Peatoimetaja veerg 5/14 (J. J. Metsavana)

Kuna käesoleva kuu üheks kuumemaks ja intriigetekitavaks teemaks on jutuvõistluse tulemuste väljakuulutamine piilus reaktor üriil toimetamiste kardina taha ning koostas intervjuu kolme hindajaga. Lisaks paljastab Veiko Belials mõningaid uusi tahke seoses Strugatskite Hääbuva linnaga ja jutuvõistluse võitja Mann Loper räägib ulmetähe rubriigis enda lemmikraamatutest ja lugemishuvidest. Juttudest avaldame see kuu Arvi Nikkarevi lahkel loal ühe teksti peatselt ilmuvast Skarabeuse "Soome ulme 2" kogumikust, kolm originaalteksti ja Ove arvustab ning intervjueerib Rovin Voxi autorit Egert Rohtlat. Toimetusel on ka rõõm märkida, et Reaktoris debüüdi teinud mangakunstnik Sander on avanud Saaremaal kunstinäituse. Aga sellega põnev materjal ei piirdu, astuge aga ligi ja saage kirgastatud.

Muide, keskkonnaminister Keit Pentus-Rosimannus lubas Päevalehes juba 2025 aastaks suviti Pae karjääris toimuvaid rahvusvahelisi ulmekirjutamise festivale. Ehk kodumaise ulme parimad ajad on veel ees ja ulmeteadlikus kasvab üha ka poliitikute seas.

Kaanepildi autoriks on sel kuul allakirjutanu ise.

Rovin Vox: Teekond läbi bluusipõrgu (Ove Hillep)

Tema lugu saab alguse otse loomulikult sealt, kust paljudki teised võrratud asjad on alguse saanud. 2213. aasta 10. juuni keskpäeva paiku avanesid Somali maakonna vaimuhaigla uksed ning keset lõõskavat kuumust ilmus välja noor mees, kes ei sobitunud Baldoni lõunamaise kliimaga...

Raamat ,,Rovin Vox" jutustab samanimelisest noormehest, sõjaveteranist ja muusikust postapokalüptilises maailmas, kus mehe jaoks pole alles midagi muud peale muusika. Egert Rohtla joonistab välja aastakümneid tagasi sõjast laastatud maa ühelt poolt pisut masendava spinradiliku laadiga, mistõttu meenutab Baldon ehk ka ,,Terasunelmast" tuttavad Borgraaviat. Teisalt on loole lisatud parajal hulgal haiget märulit ning optimismi, nii et lugeja unustab kohati tegevust ümbritseva maailma üldse ära. Võib-olla see ei olegi halb, kuna lugu, mille autor meieni toob, on tegus ning kaasakiskuv.

Nagu mainitud, toimub tegevus aastal 2213, mil maailmast on üle käinud mitu laastavat sõda, kütus on üle mõistuse kallis ning miskipärast on läbi hävitustöö säilinud suuresti vaid klassikaline muusika. Viimast põhjendab autor muusikaõpikute ning noodilehtedega, mis sõdadest puutumata jäid. Ühiskonnakorralduses suuremaid muudatusi märgata ei ole - Rohtla küll püüab viidata arengule moes, kuid omamoodi haledaks ürituseks see jääbki. Maailmas, mis oli tehnoloogia arengu osas aastaid tagasi seisma jäänud, mõjusid anakronismina häälkäsklustega multimeediakeskused, mida kasutati nii info hankimiseks, meelelahutuseks kui ka omavaheliseks suhtlemiseks. Seadmel oli piisavalt oidu, et ära tunda ropendamine ning arendada isegi piiratud kujul vestlust. Ats Miller ütles oma baasis avaldatud arvustuses nii: ,,...kui sina kirjutad 23. sajandist, on tulemus umbes sama hale, kui mina kirjutaksin bluusist. Nii minule, sinule kui kogu lugemisvõimelisele inimkonnale on parem, kui me seda ei tee." Kas sellega nüüd täielikult nõustuda saab, on iga lugeja oma otsustada, kuid võrdlusmomendi tekkimiseks tuleb jääda ootama Atsi raamatut bluusist.

Kuivõrd maailm jääb raamatus tagaplaanile, tungivad tugevad ning hästi väljajoonistatud tegelaskujud selle võrra paremini esile. Enamik neist on just sellised, keda sa postapokalüptiliselt tsivilisatsioonilt ootaksid: joodikud, narkarid, moto- ning kepimehed. Aga nende head omadused ei piirdu vaid sellega. Rohtla suudab iga tegelase lugeja jaoks ellu äratada, andes talle just niipalju inimlikkust, et see usutav oleks, ning jättes ta siiski niivõrd reaalseks jätiseks, kui seda parasjagu vaja läheb. Peategelane on skisofreeniline joodik, kuid kitarrimängu koha pealt eriliselt andekas, tema bändikaaslasest sõber Rath psühhopaat ja kaasjoodik, vennad Rasmus ja Holger Horg on heasüdamlikud tsiklimeestest pillimeistrid ja narkomaanid. Ainukene vähegi ebausutavana mõjuv tegelane on ülimalt omakasupüüdmatu bändi mäneder Duane, kelle inimlikkus lööb korraks välja, kui Rovin ning Rath tema bändiruumi maha põletavad...

Sisust rääkides ei saa me kuidagi mööda muusikast, mille ümber kogu raamatu tegevus tiirleb. Hullumajast vabanedes asub Rovin kiirelt omaenda bändi kokku seadma. Sealjuures on talle abiks vennakesed Horgid, kes teda ka instrumentide hankimisel aitavad, ning tema tohutu, kohati uskumatu talent. Bändikaaslaste otsingutel keritakse nii pinget, kui pakutakse rahuldavat action`it. Sealjuures lööb kohati veelgi enam välja eelnevalt mainitud sarnasus Spinradi loominguga, kuigi seksi kõrval on vägivald antud teoses tublisti nuditum, piirdudes vaid paaril korral lõuga saamise ja andmisega. Lisaks muudele muredele kimbutavad Rovinit läbi jutustuse ka mõningad skisofreeniailmingud, mis algul tunduvad küll pisut ebausutavad, kuid samas ei ole mina erinevalt autorist hullumajas aega veetnud. Loo lõpu poole otsustab Rohtla suunda muuta ning teeb mõningad põiked minevikku, punudes sisse ka üleloomulikkust. Kas see on nüüd pöörang hea või halva poole, näitab ilmselt tulevik - autor lubab raamatule tervelt 17 järge kirjutada.

,,Rovin Vox" on kindla peale üks hämarulme esindajaid, kuid seda mitte halvas mõttes. Hoolimata mõnevõrra puudulikust maailmapildist, suudab autor tuua lugejateni kaasakiskuva loo, tutvustada pisut minevikku ning jätta see kõik pooleli kõige huvitavamal hetkel. Hämarulmelisust rõhutab veelgi täielikult mitte-ulmeline kaanepilt ning segane tagakaanetekst. Neist lähtudes ei oskaks kuidagi seda raamatut ulme alla liigitada. Ja kindlasti ei nõua selle raamatu lugemine suuremaid teadmisi muusikavallast - mina kui antud ala täielik võhik suutsin täiel rinnas seda raamatut nautida. Loomkatsed muusikutega on järgmised: laenan selle mõnele kitarristile.

Pärast pikka otsimist leidsin ka lause, ilmestamaks kogu raamatut läbivat veidravõitu huumorit:

,,Sa oled munn!" ütles Rath hellalt, ja silitas Duane'i pead.

Intervjuu: Egert Rohtla (Ove Hillep)

Mis ajendas sind kirjutama?

Selle raamatusarja puhul võis see olla muusika. Aga terve sari sündis üheainsast sõnast - ,,Rovin Vox." Mõtlen tihtipeale oma lõbuks igasuguseid nimesid välja ja mulle hakkas selle kõla meeldima. Hakkasin mõtlema et hmm, aga sellest võiks ju midagi huvitavat (vähemalt autorile enesele tundub huvitav) teha... teeks ühefantasy-laadse raamatusarja... vaatame-vaatame... muusika meeldib... why not mingisugune poolpostapokalüptikahõnguline horror-fantasy-pornography-drugs'n devil - tüüpi ,,eepos". Toppisin toona sigareti hambusse, võtsin ühe õlle ja lumepall hakkas peas veerema. Esimese raamatu ülesehitus oli samal õhtul olemas.

Palju sa ise ulmet loed?

Kui aus olla, siis viimasel ajal üsna minimaalselt. Nooremana sai pisut rohkem loetud. Albert Sánchez Piñol'i ,,Külm Nahk." oli viimane ulmevaldkonda kuuluv teos. Ma loen ulmet vähem, pigem kirjutan ise.

Mis andis Rovin Voxi jaoks enim inspiratsiooni?

Jimi Hendrix. Mul on viimasel ajal mingisugune teema selle Hendrixiga... Vahepeal ei kuulanud teda aastaid, aga nüüd on ta tagasi - parem, kui kunagi varem...

Kuidas sulle meeldib kirjutada? Kuulad sa kirjutamise ajal näitkes muusikat?

Näiteks meeldib kirjutada pastakaga paberile, mitte otse arvutisse. Mul on alati, terve eluaeg üks kiiks olnud: meeldib kirjutada räpastes, poolpimedates urgastes. Mõte lendab kõige paremini. Mida rohkem sassis ja kaootiline kõik on, seda suurema hurraaga ründan paberit. Näiteks vanad garaaid, osmikud keset metsa, pööningud jne... Liigne steriilsus vallandab mingisuguse loomingulise bloki. Eks igaühel ole see erinev, mulle lihtsalt ei meeldi kusagil korrapärases karbis kükitada ja teha.

Muusika ja kohv on enne kirjutamise alustamist väga tähtsal kohal. Kuulan tavaliselt enne paar lugu instrumentaali - vahel klassikat, vahel bluusi, vahel rokki... vahet ei ole, mulle meeldivad tohutult igasugused hingega instrumentaalpalad - ja soolod. Ja siis olgu vaikus majas.

Mispärast otsustasid sa sarjale 18 osa kirjutada?

Number 18 meeldib mulle. Eks näis, kas jõuan... Nagu ma eessõnas ütlesin - võib-olla peaks terve mõistuse piires vähemaga piirduma. Tahaks kirjutada küll, aga aeg on kallis. Pealegi on teisi projekte ka käsil. Võib-olla teen lühemaks. Võib-olla kirjutan seda veel pikka aega. Eks aeg näitab. Aga samas - kui kunagi võimalust ja lugejaid jätkub - siis miks mitte 18. asemel 20?

Saan aru, et enne ilmumist luges su raamatu läbi päris suur hulk inimesi. Kui palju sa pärast neilt tagasisidet saanuna raamatu sisu muutsid?

Mitte eriti. Ega ma ei saanudki erilist tagasisidet - ja ega ma küsinud ka. Oli pisike oma visioon ja tegin selle lõpuks teoks. Nüüd on rahu majas. Aga on üks Rovin Voxi paraleelne exclusive-versioon - minu custom-selection. Seda arendan ma tavalise versiooni kõrvalt. Custom peaks lõppkokkuvõttes hoopis parem versioon tulema - võimalik et sellest lähtuvalt teise sündmustikuga, teiste tegelastega. (Mulle meeldib kui fantasy-lool on mitu varianti - mis on/mis oleks võinud juhtuda... Ise ka - kui kirjutan, teen tavaliselt ühe peatüki kohta peas ca. kolm peatükki, ja valin lõpuks neist kõige enim meeldinuima välja.)

Kuidas edenevad sarja järgmised osad?

2. Osa on põhimõtteliselt valmis kirjutatud (hetkel on 25 peatükki). Kirjutamine läheb mul iseenesest kiiresti - aga - selle jaoks on vaja stabiilset rahu ja vaikust. Ja see on neil hämaratel aegadel tõeline haruldus... nooremana olin seda tüüpi kirjutaja, et sain häirimatult kasvõi kõrva ääres paukuva kuulipilduja saatel märkmikku kritseldada. Enam ei oska millegipärast nii. Vanaks jäänud või mis? Kui tuju, rahu ja vaikust on, teen kiiresti - kui ei ole, jääb venima. Nagu see ikka paljude asjadega on.

Oled sa ka varem midagi kirjutanud? Lühijutte? Miskit ehk sahtlisse jäänud?

Ikka olen. Alustasin kirjutamist põhimõtteliselt siis, kui kirjutama õppisin. Juba siis tegin pisikesi juturaamatuid, illustreerisin neid, köitsin kokku ja nii edasi. Esimene romaani kirjutasin 15-aastaselt. Selline 4-st osast koosnev saaga. ,,Elav Valgus." Aga see tahab taastamist. Seal on rohkem selliseid mütoloogilisi olevusi, sadistlikke karaktereid, elavaid surnuid, musta maagiat, palju verd, mantikore, üsna sünge värk. Mõni ütleb, et see on veel parem kui Rovin Vox-i saaga. No eks näis. Seda taheti ka avaldada, aga ma tahan seda kraami veel lihvida. Hetkel tegelen põhimõtteliselt oma seitsmenda raamatuga... Lühijutte, luulet, laulusõnu, pornograafilisi lühijutte... üht-teist on aastatega tehtud. Paraku on sellest kõigest üsna palju tuleroaks läinud (mulle ei meeldi asju koguda). Tüüpiline - vaatasin et niikuinii kedagi ei koti - ja põletasin noorena palju oma kraami ära - ei olnud kusagile panna ka. Kõige rohkem kahetsen ,,Heinz Nageli päevikute" põletamist - seal toimus tegevus 18-sajandil ning Heinz Nagel etendas seal allakäinud ja äraneetud aadliku rolli, kes üritas oma kallimat ellu äratada, aga pidi sellekś terve rea veidraid riitusi läbi viima - noh, selline paras õuduslugu. See oli minu arvates üks creepymaid asju, mis ma lugenud või kirjutanud olen. Heinz Nagelil on üldse roll paljudes mu tehtud lugudes, mis Rovin Voxiga üldse ei seostu. Enamjaolt on need sellised creepyma alatooniga lood.

Raamatus jääb arusaamatuks, millises maailma otsas tegevus toimub? Kas see selgub hiljem või ei oled sa plaaninud selle lugeja fantaasia tarbeks jätta?

Olen selle paaninud lugeja fantaasia tarbeks jätta - aga tahtmise korral ei pea just väga palju pakkuma, millises riigis võiks maailmakaardiga paralleele tõmmates tegevus aset leida (No USA see pole ;).

Kas sellises postapokalüptilises maailmas, kus paistab olevat tõsine energiakriis, ei tundunud kõrgtehnoloogilised multimeedia keskused sulle pisut anakronistlikud?

Energiakriis? Kuidas võtta... päikeseenergia ei maksa sentigi. Küll aga nafta ja maagaas... Rovin Voxi maailm paljastub nimme aeglaselt ja võib-olla kohati harjumatus järjekorras. Usaldan oma vaistu ja kirjutan nii, nagu mul enesel oleks huvitav lugeda. Aga loodan et teine osa peaks natuke täpsema vaatepildi andma...

Raamatu põhjal võiks oletada, et sa ka ise mängid mõnd pilli. Oled sa mõnes bändis tegev?

Pisut mängin, pisut laulan, pisut panen segast... Mängin diatoonilisi suupille, teen sellist bluusilaadset kraami. Hetkel tegelengi vaikselt uue bändi kokkupanekuga. Seekord on kavas hakata tegema blues-punki ja blues-rocki. Midagi sellelaadset... Ma kardan et see aeg ei ole enam kaugel, kui ma jälle lavalaudu tüütama hakkan.

Kas bluusirokil on sinu jaoks ka eriline tähtsus?

Kes neid minu muusikaperioode lugedagi jõuab, klassikast ragtime'i ja popini-ni välja, aga bluus ja bluusrokk on millegipärast alati siis jäänud, kui teised on tulnud ja läinud. Selle põhjal võib vist öelda küll et olen vähemalt hingelt selline bluusirokimees.

Foto: Alan Proosa

Üheksa küsimust jutuvõistluse kohta (Artur Räpp)

10. mail kuulutati välja kirjastuse ,,Fantaasia" ja Eesti Ulmeühingu poolt korraldatud jutuvõistluse tulemused. Olid võitjad, nagu võistlustel ikka on, ja olid teised võistlusest osavõtjad. Kuid kuidas jutuvõistlus seespoolt välja nägi? Mida saab laekunud juttude pealt Eesti ulmekirjanduse tuleviku kohta ennustada? Kuidas ürii töid hindas ja kuidas järgmine kord parem koht saada. Reaktori toimetus esitas jutuvõistluse ürii liikmetest kolmele, Eva Luts, Veiko Belials ja Triinu Meres, mõned küsimused.

*

1. ,,Täheaeg" on oma valiku teinud. Kui paljusid jutte loodaksid veel avalikkuse ees näha? Võib-olla peale väikest kohendamist.

Tahaks kirjutajaile südamele panna, et nad ei loobuks oma lugudest vaid seepärast, et need esiotsast välja jäid. On üllatav, mis võib lugudega pärast väikest kohendamist teha. Mul on hea meel, et Reaktor soovis näha kõiki ülejäänud lugusid. Vaatame, mis sealt tulemas on.

Küsimus "kui palju" on päris keeruline. Äkki vastaks, et pärast väikest kohendamist päris mitmeid, pärast suurt ümbertegemist päris paljusid? Sest siin meenub mulle Siim Veskimehe eessõna oma kohe ilmuvale jutukogule, kus ta kirjeldab, kuidas valmis lugu "Eluring" - selgub, et kolmest pooleliolevast üsna erinevast loost. Nii et tasub alles hoida igasugust loomingulist materjali - kes teab, mis hetkel see võib ootamatult uusi ideid tekitada ja mis sellest kunagi võib välja tulla. Ja sellega koos muidugi ka avalikkuse ette ilmuda. Ma ise näiteks väga kahetsen, et pole alles hoidnud oma kooliajal kirjutatud õudusjutte. Arvan, et need oleksid praegu väga inspireerivaks materjaliks.

2. Vähesed inimesed on jutuvõistluste üriis olnud. Kuidas see töö praktikas välja näeb? Kas tegite mingi juttude jaotamise, kui palju te omavahel suhtlesite. Kui kaua juttude hindamine aega võtab? Või kuidas see töö üldse käib.

Et mitte üksteist mõjutada, ei toimunud omavahelist suhtlemist juttude üle enne, kui esimene voor läbi. Kõik ürii liikmed lugesid kõiki jutte. Siis valisid kõik liikmed oma esikümne. Selle põhjal moodustus nimekiri 23 parimast jutust. Kuna juba mul endal jäi mitu päris head juttu esikümnest välja, siis võite isegi arvata, et ka esimese 23 loo järel on veel häid jutte küllalt tulemas.

Kõigi juttude hindamiseks oli üriil aega umbes üks kuu. Tegime kaks vooru. Esimese vooru järel toimus arutelu, kus põhiküsimuseks oli teise vooru pääsevate lugude arv. Kui ürii oleks olnud märgataval eriarvamusel, näiteks oleks sel viisil tekkinud 30-st suurem arv, oleks kindlasti vaja olnud edasipääsevate juttude hulka vähendada. Aga kuna esiotsa suhtes oldi üksmeelel, et need pääsevad edasi, ja viimaste hulgas oli mõne ürii liikme suuri lemmikuid, otsustati jätta selleks 23 lugu. Teises voorus hindasime kõiki lugusid Eurovisioni-süsteemis, igaüks hindas kümmet lugu hinnetega 12, 10, 8 ja nii edasi kuni üheni. Punktid arvutas kokku üriiväline isik Iris Jeletski.

3. Kui üksmeelne ürii oli, kas mõne jutu puhul toimus ka tõsisem vaidlemine?

Vaidlusi ei toimunud, eelkõige süsteemi tõttu, aga ka varem pole meil just eriti vaidlusi olnud. Eriarvamusi loomulikult oli. Erinevalt eelmisest kahest jutuvõistlusest ei moodustunud kindlat liidrit, vaid tekkis kolmikvalitsus, esimest ja teist kohta jäi lahutama kaks punkti, kolmas koht jäi maha veel ühe punkti võrra. Seega võitsid kolm väga eriilmelist lugu kolmest eri anrist. Fantaasia, teaduslik fantastika, alternatiivajalugu. Edasi toimus veel huvitavaid häälte jagunemisi, mõni lugu meeldis miskipärast rohkem meestele kui naistele, mõni lugu rohkem ühele kui teisele ürii liikmele - kõik on täiesti loogiline. Kuigi jah - mis juhtub Vegases, see Vegasesse ka jääb. Aga see kõlab põnevamalt, kui tegelikult oli.

Eva Luts

*

1. Paljud õhkavad ulme ,,kuldse aja" järgi - siis kui ilmus palju ulmet ja ilmusid mitmed tänased suurtegijad". üriis olles ja paljude uute autorite jutte lugedes, kuidas paistab, kas Eesti ulme uus tõus võiks varsti saabuda?

Ei usu. Raul Sulbi optimistlikule hinnangule Täheaja veebilehel, kus ta ütleb: ,,Seekordse jutuvõistluse ühtlaselt kõrget taset arvestades on oluline rõhutada, et mingit mainimisväärset kvaliteedivahet «esikümne» ja «teise kümne» lugude vahel pole", mina küll alla kirjutama ei kiirustaks. Ja, selles mõttes ühtlane, et ei kerkinud esile mäekõrguselt teistest üle olevat lugu. Aga et ühtlaselt kõrge... No ma ei tea. Mõned lootustandvad lood nagu olid (aga paar neist olid juba tuntud tegijatelt), nii et mingit uut suurt tõusu mina küll kuskilt tulemas ei näe, ei kirjutajate arvult ega kvalitatiivse poole pealt. Pigem tulevad üksikud tegijad, kellest ajapikku ehk asja saab. Ühtegi pauguga ukse lahti lööjat minu hinnangul seekord ei olnud (ja jube tore oleks, kui ma nüüd eksin ).

