Peatoimetaja veerg 5/15 (Artur Räpp)

Kes märtsis veel kahtles, et kas talv on selleks korraks ikka läbi, peaks nüüdseks küll veendunud olema, et kevad on käes ning koos rohu, lehtede ja linnulauluga liugleb teie ette värsket kiirgust täis Reaktori maikuu number.

Numbri sisu on Reaktorile kohaselt mõnusalt tummine, lastes valgust paista nii kirjandusele kui ulmelistele mängudele, kuid lisaks numbri ülevaatele heidaks siin põgusa pilgu ka tagasi minevikku ja ka edasi tulevikku. Aga kõige enne olevikust - praegusest numbrist.

Mai numbrist leiab lausa kolm pilguheitu aprilli: Ove Hillepi abiga vaade Haapsalu kevadise tähtsündmuse HÕFFi telgitagustesse, sama mehe ülevaate seal samas linnas seal samal ajal toimunud Indrek Hargla Süvahavva teise raamatu esitlusele ja Triinu Merese kelmika ülevaate Card'i "Surnute eest kõneleja" esitlusest, mis toimus aprilli viimase päeva õhtul. J. J. Metsavana luges Tiit Tarlapi uut raamatut "äraneetute pärija" ja leidis sealt asju, mida ta poleks lootnud sealt eest leida. Kirjanduse poolelt pakub mai Reaktor veel kaht juttu, üht Mann Loperilt ja üht Miikael Jekimovilt.

Kuid see ei ole veel kogu number. Mängudest on ka juttu ja animest on (uus autor Riho Välk) ja omal kohal on uudised ja kroonika. Kõige tähelepanuväärsem asi on aga: Reaktor kuulutab välja ulmeliste lauamängude valmistamise võistluse! Mänguhuvilistele suveks mängude kallal nokitsemist ja sügiseks tublimatele auhindu ka.

Kuid ka minevikust ja tulevikust, nagu lubatud. Mais täienes Reaktori leht Reaktori ajalooga, kust on leida toimetuse liikmete tulemised ja minemised. Reaktori lehele lisandus ka võimalus otsida ajakirjast autori või pealkirja järgi, et oleks kergem kiirgavat lugemisvara üles leida, millises numbris see end ka ei peida.

Järgmises numbris või siis ülejärgmises, on oodata aga Reaktori uue reporteri, Helena, artiklit Ahvenamaal toimuva Archilepaconi kohta. Reaktor kuulutas mais oma Facebooki lehel, et vajame abi üritusest artikli kirjutamisel, et Reaktor pakub vabatahtlikule abilisele nii ürituse pressipassi kui kuulsust Reaktoris artikli ilmumise näol ning abistav käsi leiduski. Aitäh!

Siinkohal kutsub Reaktori toimetus üles kõiki, kes soovivad meie ajakirja tööle kaasa aidata, endast märku andda, kas toimetuse kaastööde aadressil või võttes ulmehuviliste kokkutulekul toimetuse liikmel küünarnukist kinni. Tõsiselt hea ajakirja ilmumine vajab mitmesuguseid oskusi, alates suurepärastest ideedest kuni komade taltsutajateni, vahele artiklite ja ülevaadete kirjutajaid, välkreportereid, uudisnuputreialeid, pildistajaid ja ka neid, kes jagaksid infot ulme-alaste ürituste kohta. Ja muidugi jutte, jutte! ja muud ulmelist loomingut.

Kaanepildi autoriks on Meelis Kroetskin.

Reaktori autor Martin Kirotar (Artur Räpp)

P.S. Nägin täna rannas Togot. Ta liputas mulle saba, aga ligi ei tulnud. Põetajad ütlevad, et loomad ei peatugi siin kaua. Nemad viiakse kohe edasi, sest nad ei kahetse midagi. Nad on juba põetajate maailma jaoks valmis. Ära siis tema pärast muretse - tal läheb kindlasti hästi.

