotile ja hakkas klaase peksma," nõudis Tom selgitusi ja jätkas: ,,Enne järele ei andnud, kui pea pooleks lasime!"

"Lendas vä? Mis nad juba lendavad ka vä?" küsis Tarmo.

"Hüppas noh. Näe, seo parem Aini käsi kinni, lõi vasta klaasi katki," osutas Tom oma verisele kaaslasele.

"Mingid kooljad on liikvel, me oleme mõned maha nottinud... ja tundub, et see vein on kurja juur," näitas Raivo veinikanistrit.

"Mis sel veinil siis viga? Kust te selle saite?" küsis Tom.

"Kolka juurest," vastas Raivo.

"Kolkal ei tohiks suurt sittagi enam olla," ütles teine jahimees.

,,Nii kui ta jook valmis ja paar pudelit said müüdud, olid mendid samal õhtul platsis. Vedasid oma paarsada liitrit minema, ma jäin ka pika ninaga," teadis rääkida jahimees Sass, kes napsuga sageli sinapeal.

"Oot, oot oot, millal see vein ära viidi?" küsis Raivo.

"Mis ta oli... paar päeva tagasi," mäletas Sass.

"Asi on vist persses," osutas Kaur Väike-Maarja poole, kust metsa vahelt sinakat kuma paistis.

Kõik peale jahimeeste said aru, et on aeg peitu pugeda.

"Lähme kärmelt sinna puukuuri taha varju, mul on tunne, et need mendid on ka veini maitsnud," hakkas Raivo juba liikuma lähedaloleva kuuri suunas.

Tom pidas aga hoo kinni: ,,Kuhugi ei lähe, ega need peletised sul autoga sõida ja pealegi meil on relvad!"

,,Kurat, ma lasin ühe jahiga kolm põtra selle sama ühetorulise jahipüssiga!" näitas Sass uhkusega oma relva.

"Mina ei riski, mul püssi pole! Paneme kõik siia kuuri taha peitu, kurat, saate siit ka lasta, kui vaja!" hüüdis Raivo jahimeestele ning putkas koos Kauri, Tarmo, Kertu ja Kairega puukuuri poole. Vaid jahimehed jäid kiirabibussi juurde politseid ootama.

"Tom, oled sa kindel, et me ei peaks ka varju minema?" küsis Sass, kel ilmselt oli hirm nahavahele pugenud.

"Hoiame kuulid rauas, mis siin varjuda!" soovitas Tom ning vaatas lähenevaid autosid.

Raivo, Kaur ja teised piilusid, kuidas esimene auto poe ees kinni pidas ning jahimehed sellele lähenesid.

,,Need jahimehed on lollid! Persse, ei maksa riskida!" sosistas Raivo.

,,Neil on vähemalt püssid," jätkas Kaur.

,,Pole vist hullu midagi, kõik on rahulik," sosistas Tarmo, jälgides toimuvat.

Äkki surus tagumine auto lapatsi põhja ja rammis kaks jahimeest üle katuse. Tom ning Sass tegid meeleheitliku hüppe kiirabibussi taha, kuulid üle pea vihisemas. Mendid kargasid allaaetutele kallale, rebides ühelt pea otsast. Teisel andis jalaliiges järele ja ta kukkus pikali. Too õnnetu jõudis siiski kaks toru tühjaks vajutada ning kollil pool pead kardetsiga otsast lasta. Saanud esimesest ehmatusest üle, paugutasid Tom ning Sass torud kuivaks. Kuulid rebisid koolnud konstaabel Mätasel lõua küljest ja õõnestasid ühe peletise kolba. Kooljatest oli jalul veel neli ning nood pagesid politseiauto taha varju.

Tom ja Sass tundsid end olukorra peremeestena, kuni Sass pika noolega kiirabibussi ukse külge naelutati... lahinguväljal valitses hetkeks vaikus, kuna keegi ei saanud aru, mis toimus. Läbi õhu vihises ka järgmine nool, nüüd oli näha taamal keset teed mehe siluett - see oli külahullu Urmase sale, kuid lihaseline kogu, kes Moskvichi amordist valmistatud vibuga fiibrist karjakeppe lennutas. Räägitakse, et too riist pidavat tugeva mehe käes nooli 300 m peale lennutama ning lähedalt tungima läbi peldiku ukse. Urmast hüütakse Tarzaniks tema välimuse ja jõu pärast. See pika patsiga sale ja päevitunud mees oli uskumatult tugev, aastaid vangis lihaseid timminud - iga mees auto amorti juba kõverasse ei tõmba. Vibukütt vinnastas ka järgmise noole ning mendid valmistusid Tomi poole oma Makarovite pidemeid tühjendama. Nool noole järel vihises läbi roiskunud õhu. Kiirabibussi suunas kärgatasid leekivad torud - kooljamendid asusid hurraaga Tomi suunas pealetungile. Vihises aga järgmine nool, mis liitis hoopis kaks poliisi ühte nagu siiami kaksikud... Konstaabel Mätas ei saanud aru, mis toimub, ja Tom tulistas ta ajud asfaldile laiali.