2. Jutte oli jutuvõistlusel palju. Kas oli midagi head, mis juttudest silma jäi. Mingi tugev külg, mis on 2014 aasta jutuvõistluse juttude puhul iseloomulik.

Iseloomulik oli see, et skaala venis laiemaks. Vaadake või esikümmet: ökoloogilise ulme valda kuuluv jutt (Kuidas sa tead, et sinu karjamaal elab sipelgalõvi), ka on esindatud heal tasemel intellektuaalne alternatiivajalugu (Vastuoksa). Oli kuldajahõngulist kosmilist eepikat (See maailm on mulle!), postapokalüptilist salapära (Küljeluust ja lihast) ja eripäraseid fantaasiamaailmu (Meister ja õpipoiss; Aahe oma). Puhast õudust oli väga vähe. Ja rõõm oli, et ehedat SFi oli rohkem. Järelikult tahtmist on.

3. Järgmine jutuvõistlus on veel kaugel, kuid kindlapeale on seal osalejad praegu juba sündinud ja loevad. Kas saaksid neile mõne soovituse anda, et järgmise jutuvõistluse tööd oleksid paremad?

Lugesin oma märkmeid ja mis silma torkas oli järgmine (kasutan siinkohal ka oma võistlustöid lugedes tehtud märkmeid, mis on toodud kursiivis):

Kiirustamine. Enamasti väljendub see hooletus vormistuses. Niipalju austust oma loomingu (aga ka ürii) vastu võiks olla, et oma teos ka enne saatmist paar korda mõttega läbi lugeda - oleks osa vigu ilmselt tegemata. Kindlasti ei tohiks jätta kirjutamist lõpu peale - kui tähtaeg peale pressib, siis kiirustades niikuinii mõistlikku kohta võistluselt ei tule. Edukad on enamasti korralikult läbimõeldud lood.

Kirjaoskus. Kohati ajab nutma. No ei osata enam kirjutada.

Idee. ,,Lugu on nii segane, et näib, nagu poleks autor ka ise täpselt aru saanud, mida ta tegelikult teha tahab. Kui idee ei kanna, siis pole mõtet vaeva nägema hakata."

,,Trafaretne. Kõik see on olnud ja palju paremini. Oleks siis maailm või konfliktki omanäolised ja huvitavad, aga ei. Kõik on pinnapealne. Kõigest libisetakse möödaminnes üle, kõik on kuidagi kunstlik ja konstrueeritud..."

,,Kõige hullem on lõpp. Põhimõtteliselt seda ju ei olegi. Ei lõpe pauguga vaid kuidagi susiseb tühjaks. Nagu poleks autor hästi osanud otsi kokku tõmmata. See loo lõpetamise kunst on üks hoomamatumaid ja seda tuleb õppida ja harjutada. Jutt võib olla kui hea tahes, kui lõppu ei ole, on lugeja pettunud."

Stiil. ,,Kirjaoskusest ei piisa. Isegi ideest ei piisa. Stiil on määrav. Teinekord on võimalik isegi mitte millestki nauditavalt kirjutada, aga selleks peab olema ületamatu stiilimeister."

,,Liiga ülepingutatud, liiga tugevad ja nõretavad värvid, liiga palju emotsioone, et olla usutav - tulemuseks lame tekst, kuigi püütud ju on. Isegi ideel ei ole väga viga, lihtsalt teostus on kohmakas. Stiil ei mõju kirjutaja loomuliku osana, vaid on midagi võõrast, mida jäljendada. Loodetavasti aitavad aastad ja küpsemine seda viga parandada."

,,Stiil, stiil, stiil! tahaks karjuda. Abitu. Kohmakas. Eriti loo algus, kus on tuimad lihtlaused, mõttetud epiteedid, mis ei anna juurde, vaid pigem võtavad ära, punnitatus... Ja siis tuleb selline stiilide roselje, et siga ka ei söö. Lugu tahab korraga olla salapärane ja ülev, kildu rebida ja lahe olla."

,,Lugeda on vaja, õppida stiili, õigekirja, loo lõpetamist ja kui külm jaanipäeval ära ei võta, saab kunagi ehk asjagi."

Tõepoolest - lugeda on tarvis (ja loetut analüüsida). Kirjanikuks õppida saab ainult tohututes kogustes lugedes (ja teinekord ei aita seegi). Lugemine annab sõnavara, parandab loodetavasti mingil määral ka õigekirja ja mis peamine - ainult nii saab aimu, mis imeelukas see stiil on. Enne loo ära saatmist võiks endalt küsida: kas ma ise ka sellises stiilis kirjutatut ja sellise sisuga juttu vabatahtlikult loeks. Kui ei, siis miks üriid sellega piinata? Kas minu tekst meenutab voolavuselt ja loetavuselt neid jutte/romaane, mida ma ise loen ja mis mulle meeldivad? Miks nad mulle meeldivad? Kas ma suudan midagi samalaadset paberile panna?

Üldiselt on väga raske nõu anda. Oli jutte, mille puhul tundus, et kõik on nagu olemas - inimene oskab kirjutada, valdab stiili, ka lugu on paigas, aga lõpptulemusena jätab külmaks, ei haara, see tabamatu ,,miski" on puudu. Ja mis see ,,miski" on, ei oskagi nagu selgitada, sest see ongi tabamatu, seda on üsna võimatu sõnadesse panna. Ja oli jutte, kus näed, et tahtmist on, isegi idee on, aga oskused ei võimalda.

Nii et kõige lihtsam soovitus neile, kes tahavad järgmisel võistlusel osaleda: ärge oodake võistlust, hakake kohe kirjutama. Kiirustamine on suurim vaenlane. Kirjutage kohe, pange kõrvale ja laske settida. Ning kui võistlus välja kuulutatakse, võtke lugu uuesti ette, lugege rahulikult ja hakake selle kallal tööle. Nii saate võistlusele saata valmis töö, mitte kiirustades tehtud mustandi, millel teinekord pole isegi pealkirja.

Veiko Belials

*

1. Kas üriil oli mingi eelnevalt kokkulepitud hindamismeetod ka? Et kas enda meeldimise järgi või avaldatavuse järgi või kuidagi kolmandat moodi?

Ainus, mis oli kokku lepitud, oli see, et esimesest voorust laseb iga üriiliige edasi oma 10 lemmikut. Kuidas need lemmikud tekivad või mida hinnata, oli tõepoolest igaühe enda isiklik valik.

2. Kui hindamine oli vaba, siis kuidas ise jutte hindasid?

Minu jaoks olid jutte lugedes esimesteks raamideks küsimused "kas ma usun neid tegelasi?", "kas on teatav huvi jälgida, mis edasi saab?", "kas keel kannatab lugeda?" ning "kas jutus on olemas (ükskõik mis järjestuses) sellised asjad nagu algus, tegevustiku areng ja lõpp?"

Kui kõigile neile küsimustele sai jaatavalt vastatud, oli juba tõenäoliselt tegu üsna hea looga ja selliseid oli minu hinnangul veidi üle 20 sel võistlusel. Alles nende heade lugude omavahelisel konkureerimisel hakkasid minu jaoks mängima ka sellised põhimõtteliselt olulised asjad nagu emotsionaalne mõjuvus, ideede originaalsus, loo ja tema detailide läbitöötatus ja paigas loogika. Eelistasin punkte jagades üldiselt emotsionaalselt mõjuvamat ning originaalsemat lugu korralikult läbitöötatud turvalisele, aga samas tõden, et läbitöötatus on tegelikult samuti väga oluline ja väga mõnus on korralikult läbi mõeldud lugu lugeda.

Lihtsalt kuna ma mõtlesin tõesti veidi ka tulevastele võistlustele, siis kui sinna tuleksid ainult väga korralikud turvalised jutud, milletaolisi me juba sada korda lugenud oleme, oleks kurb. Veidi loovat hullust võiks ikka ka vahele sattuda!

3. Võistlus on võistlus. Keegi võidab ja paljud kaotavad ning võit ja kaotus toovad kaasa emotsioone. Mõni osalejatest võib isegi kirjutamisest loobuda. Kas sellised mõtted mõjutasid ka hindamist, et paistab lootustandev, julgustan autorit, hindan veidi kõrgemalt või siis vastupidi, halb jutt, hindan rangemalt, ehk ta jätab kirjutamise järgi.

Üldse mitte. Ma olen seda meelt, et autori isik on tema töö kõrval üsna ebaoluline detail ja kes ta on, mis ta on ja miks ta on, ei ole minu asi. (Ega me ei teadnud ka autoreid enne punktide kokkuarvamist, pealegi). Oluline on töö, see jutt, mis meile saadeti, ja mitte miski muu.

Pealegi ei olnud seekord ka hindamisruumi selliseid vigureid teha - kui jutt oli ainult ,,lootustandev", oli ta juba halvem kui need ,,üsna head lood" - ja mis ma pidanuksin siis mõne hea välja viskama lootustandva nimel või, sellal kui ma nagunii sellega hädas olin, et millised head edasi pääsema lubada, millised tahapoole jätta?

See kõik ei tähenda, et ma ideeliselt ei elaks kõigile autoritele kaasa ega jagaks nendega meeleldi oma muljeid (isegi kui need pole kõige paremad: kunagi ja kuskilt peab igaüks alustama ja kohe lapsest saati väga hästi kirjutada ei suuda keegi), sest ma tean ju omast käest, et noore autori kõige pakilisem soov on saada mõtestatud tagasisidet.

Aga ei, mingit kasvatamist, karistamist või kujundavat hindamist mina ei teinud ja ma ei usu hästi, et teisedki selleks võimalust leidsid.

Triinu Meres

Stalker 2014 (Jüri Kallas)

Taaskord on alanud Eesti ainukese ulmeauhinna Stalker hääletus.

Stalker 2014 hääletus algas 22. mail 2014, kell 21 ja lõpeb 10. juulil 2014, kell 24.

Hääletamine on lihtne ning iga end ulmehuviliseks pidav isik võiks hääletusel osaleda. Hääletajate vahel auhindu välja ei loosita, küll on aga hääletuses osalemine üks valutumaid võimalusi kohaliku ulmeelu edendamisele õlg alla panna. Ühelt poolt ei anna hääletuse tulemused midagi muud, kui võitjatele võidurõõmu ja mittevõitjatele pisukest nukrust... kuid teisalt jälgivad kirjanikud, kirjastajad ja tõlkijad hääletuse tulemusi ning hääletades saavad ulmelugejad siiski anda mõningase signaali, et milliseid teoseid oodatakse.

Hääletamine on lihtne!

Lähed Stalker 2014 nominatsiooninimekirjade lehele ( ulme.ee/Stalker/2014/2014-haeaeletus), vaatad need läbi, valid igas kategoorias kolm paremat... kui kolme paremat valida ei suuda, loed juurde, sest aega veel on... reastad igas kategoorias kolm paremat ning saadad oma lõpliku valiku meiliaadressil stalker@ulme.ee .

Kui igas kategoorias hääletada ei suuda, või ei soovi, siis võid saata oma paremuskolmikud kasvõi nendes kategooriates, milles suudad/tahad. Isegi vaid ühes kategoorias võid hääletada.

Proovi ja ehk hakkab meeldima! Kindlasti hakkab.

Arvesse lähevad kõik hääletused, mis on pandud teele varem kui 10. juuli südaööl, 2014. aastal.

Stalkerist ja varasematest võitjatest leiab rohkem infot siit: ulme.ee/Stalker

Kollaai autor Insener Garin.

Paar hilinenud kommentaari ,,Hääbuva linna" juurde (Veiko Belials)

Kummaline, kuidas üks raamat võib naha vahele pugeda. Kohati näib mulle, et ,,Hääbuv linn" on midagi Zelazny Amberi taolist - heidab varje ja peegeldusi, kuigi tegelikult on ju vastupidi. ,,Linn" ise peegeldab kõike, mis kirjutamise ajaks tema ümber oli. Ja neid peegeldusi on palju.

Juba tõlkimise ajal jäi mind kummitama paar asja, millele ma lahendust ei leidnud. Hämmastav on see, kuidas mingid asjad tulevad sinu juurde tagasi, ka siis, kui sa seda enam ei oota.

Üks neist asjadest oli paavianide kasutamine. Miks paavianid? Oli see lihtsalt üks suvaline detail, millega võimendada Linna maailma absurdi? Juba tõlkimise ajal kahtlesin ma selles. Vendadel ei olnud midagi juhuslikku isegi detailides, vähemalt ,,Hääbuvat linna" kirjutades mitte - see teadmine hakkas tõlkides ja kommentaare otsides aina selgemalt kuju võtma. Vaevalt need paavianidki juhuslikud olid!

Ja ennäe - ühte Mannerheimi arvukatest elulugudest lugedes jäi ilma selline lause: ,,Selles osas oli ta Churchilliga samal seisukohal. Too oli 1918. aasta novembris väitnud, et bolevikud käituvad Venemaal nagu metsikud ja ohjeldamatud paavianid" (Donner. Ülestähendusi Mannerheimist). Otsisin kähku välja Truhhanovski kirjutatud Churchilli eluloo ja seal see oligi (Matti Vaga on küll paavianid millegipärast babuiinideks tõlkinud, või õigemini vene keelest tõlkimata jätnud): ,,1975. a. anti Inglismaal välja Churchilli eluloo IV köide. Selles on avaldatud Churchilli kõned, mis näitavad tema suhtumist Oktoobrirevolutsiooni. Siin on üks neist. Esinedes 1918. aasta 26. novembril oma valimisringkonnas Dundees, nimetas Churchill bolevikke ,,õelateks ahvideks - babuiinideks"...

Teisele mind painanud küsimusele leidsin vastuse, lugedes Douglas Smithi vene aristokraatia saatusest rääkivat raamatut ,,Endised inimesed". Küsimus ise häiris mind oluliselt rohkem kui paavianide olemasolu. See oli Donaldi kuulus jumalagajätukiri sõnadega: ,,Saabudes ära rõõmusta, lahkudes ära kurvasta". Polnud kahtlustki, et see on mingi tsitaat või vihje, aga millele? Isegi vene fännide kodukad ja Strugatskite võrguentsüklopeedia ei andnud sellele vastust. Tsitaati nagu poleks olemaski olnud, mina aga olin veendunud, et see peab olema tsitaat. Küsisin lõpuks isegi Peeter Volkonskilt, et äkki on see mõnest vene romansist, aga isegi Volk ei osanud vastata, mis see võiks olla või kust pärineda. Ja siis äkki, nagu välk selgest taevast, hoopis teises kontekstis ,,Endiste inimeste" leheküljel 319: ,,Enne lahkumist Butõrkast 1933. aasta lõpul tõmbas Vladimir Golitsõn joone alla mõnele kongi seina uuristatud sõnale: ,,Ära kurvasta siiajõudmisel ja ära rõõmusta lahkumisel. Igaüks viibib siin mõne aja, ja mitte keegi ei unusta seda"." Tõlgitud on see küll pisut teiste sõnadega (ja Donaldil oli rõõmustamine-kurvastamine ümberpööratult, mis iseenesest on ka vägagi kõnekas), aga pole kahtlustki - see ta on! Niisiis hoopis vanglafolkloor.

Eksperiment on Eksperiment, bolevikud on paavianid (või siis vastupidi), ja Linn samasugune vangla, kui maailm, kust põgeneti...

Viibisin minagi Linnas mõne aja, ja ei unusta seda. Aga sellegipoolest võin ma nüüd rõõmustada, sest paar vastuseta jäänud küsimust on minu jaoks nüüd lõpuks lahenduse leidnud.

Imeliselt õudsed muljed HÕFFilt (Jaan Hansen )

Taas jõudis kätte see suursündmus, mis on võimsaks avapauguks kevadistele ja suvistele üritustele - Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival. Pass taskus ja hea tuju kaasas, asus kamp filmihuvilisi Tartust pikale teekonnale mereäärsesse linnakesse, mis on neljaks päevaks võõrustajaks mõnusale õudusele ja kirevale seltskonnale. Olles asjad majutuskohta valmis seadnud, liikusime jõudsal sammul Haapsalu kultuurikeskuse poole, saatjaks ilm, mis ei suutnud otsustada, kas olla külm või soe. Ka mingid zombid uitasid linna vahel ringi, kuid sellised sõbralikumat laadi, kes hoolimata mootorsaagidega vehkimisest panid nahka ainult minimaalse arvu külastajaid.

Ellujäänud lunastasid oma pressikaardid ja käepaelad - lõpuks jõudsime kõik suurde saali - veel paar zombiohvrit - et kaasa elada selleaastasele avafilmile ,,You're Next". On väga lihtne teha koduinvasiooni filmi, mis mõjuks kulunud ja tüütuna, sest selles alaanris on paratamatult võimalused veidi piiratud, kuid õnneks suutis Adam Wingard korraliku asja jalule seada. Tubli annus musta huumorit ja paar peaaegu et ootamatut pööret pakkusid toredat vaheldust. Teiseks filmiks oli aga Ulmeguru sissejuhatusega tõeline maiuspala - ,,Legend dinosaurusest". Tõsi küll - maiuspala on ta ainult neile, kes suudavad vaadata seda kui nostalgilist filmi, mis jooksis aastaid tagasi Nõukogude Eesti kinodes või siis oskavad seda nautida nii-halb-et-hea võtmes. Kuna sellise lähenemisega olen muutnud enda jaoks nii mõnegi saastfilmi heaks, siis oli elamus naljakas ja naeruväärselt tobe. Amatöörlikult puised koletised ja lõpustseeni täiesti ebasobiv muusika panid punkti loole, mis oli niigi eeskujulikult tobe. YouTube'ist klippe otsides selgus, et nt saksakeelses versioonis on muusika asendatud palju pingelisemate ja asjakohasemate nootidega, rikkudes sellega tegelikult elamust. Heaks see filmi ei muuda, kuid keskpärasemaks küll. Päeva kolmandat filmi ,,Kirves 3" ei jäänud enam vaatama, kuna nähtud ja vaimustus tolle filmiseeria vastu pole kunagi eriti suur olnud, kindlasti mitte piisav, et vaadata teist korda. Siiski olen selle kohta fännidelt veidi rohkem kiitust kuulnud, kui 2. osa kohta. Pärast õhtust uitamist, et leida mõnd söögikohta, mis sellisel ajal veel lahti oleks (missiooni päästis ebaõnnestumisest Talumehe kõrts), jätkus õhtu lühikese ulme- ja õudustemaatilise aruteluga, seejärel öörahu, et järgnevaks päevaks valmis olla.

Võttis aega, kuni hommikukohviga ja -teega turgutamine ning üldine ärkamine läbi sai. Lõpuks aga seadsime sammud uljalt... ei, mitte kino poole. Enne ootas veel üks HÕFFi-traditsioon. Pitsa mugimine Pizza Grandes. Tund hiljem veeresime kino poole edasi, et oma filmiteadmised mälumängus proovile panna ja uurida, milliseid tuttavaid nägusid vahepeal juurde ilmunud. Küsimused olid mitmekülgsed, pakkudes igaühele võimalust vähemalt midagi ära arvata, kuid mitme juures tuli tunnistada, et filmifaktide valdkond pole siiski nii selge, kui ehk kunagi arvasin. Auhinnad käes, jõudsime lõpuks päeva teise filmini (,,Märgalasid" me seltskond vältis), milleks oli Hong Kongi moderniseering klassikalistest Hiina vampiiri- ja deemoniküti lugudest ,,Rigor Mortis". Värvikate tegelastega visuaalse maiuspalana pakkus ,,Koolnukangestus" mitmeid leidlikke lahendusi ja tekitas tahtmise veel mõnda sellist kaasaegset töötlust näha, kuigi selles võiks veidi ka vanemate filmide humoorikaid noote mõõdukalt sees olla. ,,Mõtte vangis" oli üleloomulike sugemetega Hispaania thriller, mis kinnitas taas, et kui kavas on mõni Hispaania film, tasub sellel silma peal hoida. Ajalistel ja seltskondlikel kaalutlustel jäi vaatamata halbade filmide moodne klassik ,,Tuba". Tegu pole küll ei õudus- ega ulmefilmiga, kuid ulmeliselt õudne on küll, kui jubeda filmi annab kokku keerata, kui ikka kõigest hingest püüda. ,,Toa" fännidel soovitan aga kindlasti vaadata Nostalgiakriitiku intervjuusarja ,,Shut Up and Talk" 3. episoodi, milles ta räägib filmi teise staari, Greg Sesteroga. Pärast väikest pausi, sai kinno tagasi tõtatud, et heita veel kord pilk ,,Texase mootorsaemõrvadele". Tuleb tunnistada, et film on tõsiselt vananenud ja ei suuda küll kuidagi enam üllatada ega hirmutada... no üllatada ehk siiski, kui vaatama satub keegi, kes tutvunud ainult kaasaegsete mainstream-õudukatega. Enda lemmikuks on tänu absurdifaktorile hoopiski neljas osa ,,Texas Chainsaw Massacre: The Next Generation".