See on Martin Kirotari jutu "Surnud mehe kirjad" lõpulõik. Kirotar ise on üks Reaktori viljakamaid ja mitmekülgsemaid autoreid. Ta debüteeris Reaktoris 2011 aastal jutuga "Apteeker Melchior ja libakoll" - fantaasia anris parodeeriv sümbioos Melchiori sarjast ja Tallinna legendidest. Huumorit on tema juttudes leida veelgi, näiteks SF anris kirjutatud "Vapra ja Nägusa Kapten Benjamin Cartigani Peadpööritavad Seiklused Ohtlikul Komeedimerel", nii pika pealkirjaga jutt ei saa ju lihtsalt surmtõsine olla, eks. Või siis "Pudelipost", mis on fantaasia anris jutt, kirjutatud hoopiski idamaise muinasjutu motiividele.

Huumorist rohkem leiab tema juttudest aga eneseotsingut ja mõtteid selle üle, milline see maailm meie ümber täpselt on, näiteks seesama "Surnud mehe kirjad", mille tegevus ei toimu siin maailmas, kuid kus täpselt, jääb lugeja otsustada. SF anris düstoopilises maailmas toimuv lugu "Uus algus" teeb aga enne lõpulauset päris mitu keerdu, enne kui nii lugeja kui ka jutu tegelased ise lõplikult aru saavad, mis nende ümber täpselt toimub ning kes neist on inimene ja kes hoopiski android.

Kirotari jutt "Kohvik maailma lõpus" on tema Reaktoris ilmunud juttudest kõige vähem ulme, fantaasiamaailm musta maagia ja muu võluvärgindusega püsib üsna vaguralt taustal, asustatud maailma serval tiksuva söögikoha seinte taga, kuid ega jutt sellest viletsam pole. Vähem võluvärvi on lasknud autoril rohkem pintslitõmbeid loo detailidele pühendada.

Juttude anri ja tegevuskohale vaatamata, näib Martin Kirotari juttude põhiküsimusteks olevat vana ja senini vastamata küsimused: mis on hea ja mis on halb, kas halb võib olla vahel ka hea või vastupidi ja kas kõigi poolt halvaks kuulutatu võib vahel tegelikult hoopiski hea olla. Terve Kirotari jutt "Seeme" (ilmunud 2015 aastal kogumikus Täheaeg 14) käsitleb just neid küsimusi: katastroofijärgne maailm, nälgivad, oma elu eest võitlevad inimesed ja vaimulik püha ja kõike päästva reliikviaga nende keskel, otsimas düstoopilisest maailmas väärilisi inimesi, keda päästa, või otsustamas, keda inimkonna päästmise nimel eest ära surma lükata.

Lisaks kirjutamisele on Martin Kirotar tõlkinud eesti keelde mitu juttu. Näiteks Paolo Bacigalupi raamatu "Alkeemik". Kes on endale hankinud 2015. aastal ilmunud "Täheaeg 14", leiab sealt Kirotari tõlgitud Cardi lühiromaani "Kingituste sõda" . Ka Reaktorist leiab tema tõlgitud jutu, Jack McDeVitti Lucy.

Kui rääkida Martin Kirotari poolt kirjutatud juttude avaldamisest, siis meie ajakirjas on talt ilmunud kokku 7 juttu, neist kaks on leida ka Reaktori parimate juttude kogumikes. Tema autorijuttude trükidebüüdi kohaks oligi just "Tuumahiid 1", kus ilmus "Surnud mehe kirjad". Teises Tuumahiiu kogumikus "Tuumahiid 2: Toorium" ilmus üks tema jutt - "Uus algus". Jutuga "Seeme" osales Martin Kirotar 2014. aasta jutuvõistlusel ja jõudis seal sellega teise vooru (kohad 12. - 23.).

Intervjuu: Helmut Jänes ja Maria Reinup (Ove Hillep)

HÕFFi 10-nda aastapäeva puhul otsustas Reaktor heita pilgu festivali telgitagusesse ning uurida korraldajatelt, mis seal täpsemalt toimub. Napsasime siis Helmutil ja Marial natist kinni ning küsitlesime neid. Helmut on ilmselt Reaktorile kõige südamelähedasem, kuna tema jagab pressipasse, mida meie toimetuse liikmed juba aastaid koos tema koostatud programmiga nautinud on. Maria aga juhib kogu vabatahtlike armeed, ilma kelleta ei oleks meil sellist fantastilist üritust, ning töötab välja kõik uued ideed, mis meid läbi aastate üllatanud on.