"Minge vittu, värdjad!" möirgas Raivo taamal keset teed ja vehkis võidurõõmsalt Urmase vibuga.

Tema kõrval vedeles liikumatult Tarzani koolnud kogu, kelle peast Kaur kirvest välja sikutas - noormeestel õnnestus peletisele lahingumöllus ligi hiilida ja kuurist leitud kirvega elajale pähe virutada. Kuid üks kooljament jõudis Tomile siiski peale lennata ning surus oma kollased hambad talle õlga. Tom oli küll kunagi kõva judokas, kuid peletise vastu ei tulnud välja ükski võte. Ligi 120-kilone koll hoidis Tomi surmavas haardes... kuni Tarmo peletisele kirve pähe parkis ning pealaest lõualuuni korraliku sihi sisse sõitis.

"Tarmo... Tarmo, aita mul haav kinni saada," hingeldas Tom, kes oli üleni verine ning peletise ajutükkidega kaetud.

"Ma seon ise, lase need kaks zombit põrgu tagasi," seletas Kaire, kes hakkas koos Kertuga Tomi veritsevat õlga siduma.

Kaks pollarit üritasid politseiautosse pugeda, kuid nool hoidis neid kindlalt koos ning kooljad ei mahtunud kuidagi rooli ära. Tarmo aga ulatas neile ,,abistava" kirve ja raius mendid neljaks tükiks. Igaks juhuks lõi veel pead otsast ja tampis kirvesilmaga sodiks.

"Minge põrgu, värdjad!" ühmas Tarmo ning viskas väsinult kirve maha ja läks Kairele appi. "Tassime need laibad Kolja majja ja paneme põlema, kõige täiega!" käratas Tarmo ning poisid hakkasid kooljate juppe kiirabibussi laduma.

Nõks enne koitu võis Triigis märgata tule punavat kuma ning kuut roidunud inimest selle ümber istumas. Kaire ja Tarmo lappisid veel Tomi haava. Nad hoidsid end tegevuses, et mitte lasta sel vapustusel sügavamale mõistusesse tungida. Kertu jõllitas omaette tühjusesse, kogu see öö oli tema jaoks liiast. Kaur oleks tahtnud neiut lohutada ja kaisutada, kuid ei leidnud õigeid sõnu. Neid polnudki vaja - piisas lõkke rahustavast tantsust ja teadmisest, et kõik need värdjad seal sees põlevad. Tuli puhastab.

Raivo tõusis püsti: "Läheb teeb nüüd selle õlle!"

"Läheb teeb," vastas Kaur, ,,Triigi pood on kohe avatud." Kaks sõpra astusid mööda maanteed poe poole, kotis kirves... igaks juhuks.

Table of Contents

Peatoimetaja maiveerg 2013 (J. J. Metsavana)

Küberpunk ja globaliseeriv kirjandus (Bruce Sterling)

Intervjuu: Bruce Sterling (J. J. Metsavana)

Muusikaarvustus: MLC - Hemofiilia (Jaagup Mahkra)

Roger Elwood ja tema ajakiri (Jüri Kallas)

Kaheksas HÕFF - mõned asjad pisut teisiti (Jüri Kallas)

HÕFF 2013 (J. J. Metsavana, Ene Kallas)

Maikuu pildimäng (Jaan Hansen )

Filmiarvustus: Oblivion (Ra Ragnar Novod)

Raamatuarvustus: Lumevaring (Tõnis Hallaste)

Maikuu kirjastuste uudised 2013

Maikuu ulmkonnakroonika 2013

Fallen dark (Sander Tulk)

Kommentaarid maikuu juttudele (Tõnis Hallaste)

Tõlkejutt: Rotipüüdja Hans (Svjatoslav Loginov)

Jutt: Ajukaabe (J. J. Metsavana)

Jutt: Kooljad (Raivo Tammus)