Kui seniseid filmielamusi sai meenutada heade sõnadega, siis laupäev algas elamusega, millesarnast ei soovi vaenlaselegi. Nimelt langes vaesele, läbi sajandite paljukannatanud Eesti riigile roll, olla Kõrgõstani esimese õudusfilmi rahvusvahelise esilinastuse esmariigiks. Käsikaameraga ringivehkimised ja found footage stiilis asjad tekitavad minu filmisoones nii ehk teisiti automaatselt ummistusi (erandiks norrakate ,,Trollikütt"), aga kui selles stiilis teha film, kus mitte midagi ei toimu ja mingit atmosfääri ei suudeta üles ehitada, mõjub see eriti rusuvalt. Avandi võis ju küll laulda, et ,,Kõik me kannatame ära!", kuid mina ei suutnud taolist vaprust endas leida ja otsustasin kinolinal haigutava igavuse eest umbes 40 minuti möödudes põgeneda. Esimene vasikas pidavatki ju aia taha minema, kuid see vaene loomake heideti lausa katapuldiga üle linnamüüri. Õnneks on universumis tasakaal, ja seda isegi nii väikesel skaalal nagu ühe väikese planeedi väikese linnakese üliäge filmifestival. Sest järgnevast filmist saab küll ainult ülivõrdes rääkida. Norra ja Rootsi koostööna valminud krimikomöödia kättemaksuteele asunud isast pakkus head igas võimalikus võtmes - kaameratöö, näitlejad, dialoogid, huumor, sisu... pole ime, et pühapäeval tagasi argipäeva poole sõites oli üldine konsensus, et see oli festivali parim film. Järgnenud kahe filmi ,,Babadook" ja ,,Kurjuse kannul" kohta pole otseselt midagi halba öelda, ehkki väga palju kiita ka ei oska. Siiski saan öelda esimese puhul, et väikese eelarvega tuli tubli versioon väikest peret terroriseeriva koletise loost, ja teise puhul, et esialgne minuni jõudnud info ,,see on ka käsikaameraga filmitud" oli tõene ainult osaliselt, kuna raamjutustus edastati siiski kaameratega, millega ei üritatud ongleerimisvõistlust kinni panna.

Väsinud filmisõber kõikjale ei jõua ja elu võimalikkusest pühapäeva varahommikul (ehk u kell 12) võiks kaua filosofeerida, kuid selge on see, et kahest näidatud filmist laekus me põhiseltskond alles teisele. ,,Salemi vampiirid" pidavat küll olema üks Kingi romaanide paremaid ekraniseeringuid, kuid selline aeglaselt kulgev, pea kahetunnine lugu on gravitatsioonile iga hetk allavanduvatele silmalaugudele siiski paras katsumus. Siiski õnnestus suurem osa filmis ära näha. Elevust ja naeru tekitas alguses kokkusurutud küljesuhe, mis jättis mulje nagu oleks näitlejad valitud Bilbo Bagginsi perekokkutulekult. Siiski see korrigeeriti peagi.

Ja saigi ka see aasta läbi. Asjad pakitud, Haapsaluga selleks korraks hüvasti jäetud. Kaasas toredad mälestused heade filmide ja sõpradega veedetud ajast, neli ulmeraamatut Eva püstilöödud müügiletist ning kindel lubadus ka aastal 2015 kohal olla. Mis oleks mulle juba viies kord sellest mõnusast üritusest osa võtta. Loodan südamest et terve mõistus võidab ja keegi ei hakka tõsiselt seda üritust Haapsalust välja poksima.

Raamatuarvustus: Dreamcatcher (Ralf Sauter)

"Dreamcatcher" on esimene romaan, mille Stephen King kirjutas pärast seda, kui üks tähelepanematu juht oli talle mikrobussiga joones otsa põrutanud ja kraavi paisanud, võttes kirjanikult hoobilt mitte ainult terved kondid ja meelemärkuse, vaid äärepealt elugi. Et kirjanikul polnud taastumise käigus, mis oli pikk ja piinarikas protsess, võimalik püsida trükkida lubavas asendis, otsustas ta traditsioonilisemate vahendite kasuks.

Ehkki iseenesestmõistetavalt nõuab pastaka ja paberi kasutamine romaani kirjutamiseks nii aega kui kannatust (millest Kingil, kes tollal valuvaigisteid kommidena mugis ja põhimõtteliselt liikumisvõimetu oli, puudus ei tulnud), on autor kõnelnud meetodi Kasulikkusest, väites, et nõnda valib sõnu hoolikamalt ja nii kukub esialgne tekst välja läbimõeldum ning küpsem. King mõistab proosa peent kunsti üle keskmise hästi ning on kaasahaaravate, rikkalike lugude jutustamises ületamatu, ent tema tavapärast kuivavõitu tehnikat pole ma kunagi teab mis imetabaseks pidanud.

Ütleme, et King pole kaugeltki halb kirjanik, aga võrreldes näiteks Clive Barkeriga (kes muuseas kirjutab kõik oma tekstid käsitsi) ei tekita ta sulg seda elegantset lüürilisust. Seega on "Dreamcatcher'i" näol omamoodi hullutav lugeda teksti, mis paberile pandud nii

praktilisel viisil -- aru saab, jah, et piiratud võimalused avaldasid väljenduslikkusele positiivset mõju. Et vaigistitest erilist kasu polnud, oli poole aasta jooksul, mil ta raamatut kirjutas, see tema põhiline valuvaigisti, lastes kukkuda läbi augu paberis (nagu King on kirjutamise kohta öelnud romaanis "Misery") ja füüsilised piinad unustada. Lugejate seas on "Dreamcatcher" tekitanud palju erimeelsusi: leidub neid, kes raamatust vaimustuses on, aga ka neid, kes peavad teost "It'i" "pooletoobiseks kasuvennaks", kritiseerides seda ennekõike nõrgamõistuslikkuse ja banaalsuse pärast. Lahkarvamusi võib ehk põhjendada sellega, et romaan on justkui kahasse kirjutatud "klassikalise" Kingi poolt, kelle romaanide tegevus toimub müstilises Derry's ja jutustab tüüpiliselt nii sõprusest ja noorusest kui seda hävitada püüdvatest tumedatest jõududest ("It"), ning "uuema" Kingi poolt, kes huvitub jälle odavast ja kohati maitsetust, aga lennukast horrorist ("Cell").

Raamatu alguses puutuvad peategelased kosmosest saabunud parasiidse eluvormiga kokku nõnda, et see tungib päevavalguse kätte ühe õnnetu vello ahtrist.

King on pakkunud rämedavõitu kontseptsioonile iseäranis andeka põhjenduse: "I'd never really read a story about something terrible happening revolving around bathroom functions, eliminatory functions. And I wanted to do that because it just occurred to me that so much of the really terrible news we get in our lives, we get in the bathroom. Either because we discover a lump or because there's blood in our stool or even when you look in the mirror and all at once you say, "Shit man, I'm going bald!" All those things happen in the bathroom. Half of really scaring people is getting them in a place that's undefended. Nobody's as defenseless as they are in the bathroom, with their pants down." Time Entertainment.

Kui mälu alt ei vea, on reissöör David Cronenberg oma klassikalist filmi "The Fly" kommenteerides sama väitnud. Ilmselt on selles iva küll.

King on küll kirjanik, kelle puhul meeletu pealehakkamine ja pühendumus ei pruugi tingimata anda soovitud tulemusi, kuid samas tal pole alati olnud tarvis palju verd higistada, et saada maha tõeliselt hea teosega ("Cujo't" kirjutades oli mehe uimastisõltuvus nii võimas, et ta ei mäleta raamatu kirjutamistki, kuid ometi on see väga asjalik). Kõigele vaatamata polegi "Dreamcatcher" täiuslik romaan. Tulla lagedale väitega, et see üldse labane pole, oleks ülemäära helde, sest usjate elukate -- niinimetatud [i]shit weaselite[/i] -- saabumine toob kaasa röhitsusi, peeretusi ja väljutamisi.

Teisalt on ambitsioonikas "Dreamcatcher" liigutav lugu sidemest, mis viie poisi vahel iseäralikul moel tekkinud on ja mitte ainult igavene pole, vaid invasiooni käigus enim toeks olema saab.

Raamatu kaitseks tuleb öelda, et lapsikumadki elemendid, mis aitavad moodustada loo tuuma, ei jäta halba maitset suhu. Küsimus on ennekõike nende kokkukuuluvuses hellemate momentidega, mis süübivad tegelaste hingeellu ja võimaldavad neid lähemalt tundma õppida.

Romaani kirjutades oli King selgelt nostalgilises ja piinlevas meeleolus, samuti paistavad süeest välja peegeldused õnnetusest (üks "Dreamcatcher'i" peategelastestki on elanud üle raske autoõnnetuse ning lonkab selle tagajärjel). Kõnealune süee pole teab mis laiahaardeline, aga ometi ulatub teose pikkus üle 600 lehekülje, sest autor võttis nõuks neid tegelasi mitte raisku lasta ja endast viimane anda. Igal tegelasel on oma lugu. Läbielatu süvendas entusiasmi, see on selge, ja tänu teistsugustele tingimustele raamatu kirjutamisel võib "Dreamcatcher'ist" tõepoolest leida Kingi kohta imelikult palju ilmekaid lauseid (miskipärast meeldis mulle väga lihtne, aga kõlav "The copter vanished back into the clouds").

Kuna lugu saab hoo sisse täiesti raamatu alguses, on see kaasahaarav juba esimestest lehekülgedest -- Kingi teoste puhul pole tavatu, et need saavad hoo sisse alles umbes sajanda juures; see-eest teatud hetkedel paneb "Dreamcatcher" soovima toimuvast lihtsalt kiirkokkuvõtet, sest tähtsusetumadki sündmused leiavad põhjalikku kajastust. Ehkki mõeldud ainult kannatlikule lugejale (see romaan on ehk parim näide Kingi kalduvusest jahvatama kukkuda), on "Dreamcatcher" kohati võigas ja pahaendeline, kohati puudutavgi lugu fataalsusest, sõprusest ning lähedusest. Asjalik valik, kui hoiad hinnas aeganõudvaid ulmekaid ega ütle samas ära ohtratest võimalustest pomiseda: "Iuu....!" Romaani peldiku- ja pärakuhullustus on muhe. Kujutan jälle ette, et romaan võiks enim korda minna neile, kes samas olukorras, milles oli King selle kirjutamise ajal. Kui ma ei eksi, rääkiski üks voodihaige kord Redditis selle tervendavast jõust.

Adresseeriksin lõpetuseks 2003. aastal linastunud filmi, mille Lawrence Kasdan on romaani põhjal vändanud ja mida ma üle mitme-mitme aasta ka uuesti vaatasin, saamaks teada, milline on selle kvaliteet ekraniseeringuna. Olen endiselt arvamusel, et filmi kiputakse üleliia hukka mõistma (näitlejad on ometi tugevad ja mulle meeldib, et see ei karda totraks kiskuda, et loo suhtes ausaks jääda), kuid raamatu tasemele see muidugi ei küündi... Mis ei tule ilmselt kellelegi üllatusena.

Mangakunstnik Sander Saaremaalt (Ene Kallas)

Sander Tulk on Saaremaa noormees (sünd 1992), kes joonistab mangasid. Ning manga-ainelisi pilte. Seletuseks - manga on Jaapani klassikaline koomiksistiil. Olgem ausad, ta on üks väheseid, kes Eestis üldse tegeleb mangade joonistamisega.

Nädalavahetusel said Saaremaa kaubamajja üles kümme Sandri pilti. Näituse taga on isa Mehise soov ja tahe, valiku tegi Sander ise. "Ma oleksin tahtnud üks viis pilti veel üles panna," kõneles Sander, "valisin need kõige teemakohasemad välja."

Piltidel on kujutatud Sandri enda väljamõeldud tegelasi tema koomiksiraamatutest, mis, tõsi küll, pole veel päris trükivalmis. "Need ei ole suvalised pildid," lisas ta.

Huvi mangade ehk jaapani stiilis koomiksite vastu hakkas Sander tundma juba lapsena Saksa telekanalitest ohtrasti anime'd - jaapani koomiksite mangade stiilis joonisfilme - vaadates. Kuressaare amtikoolis õppis ta multimeedia kujundamise eriala.

Kooli lõputööna valmis Sandril Eesti esimene algupärane manga "Fallen Dark" ("Pimeduse piiril"), mis nüüdseks on saanud ka teise osa.

Sander on mangasid joonistanud vaid neli aastat. Mõnes mõttes on ta suurepärane näide sellest, mida võib saavutada ande ja pühendumusega. Ning kui Sander vähegi saaks, elataks ta ennast just niimoodi - joonistades mangasid. "See on, jah, plaan, sest see on ainuke asi, mis mulle niivõrd meeldib," sõnas Sander.

Kui arvutis tehtud pildid jäävad tema sõnul puhtamad, eelistab ta siiski käsitsi joonistada. On mõnusam ning pakub endale rohkem.

Paraku aga Eestis nii suurt turgu ei ole, niisiis tuleks õngitseda see "kala" kuskilt maailmast. Soovitatavalt sealt, kus on nõudlus mangade järele. Aga! Sandri koomiksikunst tekitas vähemalt oma ala asjatundjates suhteliselt suuri laineid, kui ta saatis selle avaldamiseks võrguajakirjale Reaktor. Ei ole mingi ime, et just siit "korjati" ta n-ö üles. Kutsuti Tartusse jaapani popkultuurifestivalile AniMatsuri le, kus ta viis läbi töötoa.

Kel suurem huvi, võib Sandri töid vaadata. Või, miks mitte, deviant.com-ist, kus Sandril on oma konto.

Tänaseks on tal umbes 2000 kanti töid, kui sinna arvestada ka skete. Värvilise pildi tegemine on suur ettevõtmine, see võtab tunduvalt rohkem aega kui mustvalge pildi joonistamine. "Olenevalt suurusest ja detailidest läheb ühe värvilise pildi tegemiseks keskmiselt 10 tundi," sõnas ta. "Aga A4 lähevad paari tunniga." Üldiselt on siiski tegu mitme päeva tööga.

Sander tegeleb korraga mitme pildiga, siis puhkab, ja teeb edasi. Ning nende värviliste, n-ö niisama piltide tegemine on kunstnikul pigem vaheldus mangadele kui asi iseeneses.

Filmiarvustus: Raske on olla jumal (Alan 'Paganarh' Sigus)

Alljärgnev arvustus on võetud otse facebookist ja võimalikult vähe muudetud, et säilitada algse teksti vahetu kirgas emotsioon. Filmiks siis 2013 aastal lõplikult valminud Aleksei Germani vendade Strugatskite tekstil baseeruv "Трудно быть богом" ehk "Hard to Be a God" või eesti keeles "Raske on olla jumal".

Peale esimese pooltunni vaatamist vajasid ülepingul närvid puhkust.‭ ‬Peamised märkused mis jõudsid tekkida oleksid järgnevad:‭

‬-‭ ‬ekraanil on koguaeg sebimine sebimise pärast,‭ ‬koguaeg toimub midagi,‭ ‬inimesed käituvad täiesti ebaloomulikult ja võimalikult ahvide moodi‭

‬-‭ ‬mul poleks selle rämeda sopasuse ja pasa vastu midagi,‭ ‬kui oleks ka kontrasti‭ -‬ kuninga...‭ ‬lossis ei oleks pidanud jah kõik‭ ‬Disney olema aga seal ei olnud ka mingit vahet kas rentslis või troonisaalis‭

‬-‭ ‬kaameratöö on kummaline‭ -‬ vahepeal tegelased vaatavad kaameraobjektiivi,‭ ‬mis justnagu tähendaks,‭ ‬et me vaatajana jälgime tol hetkel videosalvestust Rumata peavõrust,‭ ‬kuid järgmisel hetkel astub sinna sisse Rumata ise,‭ ‬hävitades kogu illusiooni‭ (‬teisi progressoreid ümberringi pole‭)‬.‭ ‬Huvitav visuaali idee lörri lastud.‭

‬-‭ ‬ja progressoritest...‭ ‬vist minu kõige suurem pettumus siiani‭ -‬ nad on ikka täielikult sead ja näeb nagu tunneksid ennast seal maailmas täiesti vabalt ja mõnusalt‭ -‬ lakuvad,‭ ‬määrivad sitta,‭ ‬Rumata käperdab eunuhhi tisse,‭ ‬mille peale too tema mune krabab,‭ ‬no mida paganat.‭ ‬Kus on see nii krdi tähtis progressori sisevõitlus‭? ‬Tema mittesobimine sinna ümbrusesse,‭ ‬mida ka kohalikud helgemad pead märkavad‭? ‬RAGE‭!!!

Ühe naerupahvaku see film mult välja võlus küll‭ -‬ kui Rumata kuningalossi läks siis keegi sealse kakofoonia sees kirus,‭ ‬et arbaletimees on purjus ja vajab väljavahetamist.‭ ‬Läheb aeg mööda ja kui sisse tuuakse võltstohter ja Rumata tema ravimit joob,‭ ‬ütleb ta,‭ ‬et selle doktori peaks maha laskma.‭ ‬Käib‭ *‬plõnnn‭*‬,‭ ‬kõik vaatavad kõrvale ning mingi posti sees on arbaletinool.‭ ‬Jälle keegi hakkab kiruma,‭ ‬et arbaletimees on purjus

Kuigi raamatus olid arbaletimehed seinte sees vist don Reba juures‭? ‬Ei mäleta enam nii hästi.

Vaatasin siis edasi ja kõige kurvem on ilmselt see,‭ ‬et filmi keskmine tunnike andis juba lootust,‭ ‬vaid selleks,‭ ‬et siis ülejäänud kolmandikuga veel hullemini kokku kukkuda.‭

‬Mõned kohad mis mind eriti häirisid:

‭

‬-‭ ‬Budakhi ja Rumata vaheline väga tähtis dialoog,‭ ‬kus Budakh pöördub Rumata kui jumala poole ning sellest koorub kenasti välja see abituse tunne mis progressor(eid‭) ‬valdab.‭ ‬See stseen on lõhutud pidevate segajate poolt,‭ ‬Budakh üritab põit kergendada kuid ei saa ja Rumata lööb talle neerudesse mille peale too siis urineerima hakkab...‭ ‬Rumata vägivallatseb mööduvate munkade kallal.‭ ‬Igasugune võimalus panna vaataja mõtlema kogu selle toimuva jama peale on filmitegijate poolt järjepidevalt ära plokitud.‭ ‬Ma lihtsalt ei mõista miks nii tehtud on.‭

‬Sama käib ka Rumata ja Reba vahelise vestluse kohta.‭ ‬Ainuke mis vist enamvähem ok oli,‭ ‬toimus Arataga,‭ ‬kui too palus‭ "‬leegitsevaid kaarikuid‭" ‬oma ülestõusu jaoks.‭ ‬Kuigi ka siis otsustas psühhopaat Rumata ta üle kallata kuuma veega,‭ ‬murda tema jala ning lüüa ta oimetuks.

-‭ ‬Tüdruku surm ei ole mitte traagiline,‭ ‬vaid isegi koomiline‭ -‬ laiba nägu näitab lähedalt,‭ ‬verd lahmab ja näol on debiilne hambutu naeratus.‭

‬Rumata reaktsioon‭? ‬Selle asemel,‭ ‬et lõpuks oma inimsuse kõrvale heita,‭ ‬hakkab ta ohkima,‭ ‬sebib ringi kümme minutit,‭ ‬võtab mõõgad,‭ ‬paneb pähe kiivri...‭ ‬ja ronib siis laetala peale.‭

‬Ootab kuni ordu ukse maha murrab ning selle asemel,‭ ‬et teha siis seda mida lugeja teab,‭ ‬et ta tegema peaks hakkama,‭ ‬ronib tala pealt maha ning hakkab ordu tüüpidega rääkima,‭ ‬pahatihti korrutades täiesti emotsioonitult,‭ ‬et tapab kõik maha.‭ ‬Mingi hetk‭ ‬ca‭ ‬10‭ ‬minutit hiljem ta lööb maha ordu esindaja,‭ ‬vinnab tolle seina peale,‭ ‬kogub ringi tema soolikates...‭ ‬eh‭? ‬sümbolism‭? ‬Ma ei tea,‭ ‬pilt läheb õnneks mustaks ja siis näitab juba laibarida ja Rumatat selle lõpus,‭ ‬mis viib järgmise probleemini‭

‬-‭ ‬Rumatal on täiesti pohhui,‭ ‬et ta tappis ära terve kuradi lossitäie rahvast.‭ ‬Istub loigu äärel,‭ ‬kõlgutab jalgu ja ajab häma.‭ ‬Kinnitades teistele progressoritele,‭ ‬et ta ei kavatse planeedilt ära minna.‭

‬See tendents on filmis läbiv‭ -‬ meie peakangelane on täielik sadist‭ -‬ väänates,‭ ‬lüües ja tagudes ennast läbi rahva nagu viimane värdjas.‭ ‬Kahtlane on isegi see,‭ ‬et ta ei tapa,‭ ‬kuna ühele mungale antud kahe käega hoop pea pihta viib selle munga pikali,‭ ‬kuhu ta liikumatult lebama jääb ning vasak jalalaba tõmblema hakkab.‭ ‬Seda näeb päris mõnda aega ja tegemist on ilmse ajukahjustuse ja saabuva surmaga.‭

‬Meie kangelane‭!

-‭ ‬Proovisin vahepeal filmi vaadata inimese silme läbi,‭ ‬kellel ei ole metateadmisi originaalteose lugemisest.‭ ‬Null konteksti.‭ ‬Film ei ole suuteline jutustama omaenda lugu‭ -‬ stseenid hüppavad erinevate‭ "‬peatükkide‭" ‬vahel ning ei tekita ühte koherentset jutustust.‭

‬-‭ ‬Ja olgu kõik mis on,‭ ‬aga see mida nad tegid minu lemmikaborigeeni parun Pampaga,‭ ‬ei andesta ma neile iialgi.‭ ‬Mingu kuradile need filmitegijad,‭ ‬mingu kuradile need näitlejad.‭ ‬Saast mis saast.‭ ‬isegi‭ ‬80ndate saksa versioon oli minu mäletamist‭ ‬mööda parem.