Helmut Jänes

1. Sa oled HÕFFi korraldanud juba kümme aastat. kui palju on publik või filmivalik selle aja jooksul muutunud?

Publik muutub koos meiega ja ajaga. Kui me 10 aastat tagasi festivaliga alustasime oli fookus ikkagi ennekõike klassikalisemal horror'i anril, siis nüüd on horrorit vähem ja fantaasiat ning põnevusfilme rohkem. Ühelt poolt on õudusfilmide vähenemine programmis põhjustatud vastutulekust publiku soovidele näha veristele õudusfilmidele vastukaaluks pisut turvalisemat laadi thrillereid, teisalt on ka seis õudusfilmide maastikul muutunud päris nutuseks, kus ühte head või väga head õudusfilmi tuleb tuletikuga taga otsida. Õnneks neid ikka on, aga pigem on need kitsamale ringkonnale, nö fännidele, kes peavad lugu räigemast kraamist ja friigikinost ning kellele on festivalil omaette sektsioon - friikidele.

2. HÕFFil näeb filme ikka seinast-seina. Kuidas näeb välja HÕFFi filmide valimise protsess?

Filmide valimine järgmisele festivalile tõtt öelda juba käib. Me küll ei kinnita veel midagi, vaid jälgime filmiturul toimuvat ja paneme head filmid ootereiimile. Tõsisem töö filmide kinnitamisel ja õiguste tagaotsimisel algab peale septembrikuist Toronto filmifestivali, kus esilinastuvad ka kõik tuleva aasta olulisemad anrifilmid. Siis hakkab jaht pihta - vastused tuleb leida küsimustele, kellele kuuluvad mingi filmi Eesti territooriumi õigused, kas film üleüldse aprillikuiseks HÕFFiks linastumis valmis on, palju filmi õigused ja koopia meile maksma lähevad, kas filmi juurest saab tulla ka külalisi jne. Ütleme nii, et 11. HÕFFi programm peaks enamvähem valmis olema 2016. aasta veebruariks, märts kuulub siis laagerdamiseks ja viimaste otsade kinnisidumiseks.

3. Millised on kõige lahedamad juhtumised nende 10 aasta jooksul? Midagi, mis on eriti hästi läinud või konkreetselt persse kukkunud?

Meenub kohe esimene HÕFF, kuhu oli kohale sõitnud esimese HÕFFi avafilmi "Külmakõrvetus" Rootsi delegatsioon. Ega siis HÕFFist veel ju keegi suurt midagi ei teadnud aga kui üks Rootsi külaline sai öises Haapsalus peksa, siis kohalik häälekandja kirjutas küll sellest päris mahlaka loo. Esimesest HÕFFist meenub muidugi ka avamise afterparty Metsatölliga, mis oli väga võimas kontsertelamus. Eks igal festivalil on naljakaid ja tagantjärgi meenutades muhedaid asju juhtunud, kasvõi see kuidas Fra Mares oli PÖFFi juht Tiina Lokk oma toa segamini ajanud Riho Sibula toaga. Alati on festivali korraldamisega seotud finantsilised riskid ja iga kord kui näed, et filmile on tulnud vähe rahvast, hakkad halle juuksekarve üle lugema. Õnneks pole ükski festival totaalselt ämbrisse kukkunud ja ebaõnnestumisi on korvanud rohkemad õnnestumised. Viimastest katastroofidest meenub kasvõi 2014. aasta, kui ühegi DCP subtiitrifail ei hakanud tööle, aga tublide tehnikainimeste abiga sai ikkagi tõlked alla. Raskused ja kogemused on need, mis aitavad tugevamaks saada!

4. Mitu korda olete mõelnud, et no miks just Haapsalu? Kuidas ja miks just siin?

Ühe korra aastas ikka tuleb see küsimus ära. Lühidalt öeldes on hetkel juba väga raske mingit teist asukohta või väikelinna Haapsalu asemele alternatiiviks mõelda, kuigi vahepealsetel aastatel oli küll idee duubeldada programmi kasvõi osaliselt Tartus ja Narvas. Juba aprillikuine Haapsalu linn, mis pole veel täis purjakil välismaa turiste, on HÕFFiks justkui ideaalne koht, kuhu veel enne mullatöid mõneks päevaks kohale sõita ja aeg maha võtta. Teisalt on ka põhjus, miks me ei tahagi mõelda festivali korraldamisele kusagil mujal, see, et Haapsalu linn ja Haapsalu kultuurikeskus on meie väga head partnerid, ilma kelleta poleks HÕFF kindlasti see mis ta praegu on. Aga miks sai sellise festivali toimumispaigaks just Haapsalu on tegelikult fakt, et 2006. aastal tegi festivali üks asutaja Marek Reinaas PÖFFile sellise ettepaneku, et võiks tema kodukandis Haapsalus mingit lahedat festivali korraldada ja õudusfilmi ni tundus selleks kõige sobilikum.

5. Millised filmid on sinu isiklik eelistus?

Enne HÕFFi korraldamist mul tegelikult puudus korralik eeltaust sellest, mis see õudusfilm selline üldse on. Teadsin ja olin näinud vaid mõningaid klassikuid nagu "Hiilgus", "Vaimude väljaajaja" jms, aga tegelikult ma selles vallas ennast väga kodus ei tundnud. Kui mulle tehti ettepanek hakata HÕFFi programmi kokku panema, siis tahes-tahtmata hakkasin asja laiemalt vaatama, tutvusin õudusanri allhoovustega, kobasin friigikino pärleid ja vaatasin üles suuremad klassikad. Selline taust annab praegu uute filmide valimisel ka vajalikud eeldused, et filmide valikul rappa ei läheks. Minu isiklik eelistus on aga ikkagi pigem klassikalisemad õudusfilmid kui uuemad tööd. Lisaks kahele eelmainitud filmile võiks veel nimetada Murnau "Nosferatut", mis on üks minu kõigi aegade lemmikumaid filme, mida nüüd saab vaadata nii õudus- kui komöödiafilmina. Aga William Friedkini "Vaimude väljaajajat" pean ma õõvastava atmosfääri loomise poolest kõige paremaks filmiks üldse.

6. Kes on need inimesed, keda HÕFF tõmbab? 10 aasta jooksul on kindlasti välja kujunenud kindel "klientuur".

Esimesed aastad oli meie publik puhtalt Tallinnast ja Tartust kohale sõitnud friigid, kes armastavad kraami, mida kinos või teles ei näe. Nüüd on publik märksa kirevam, kohale tullakse üle Eesti ja meid on üles leidnud ka soomlased, kellest kümmekond on HÕFFi külastanud juba pikki aastaid. Tahaks, et festivalile tullakse ka Lätist, kus selline anrifestival puudub, hea meel oli sel aastal selle üle, et meile sõitsid kohale hakkajad leedu filmiajakirjanikud, kes kindlasti head sõna HÕFFi kohta kodumaal levitavad. Nii see vaikselt läheb. Üha rohkem on saalis näha ka Haapsalu rahvast aga muidugi võiks haapsalulasi olla märksa rohkem, eks osaliselt on see ikkagi ju nendele suunatud filmifestival, mis ei eksponeeri mitte õudust vaid head kino.

7. HÕFFil on nii õudus- kui fantaasiafilme. Milliseid ulmefilme ise meelsasti vaatad, milliseid ulmeraamatuid ise meelsasti loed?