Raamatuarvustus: Kalmisturaamat (Triinu Meres)

Ma arvan, et ma peaksin seda raamatut oma pinginaabrile soovitama," ütleb mu tütar kuskil ,,Kalmisturaamatu" neljanda peatüki kandis. ,,See on just selline raamat, nagu talle meeldiks."

Mina ise olin neljanda peatüki lugemise ajaks jõudnud olla juba nii elevil ja rahul, sest Gaiman oskab hästi meeleolu luua ning ehitada esimesest kohtumisest saati mällu jäävaid tegelasi, kui ka tülpinud ja halvasti meelestatud, sest hei! Mõnes kohas muutus juba väga tugevaks tunne, et ma nagu oleksin seda raamatut juba lugenud: keegi Rudyard Kipling on selle kirjutanud.

Jaa, ma teadsin tagakaaneteksti põhjal, et seda teost iseloomustatakse kui "Dungliraamatut" kalmistuolevustega, aga ma ei osanud ette arvata, et paralleelid on nii otsesed.

Pärast edasilugemist ning viha möödumist sai mõningaid lehekülgi teist korda ülegi loetud, et olla kindel: Gaiman suutis juba tekkinud peaaegu piinlikult ilmsed paralleelid "Dungliraamatuga" elegantse randmeliigutusega tõepoolest söödavuseks vormistada, ning asi pole üldse nii paha, kui korraks tundus. Tegu on siiski sümpaatse lasteraamatuga, kus Kiplingi käekiri läbi Gaimani oma mõnes kohas ülemäära silma paistab, aga suuremalt jaolt on noorem autor siiski kirjutanud omaenda lugu.

Teose nõrgimad osad olidki niisiis need, kus Kiplingi käekiri selgelt läbi paistis - mitte et Kipling mulle ei meeldiks, aga kui ma olen "Dungliraamatu" nõukogude versiooni nimega "Mowgli" elus rohkem kui tosin korda lugenud, ei eruta sama loo ümberjutustus teiste tegelastega enam sugugi nii väga, nagu võiks.

Guulidega osa, pean tõdema, oli ikka päris halb.

Pärast neljandat peatükki aga kogus raamat korraga hoogu ja sügavust, liikus omaenda rada Mowglist eemale ning nagu ütles minu 12-aastane tütar kui lapsest testlugeja: "Ma vist siiski ei soovita seda raamatut oma pinginaabrile. Sestsaati, kui Bod kooli läks, on see rohkem selline, nagu mulle meeldib. Niisugune tõsine."

"Kalmisturaamatu" stiil kasvab koos peategelasega (v.a. päris alguses, kui vaatenurk ei ole päriselt pooleteiseaastase oma siiski), käib läbi koolieelikutele kõlavate lehekülgede, selle järel "noorema kooliea", nagu nõukogude ajal kiputi sihtrühma määratlema, ja jõuab lõpuks noortekirjandusse välja - ilma selle juurde poolkohustuslikus korras käiva armuloota, lisan juurde juhuks, kui keegi peaks seda pelgama hakkama.

Jutustamine on sujuv ja selge, kaotamata põnevust, ning lugu kokku meeldivalt mitmeharuline. Mingit väga keerukat mõistatust siiski oodata ei tasuks - tegu on hea, ka täiskasvanule loetava lasteraamatuga, kuid siiski lasteraamatuga. Elu ja värvi annavad sellele tugevad, hästi välja joonistatud tegelased ning peaaegu kogu raamatu jooksul hästi paigas püsiv tasakaal pinge ja lõbususe vahel. Lõpp on korralik, jõuline ja ei peta.

Kui ihata loo juurde veel ka tükikest täiskasvanutele mõeldud teksti, tasub läbi lugeda teose lõppu lisatud Neil Gaimani kõne Newbery medali kättesaamisel: arvestades, et tegu on siiski kõnega, mitte romaaniga, ja tõenäoliselt ei muuda üks äratrükitud kõnetekst ühegi oma lugeja elu, on see päris mõnus tükk eluvaadet lapsevanem ja kirjanik olemise teemadel ja tasub täiesti "Kalmisturaamatu" järel magustoiduna läbi lugemist.

Wolfenstein: The New Order (Erik Kiss)

Mis siis, kui natsid oleksid võitnud II maailmasõja? Selle küsimusega on ikka ja jälle mängitud ning tuldud lagedale erinevate ideedega. Sama küsimuse on endale esitanud ka Wolfenstein: The New Order mängu autorid. Ja pakuvad mängijale võimalust ringi uudistada välja mõeldud aastas 1960 kus Natsi-Saksamaa on võitnud II maailmasõja ja kontrollib enamus maailma.

Tunnistan ausalt üles, et algselt oli mul selle mängu suhtes tõsine eelarvamus, sest esimesed muljed mängust polnud just väga mängima kutsuvad. Kuid kui mäng juba kätte sattus, otsustasin talle siiski võimaluse anda. Ja siinkohal tuleb tunnistada, et mäng suutis mind positiivselt üllatada. Kuigi tegemist ei ole selle anri pärliga, on tegemist siiski huvitava ja täiesti mängimist vääriva mänguga.

< param name="allowFullScreen" value="true">

Wolfenstein: The New Order mängus on oskuslikult suudetud omavahel põimida klassikaline vana-kooli traditsiooniline mängustiil koos uue põlvkonna elementidega. Ja mis peamine, mängu toetab tugev lugu, millega kirjutajad on vaeva näinud. Tõsi, nagu igas mängus leiab ka siin asju, mille kallal nuriseda. Näiteks lauanõud ja paberid, mis on laua peale joonistatud, või AI, mis mõistusega eriti just ei hiilga. Või siis loos olevad jaburdused, nagu lauslollidena kujutatud natsid, kes ei suuda või ei taha märgata, mis toimub nende nina all (linna all).

Mängija kehastab juba eelnevatest Wolfensteini seeriatest tuttavat kangelast - BJ Blazcowicz. Sissejuhatus mängu algab 1946. aastal toimunud sündmustega, mis leiavad aset 14 aastat enne seda kui õige mäng pihta hakkab. Tegemist on ühe pikima sissejuhatusega, mida ma viimasel ajal mängude juures kohanud olen. Et kui enamus mängudes topitakse sulle relv pihku juba esimestel mänguminutitel, siis uues Wolfensteini mängus võtab see julgelt üle 10 minuti, enne kui esimese relva pihku saad võtta ja natse tapma saad hakata. Aga see ootamine on seda väärt.

Nagu ma eelpool juba kirjutasin, on mängul üsna tugev toetav lugu, mis ei tohiks külmaks jätta kedagi, kellele meeldivad hea ja tugeva looga mängud. Mängu kulgemise käigus tutvustatakse erinevaid üsna huvitavaid tegelaskujusid. Olgu nad siis kas sõbrad või vaenlased, neil kõigil on midagi pakkuda loo huvitavamaks muutmiseks. Ning häälte taga olev näitlejatöö on meisterlikult teostatud. Loomulikult ei puudu mänguloost ka romantilised intiimsed suhted.

Relvade valik mängus on nagu ikka: nuga, püstol, automaatrelvad, snaiper, laserrelvad, jne. Pakutakse võimalust ka lõigata oma laserrelvaga auke võrkaedadesse, läbistada kette, jne. Siinkohal oleks võinud mängu arendajad mängijale natuke rohkem tegevusvabadust jätta. Ehkki laseriga õnnestub kette läbi lõigata, siis metallaia pulkade puhul see ei õnnestu. Mis iganes siis selle põhjuseks ka ei ole. Lahingud natsidega on nagu tulistamismängudes ikka, jookse ringi ja tee omale rada natsidest vabaks. Kui kusagil on neid liiga palju, siis võib neid kuhugi ruumi, näiteks koridori otsa või kasti taha, ootama jääda. Seejärel ei ole vaja teha midagi muud, kui ainult päästikule vajutada iga kord, kui järgmine nats oma pea välja pistab. Lisaks tavapärasele tulistamisele pakutakse võimalust ka hiilida ja vastaseid vaikselt tappa, nii et nood alarmi ei tõstaks. Selliseid olukordi tuleb ikka ja jälle ette, kus on kasulikum ohvitser vaikselt elimineerida, nii et ta ei saaks häiret anda ja uusi sõdureid juurde kutsuda. Vastavalt mängija eelistustele saab ta seda teha näiteks vaenlasele selja taha hiilides ja neid pussitades, või eemalt noaga visates, või siis summutiga püstolit kasutades. Kui sind selline hiilimine ei huvita, siis võid seda loomulikult ignoreerida ja natse Rambo stiilis teise ilma saata.

Mängus on ka PERK süsteem, mis vastavalt oma mängustiilile laseb sul lahti lukustada erinevaid boonuseid. Lisaks sellele saab otsida ja korjata natside kokku kogutud kulda, lugeda erinevaid kirju ja ajaleheartikleid ja otsida Enigma koode. Kui oled suutnud vajalikud Enigma koodid kokku saada, siis premeeritakse sind vastava nuputamisülesande lahendamisel uute boonustega.

Kokkuvõtteks võib öelda, et MachineGames ja Bethesda Softworks on saanud hakkama saanud Wolfensteini uue mänguga, mis tasub mängimist. Ja loomulikult paneb see mängija tahes tahtmata mõtlema teemal, mis oleks juhtunud, kui natsid oleksid II Maailmasõja võitnud. Mängu autorid on suutnud esile tuua üsna tõetruu pildi natsidest, nende maailmavaatest, suhtumisest neisse, kes ei kuulu ülima rassi hulka, katsetest inimestega, süsteemist mis hävitas II Maailmasõja ajal miljoneid inimelusid. Võibolla see ongi põhjuseks, miks leidub täna neid, kes arvavad, et nimetatud mäng solvab neid või II Maailmasõjas hukkunuid ja see tuleks ära keelata. Mina nii ei arva, vastupidi, see mäng annab uuele põlvkonnale veidi aimu natside poolt toime pandud kuritegudest, paneb nad mõtlema ajaloole.

Lastevanematele tuletaks siinkohal meelde, et tegemist ei ole lastele mõeldud mänguga! Mäng sisaldab suurel määral vägivalda ja on mõeldud täiskasvanutele! Sel põhjusel on mängul ka märgistus PEGI 18, mis viitab sellele, et tegemist on mänguga, mis ei ole alla 18 eluaasta soovitatav. Ja juhul kui teie laps tuleb koolist jutuga, et kõik tema sõbrad mängivad, ärge laske end ümber veenda. Vastupidi, järgmine kord kui nende laste vanematega kohtute, informeerige neid, et see mäng ei ole lastele sobilik, võimalik, et nad ei tea üldse, mida nende lapsed mängivad.

Hea:

+ Hea tugev mängulugu, mis paneb sind tegelastele kaasa tundma.

+ Vana-kooli Wolfenstein uues kuues.

+ Hiilimisvõimalused.

+ Boonustega premeeriv PERK süsteem.

+ Hea muusika.

+ Mäng on parajalt pikk, mitte ei saa juba esimese paari õhtuga läbi nagu viimase aja mängudel kombeks.

Halb:

- Laskemoona, armori ja elude korjamine oleks võinud olla automaatne.

- Laserlõikuri kasutamise võimalused oleksid võinud olla suuremad.

- On kohti ja hetki, kus graafikaga oleks võinud veidi rohkem vaeva näha. Suht tobe on näha lauale joonistatud nuge-kahvleid.

HINNE: 8 / 10

Arendaja/autor: MachineGames

Levitaja/kirjastaja: Bethesda Softworks

Platvormid: Xbox One, PS4, PC, X360, PS3

anr: FPS

Ilmus: 20 mai 2014 Delfi Fortes.

Ulmkonnakroonika 5/14

Eesti ulmetähed

Tänavuse ulme lühijutu võistluse võitis Mann Loper looga ,,Meister ja õpipoiss". Kuna jutu ilmumiseni on veel aega ja Mann Loperi nimi oli ulmemaastikul seni veel tundmatu, otsustas reaktori andekale noorele kirjanikule esitada mõned küsimused, mis aitaksid lugejal juba enne võidutöö ilmumist autoriga tuttavaks saada.

1. Mida praegu loed?

Pahatihti kipub mul mitu raamatut korraga pooleli olema, nii ka praegu. Huvitaval kombel on hetkel lugemisel suisa kaks jutukogu: "Aurupungi mammutraamat" (The Mammoth Book of Steam Punk, toim. Sean Wallace), kus ühtede kaante vahel 30 aurumasinaist ja hammasrattaist kubisevat lugu, ja Tiit Tarlapi "Haldjatants". Mõlemad kogud on mõnusad lugeda, esimene pakub anripiiranguist hoolimata vaheldusrikkaid näiteid lühijuttude kui vormi võimalustest, teine aitab heale ajaveetmisele lisaks vähendada minu kahetsusväärset mahajäämust kodumaise ulme vallas...

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Sellele küsimusele on hirmus raske kuidagi konkreetselt vastata. Esiteks juba seetõttu, et mõned tõeliselt head ja nauditavad raamatud ei "naelutagi", neid on mõnusam lugeda pikkamööda (Yoko Ogawa "Majapidaja ja professor" oli üks selline - täielik zen). Teised jälle võtad kätte ja enne ära ei pane, kui tagumine kaas vastu tuleb (viimati läks nii paari Gaimani teosega). Raamat võib olla "hea" õige mitmes mõttes - hea kirjandus, hea meelelahutus, hea lugu... Et raamat käe külge kleepuks, peab olema haarav ja küllalt hoogne süee ja ladus keelekasutus. Oluline on, et sõnad tooks pildi silme ette. anr ei olegi peamine, üritan igasugust lugeda.

3. Ulme kolm lemmikut?

Esiteks ei saa ma mööda Ursula K. Le Guinist. Plikana loetud "Meremaa" sari avaldas nii sügavat muljet, et ma siiani päriselt toibunud ei ole. Hiljem olen sarja ja sellega seonduvaid lugusid ikka väga mitu korda üle lugenud. Edaspidi sai muidugi Tolkieni ka kummardatud ja Keskmaa mütoloogiasse sukeldutud, kuid Meremaa oli esimene fantaasia-ilm, kuhu end ära kaotasin - heas mõttes. Juhtusin kunagi nägema mingit jubedat käkkfilmi, kus lugu oli uskumatult ära lörtsitud ("Meremaa legend" oli äkki?), ja ma olin pärast ikka hirmus vihane sellise pühaduseteotuse pärast!

Teiseks nimetaks Dan Simmonsi ja tema "Hyperioni". Iseäranis just sarja esimene pool kuulub kindlalt minu Igaveste Lemmikute hulka. See, kuidas sealne maailm üles ehitatud on ja viis, kuidas lugu jutustatakse (eriti esimene raamat!) meeldis mulle ikka ülivõrdes. No ja parasiitliku krutsiformi eest saab Simmons minult kümme õõvapunkti!

Jameson ja HÕFF annavad teada:

Jameson koostöös Haapsalu Õudus- ja Fantaasiafilmide Festivaliga HÕFF korraldab lühifilmide konkursi. Võistluse eesmärgiks on leida üks suurepärane käsikiri.

Võistlus annab osalejatele võimaluse tutvustada oma käsikirja professionaalsele üriile. Viis finalisti saavad auhinnaks rahvusvahelise tudengi- ja lühifilmide festivali Sleepwalkers passid ning parim saab filmi valmistegemiseks Jamesonilt 3000 euro suuruse auhinnaraha. Selleks, et kõik huvilised saaksid oma stsenaariumikirjutamise ja filmitegemise oskusi viimistleda, korraldatakse Tallinnas ja Haapsalus ka vastavaid töötubasid. Samuti soovitame kõigil huvilistel osaleda aastaringsetel Sleepwalkersi töötubadel ja teistel üritustel.

Kuidas see toimib ning mis on reeglid ja regulatsioonid saab lugeda aadressilt 2014.hoff.ee< /a>.

Täheaeg 13 ja Täheaeg 14

Täheaja koostaja Raul Sulbi ja väljaandja Eva Luts jutuvõistluse tulemuste väljakuulutamisel.

Vastavalt kirjastuse Fantaasia ja Eesti Ulmeühingu korraldatava jutuvõistluse reglemendile on eesõigus jutuvõistlusele laekunud tööde avaldamiseks kirjastusel Fantaasia.

Nüüdseks on selgunud kahes järgmise Täheaja numbris ilmuvate jutuvõistlusele saadetud tööde täpne nimekiri. Nimekirja leiab enda siit lisaks on kindlasti oodata paljusid allapoole hindajate ja täheaja latti jäänud lugusid Reaktoris ja tõenäoliselt ka Algernonis.

Tartu ulmekirjutamistoad

...on jätkuvalt aktiivsed ning korraldajate rõõmuks on peale jutuvõistlust sinna tee leidnud ka mitmed uued kirjutajad. Nagu piltidelt näha võib on meid korduvalt külastanud ka jutuvõistluse võitja Mann Loper. Aeg-ajalt võõrustab ulmekirjutamist ka Kirjanduse Maja. Traditsiooniline ulmekirjutamine on ikka Raekoja platsis vanas kohas, aga kord kuus või üle kuu tehakse väljasõiduistung Vanemuise mäel endises KGB hoonesse. Järgnevad pildid ongi seal tehtud.

Kirjastuste uudised 5/14

Kirjastus Skarabeus

Soome ulme 2

2014. aasta Skarabeuse antoloogiaks on Soome ulme 2, milles on 286 lk ja mille pehme kaane on kujundanud Alar Raudoja. Raamatut on võimalik osta alates juunist üksnes Apollo kauplustest.

Antoloogia koostamisel pidasin silmas järgnevat:

jätkan eesti lugejatele tuntud autorite avaldamist (J. Sinisalo, P. I. Jääskeläinen, A. Leinonen); annan võimaluse tutvuda killukestega Boris Hurtta loomingust; toon paar näidet viimasel 2-3 aastal soome ulmet vallanud aurupungist; esitlen uusi ulmekirjanikke (M. Hai, A. Nupponen, M. Ihalainen); ja peamine: püüan teie lugemislauale tuua häid ulmejutte (mõistagi oleks teistsuguse maitsega koostaja võinud samadel printsiipidel valida täiesti teised lood ja saanud niisama tugeva kogumiku).

Arvi Nikkarev

Kirjastus Ersen

Viimne ohver. Vampiiride akadeemia 6. raamatu 1. osa

Richelle Mead

Tõlkinud

Mõrv. Armastus. Armukadedus. Ja ülim ohver. Kuninganna on surnud ja moroide maailm ei saa enam kunagi endiseks. Nüüd, mil Rose'i ootab

ebaõiglane hukkamine ja Lissa osaleb surmavõitluses kuningatrooni pärast, leiavad tüdrukud, et on sunnitud lootma vaenlaste peale ja kahtlema nendes, keda arvasid võivat usaldada... Aga mis siis, kui tõeline vabadus tähendab, et ohvriks tuleb tuua kõige tähtsam? Teineteist.

Kirjastus Fantaasia

Kaugete päevade naeratus

Siim Veskimees

Siim Veskimees on eesti lugejale tuntud peamiselt oma teadusliku fantastika romaanidega, ent tal on aastatega kogunenud ka suur hulk lühemaid jutte. Kogumikus on laias laastus tema selle sajandi esimese kümnendi paremik, siin leidub erinevaid tulevikuvisioone, kohtumisi tundmatuga ja ka kummardusi suurmeistrite poole.

Kogumikus leidub kaks ulmeauhinna Stalker saanud lugu. "Naeratuses aastate tagant" on paljud asjad, mille pärast kirjanikku kunagi kritiseeritud, loo kasuks pööratud. See on nagu õpikulugu kõigile kirjanikele, keda on peetud kuidagi kummalisteks - iga veidrus võib olla omapära ja kummalisus geniaalsus. Igatahes pole pärast seda lugu enam võimalik "Pipi Pikksukka" sama pilguga lugeda. "Lugesin lastele Astrid Lindgreni ,,Pipit" ette ja hakkasin mõtlema, kes nad tegelikult olla võisid... Edasine, nagu öeldakse, on ajalugu," ütleb autor ise.

"Kuldhordi teine tulek" sai samuti Stalkeri, ja põhjusega. "Supermeeste" inimkonna sekka imbumine ja tasapisi võimu haaramine on tõepoolest pahandav... kuni sa ise nende hulka ei kuulu. Kas kuulud või mitte, saad kohe järele proovida. "See on taas - vastukajade järgi otsustades õnnestunud - katse kirjutada ebakonventsionaalset, äraspidist kangelasjuttu. Kirjutades olen ma kogu aeg teadlikult üritanud inimesi ärritada ja mõtlema panna. ,,Tavalisi" lugusid on niigi piisavalt, keeraks mõned vanad legendid pea peale..."

"Ohutusnõuded laavalehmade läheduses" jäi Stalkerist ilma kõige napimal võimalikul viisil - sama arvu punktide korral võeti arvesse ka esikohtade arv. Intelligentne tulnukas üritab inimkonda päästa, seejuures rikast seltskonnalõvi mängides. "Lugu sündis teatud mõttes protestiks filmi ,,The Day the Earth Stood Still" 2008. a linastunud teisele variandile; olen mõlemat näinud. Too mõlemate filmide aluseks olev lugu (,,Farewell to the Master", Harry Bates 1940) on päris hea, aga filmid tundusid võimatult idiootlikud ja nii ma kirjutasin loo, kus tulnukaga ei kaasne segane militaarne jant ja tüüpiline salateenistuste ja teadlaste gambiit, sest tulnukas oskab käituda nii, et kõik need mainitud lolliks jäävad," ütleb Siim Veskimees.