Tegelikult sa vist tahtsid küsida, miks on HÕFFil niivõrd vähe ulmefilme. Sellest rääkisime ka paar aastat tagasi Estconil, et ulme- ja fantaasia ning tegelikult ka õudusfilm on kolimas televisiooni telesarjadesse. Me näeme iga päev telest niivõrd vingeid fantaasiasarju, et ükski film sellele ligi ei saa. Sestap on ka väikese eelarvega tehtud anrimängufilmid sageli kahvatud, nad ei suuda üleval hoida vajalikku pinget, mida üks hea anrifilm nõuab. Põhjuseid võib siin palju olla, reissööri oskamatusest raha puuduseni. Aga alati on õnneks aastas piisavalt palju ka selliseid mitte Hollywoodis vändatud autorifilme, mida on lust vaadata - kasvõi tänavune "Wyrmwood", mis tekitas tunde, et kui selle filmi tegijatel oleks sama palju kui praegu kinodes jooksva "Mad Maxi" tegijatel, siis nad oleksid teinud vähemasti midagi samavõrd head või isegi midagi paremat. Muidu ulmefilme vaatan ikka hea meelega, nii väiksemaid kui suuremaid. Viimase aja suurimaid elamusi oligi seesamune "Mad Max", mis oli tõeline üllatuspomm ja adrenaliinilaks. Ulme ja õudusromaane püüan lugeda võimalikult palju, eelistan Eesti autoreid kedagi konkreetsemalt väljatoomata, klassikutest muidugi Strugatskite, Asimovi ja Lemi töid.

8. Mida põnevat võime me oodata HÕFF 2016-st?

HÕFF 2016 tuleb sama põnev kui üldine filmiaasta. Arvestades tänavuse aasta filmiprogrammi kvaliteeti, mis publikult head vastukaja sai, ei taha me kindlasti järgmisel aastal kehvemad olla.

_________________________________________________________< /center>

Maria Reinup

1. Millal sa liitusid HÕFFi meeskonnaga ning millistel ajenditel?

Liitusin HÕFFi meeskonnaga 2012. aastal. Olin selleks hetkeks olnud mõned aastad tudengi- ja lühifilmide festivali Sleepwalkersi meeskonnas ja aasta PÖFFi omas. Töötasin festivali endise juhi Sten-Kristjan Saluveeriga Tallinn Kultuuripealinn 2011 projektil "60 sekundit üksindust aastal null". Tegemist oli võrdlemisi suure rahvusvahelise projektiga. Peale selle edukat läbiviimist pöördus Sten minu poole, olles ise tol hetkel Tokyosse kolimas ja küsis, kas ma võiks HÕFFi juhtimise üle võtta. Tundus, et täpselt nii pididki asjad minema.

2. Kui keeruline on olnud rahvast läbi aegade saada pisikesse linna nimega Haapsalu?

Ma arvan, et läbi aegade on see olnud üks üpriski keeruline ülesanne. Festivali algusaegadel eriti - festival oli väike, Kultuurikeskuse seinade vahel peidus ja filmid natuke vähem publikusõbralikud, kui nad seda täna on. Ka pole Eestis, ega Baltiriikides üldse, anrikino demonstreerimise traditsiooni kui sellist. Aastaid on HÕFFi tegijad pidanud seletama, et nad ei tegele vägivalla propageerimisega :)

Ka võib olla, et haapsallased on tundnud, et HÕFF justkui ei sobi romantilise spa-linna kuvandisse. Kord selle üle mõeldes leidsin siiski, et olen alati Haapsalut mäletanud just kummitava piiskoplinnuse pärast... Meil on käibele tulnud üks väljend, mis kümnenda festivali puhul oli eriti asjakohane "kes korra on HÕFFil käinud, see jääb käima" ja nii on. See võiks olla meie egiid, sest sellest hetkest, kui oleme saanud inimese võrratuks nädalavahetuseks imearmsasse Haapsallu vastu võtma kevadet filmidega, mida kuskil mujal Baltikumis ei näe... siis sellest hetkest pole enam keeruline inimesi Haapsallu tagasi saada. Peame välja mõtlema selle, et kuidas nende esimene samm ära tehtud saaks ja kannatlikult ootama, sest aastad on näidanud, mida aeg edasi, seda rohkem inimesi.