"Kui maa ärkab" on lugu mõistuslikust saarest, kuhu satuvad kaks merehädalist. Mingil hetkel satub peategelase kätte midagi ajamasina sarnast, mille abil saab ta valida, kuidas lugu lõpetada, järele proovida erinevaid variante, ekselda erinevaid tegevusliine pidi. "Kirjutasin kunagi valmis loo mõistuslikust saarest ja mis sellega kõik juhtuda võib, ja nii see jäi. Siis tuli mõte, et teeme asja huvitavamaks, lisame tüdruku. Siis sai lugu valmis, ent ma ei osanud seda lõpetada. Mingil hetkel oli mul kolm konkureerivat lõppu ja kui avastasin, et varitseb oht, et asi läheb käest ja paisub romaaniks, tegin sellise kaks-ja-pool-variandi. Arvan (ausalt), et see oli õige otsus.Mis tüdrukusse puutub... otsustage ise. Ma arvan, et lugu oleks ilma temata igav," ütleb autor.

"Merevaiguvalgus" on Ulmeühingu ja Fantaasia jutuvõistlusel teise koha saanud lugu. Rahulik turist satub äkki kummaliste sündmuste keskmesse. Ta põgeneb, vahetades endalegi ootamatult maailmu. Kahjuks ei jää jälitajad sellest hoolimata maha. "Nagu paljude lugudega, teostaksin ma selle täna pisut teisiti. Viskaksin välja mõned detailid ja lisaksin teisi... aga siis ei oleks see enam see lugu. Ja, noh, teine koht ka hea ja mulle endale see meeldib," sõnab Veskimees.

""Tormide rand" on lugu, mille puhul võib öelda, et hea, et lugeja enamasti ei tea, kuidas lood sünnivad, sest sellega on natuke nagu vorsti ja seadustega. Kirjutasin kunagi lühiromaani hoopis teisel teemal ja teise maailma tarbeks. Tegemist oli ühe koostööprojektiga, mida kahjuks tabas enamiku selliste saatus - sellest ei tulnud midagi. Siis tuli võimalus anda lugu Aleksei Kalugini Moskvas ilmunud jutukogusse ,,Novõe Marsjanskije hroniki" (,,Uued Marsi kroonikad") ja nii ma kiirmeetodil selle olemasolevast, hetkel seisvast materjalist vormisin... Algmaterjali oli rohkem ja üsna palju pidin pärast sisuliselt sarnaseid stseene ümber kirjutama algselt mõeldud romaani tarbeks, kuid suutsin seda siiski nii hästi teha, et asjassepühendamata inimesed ei ole kattuvusi välja toonud," arvab Veskimees

""Eluring" on samuti pisut veidra saatusega tekst," meenutab autor. "Algas kõik sellest, et (vist) sf2001 listis käis arutelu selle üle, kas oldaks valmis mingil suvalisel sürril etteantud teema juttu kirjutama. Mäletamist mööda sai mainitud apelsine ja känguruid; võimalik, et midagi veel, aga tõesti ei mäleta. Hakkasin entusiastlikult kirjutama ja... nagu ikka, sinnapaika see jäi. Aastaid hiljem oma juturäbalais sobrades leidsin ühe üsna sünge teksti, mis polnud nö suutnud looks kasvada. Sama sobramisega leidsin kusagilt keskkooli ajast pärit, täiskasvanuna ülelugemisel natuke piinlikust tekitava tekstijupi, kus mõttetust tüübist saab tulnuka abil supermees; seda vabandas ehk ainult törts võllahuumorit. No ja neist kolmest siis tuligi veerand tunniga kokku selle loo idee, taust ja tegelased."

"Kaugete päevade valgus" - mida teha, kui maailmalõpu järgselt selgub, et oled nagu ühe tulnukarassi lemmikloomadeks muutunud, kelle elu heatahtlikult jälgitakse, kuigi ka elutähtsad vajadused rahuldatakse? Jah, nad teavad, et need lemmikloomad on intelligentsed. Nad arvestavad sellega. "Umbes selline tekst seisis mul sahtlis arvata ülikooliajast. Ausalt. Noh, muidugi mitte valmis lugu, pigem üks selline tekstijupp, kus osade lõikude asemel vaid märksõnadega skitseeritud idee; usun, et selliseid on kõigil kirjanikel. Mõned aastad tagasi lugesin ma Arthur C. Clarke'i ja Stephen Baxteri 2000. aastal ilmunud romaani ,,The Light of Other Days" ja... nojah, nad on ligikaudu sama asja - muidugi palju põhjalikumalt - ära teinud. Ja nemad kirjutasid tõsise, suurepärase romaani, sellal kui mul oli jutu idee... Aga siin see nüüd igatahes on, kummardusega mainitud Meistritele."

Tõlkejutt: Tondi nahk (Boris Hurtta)

Järgnev jutt pärineb 2014. aasta Skarabeuse antoloogiast "Soome ulme 2", mille saatis meile kogumiku koostaja Arvi Nikkarev. Teos jätkab meile taas kogumikust "Soome ulme" loetud seni suures osas tähelepanuta jäänud põhjanaabrite ulmekirjanduse tutvustamist. Kui lugu meeldib, siis tuleb vaid vudida poodi või raamatukokku ning endale antud teos soetada. Raamatut on võimalik osta alates juunist Apollo kauplustest.

Varsti pärast seda, kui Ida-Soome oli läinud vene võimu alla, saadi laanekihelkonda uus kirikuõpetaja. Ürjö Krabbe oli tema nimi. Kadunud kirikhärra oli surnud kaheksakümne nelja aastasena ega olnud jõudnud juba aastakümneid toimetada muud kui just kõige pakilisemaid töid.

Kirikhärra Krabbe oli rohkem vaimuvalguse jagaja kui vaga jumalasõna levitaja. Mees asus õhinal töö kallale ning tema päevad kulusid õppimisele ja korra majja löömisele. Venelane aga tahtis kindlustada oma võimu ja valitsust ning sellepärast oli kirikuõpetajale määratud kutsariks ja kaitsjaks kasakas Dimitri. Ühtepuhku võttis Ürjö Krabbe ette kogu arginädala kestvaid kirikukoolide ülevaatus- ja tutvumisreise. Vaevu maldas mees kodus olla need päevad, kui oli jumalateenistus. Aga ka siis kulus aeg kirikuraamatute parandamisele ja kolkaküladest kogutud andmete sissekirjutamisele.

Ürjö Krabbe noor naine Raakel tundis end üksildasena kiriklas, kus keegi teenijarahvast ei osanud rootsi keelt või vähemalt tegi näo, et ei saanud proua korraldustest aru. Endise kirikuõpetaja ajal oldi harjutud toimima kõiges omapead. Teenijad oli vanad ja nende ümber sagis tütreid ja tütretütreid. Isadest polnud kellelgi aimu, lapsed olid ehk kadunukese tehtud? Kõik nad vaatasid perenaisele ülevalt alla, temale, kellel polnud ühtegi last.

Aga Raakel oli uhke. Ta ei palunud meest teenijaid korrale kutsuda, vaid lasi neil vana kombe kohaselt laudas toimetada või siis laiselda. Ise hakkas ta koristama kirikut ja kiriklat: küüris puhtaks seinad ja põrandad, pühkis nurkadest välja ämblikuvõrgud ning pidas halastamatut sõda hiirte ja kahjurputukatega.

Saabusid jõulud ja kiriklas oli kõik tagasihoidlik võrreldes sellega, kuidas Raakelil oli olnud tema isa mõisas Uplandis. Nüüd oli ta võõral maal võõra vürsti alamana ilma lootuseta paremale! Toidust polnud puudust, aga see oli tagasihoidlik ja halvasti valmistatud. Köögitüdruk tegi kõike omatahtsi, Raakel ise aga polnud harjunud toitu valmistama. Ürjö Krabbe kuulutas kantslist jõulusõnumit, aga kodus ei mallanud ta aega maha võtta. Raakelile tundus, et mehe kiirustamine oli temale suunatud sõnatu etteheide.

Kohe uusaastapäeva järgsel hommikul läks kirikhärra kasaka ja talupoegadega metsa kirikla uue lauda tarbeks langetatavaid männipuid otsima. Raakel asus raevukalt kodutööde kallale. Oli sulailm ja puhus tugev edelatuul. Võibolla oli see viimane võimalus pesta pesu ja saada see kuivaks enne tõsise talve tulekut.

Kirikla külje all voolas Kärmejärve poole sünge, pruuni veega jõgi ja tillukese kose koha pealt oli see veel lahti. Kui Raakel oli seal üksipäini loputamas kirikuõpetaja pidulikku talaari, kuulis ta selja tagant nii kõva ohet, et see hääl summutas vee laksumise ja sulina. Raakel pööras ehmunult ringi ja seal seisis suur, kohutav meeshiid.

* * *

Ajad olid viletsad ja vana kirikhärra jõuetuse tõttu olid kombed metsistuma hakanud. Muinaspaganlus lokkas lausa inimasustuse kõrval. Metsahiidude hõim oli segunenud ristirahvaga ja asunud elama kõrvalistesse popsiosmikutesse. See, et hiiud mängus olid olnud, paistis kõige selgemalt välja väikelaste näojoontes ja nende metsikus käitumises. Uuesti tõusis asi esile alles siis, kui inimhiid vanaks sai. Õige inimene kuivab vananedes kokku ja muutub jõuetuks, seevastu hiiu söögiisu tõuseb, ta paisub endisest suuremaks, kasvab pikkuses ja laiuses. Üldiselt lähevad nad siis inimeste silma alt ära, kaugele Ruija Lapimaale või Koola poolsaarele.

Ürjö Krabbe oli teel koju, aga hilines saatuslikult. Jää serval, voolava vee ääres seisis kohutav mees, kellel olid käes Raakeli riided. Ta polnud raatsinud hävitada peeneid hilpe, mida kirikuõpetaja naine oma aadlikodu kombe kohaselt ka argipäeval kandis. Hiiu suu ja räpane habe olid verised ning verd oli ka tema jalge ees jääl. Polnud kahtlustki selles, mis oli juhtunud. Elajas oli tapnud Raakeli ja lükanud ohvri jää alla, voolavasse vette. Vere maitse suhu saanud hiid, kaotanud viimsegi inimlikkuse, oli nüüd möirates otsejoones kirikuõpetaja kallale sööstmas.

Dimitril oli alati laetud püss käepärast ja ta lasi hiiu sealsamas maha. Metslane üritas küll jää alla sukelduda, kuid ta jõud sai vahepeal otsa. Kasakas oli käinud sõjaretkedel Kaukaasias ja veel paljudes kohtades ning teadis kohe, milles oli asi. Ta pigistas ja venitas laiba ihu ja nägi, et hiiu nahk on lotakas nagu koera kasukas, ja kutsus kirikuõpetajat vaatama. Ürjö Krabbe ei võtnud kasaka segast juttu tõsiselt. Ta arvas, et mahalastud mees oli tavaline hullumeelne. Surnukeha veeti reel kiriku juurde ja aeti auku kirikuaia müüri taha õnnistamata mulda, sinna, kuhu maeti enesetapjad ja abielurikkujad.

Kirikhärra oli oma kaotuses lohutamatu, aga usu jõul püüdis ta murest jagu saada. Ta tegi südame kõvaks ja sukeldus veelgi suurema tarmukusega töösse.

Pärast kolmekuningapäeva algas korralik talv ja jõgi läks üleni jäässe. Kuid tugevasti kinni tallatud maa hiiu haual ei tõmbunud kõvaks ja lumigi sulas selle pinnalt. Muld liikus ja kobrutas, kord kerkis see künkaks, kord vajus sügavale auku. Dimitri jälgis neid nähtusi rahutult. Ta süütas kõrge kivivare peale lõkke, sulatas lume ja külmunud maa ning lasi vedada hauale reekoormatäie kive, aga seegi ei aidanud. Öösel oli kuuldud kivide mürinat, kui need eemale veeresid.

Kevadeks oli hiiu laip juba poolest saati maa peal ja paistis, et see polnud sugugi muutunud. Ainult et räbaldunud riided olid vettinud kaltsudeks ja habe oli kõvasti kasvanud. Kasakas tõi kirikuõpetaja laukaks muutunud hauasüvendi juurde ja seletas, nüüd juba üsna murelikult, kuidas oli toimitud Kaukaasias. Krabbele ei meeldinud sedasorti nõuanded. Kuid midagi tuli siiski teha ning ta andis korralduse laip välja kaevata ja põletada.

Talvise lumekoorma all kokku varisenud aida jäänustest laoti üles tuleriit ja surnukeha asetati selle keskele nii, et palgid ümbritsesid seda igast küljest vähemalt kahekordselt. Vahele suruti kuivi rookimpusid ja riit valati tõrvaga üle. Dimitri lõi tulerauast sädeme. Tilluke leek sööstis hakatuseks torgatud takutuustidesse. Kasakas vedas tuuste ümber kogu tuleriida ja süütas pilliroo põlema. Lõke lahvatas, leegid kerkisid kõrgele ja õhuvool tõstis taeva poole sädemeid ja põlevaid kõrsi.

Oli tegutsetud mõtlematult. Lumi oli tükk aega tagasi sulanud. Kevad oli olnud purukuiv ja samal ajal puhus tugev kagutuul. Tuli pääses valla. See levis mullusesse kuluheina, hüples ja mängis peitust, kuni jõudis metsa. Rahvast oli kohal palju, aga inimeste teovõime halvas tuleriida seest kostev kohutav ulgumine.

Ürjö Krabbe hüüdis küll, et lõkke kuuma sisemusse tõmbuv õhk oli see, mis palkide pragudes ulgus, aga rahvas põgenes ebauskliku hirmu käes. Vahepeal oli tuli jõudnud kirikla laudani ja ründas selle laastkatuselt peahoonet...

Vaatepilt oli masendav. Tuhka ja tahma olid kõik kohad paksult täis. Hiiu laibast polnud järel luuraasugi. Paljud kartsid, et hiid oli siiski pääsenud põgenema sel ajal, kui hooneid püüti päästa. Aga nüüd tuli igatahes jampsimine unustada ja hakata ehitama uut kiriklat. Ürjö Krabbe otsustas rajada selle endisele kohale, oli ju alles kivist vundament ja taluperemehed andsid metsast palke ja sulaseid töömeesteks.

Sellest tuli kuri kiskja-aasta. Hundid ja karud varitsesid päris inimasustuse serval. Nad hävitasid terveid lambakarju ja murdsid maha palju mullikaid ja lehmi. Hobused tulid koplist vahtus sui, küljed ja kael verised. Kui metsa minev karjane ütles, et ta ei karda, hakati teda kohe hiidude hõimlaseks pidama. Kõik aeti hiidude kaela ja eriti selle ühe peale, kes ei tahtnud kuidagi surra, vaid mürgeldas laanes nagu möirgav lõukoer. Kirikuõpetaja tõstis küsimuse oma jutluses üles ja õhutas mehi jahikupja juhtimisel metsa minema.

Teiste julgustamiseks võttis ka kirikhärra Krabbe jahist osa ja tõi kaasa kasaka Dimitri, kelle peale vaadati küll kõõrdi, aga keda teisest küljest hinnati tema tapatandritel saadud kogemuste pärast.

Hiiu jäljed leiti. Elajas oli maha murdnud kaheaastase mullika ja lohistanud selle paari versta kaugusele koopasse Kärmejärve randa. Koeri hoiti tagasi. Hirmunud mehi julgustati. Püstloodis kaljuseinast eraldunud kivivare piirati ümber ja parimad amburid hakkasid sellele ettevaatlikult lähenema. Hiid oli raipe kallal ja kükitas kivilahmaka peal päris veepiiril. Ta sõi elaja rümpa toorelt, oli rebinud kõhu lõhki ja maiustanud siseelunditega. Väljapoole kaldus kaljuseinal oli hiiu eemaletõukavaid, verise kämblaga joonistatud soperdisi.

Jahikubjas tõstis käe. Nagu plaan ette nägi, tulistas ta esimesena oma püssist ja see oli märguandeks teistele, kes hakkasid karjuma ja nooli laskma ja oli ju mõnelgi kaasas ka algeline sutspüss.

Jahisaagist järele jäänud sodi sees istuv hiid kargas püsti. Elukas oli suve jooksul muutunud, varem oli ta olnud tavalise pika ja tugeva mehe suurune, nüüd oli ta metsikum, seitsme jala pikkune ja jäme nagu kahesajane tammevaat.

Kuulid ei tabanud või ei mõjunud, hiiu pealisrõivana kantavast parkimata lehmanahast turritas mitmeid nooli. Hiid sööstis möirates otse kirikuõpetaja poole, kes oli relvituna ettevaatamatult esirivisse trüginud. Koerad haukusid, haukusid hullumeelselt. Haukusid. Haukusid. Mehed karjusid pööraselt. Hiid oli kirikuõpetaja kallal nagu öökull jänesepoja turjas. Alles nüüd andis Dimitri oma tukist tuld ja kiskja vajus külili. Ürjö Krabbe oli viimasest korrast targemaks läinud ja lubanud kasakal valada kuulid kiriku hõbetaldrikust.

Krabbe käskis kohe hiiul naha seljast nülgida. Luud raiuti tahumiskirvega lahti ja purustati. Jahikubjas oma meestega sai käsu vedada jäänused igasse ilmakaarde vähemalt kahe päevateekonna kaugusele. Liha põletati kirikla tulekahjust päästetud mööblist laotud lõkkes Kärmejärve väikesel saarel. Kirikuõpetaja võttis hiiu naha endale ja viis kirikusse, kus see venitati sirgeks ja naelutati taldrikust taotud hõbenaeltega ukseesisele põrandale. Kui nahas veel mingi hingeraas küdeski - nii arvati sellepärast, et see ei paistnud kirikurahva tuhandete sammude all raasugi kuluvat -, ei suutnud kurjus endist väge tagasi saada. Nahk lebas samal kohal aastakümneid, kuni mälestus sündmustest vähehaaval kustuma hakkas ja kogu lugu legendiks muutus. Jälle kord saabus kogudusse uus kirikuõpetaja, kes tahtis kõike puhastada ja uuendada. Ta võttis hiiu naha põrandalt ja viis selle põletamiseks. Mis seejärel juhtus, seda ei tea keegi.

****

Jõuluks võis Ürjö Krabbe uude kiriklasse kolida. Kogu varatalve kestnud pakane andis järele ja saabus sula. Jõgi hakkas üle ajama ja selle jääkaas purunes kärestiku kohalt uusaastajärgsel päeval.

Kirikuõpetaja magas uues voodis. Majas oli kõik uus, üksnes mälestused olid alles. Ta ärkas selle peale, et uks käis. Keegi oli toas. Kuu tuli pilve tagant välja. Nõtke kõnnaku järgi tundis mees ära oma armsa naise kuju. Raakel astus voodi poole alasti. Vaim see ei olnud, sest põrandalaud naksahtas...

Raakel polnud surnud. Kas ta oli jooksnud hirmust hiiu ees pakku ja olnud siiamaani kusagil võõraste inimeste pakutud varjupaigas? Haigena ja mälu kaotanuna. Tänu Jumalale! Edaspidi olen sulle parem mees.

Ürjö Krabbe sosistas: ,,Raakel, sina tulid tagasi."

Naine istus voodi servale ja heitis pikali, puges mehe kõrvale teki alla.

,,Kus sa siis olid?" küsis kirikuõpetaja, soovides kuulda armsa hääle kõla.

,,Pole olnud maja ega majas ust, millest oleksin võinud sisse tulla. Pole olnud jääd jõel ega jääs auku, millest oleksin võinud välja pugeda," ütles Raakel soome keeles, mida ta polnud enne kadumist nii hästi osanud.

Ürjö Krabbe pani käe abikaasa ümber, et väljast tulnule sooja anda. Mehe käed tundsid ära Raakeli keha mõõdud ja vormid, aga midagi oli muutunud. Jääkülm nahk oli vetruv ja lahtine, nagu kuuluks see kellelegi suuremale inimesele.

(Usva 2009)

Jutt: Vahetus (Tea Lall)

Ma nägin öösel unes, et vanaisa tuli minu töö juurde. Keegi kolleegidest tuli ja ütles, et koridoris ootab üks vana mees juba pikemat aega minuga kokkusaamist. Olin pahane, miks keegi mulle varem ütlema ei tulnud, lasevad vanal inimesel oodata. Kui ma vaatama läksin, pidin ehmatusest infarkti saama: ukse taga seisis minu surnud vanaisa, pruun villane soni pihku kägardatud ja pikk sinelitaoline mantel seljas, hõlmad lahti. Tema kiilanev pealagi läikis lampide all, ta oli veidi kühmus ja näis nukker. Küsisin, mis teda siia toob.

,,Mul on igav," vastas ta justkui häbenedes. ,,Mul pole kellegagi veini juua ega juttu ajada."

,,Sa oled surnud," vastasin ma rahulikult, ,,ja surnud ei tule elavatele kurtma, et neil on igav."

,,Aga kas sa tuleksid ja jooksid minuga ühe klaasi vana head portveini?" küsis ta.

,,Esiteks, see sinu portvein polnud sugugi hea, pehmelt öeldes oli see ikka paras sitt. Teiseks, kuhu ma tulema peaksin? Põrgusse või paradiisi?" küsisin ma vastu.

,,Miks sa ironiseerid?" küsis vanaisa nukralt ja mul hakkas enda pärast häbi. ,,Tule lihtsalt surnuaeda, minu kalmule, neljapäeva õhtul kell kuus. Ja kui see vein sulle ei maitsenud, võta siis enda jaoks midagi paremat kaasa."

Ma mõtlesin, mida talle vastata ja ärkasin üles.

Vaatasin kella, see näitas kaks kaksteist. Uni oli kui käega pühitud. Unenägu oli sedavõrd reaalne, et tundsin voodi juures hõljumas vanaisa riiete lõhna, mis oli paberossivingust läbi imbunud.

Tõusin ja läksin vett jooma. Täiskuu, terav ja karge, valgustas kööki ning õue. Küllap oligi ere kuu mind äratanud, sest paistis aknast otse voodisse. Nägin köögiaknast puude saledaid varje aia üle kummardumas, nägin kiviaeda, teravate tippudega elupuid, kaugemal naabermaja kogukat siluetti. Kui ma pilguga tasapisi jälle oma aeda tagasi tulin, nägin kellegi pikka kogu vastu väravaposti toetumas. Mu süda hakkas kloppima, läksin ettevaatlikult aknale lähemale, et paremini näha. Pikk mees mantlis. Vanaisa? Tõmbasin ruloo alla. Teadsin, et aeg-ajalt kaotan reaalsustaju, võisin ajada segamini unede maailma ja päriselu, sest vahel kippusid need kokku sulama. Kompasin siis tavaliselt enda nägu, katsusin asju, mis olid minu ümber, et neid tunnetades reaalsusesse tagasi saada. Nii ka nüüd. Pigistasin enda kätt, valutunne kinnitas, et olen ärkvel ja see ei ole uni. Väga ettevaatlikult piilusin ruloo serva vahelt, kas tume kogu seisab endiselt seal. Aga ei, värav oli tühi. Astusin aknast eemale. Und ei olnud enam raasugi, aga ka tuld ei julgenud ma põlema panna, samuti telekat sisse lülitada. Ikka veel oli tunne, et keegi jälgib mind.

Läksin tagasi magamistuppa ja pugesin voodisse. Meenutasin paaniliselt, kas olin majauksed lukku keeranud, vahel juhtus, et need ununesid ööseks lahti. Nii palju mul julgust polnud, et minna neid üle katsuma. Proovisin hingata võimalikult hääletult, et iga õuest tulev heli kinni püüda, kuid see oli raske, sest süda puperdas sees ja hirm pani hingeldama. Kuulatasin, aga õuest ei kostnud ainsatki heli. Igatsesin päevaseid ja argiseid hääli- automootori põrinat, koera klähvimist, naabrikuke kiremist ja kreissae vingumist. Aga oli vaid vaikus, sügav ja tihe öine vaikus. Tõmbasin teki üle pea. See tekitas illusiooni, et olen kaitstud.

Ärkasin telefoni äratuse peale. Olin lõpuks ikkagi magama jäänud. Viimati vaatasin kella kusagil viie paiku. Seega olin maganud vaid napid paar tundi. Pea oli paks ja valutas, aga tuli tõusta, midagi polnud parata. Tegin endale tassi kohvi ja astusin akna juurde. Õues laius veel varahommikune pimedus. Kuu oli kadunud ning koos temaga läinud ka pikad, kombitsatena näivad varjud. Kohvi rüübates hakkasin kahtlema, kas olin ikka öösel õigesti näinud. Värava kõrval kasvas kadakas ja võisin pimedas seda inimkujuks pidada. Ilmselt nii see oligi. Hirmul on suured silmad. Sättisin end tööleminekuks valmis. Olin väsinud ja uimane, parema meelega oleksin koju jäänud, aga see ei olnud võimalik.

Järgmised kaks päeva möödusid kiirelt ja töiselt ning olin oma rumala unenäo ja veelgi rumalama viirastuse juba peaaegu unustanud. Kuid miski minu sees ei andnud mulle rahu. Vanaisa nägu kerkis ikka ja jälle mu silmade ette ning otsustasin surnuaial ära käia ja talle küünla panna, ehk saab siis hing ometi rahu. Mõlema oma, nii minu kui tema.

Pärast tööd istusin autosse ja sõitsin surnuaeda. Oli ilus tuulevaikne õhtu. Astusin surnuaia vanast murenenud võlviga väravast sisse. Kuigi kell polnud palju, polnud siin ainsatki hingelist. Olin vaid mina ja nemad. Surnuaed oli vaikne, pehmesse hämarusse mässitud. Ma polnud kunagi surnuaedu kartnud, kippusin siia ehk liigagi sageli. Mõnikord oli mul tunne, et mu enda elu möödub kui varjusurmas. Et end taas elavana tunda, tuli tulla surnute keskele.

Kõndisin mööda rada kabelini. Ühte vanasse hauakivisse, mis seisis kabeli kõrval, oli raiutud lause: ,,Meie olime nagu teie, teie saate nagu meie". Iga kord, kui ma surnuaial käisin, tulin ma selle kivi juurde ja lugesin neid ridu. Iga kord libistasin käega üle nende sõnade ja tundsin vana kivi külmust. See tuletas meelde, et nemad seal olid ka kunagi meie. Et me ei tohi neid unustada.

Kabeli juurest keerasin vasakule ja astusin edasi vanaisa platsi poole. Vaikus oli nii võimas, et kippus kõrvu kumisema lööma. Sosistasin endamisi ühte luuletust, et rõhuvast vaikusest pääseda. Piidlesin silmanurgast, ega kedagi juhtumisi lähedal ei ole, peab mind veel hulluks, kes surnuaial ringi kondab ja iseendaga räägib. Aga kedagi ei paistnud.

,,Sa jäid hiljaks," kuulsin äkki enda selja taga tuttavat häält.

Ma tardusin paigale. Kiirelt näpistasin end käsivarrest, igaks juhuks hammustasin ka sõrme, kuid pilt jäi samaks. Tundsin, kuidas vanaisa mulle kuklasse hingab. Tema hingeõhk oli külm kui talvine tuuleiil. See pidi olema uni! Pöörasin end ringi ja lootsin, et ärkan. Kuid ei, vanaisa seisis mu ees, matuseülikonnas, mantel peale tõmmatud ja soni pähe vajutatud. Tema mantlitaskust piilus välja ruuduline sall, narmad üle taskuserva tilbendamas. Mulle meenus, et vanaema oli selle talle kirstu kaasa pannud, torganud pintsakutaskusse, et tal kael ikka teispoolsuses soojas oleks.

Astusin sammu tagasi ja panin silmad kinni. Proovisin kasutada nippi, millega mõnikord end painajalikust unest äratada püüdsin. Sisendasin endale, et pean ärkama, püüdsin tahtejõuga uinunud aju äratada, kuid seekord oli mu aju ergas, silmade avades seisis vanaisa endiselt mu ees. See ei olnud uni.

,,Sa oled ehmunud, kallis laps. Aga ära karda," lohutas vana.

Sain lõpuks sõnad suust: ,,Muidugi olen ma ehmunud. Ma ei teadnud, et surnud maa peal ringi kondavad. Ma käin siin üpris tihti, aga..."

,,Ma tean", katkestas vanaisa mu jutu, ,,ma näen ju kui sa siin käid. Meie siin näeme ja teame kõike, teie seal peate selleks pingutama, et näha ja teada. Meile tuleb kõik kergelt kätte. Kas veini joome?" küsis ta siis.

,,Kuule, see on ikka väga imelik, et ma hakkan surnuaias oma surnud vanaisaga veini jooma", vastasin, ,,nii et tänan, ei."

,,Miks see imelik on? Ja pealegi, siin pole kedagi, kes meid näeks."

See kõik oli väga veider. Ikka veel ei suutnud ma uskuda, et see juhtub minuga päriselt. Hammustasin huulde, valus oli. Ma ei maganud. ,,Pagan!" mõtlesin.

,,Ära vannu!" ütles vanaisa." Surnuaias ei vannuta".

,,Anna andeks, aga see kõik on väga imelik. Surnuaias ei vannuta jah, aga siin ei jooda koos surnutega ka veini. Ma arvan, et ma lähen nüüd ära." Hakkasin tasapisi kalmistu värava poole nihkuma.

,,Ära karda, ma ei tee sulle liiga ometi. Tule, ma viin su kokku nendega, keda sa pole ammu näinud."

Järjest veidramaks kõik muutus! ,,Kas ma saan näha inimesi, kes on surnud?" mõtlesin.

,,Jah, muidugi saad sa neid kõiki näha!" ütles vanaisa. Pagan, ta kuulis mu mõtteid!

,,Ära vannu!" tuletas ta taas mulle meelde.

Peas oli kaks mõtet. Esiteks, minna lihtsalt ära, mis minuga ikka oleks juhtunud, kui oleksin väravast välja marssinud? Teine mõte oli minna vanaisaga kaasa ja vaadata, mis juhtuma hakkab. See hirmutas, aga teisalt tundus põnev, näis uskumatu ja ahvatles. Mõtlesin, et kui ma lähen, näen ma midagi, mida keegi teine pole näinud ega kogenud.

,,Tubli tüdruk!" ütles vanaisa ja hakkas minu ees minema. Tundus, et asi oli otsustatud. Astunud paar sammu, jäin ma siiski kõhklevalt seisma. Vaatasin üle õla värava poole ning otsustasin, et ma ei lähe vanaisaga kaasa. Minu elu on siin, mingi hääl kusagil sügaval minu sees palus mul surnuaiast lahkuda. Hakkasin värava poole astuma kui äkki nägin, kuidas surnuaia kõik kolm raudväravat justkui nõiaväel sulgusid. Kuulsin metalli kriginat, luku keeramist ning seejärel mattus kalmistu taas kõhedusttekitavasse vaikusesse.

Minu tagasitee oli ära lõigatud. Vaatasin vanaisa poole. Ta seisis ja ootas mind kannatlikult. Tema pilk oli soe ja sõbralik nagu vanastigi, siis, kui ta veel elus oli. Ma ei tea, miks, aga minu hirm kadus. Tundsin, et olen valmis temaga kaasa minema. Tundsin, et nüüd saan ma usaldada ainult teda, anda end tema kätesse ja loota, et ta viib mind kuhugi, kus on parem ning kus ma võin kohtuda inimestega, kes olid juba ammu minu elust lahkunud, kuid keda ma mõnikord ikka veel väga igatsesin. Kõige enam ootasin kohtumist oma isaga. Temast tundsin ma kõige rohkem puudust.

Vanaisa seadis sammud enda hauaplatsi poole ja ma järgnesin talle vaikides. Veider, ta kõndis, kuid ma ei kuulnud tema samme, kuigi teerada oli kruusane. Astusin vanaisa hääletutes sammudes temaga lihtsalt kaasa. Kruus minu jalgade all krudises. ,,Miks?" mõtlesin, ,,Miks ma seda teen?"

,,Sa saad sellele küsimusele vastuse", ütles vanaisa peatumata.

Kui olime jõudnud tema platsile, jäi ta seisma.

,,Mis ma küünlaga teen?" küsisin.

,,Pane see põlema, kui tahad," vastas vanaisa.

Süütasin küünla ja asetasin kivi ette. Imelik oli panna küünalt mehe mälestuseks, kes seisab sinu kõrval ja räägib sinuga.

,,Oled valmis?" küsis vanamees.

,,Ei, pealegi ei tea ma ju, milleks ma valmis peaksin olema," vastasin.

,,Keegi pole kunagi selleks päriselt valmis," jättis vanaisa endiselt otsad lahtiseks.

Järgmisel hetkel tõstis ta oma hauakivi üles kergusega, nagu oleks tegemist vahtplastiga, ja asetas selle kõrval olevale vanavanaema hauale. Seejärel hakkas ta liivas kraapima. Kogu tema tegevus oli hääletu. Polnud kuulda ei liiva sahinat ega muud heli. Kusagilt tuli tuul ja kustutas küünla ära. Väikese vaevaga, kui mitte öelda ilma vaevata, ilmus liiva seest nähtavale kirstukaas. Rohelise riidega kirst. Ma olin unustanud, mis värvi oli olnud vanaisa kirst, kuid nüüd ma tundsin selle ära. Kirst oli pikast maa sees olemisest määrdunud ja mäda. Riie oli kohati pudedaks muutunud ja rebenenud, kirstulauad pudiks pehkinud. Vanaisa kergitas räbala kaane üles ja andis mulle märku sisenemiseks.

,,Oot-oot," mõtlesin. ,,Kas ma peaksin nüüd kirstu ronima?"

Vanaisa noogutas.

,,Tänan, aga ei. Las nad tulevad siia haua peale. Saan neid ju siin ka näha, selleks ei pea ma ometi hauda ronima!" sain pahaseks.

Vanaisa naeratas. Alles nüüd mõtlesin, et ta pole ühtegi paberossi tõmmanud. Ta oli eluajal olnud kirglik suitsetaja ja pabeross tema huulel oli tema olemuse üks osa.

Nägin, et ta muigas, aga ei öelnud midagi.

,,Ju pole surnutemaal paberosse ega muud sellist kraami vaja," mõtlesin.

Vanamees ronis kirstu ja ulatas mulle käe. Kartsin seda katsuda, teadsin juba ette, et see on külm nagu kivi. Nii oligi. Võtsin ta jäisest käest kinni ja enne kui arugi sain, olin kirstus. Lehk, mis ninna lõi, oli segu mullast, niiskusest ja kõdust. Vanaisa tõmbas kaane peale. Jõudsin vaid hetkeks pilgu taevasse heita, kust paistsid mõned üksikud tähed, ja juba oli kaas peal ning kottpimedus mattis mind endasse.

Meie teekond kulges kusagil, millele ma ei oska nime anda ega kohta määrata. Kõik toimus hääletult. Me ei olnud ei maa sees ega ka maa peal. Tundus, nagu oleksime kusagil õhus, kaaluta olekus, kohas, mida tegelikult polnud olemas. Samas oli tunne, nagu liiguksime tunnelis, kus edasiliikumiseks ei pidanud jalad maad puudutama, ei pidanud tegema isegi liigutusi, mis astumist oleks meenutanud, ei pidanud üldse mitte midagi tegema. Me liikusime edasi mingil kummalisel jõul. Oli täiesti pime, mul polnud aimugi, kus on mu vanaisa. Ma ei näinud mitte midagi, ma ei kuulnud mitte midagi, kuid samas tunnetasin, et ta on minu kõrval ja suunab mingil moel meie minekut. Tajusin lõplikult, et tagasiteed ei ole ja mind valdas paanika. Oleksin tahtnud ringi keerata ja väravast väljuda, aga nüüd ei olnud see enam võimalik. Värav, mis mind maailmaga ühendas, oli kusagil väga kaugel. Sild oli kadunud, sild minu ja nende maailma vahel.

Selles ajatus ja ruumitus tunnelis kuhugi kulgedes jõudsime lõpuks ühe maja juurde. Esiotsa ei saanud ma aru, kus ma seda maja näinud olen. See oli pisike majake, mille pehkinud palgid olid aja jooksul halliks tõmbunud. See koht oli mulle kusagilt tuttav, mälusopist kerkis silme ette pilt, nagu oleksin ma siin trepil kunagi seisnud. Mäletan, et mul oli seljas hele, siniste lilledega kleit ja jalas vanaema suured kummikud. Ja siis meenus, et see oli vanaisa sünnikodu, mida ta oli mulle kunagi ammu näidanud, kui olime kahekesi siinkandis seenel käinud. Olin siis kusagil kümnene. Maja oli juba tol ajal tühi ja vanaisal pisar silmas, kui ta korraks trepile istus ja oma paberossi süütas. Mäletan, et ma katsusin ust, kuid see oli lukus.

Selle pisikese maja oli nüüd tihe võsa enda embusse haaranud. Majake lagunes ja temast polnud enam palju alles. Tema katus oli iga hetk sisse kukkumas, seinapalgid olid lõhenenud ja sammaldunud, trepipragudest kasvasid välja kaks beei koorega vahtravitsa. Võsa varjas päikest ja tuult ning lasi niiskusel vabalt maja kallal tegutseda.

Astusime sisse väsinud uksest, millel võis veel aimata pruuni igiammust värvi. Lävepakk oli ebaloomulikult kõrge, mulle rinnuni. See tegi mind hetkeks nõutuks. Pidin sellest üleastumiseks uksepiidast haarama ning mingil veidral moel suutsin ma sellest kõrgest pakust vabalt üle libiseda.

,, Lävepakk on kõrge, sest mitte igaüks ei pea siit sisse pääsema," selgitas vanaisa minu mõtteid lugedes. ,, Mõnikord juhtub, et siia eksib ära neid, kes pole veel valmis seda maja seestpoolt nägema."

,,Ja mina olen valmis?" mõtlesin.

Lootsin, et majja sisenedes avaneb mu ees paradiis, selline nagu seda meile maises elus kirjeldatud oli, lootsin leida eest midagi valget ja imelist, Peetrus lävel seismas ja lahkesti edasi juhatamas. Aga ei midagi sellist. Väikeses lagunenud majas oli üks tuba, vana pruunikas hallitusetäpiline tapeet oli lahmakatena alla vajunud, lagi oli vihmaveest mustalaiguline, põrandat polnud enam olemaski. Ka siin kasvas juba peenikesi kasepuid, sammal ning umbrohi vohasid kõikjal. Selle toa keskel oli laud ja laua ümber istus seltskond, kes mängis kaarte. Laual oli pudel portveini ja mõned pokaalid. Korraga mõtlesin, et äkki olen põrgus, miks muidu kõik nii räämas on ja ka kaardimäng viitas justkui sellele, aga vahet ju polnud. Olin kus olin, niikuinii polnud mul võimalik enam midagi muuta. Lauasolijad ei teinud meist väljagi, nagu poleks meie tulekut märganud. Oli hämar ja ma ei näinud nende nägusid.

,,Kas siin tuld ei käi põlema?" küsisin. Mu hääl kajas nii, nagu olnuks ma tohutus tühjas vaadis. See kumises ja kumises, justkui löönuks minu hääl vaadiseinad vibreerima ning see kummaline kaja ei tahtnud ega tahtnud vaibuda. ,,Rohkem ei ütle ma midagi," mõtlesin, sest hääl oli hirmutav.

Nagu nõiaväel tõstsid kõik laua ümber olijad korraga pead ja vaatasid minu poole. Ükshaaval hakkasin ma tajuma nende keha ja nägu. Siin olid vanaema, tädi Malle, isegi see õnnetu lapsuke, kes mõni aasta tagasi külatiiki ära uppus. Oli vanavanaema, kes suri kui olin kolmene, oli mu isapoolne vanaisa, keda olin vaid pildi pealt näinud, hulk võõraid, minu kaks onu... Mida tähelepanelikumalt ma neid silmitsesin, seda rohkem neid laua ümber ilmus. Nagu maa alt tuli neid aina juurde. Näis, et pisike maja läheb varsti pauguga lõhki, kuid midagi sellist ei juhtunud. Kõik mahtusid tuppa ära, ükskõik kui palju neid ka juurde tuli, kuid mismoodi, seda ma ei tea. Alles mõne aja pärast märkasin, et nad seisavad kohati üksteise sees, on üksteisest läbi põimunud ning see ei olnud neile mingiks probleemiks. Nad olid kui kehatud haldjad, ent ometi täiesti äratuntavad.

,,Aga kus isa on?" küsisin, kui olin kõik üle vaadanud. Ja jälle kõmises mu hääl võikalt.

,,Su isa ei ole siin," vastas vanaisa.

,,Miks?" küsisin. ,,Teda tahtsin ma kõige rohkem näha." Tundsin end petetuna.

,,Su isa pole veel surnuist tõusnud,", selgitas nüüd minu kadunud vanaema. Oleksin tahtnud teda emmata, pärast kahtekümmet aastat, aga ta oli külm ja kauge, elutu hingeta keha. Tema nägu oli kui valgest marmorist mask. Kartsin teda puudutada.

,,Mis see tähendab - pole surnuist tõusnud?" ei saanud ma vanaemast aru.

,,Ta pole leidnud enda jaoks seda sobivat keha, kelle sisse uuesti sündida," selgitas memm lahkelt. Tema hääl ei kõmisenud. See oli vaikne ja vulisev nagu kevadine oja. ,,Vahel väga eriliste inimestega juhtub nii, et nad peavad seda uuestisündi kaua ootama. See ei ole niisama, et võtad esimese ettejuhtuva. Me kutsusime teda siia, tean, et ta igatseb sind väga, aga ta ei tulnud, sest ei taha näha sind vanemana kui ta ise on, mõistad?"

Muidugi mõistsin. Kui isa suri, oli ta kolmkümmend neli. Mina olen nelikümmend viis. Mõtlesin, kas ma tajuksin teda vaadates, et olen temast tükk maad vanem. Vist mitte, isa nägu on mul silme ees, isa on isa, olgu ta pealegi sinust kümmekond aastat noorem.

,,Kas tahad meiega kaarte mängida?" küsis mu onu, kes, kui õigesti mäletan, suri viinasurma siis, kui mina olin kuuene.

,,Aitäh, aga pean nüüd tagasi minema," vastasin viisakalt ent kärsitult. Kui isa polnud, mis mõtet oli mul üldse siin olla?

Kõik toasolijad vaatasid mulle nüüd kaastundlikult otsa.

,,Kuhu tagasi?" oli vanaema segaduses.

,,No, koju, kuhu siis veel. Maa peale, oma koju," ei saanud ma aru, kuidas nad ei taipa.

Nüüd langetasid kõik pea. Asi kiskus ärevaks.

,,Siit ei ole tagasiteed, kullake," vulises vanaema hääl.

Külm jutt läbis mu keha. ,,Mis tähendab ei ole tagasiteed? Kas vanaisa oli mu siia meelitanud? Miks?" mõtlesin.

,,Jah, kullake. Vanaisa tõi su siia, et su isa, kes on nii pikka aega oma uuestisündi oodanud, saaks lõpuks ka tagasi. On nii, et need, keda oleme armastanud, need viime pärast ka kaasa. Need õnnetud, keda armastatud ei ole, jäävad võõraste meelevalda ja nende minek võib neile olla väga piinarikas. Mõistad? Kui oled armastatud olnud maa peal, oled seda ka siin. Armastus on kõige tähtsam, sest armastus ei kao. Armastus on energia ja see jääb alatiseks. Meie oleme oma järglased ilma loonud ja meie viime nad ükskord sealt ka ära. Surm ei ole lõplik, see on vaid peatus, kust algab uus minek. Sinu poeg saab varsti isaks ja just see on sinu isa võimalus," vulistas vanaema.

,,Tähendab, minu elu isa uuestisünni vastu?" taipasin alles nüüd. "Ja oot-oot, kas minu poeg saab isaks??!" Olin seda uudist juba aastaid oodanud, aga eelistanuks kuulda seda asjaosaliste endi suust, mitte surnutelt.

,,Jah, sinu poeg saab varsti isaks. Ta ei jõudnud sulle seda öelda. Nii siin need asjad käivad. Ja ükskord oled jälle sina see, kes tagasi läheb. Aga mitte veel."

,,Mu jumal!" mõtlesin. ,,Tähendab, ma olen surnud. Nii ollaksegi surnud. Kas mu lapsed teavad, et ma surnud olen? Tähendab, vanaisa käis unes minu juures ja viis mu kaasa. Ei tähenda siis see surnu unes nägemine midagi ilmamuutust... Ta viis mu kaasa, et minu isa saaks tõusta. Oh jumal küll, kuidas see kõik nii läks? Minu laps saab isaks ja mina ei saa kunagi vanaemaks! Oh jumal küll!" ahastasin.

Ei, ei, ma ei saanud siia kauemaks jääda! Hakkasin rabelema ja surnute vahelt väljapääsu otsima. Nägin ust, tormasin selle suunas, kuid lävepakk oli seekord ka minu jaoks liiga kõrge. Ma ei suutnud sellest enam üle astuda, ükskõik kui väga ma ka ei pingutanud. Kõik, mida ma nüüd puudutasin, pudenes tolmuks. Polnud enam mingit väljapääsu ega kõrget uksepakku. Kõik hajus mu silme all valgeks ruumituks auruks. Polnud enam maja, kõik näod kadusid, kõik kehad haihtusid. Ma jäin üksi.

Kui ma end ringi keerasin, seisin hauakivi ees ning lugesin: ,,Meie olime nagu teie, teie saate nagu meie."

Libistasin oma valged sõrmed üle kivisse raiutud kirja ja kivi oli soojem kui mu käsi.

Jutt: Päkapikud eksistentsiaalselt (Kärt Mikli)

Päkapikud seisid ligedal tumedal kivil ja vaatasid randa.

Kivist liivariba kattis õhuke lumekiht, mida tusane meri halliks piitsutas. Oli juba detsember - ent ilm meenutas pigem novembrikuu torme. Selge, et seegi lumi kauaks maha ei jää. Päkapikkudel polnud sellest suurt midagi. Oma pika elu jooksul olid nad näinud igasuguseid ilmu, ja kohanenud absoluutselt kõigi võimalustega, mida Läänemeremaade kliima detsembris välja pakkuda oskas.

Rannas kõndisid - ja see oli juba huvitav - kaks inimest. Külmatundlik ja õrnake liik, aga ometi paistsid need kaks ennast hästi tundvat. Ühte neist ehtis vägev täishabe, proportsioonidelt peaaegu päkapikuvääriline pard. Teine neist oli, nagu inimesed enamuses, lageda lõuaga. Kaaslasest lühem ja kuidagi hapram, ent siiski igast päkapikust palju kordi suurem.

"See on emane," kohmas vanem päkapikk noorema suunas.

Juhuks, kui teine ise ei tea.

Noorem päkapikk noogutas, aga ei reageerinud muul moel. Lõpuks polnud ta enam rumal lapsuke, keda sugu märkiv termin pidanuks itsitama panema.

Päkapikkudel ei olnud sugusid, kuigi nad olid kahejalgsed, üldjoontes soojaverelised, ja kahtlemata selgroogsed. Kui päkapikk tundis, et tema aeg hakkab nii kolmveerandi peale saama, ehitas ta oma lopsakast habemest kookoni, poetas sinna punga ja ootas ühe aasta, liikumatult paigal istudes, kuni järeltulija õige vormi võttis ja küpseks sai. Kui õnnetused olid juhtunud päkapikkude ridu hõrendama, saadi pungi rohkem ja nooremas eas, kuid enamasti piirdus iga päkapikk vaid ühe järeltulijaga. Järelejäänud veerandist elueast piisas päkapiku üleskasvatamiseks. Ja jällegi, kui vanemaga midagi juhtus, 300-500 aasta jooksul võis ju nii mõndagi ette tulla, eriti inimestega lähestikku elades, oli endastmõistetav, et üksi jäänud võsukese kasvatavad üles teised päkapikud.

Väiksemate kolooniate puhul võis see tähendada, et mingil ajahetkel ei kasvanud seal ainsatki noort või ehk vaid üksainus. Aga ega päkapikud ei arvanudki, et õnneliku lapsepõlve juurde kuulub eakaaslastega mängimine. Päkapikul pole selleks aega. Ta peab õppima. Õppima selgeks kõik, mida vanemal ja tema kaaslastel on noorele õpetada, saama selgeks kõik oskused, mida valdavad vanemad. Teadmised maailma, selle toimimise ja elanike kohta, päkapikkude endi eripärased kunstid, erinevad keeled, ka mõnede loomade omad - kõik, kõik! Päkapikud leiutasid küll kirjakunsti, mille nad hiljem inimestele kinkisid, ent nad ise eelistavad hoida oma kultuurimälestisi ja oskusi suulises traditsioonis, talletada oma teadmisi kõige usaldusväärsemal infokandjal - päkapiku ajus. Nii alustati teadmiste ülekandmist kohe, kui uue aju esimesed sagarad vaevalt kujunenud olid, juba kookonis.

Seda lummavamad olid nende jaoks inimeste lapsed, kelle elukorraldus oli päkapikkude omast oluliselt erinev. Inimeste lapsed, kes elasid justkui täiesti mingis oma maailmas, mis liigikaaslaste omaga vaid õrnalt kokku puutus! Kellel olid eriõigused ja mingis mõttes ka erikohustused, mis lõppesid samal ajal, kui lapsepõlv. Kes veetsid aega eakaaslastega, kummaliste seosetute ja kasutute tegevustega - kes MÄNGISID. Hämmastav! Imetabane! Eriti veel viimastel sajanditel.

Kui varasematel aastatuhandetel eelistasid inimesed lapsepõlve võimalikult lühendada ja viljelesid suhtumist "kaheksaselt karjapoiss, kümneselt künnipoiss", kui varem rakendati lapsi kasvõi mänguliseltki võimalikult vara tööle, siis viimastel sajanditel oli nende suhtumises märgata muutust. Lapsepõlvele eraldati rohkem aega ja ruumi, seda hakati pidama väärtuslikumaks ja seda hakati pikendama ja tööst lahus hoidma. Lapsed ei teeninud enam endale ülalpidamist, vastupidi, lastega tegelemine võis anda ülalpidamist täiskasvanud spetsialistidele inimsoo hulgas.

Nii kordistasid nad oma inimeste, eriti laste vaatlemisi. Inimlapsepõlve pikendamine oli fenomen, mille mõju oli väga raske prognoosida. See NÕUDIS tähelepanu.

Need kaks seal rannas olid küll täisealised, isegi väga täisealised, kui isase habeme järgi otsustada, ent nemadki käitusid mingis mõttes nagu lapsed. Nad nügisid teineteist, lükkasid, jooksid ringiratast eest ära ja viskasid üksteist niiskest lumest pätsitud kuulidega - ent nad ei olnud tülis või vaenujalal.

Nad naersid nii nügides kui kukkudes, palli visates kui sellega pihta saades. Nad mängisid. Nagu lapsed. Huvitav.

Vanem päkapikk köhatas ja ütles: "See võib olla pulmatants. Aasta, ehk kahe pärast, on nad siin juba titega"

Noorem päkapikk vangutas pead. "Emane on mulle tuttav. Möödunud suvel hullas ta siin samamoodi ühe teise isasega. Ei paista, et sellest loost oleks mõni titt hakkama pandud"

"Viimasel ajal on neil vähem tittesid."

Päkapikud vaatasid hullavat paari. Mees oli naise kinni püüdnud ja hoidis teda nüüd lihtsalt käte vahel. Naine kiljus, naeris ja surus mehele lund habemesse. Paljakäsi.

"Võib ju olla, et nad hullavad niisama, ilma eesmärgita paljuneda," arvas lõpuks Noorem.

"See oleks midagi uut," ütles Vanem. "Varem neil selleks aega ei olnud. Eriti nii küpses eas."

"Varem" tähistas aega sajand-paar ja rohkem tagasi.

"Viimasel ajal on ka nende vanust raske kindlaks määrata," ütles Noorem.

Vanem tõmbas poole millenniumi jooksul pahklikeks muutunud sõrmedega läbi juuste ja habeme. Päkapiku jaoks oli see sama, mis inimestele on märkmete tegemine ja pildikeste kritseldamine paberi servale. Päkapiku sõrmed keerutasid ta karvakattesse keerulisi ja mitmetähenduslikke figuure. Noorem jälgis teda hajameelselt.

"Kuidas su eksperiment edeneb?" küsis Vanem lõpuks Nooremalt.

"Sellega on kehvad lood," vastas Noorem. "Meeskond on hädas. Tulemused on vastuolulised. Mõnikord tundub mulle, et me oleme eksperimendi tööülesandeid püstitades liigselt oma teooriatesse takerdunud. Me ei arvesta inimliigile omaste eripäradega - oleme midagi kahe silma vahele jätnud."

"Mida?"

Päkapikud jätkasid kogu jutuajamise vältel rannas hullava paarikese vaatlemist. Päkapikud ongi ennekõike vaatlejad. Kõnesolev eksperiment oli aga midagi erakordset.

"Raske on seda isegi sõnastada." Noorem otsis habemest varem tehtud märkmeid. ,,Nende kiiret muutlikkust? Hetkel käimasolevat tehnilist hüpet? Aga kui me ise oleme selle hüppe kuidagi tinginud - just oma eksperimendiga. Oleme käitunud vastutustundetult, kasutanud nende nõrkust oma laste ja lapsepõlve kui eraldi seisuse, peaaegu alamliigi vastu. Oleme selle nõrkuse ehk ise loonud?"

Vanem noogutas. "See tundus omal ajal nii lihtsana. Nii tähtsusetuna. Selle kasutamine tundus nii loomulik."

"Lastele kingituste viimine..." Noorem ohkas. "Hea käitumise eest. Me ju eeldasime, et lapsed hakkavad selle mõjul moraalsemalt käituma. Ja et see jätkub ka hiljem, täiskasvanueas."

Vanem ootas. Ootas kannatlikult. Päkapikule on kannatlikkus loomuomane.

Paarike rannal oli hullamisest tüdinud. Nüüd seisid nad, naise käed mehe taskutes ja mehe käed ümber naise. Lihtsalt seisid lumesajus.

Noorem tõdes sunnitult: "Reaalsus on, et inimeste käitumine on viimase pooleteise sajandiga tunduvalt ebamoraalsemaks muutunud. Kas meie oleme selle põhjustanud? Sellele on raske mõelda"

Vanem kergitas pakse valgeid puhmaskulme. "Kas sa natuke liiga kaugele ei lähe oma lennukate järeldustega?"

Noorem vaatas talle meeleheitel ilmega otsa. "No aga vaata ise. Lapsed nõuavad igal aastal aina suuremaid, kallimaid ja uhkemaid kingitusi. Ja aina pikema aja jooksul. Pähklid, õunad, isegi kommid - neist ei piisa! Vaja on mänguasju, mis oleks tehnika viimane sõna. Ja sama ahnus jätkub ka täiskasvanupõlves. Veel enam, kui meie üritame hoida madalat profiili ja kasutada heade laste premeerimiseks traditsioonilisi autasusid, siis vanemad ... asendavad meie toodava. Just sellega, mida nõuab hetke mood ja edevus. Ja nad teevad seda ka siis, kui laps ei ole sugugi olnud moraalne! Nad eitavad moraali!"

Vanem mõtles. Ja noogutas. "Sa kardad, et laste premeerimine viimase viie-kuue põlvkonna jooksul on neis kasvatanud mitte häid kombeid vaid hoopis ahnust? Ja ühtlasi arvad sa, et see ahnus on omakorda õhutanud nende tehnoloogilist arengut."

Noorem kortsutas murelikult kulmu. "Ma ei leia hetkel teist selgitust, mis oleks sama loogiline."

Lühike põhjamaine päev hakkas lõppema, taevas tõmbus tumedamaks. Paarike rannal oli ilmselt otsustanud lahkuda, aeglaselt kõndisid nad tuldud teed tagasi, auto poole. Noorem päkapikk vaatas vanemale otsa: "No hüva on. Ma pean nüüd minema. Eksperimenti tuleb ikka veel jätkata. Poolteist sajandit on siiski liiga lühike aeg."

Vanem naeratas: "Jõudu siis. Ja ära muretse. Oleme kannatlikud!"

Järgmisel hetkel oli lörtsi mattunud rannakivil ainult üks päkapikk.

Ka Vanem asutas ennast Ühistu koopasse leviteerima. Ent enne pöördus ta veel korra kõndiva inimpaari poole, kobas natuke taskus ja, olles leidnud otsitava, viskas selle paarikese poole. "See" oli sätendav pulber, õhuline ja hajuv, pigem sätendus, kui aine.

Sädeluse lihtne maagia, mitte midagi keerulist, pidi tooma lapseõnne ja tervist. See paar võis järgmisteks jõuludeks tite kätte saada.

Pärast maagia tegemist kadus päkapikk kivilt. Kaks paari pisikeste saabaste jälgi mattusid aeglaselt lumelörtsi paksude märgade helveste alla.

Jõulud on imede aeg.

Jutt: Kui kuldne kuu on tõusnud (Leila Tael-Mikein)

Kolks!

Mutak avas vaevaliselt silmad, kuid püüdis segajat ignoreerida ja edasi magada.

Mütaki!

Nõnda jätkus veel pikk rida kukkumise ja löökidega seotud helisid, kuni häirivate tegurite jada lõpetas luust ja lihast läbilõikav puurimishääl. Mutakil polnud küll luid ja liha, vaid oli tugev elektrisinine kest poolvedela sisuga, aga ometi tundus talle, nagu läbiks kogu tema sisikonda torpeedo, mis üheaegselt raputas ja edasi sööstis. Kui viimane uneraas teadvusest lahkunud oli, jõudis selle asemele õõvastav arusaam: keegi püüdis lammutada nende laeva. Mutak raputas lae all hõljuvas suures kotjas moodustises magavat kaaslast ja sosistas: ,,Ärka üles! Meid on avastatud!"

,,Ma pole võtnud, ausõna," pomises kotis põõnav mügarik ja pööras teise külje. Mutak ringutas kolme paari oma kaheksast karvasest jäsemest ja koperdas nõrgas gravitatsioonis osaliselt seintest ja osaliselt laest kinni hoides kõrvalruumi vaatama, kes oli neid tülitama tulnud. Sideruumis sirutus pikk peenike post põrandalt otse lakke. Selle ülemisest otsast jooksid kõikjale laiali läbipaistvad torud ning teises otsas mulksus suur anum häguse vedelikuga. Torude vahele oli kootud tihe võrk, mis pidi konstruktsiooni kindlalt paigal hoidma. Mutak silmitses tähelepanelikult mullitava vedelikuga anuma pinda ja nägi selle pealt, just nagu ennustaja kristallkuulilt, et keegi puuris tõepoolest nende laeva pinnale auke. Pahategija tundus olevat kõigest nelja jäsemega, sisemise skeletiga ja temast õhkus punast soojust. Tema ümber valendas tundmatust materjalist kookon ühe suure musta silmaga keset nägu. Küllap pidi võltskest teda Mutaki liigikaaslaste sarnaseks tegema. Aga nad ei osanud aimatagi, et neid nähti läbi. Veel enne kui Mutak vasturünnaku plaani välja mõelda jõudis, läksid rahurikkujad kentsakalt hüpeldes üksteise järel lapikusse hõbedaselt läikivasse monstrumisse, kerkisid laeva pinnalt üles ja lendasid minema.

Ja kõik, mõtles Mutak hämmeldunult. Ei mingit sissetungi ega vallutuskatseid. Oli see lõks? Pettemanööver?

Mutak jooksis tagasi magamiskajutisse ja raputas uuesti magusalt põõnavat Tibjalit. ,,,,Nad läksid ära!" hüüdis ta.

,,Ma ju ütlesin, et mina ei võtnud," nõustus magaja. Tundus, et ta ei kavatsegi ärgata. Mutak põrnitses teda nõutult, togis igaks juhuks veel korra jalaga ning andis lõpuks alla. Kui kaaslasest asja polnud, tuli mõttetööga üksi hakkama saada. Polnud võimalik, et need värdjalikud olevused tulid siia turismireisile. Uudishimust ei minda kosmosesse ringi luusima ja suvalistesse kohtadesse auke puurima. Aga miks nad siin käisid?

Samal ajal lendas kosmoselaev Nebucat koos rahulolevate inimliigist põlvnevate pardalolejatega tagasi koduplaneedile - Ivale. Nad olid just lõpetanud teadusliku ja ülimalt hariva missiooni, mille käigus vaadeldi lähemalt üht paljudest Iva ümbritsevatest kuudest. Uurimuse eesmärgiks oli tõestada, et kuu oli vaid üks juhuslik kivikamakas ja ei midagi rohkemat. Legend sellest, et tegemist on kosmosesõidukitega, mis viisid kunagi minema kõik hävimisohus liigid, kuid jäid valearvestuste tõttu gravitatsioonivälja tiirlema, oli vaid väljamõeldis, mida uskusid üksnes lapsed ja nõdrameelsed. Isegi kui kõik oleks tõsi olnud, siis pidanuksid neis elavad olendid ammu surnud olema. Kuud olid Iva gravitatsiooniväljas rippunud juba mitme inimpõlve kestel ja kes teab kui kaua veel, enne kui inimesed Iva olemasolu avastasid. Igatahes ei näidanud ükski proov jälgi elusolenditest või nende tegevusest.

Nebucat´i kapten ja uurimispataljoni Gamma ülem, kolonel Jeekal, võttis istet mugavas karjete jõul töötavas pöördtoolis ja tõi kuuldavale valju hüüatuse. Tool hakkas tegema hullumeelseid ringe ning tegi kapteni häälitsuste saatel üha julgemaid piruette. Selline loksutamine mõjus veelgi lõõgastavamalt kui unejutte lugev voodi, mis jalgupidi laest alla rippus. Juhitöö oli kohutavalt kurnav, rääkigu need alluvad mida tahes. Kui tool aegamööda seisma jäi, hakkas Jeekal vaatama kuu-uurijatel tehtud videosalvestist. Kaevamine, tagumine, puurimine... Ja kaigas. Täpselt kaevajate selja taga tõusis pinnast üles peenike tokk, mis tundus olukorda hindavat ja kadus siis uuesti maa sisse. Jeekal ei uskunud oma kaht silma karvavõrdki ning vaatas salvestist tähelepanelikult veel vähemalt viis korda. Seejärel kustutas ta videost kahtlase lõigu ning andis endale lubaduse vaikida. Kaigast ei olnud. Midagi polnud. Kuude peal ei ole elu ning pole kunagi olnud. Ega ka nende sees. Vastupidise tõestamine oleks naeruvääristanud kogu raske ja mahuka töö, mida oli tehtud juba lugematute põlvkondade eluea kestel. Seega tuli ignoreerida kõiki elumärke.

,,Miks peaks keegi asustama eluks kõlbmatu koha?" küsis ikka veel poolunes viibiv Tibjal. ,,Meie läksime ju ära. Järelikult ei saa keegi seal elada." Kuna kuudeks peetud laevades elasid hundikoera suurused ämblikulaadsed olendid, kes energia säästmiseks magasid enamuse ajast, pidas Tibjal oma jõuvarude raiskamist tühise vestluse peale ülimalt ebasobivaks. Kohe pärast viimase lause lõpetamist sulges ta sünkroonis kõik kaheksa silma ja teeskles magajat.

,,Miks peaks keegi tulema meie laeva peale toksima ja auke puurima?" küsis Mutak vastu. ,,Pealegi ei jäänud Iva päris elukõlbmatuks. Viirus ei mõjunud kõigile - meie jäime ellu. Äkki on viirus meie äraoleku ajal ise ära kadunud. Või on need olendid immuunsed nagu meiegi. "

,,Just sellised olendid avastasid Iva ja mõtlesid, et tore, hakkame õige siin elama ja vaatame, mis imelikud asjad seal taevas ripuvad?" ironiseeris Tibjal. ,,Sellisel juhul peaksid nad toituma õhust, liivast ja kividest, sest muud sinna meist maha ei jäänud." Ta ei lootnudki enam, et saab edasi magada. Silmi avada Tibjal siiski ei viitsinud.

,,Ehk on Iva vahepeal muutunud? Äkki me saame nüüd koju tagasi minna," seletas Mutak, kes oli juba unustanud mõtte kurjadest vallutajatest.

,,Tagasi? Me ei saanud ju edasigi ja jäime siia rippuma! Kuidas tagasi?"

,,Me lähme nendega kaasa!"

Tibjal nihutas ennast pisut, avas ühe silma ja lartsatas kleepuva võrguniidi otse Mutaki nelja silmapaari keskele. Vedanud toanaabri endale lähemale, katsus ta esijäsemetega Mutaki suiseid ja koputas vastu koibade liigesekohti. Kõik tundus nagu omal kohal ja normis olevat.

,,Nii..." venitas Tibjal. ,,Ja kui me oleme neid endale tutvustanud, kas sa ootad, et..."

,,Me ei tutvusta end neile," segas Mutak vahele. ,,Ja ma näen, et sa tahad minna teisi üles ajama, et neile kurta minu võimalikku hulluksminekut. Aga ma mõtlesin vaikselt ära käia. Kui midagi paremaks muutunud ei ole, tuleme tagasi."

Tibjal kohendas oma aset, kududes nobedalt serva veel pisut polstrit juurde ja kuulutas siis resoluutselt: ,,Mina kaasa ei tule!" Seejärel sulges ta ainsa lahti olnud silma ning jäi jälle magama. Mutak mühatas midagi ja suundus sahvrisse Ivalt lahkudes kaasa võetud viiruseohvreid sööma. Mutak ei teadnud, kas Ival leidus praegu midagi söödavat või toitusid valge kestaga imeolendid tõepoolest vaid kividest ja liivast. Targem oli teele minna täissöödud kõhuga. Kuid viirus ja pikaajaline kookonis kuivamine olid laevatoidu maitse lootusetult rikkunud.

,,Me pole ainsad... Me pole üksi..." laulis habemesse kasvanud näolapiga kõhukas remondilukksepp kosmoselaeva põhja all mutrivõtmega urgitsedes. Vanakooli mehena ei viitsinud ta moodsate, tööriistadega jännata. Erinevalt töökaaslastest ei olnud ta Ival sündinud, vaid oli sinna tulnud Maalt, lootes leida uusi senitundmatuid eluvorme ja muud põnevat. Kuid fantastilise maailma ja putukasilmadega humanoidsete tulnukate asemel leidis ta eest tühja kivikõrbe, mille niigi armetut pinda hakati kohe üles kaevama. Sellegipoolest ei kaotanud remondimees lootust. Neil olid kosmoselaevad. Nad said reisida veel kaugemale ja võimalus teistelt planeetidelt elu leida säilis endiselt.

Uks kääksatas haledalt ning angaari astus omaette närviliselt pobisev kolonel Jeekal.

,,Hei, külamees!" hüüdis tööline, kellest paistsid välja vaid tolmustes töösaabastes jalad, nii valjusti, et kogu ruum õõnsalt vastu kajas. Jeekal pidi ehmatusest peaaegu õhku hüppama.

,,Tere jah," pomises ta, kui oli mõistnud, kustkohast hääl tuli. ,,Kuidas töö edeneb?"

,,Tasa ja targu," vastas hääl kusagilt laeva põhja alt. ,,On mingi mure ka?"

Jeekal kratsis kukalt ja otsis sobivaid sõnu. ,,Ee... Ega sa midagi kahtlast näinud või kuulnud pole? Mitte Nebucat´iga, see on kogu aeg kusagilt katki, aga muidu..."

,,Mida muidu? Radiatsiooni tase on nii normis kui see olla saab," kõlas reibas vastus.

,,Aga kuude kohta?" küsis Jeekal otse, sest ümarast jutust ei paistnud töömees kuidagi aru saavat. ,,Minuni jõudsid imelikud kuulujutud kuudest ja mõtlesin, et äkki oskad sina midagi adekvaatsemat rääkida, tark mees, nagu sa oled..."

Jalad nihkusid laeva kere alt välja, tuues nähtavale ümara kõhu, luitunud rinnaesise ja halliseguse kammimata habeme, milles sätendas õliplekke ja metallipuru. Habemik vaatas suurte helesiniste silmadega Jeekalile siiralt otsa ja lausus peaaegu sosinal: ,,Tead, mida mina kogu aeg lootnud olen? Et nad leiaksid kuudelt elumärke! Mis siis, kui me polegi ainsad mõtlevad olendid terves universumis?"

,,Meie rühm on teinud pikaajalisi ja tõsiseid uurimusi ning seni pole veel ühtegi tõendit mõistusliku elu olemasolust väljaspool Maad," vastas Jeekal nagu automaatne helisalvestis. Seda ta oligi kartnud. Jutud võõra päritoluga eluvormidest olid tõepoolest hakanud inimeste hulgas jälle levima. Kapten tegi järsu kannapöörde ja marssis angaarist välja. Peagi kõlas valjuhäälditest teade järgmiste kuumissioonide edasilükkamisest seoses Jeekali ootamatute terviseprobleemidega.

,,Kurat," vandus habemik endamisi ja jätkas laeva kallal nokitsemist. Ega siis ülemuse tujude pärast saanud tööd pooleli jätta.

Mutak pidi inimeste tagasitulekut ootama kõigest kolm kuud. Ta oli jäänud pinnapealsesse unne, kuulates tähelepanelikult iga krõpsatust. Kui tuttavad kolksud ja puurimishääled taas pihta hakkasid, sibas Mutak lüliliste jalgade naksudes mööda seinu üles ja ruttas otsejoones üles kuu pinnale. Erinevalt inimestest ei vajanud ta hingamiseks hapnikku, ei kartnud külma ja sai suurepäraselt hakkama ka vaakumis. Mutak hiilis ettevaatlikult tohutusuure lapiku rauakolaka juurde, mille trepp nagu koera keel kuu pinda puudutas ja sööstis nii kiiresti üles kui vähegi suutis. Külaliste laev näis olevat tühi, kuid Mutak hiilis sellegipoolest mööda seinaääri ja otsis varjulisi nurki. Ühe paokil ukse tagant tuli tuttavat lõhna. Kodu, mõtles Mutak heldimusega. Just sellesse ruumi kuult kaevandatud kivitükkide keskele Mutak ennast sõidu ajaks sisse seadiski.

,,Kuld? Meil on kulda juba kõriauguni!" röögatas kolonel Jeekal. Olles äsja teada saanud, et meeskond oli ilma tema loa ja osavõtuta kuul käinud ning sealt lisaks kividele hunniku kulda kaasa toonud, valis ta vihastamiseks väiksema probleemi. Alluvate isetegevuse teadvustamise protsess nõudis pikemat aega mõttega harjumiseks ja suurema raevu kogumiseks.

,,Kui te veel märganud pole, siis tulime siia, Teisele Maale kulda ja muldmetalle kaevandama!" karjus Jeekal, endal nägu punane ja paisunud veresooned laubal tukslemas. ,,Milleks kulda veel kuu pealt juurde tuua?"

,,Kulda pole kunagi liiga palju," õigustas ennast Jeekali otsene alluv, kes jättis targu enda teada asjaolu, et ta kavatses osa kuu pealt kaevatud kullast üksi Maale smuugeldada ja nõnda natuke raha teenida. Jeekali mure kulla pärast tundus kuidagi ülepaisutatuna. Kuna tegemist oli ülemusega, ei hakanud kuu-uurija tema vaimse seisundi üle pikemalt juurdlema ja kirjutas vihapurske mõttes juhtide puhul tüüpilise närvihaiguse arvele.

Jeekal lõi käega ja jättis meeskonna omaette. Ta oli viimastel nädalatel suurema osa ajast veetnud oma kabinetis, kuulates unejutte ja õõtsudes rippvoodis, kuni süda pahaks läks. Aga und ei tulnud. Kolm nädalat magamata ja surmani ärakurnatud Jeekal kustutas tuled, vajutas nuppu ja tugevad trossid hakkasid voodit lae poole tõmbama. Korraks näis kaptenile, nagu ripuks ruumis veel keegi, kes nägi välja nagu erakordselt suur ämblik. Hirmust karjatades vajutas Jeekal tuled põlema, kuid aktiveeris kuuldavale toodud häälega tahtmatult karjereiimi ja tulemuseks leidis mees ennast käpuli põrandalt, samal ajal kui voodi, mis nüüdseks oli juba võtnud tooli kuju, trosside otsas hundirattaid viskas. Ämblikust polnud enam jälgegi.

Mutak oli välkkiirelt omandanud seinaga sama värvi ja ootas kannatlikult võimalust suunduda järgmisse ruumi. Nälg võttis juba silmade eest mustaks, kuid algselt söögiks valitud koorikuta ja liiga väheste jalgadega olend hakkas järsku hirmsat häält tegema. Kõik Mutaki looduslikud vaenlased, kes olid elanud Ival enne viiruse puhkemist, karjusid ainult siis, kui hoiatasid vasturünnaku eest. Nii kõva hääle omanik pidi küll Mutakist palju tugevam olema. Ja tal olid varujalad, mille küljes ta karjumise ajal rippus. Nõnda pidas tulnukas paremaks alla anda ja põgeneda.

Järgmisel päeval oli Mutak oma rännakutega jõudnud baasi õppetiiba, kus treeniti noori kosmonaute. Seinal vahetusid suured pildid värvilistest laikudest, millest mõned meenutasid taevast Ivalt vaadatuna ning teised Mutaki kodulaeva masinaruumi. Uskumatu, et neil olenditel kõik tehnilised vidinad nii suured olid! Tulnukämblik ei tulnud selle pealegi, et seinal kujutati kõike lähivaates ja mitmekordse suurendusega.

Kuidas need küll inimeste õhusõiduki mootorisse sedasi ära mahtusid? Imestas Mutak. Ta polnud siin ainus hämmeldunu. Kahejalgsed vaatasid pilte, kuulasid tähelepanelikult ja eritasid endist sügavat arusaamatust, mis emotsioonide ja lõhnade värvilise aurana nende ümber hõljus. Mutakile meenus aeg, millal ta ise alles maailma tundma õppis, kuid keegi ei seletanud temale midagi. Ta pidi ainult vaatama, mida teised teevad, ja tegema omad järeldused.

Just seda tegi Mutak praegugi. Tasapisi hakkas ta taipama, millise vea pärast ämblike laevad sedasi orbiidile tiirlema jäid. Nende masinad koosnesid liiga väikestest osadest!

Lõpuks näidati midagi, mis köitis Mutaki tähelepanu rohkem kui kõik eelnenu: inimesed teadsid otseteed oma koduplaneedi ja Iva vahel. Piltidelt võis selgelt näha, kuidas laev mööda toruna kujutatud teed Ivale sõitis.

Mul on võimalus minna kohta, kust tulevad kõik need imelikud kahel jäsemel ringi taaruvad olendid ja tutvuda sealse eluga, mõtles Mutak rahulolevalt. Võib-olla saan sinna elama jääda!

,,Värske õhk," ohkas üks kadettidest õndsalt.

,,Loodus ja loomad," unistas teine. Tema kujutluspildid rohelistest aasadest, mäletsevatest lehmadest ja lopsakatest õunapuudest olid nii eredad, et jõudsid värvifilmina Mutaki teadvusesse.

Just nagu Iva enne minekut, mõtles hiigelputukas kurvalt ja unustas mälestustesse kandudes inimsilmale nähtamatut välimust hoida. Taibanud oma viga kohe, omandas ta uuesti seinaga sama värvi ja need, kes olid teda näinud, pidasid nägemust vaid meelepetteks.

Mõte sellest, et kusagil võib veel leiduda värsket toitu, tundus nii ahvatlev, et Mutak ei jõudnud enam ära oodata aega, millal ta saaks kõik liigikaaslased endaga Maale kaasa kutsuda. Õnnest särades hiilis tulnukas mööda lae all looklevaid jämedaid torusid tagasi avarasse angaari, kus stardivalmis kosmoselaevad seina ääres reas seisid. Järgmise ekspeditsioonini oli jäänud kaks nädalat. Mutak ei teadnud, mida see nädal tähendab ning tal polnud aimugi inimeste aja- ja numbriarvestusest, aga hääletoon, kuidas sellest räägiti, tõotas peatset tagasipöördumist kullast kuule. Just nõnda olid Iva uued elanikud Mutaki taevast vangikongi nimetanud.

Vaevalt jõudis Mutak alustada spurti lähima konservikarpi meenutava laeva suunas, kui angaari uks tõusis ja ruumi astus määrdunud tunkedes kõhukas töömees, kes oli lootnud tulnukatega kohtuda.

,,Oh sa püha lehm!" hüüatas tulija Mutakit nähes. ,,See on küll suurim ämblik, keda..." Kuid ämblikku polnud enam. Mutak sulas nagu kameeleon halli betoonpõrandaga ühte.

,,Aga ma ju ometi nägin, oma silmaga nägin," pomises mees nõutult ringi tammudes. Erinevalt skeptilistest kadettidest uskus ta oma silmi ka siis, kui need midagi ebatavalist näitasid. Temast eritus isuäratavat lõhna, mis meenutas Ival elanud loomade aroomi, kui nad oma elu nimel jooksid või agooniakrampides rabelesid. See lõhn valgus alati kuumale nahale koos sooja läbipaistva vedelikuga. Mutak ei teadnud, mis on hirm. Aga just nõnda inimesed seda lõhna nimetasid.

Suutmata instinkte kauem tagasi hoida, ründas Mutak töömeest selja tagant ja surus suised läbi üllatavalt paksu ja elastse naha. Esmapilgul olid ilma kitiinkestata inimesed tundunud kuidagi õrnemad ja haavatavamad. Mees rabeles ja püüdis karjuda, kuid kleepuv võrk tungis talle sügavale kurku ning liigutused jäid üha aeglasemaks sedamööda, kuidas mürk kehasse laiali valgus. Viimase lihastõmbluse ajal purtsatas paksu karvkattega ümbritsetud huulte kohalt ninasõõrmetest musta löga ja silmavalgedki muutusid mustaks, olles justkui aknad sisikonnas toimuvasse.

Hommikul tulid kolleegid meest küll otsima, kuid keegi neist ei taibanud lähemalt uurida ruumi kaugeimasse nurka kuhjatud plekitahvlite ja muu rämpsu alt paistvat halli moodustist, mis väliselt kuidagi kadunukest ei meenutanud. Täissöönud ja rahulolevasse poolunne vajunud Mutak lesis samal ajal uurimislaeva Nebucat masinaruumis ja ootas.

Kui Mutak kogu loo Tibjalile ära rääkinud oli, vastas viimane: ,,Miks sa Maale minema pead? Me saame ju süüa neid ee..."

,,Inimesi," aitas Mutak.

,,Just, me saame süüa neid inimesi, kes ise siia tulevad."

,,Neid on siiski vähe," seletas Mutak. ,,Pealegi ei tule nad enam siia, kui kõik järjest kadunuks jäävad. Lõpuks peame ikkagi Ivale minema ja sealt edasi Maale, sest Ival elavad vaid tööliste pesakonnad. Maal olevat sarnaseid olendeid kordades rohkem."

,,Ma alustaks siiski nendest inimestest, kes meie laeva lammutavad," jäi Tibjal endale kindlaks. ,,Muidu hõljume varsti kõik oma võrkudega keset avakosmost."

,,Aga mis me siis veel ootame, hakkame pihta!" rõõmustas Mutak ning laisal Tibjalil ei jäänud üle muud, kui oma pehmest võrgust välja ronida. Mutak oli juba unustanud, milline pidevalt kookonis magav Tibjal üldse välja nägi.

,,Sa oled ilus," õhkas ta kaaslase lopsakat ümarat keha imetledes. Erinevalt sinisest Mutakist katsid Tibjali kesta erkpunased roheliste triipudega karvaudemed ja kuldkollased silmad särasid nagu kaheksa kalliskivi.

,,Keri jalust," nähvas Tibjal ning õõtsus oma jämedatel vetruvatel koibadel kitsasse koridori, kuhu ta vaevu ära mahtus. Ta ei hakanud magavaid laevas olijaid ühekaupa äratama, vaid käivitas alarmi, mis surnugi valveseisangusse ajaks. Kui kõik olid laeva keskele saali kogunenud, köhatas Mutak hääle puhtaks ja hakkas neile jutustama sellest, mis vahepeal oli juhtunud.

Kolonel Jeekal vahtis klaasistunud pilgul suurelt ekraanilt otseülekandena järjekordset ekspeditsiooni kullast kuule.

,,See kõik ei lõpe hästi," pomises Jeekal omaette. Pärast läbielatut oli ta sügavalt veendunud selles, et inimesed pole Ival ja kuudel sugugi ainsad elusolendid, kuid sellest rääkimine toonuks kaasa vaid naeruvääristamise. Kosmonaudid kepslesid auklikuks uuristatud kuu pinnal ja hakkasid puurima uut auku, kui üks neist järsku avastas, et puur on kinni jäänud halli kleepuvasse massi. Seda leidus mujalgi ning kosmonautide paksutallalised saapad ei tulnud enam kuupinna küljest lahti. Kivid hakkasid liikuma ning nende alt ilmusid nähtavale sajad pikad koivad.

,,Ämblikud! Sealt tulevad ämblikud!" karjus Jeekal mööda baasi ringi joostes ja kätega vehkides. ,,Ärge laske neil maanduda! Nad söövad meid ära!"

Teadlased, kadetid ja muud asjapulgad vaid naersid ning osutasid sõrmega oimukohale. Nad olid varemgi kahelnud kindralmajori mõistuses.

Kondine ja kühmu vajunud seljaga kojamees kõhistas hambutu suuga naerda, kui Jeekal temast mööda maandumisrajale tuiskas ning aasis: ,,Sul om kuu ämmelgaid täüs ja pää tühi nagu üts õhupall."

Uurimislaev maandus laperdades ja oleks peaaegu lömastanud äsja irvitanud kojamehe, kes nüüd luua kaenlasse rabas ja maja poole liduma hakkas. Uks vajus kolksatades lahti ja Iva pinnale sibasid pärast pikka äraolekut taas selle planeedi põlisasukad.

Kui inimesed esimesest okist üle said ja oma silmi lõpuks uskuma hakkasid, algas üleüldine sebimine. Kes tümitas ämblikke mõne raskema esemega, relvi polnud kauged juhid neile ju vajalikuks pidanud, kes püüdis ennast kuhugigi ära peita, kuid tulemus oli ikka üks ja sama. Kõigist jäid järgi hallid kookonid, mis laoti pikka virna nagu muumiad enne muuseumi viimist. Kui mõni kookon liiga aktiivselt rabeles, löödi see vastu maad uimaseks ja asetati virna tagasi. Siin-seal vedeles pikki tõmblevaid lülilisi jäsemeid, mis võitluses ellujäämise nimel olid ründajate küljest lahti rebitud, kuid needki mässiti võrku ja pandi kõrvale. Hüva toit pole raisata! Tuhkhallid pisut väiksemat mõõtu ämblikud sagisid mööda laibaridu ning libistasid esikoibi üle virnade, pidades arvet. Tulemused olid head, aga oleksid võinud olla veel paremad.

Tekkinud segadus oli olnud nii suur, et Maalt abi kutsuda ei jõudnud keegi. Sellegipoolest mässiti ka arvutid ja sidetehnika paksu võrgu sisse, nii et see lõpuks üle kuumenes ja välja lülitus. Kosmosejaama täitis kohutav vaikus. Sissetungijad liikusid hääletult mööda tühje ruume ja tutvusid uue vana koduga.

,,Kas läheme siis Maale?" küsis Mutak baasi puhkeruumi diivanil lösutavalt Tibjalilt. Naisputuk oli just kõhu täis söönud, jalad enda alla kerinud ja üritas nüüd silma looja lasta.

,,Mulle meeldib siin," ütles Tibjal aegamisi. ,,Toit on olemas, magada saab ka, mida rohkemat veel tahta?"

,,Kui sa nüüd tahtmisest juttu tegid..." sõnas Mutak Tibjalile lähemale pugedes. Tema sisemine kell oli äkitselt tööle hakanud. Tibjal ei viitsinud vastu hakata ning lasi Mutakil teha, mida see soovis. Nagu tema liigil tavaks oli, rebis Tibjal täpselt kulminatsiooni ajal Mutakil pea otsast ja jäi seejärel magama. Ta oli liiga täissöönud, et oma partnerit kohe ära süüa. Uks avanes ja ruumi astus veel üks arvepidaja, kes hakkas Mutaki reflektoorselt tõmblevaid jäänuseid hoolikalt võrgu sisse mässima. Iva põliselanikud ei lasknud kunagi millelgi raisku minna. Isegi mitte hullumeelselt röökival Jeekalil, kelle Mutak söögikõlbmatuks tunnistanud oli. Ilma rippvoodita näis ta kerge saak ning Mutakist suuremad ja kogenumad ämblikud ei pidanud Jeekali karjumist hirmsaks. Mis ühele ei meeldi, on teistele pidusöök.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 5/14 (J. J. Metsavana)

Rovin Vox: Teekond läbi bluusipõrgu (Ove Hillep)

Intervjuu: Egert Rohtla (Ove Hillep)

Üheksa küsimust jutuvõistluse kohta (Artur Räpp)

Stalker 2014 (Jüri Kallas)

Paar hilinenud kommentaari ,,Hääbuva linna" juurde (Veiko Belials)

Imeliselt õudsed muljed HÕFFilt (Jaan Hansen )

Raamatuarvustus: Dreamcatcher (Ralf Sauter)

Mangakunstnik Sander Saaremaalt (Ene Kallas)

Filmiarvustus: Raske on olla jumal (Alan 'Paganarh' Sigus)

Raamatuarvustus: Kalmisturaamat (Triinu Meres)

Wolfenstein: The New Order (Erik Kiss)

Ulmkonnakroonika 5/14

Kirjastuste uudised 5/14

Tõlkejutt: Tondi nahk (Boris Hurtta)

Jutt: Vahetus (Tea Lall)

Jutt: Päkapikud eksistentsiaalselt (Kärt Mikli)

Jutt: Kui kuldne kuu on tõusnud (Leila Tael-Mikein)