3. Milliseid ülesandeid sisaldab festivali juhi positsioon?

Festivali juhi positsioon tähendab eeskätt kogu festivali kontseptsiooni välja töötamist. Festivali juhil on arusaam sellest, milline festival olema peaks ning sellele toetuvad kõik teised osakonnad - turundus, eriüritused, programm jne. Kindlasti tähendab festivali juhi positsioon ka eelarve eest vastutamist, mis tähendab nii vahendite leidmist kui ka aruandlusi, näpuga järje ajamist. Festivali juht haldab festivali meeskonda, annab tööülesandeid ning peab oskama meeskonda inspireerida ja vahel ka korrale kutsuda. Siinkohal tuleb siiski välja tuua, et pole ükski juht ilma oma meeskonnata seda kes nad on. Ja kuigi see pole just ülesanne, siis festivali juhi positsiooni puhul loeb tihti tema isiksus. Paratamatult kujuneb festival aja jooksul välja festivali juhi "näo" järgi ja nii tähendab juhi positsioon paljuski iseenda festivalisse panekut. Sellest isiksusest tulenevalt sõltuvad ka suhted sponsorite, partnerite, levitajate või külalistega.

4. Milline on su isiklik filmieelistus? Kas olete mõne filmi HÕFFil näitamise osas ka Helmutiga vaidlema läinud?

See on raske küsimus inimesele, kelle töö on filme vaadata, sest vaatan hea meelega igasuguseid filme. Arvan, et laias perspektiivis filmid nagu "Jaht" või "Leviathan" - kõva käega lavastatud tõeliselt tugevad sots-draamad. Või siis vastupidi üle võlli mängufilmid nagu "Survive Style 5+" või ükstapuha milline Wes Anderseni film. HÕFFi kavast eelistan isiklikult selliseid filme nagu "Külaline", "Babadook", "Berberiani helistuudio", "Kadumise järjekorras" või "Maga hästi" - nagu näha pigem thrillereid. Või siis midagi, mis on pöörane fun nagu "Danger 5" või "Tuba". Olles klassikalise ulmekirjanduse fänn, eelistaks ka ulmet, kui seda heal kujul rohkem oleks. Helmutil on samas väga hea taju meie friigifilmide osas ning kõvad teadmised tuntuks saanud õudus- ning retropärlitest. Ta suudab iga aasta midagi välja kaevata, mis mind üllatab. Arvan, et minu maitse on rohkem mainstream vastupidiselt Helmutile ning see on moodustanud mõnusa kombo. Võibolla sellepärast pole me ka otseselt filmide üle vaielnud, võibolla sellepärast, et katsetamisruumi peab alati olema, aga võibolla ka sellepärast, et tõeliselt häid või huvitavaid anrifilme (sealjuures just õudusfilme) tuleb otsida nagu nõelu heinakuhjast ning kui lõpuks mõne leiad, pole seal midagi väga vaielda.

5. Kuidas kujunes välja avaparaad, mis on viimastel aastatel olnud päris korralik vaatemäng, ning kui palju võhma võrreldes kogu ülejäänud festivaliga selle peale läheb?

Festivali paraadide traditsioon sai alguse "Saja zombie paraadist" viis aastat tagasi. Mujal maailmas anrifilmide festivalidel on täiesti tavaline midagi sellist korraldada, meil on see veel natuke võõrastav traditsioon. Aga kui nägime, kuidas paraad aitab ühelt poolt tuua haapsallased tänavale, saama osa festivalist ning teisalt looma pidulikuma õhkkonna ning võimaluse kõigile teada anda, et festival on linnas ja alanud, siis jäi traditsioon püsima. Lisaks võimaldab see meil ületada uudistekünnist ning töötab turundusliku väljundina. Viimased aastad on paraadide korraldamisega tegelenud meie vabatahtlike juht Kadri Vaas ja lavastajad Kardo Ojassalu ning Annika Viibus, grimmar Egle Beek oma meeskonnaga ja meid kõvasti aidanud kohalik huviringide juht Mairi Grossfeldt. Igal aastal võtab see aina rohkem aega, vahendeid ning tööjõudu, mida väikesel festivalil tegelikult pole. Võib öelda, et paraadid on edukalt valminud tänu väga lahedatele tegijatele vabatahtlikus korras. Tulevikus oleks rohkem vahendeid vaja, aga traditsioon võiks püsima jääda, sest paraadi korraldamisest on tänaseks kujunenud piisavalt mahukas ja konkreetne ülesanne ühele inimesele, kes peaks ülejäänud festivali tootmisest eraldi paraadi korraldamisega tegelema.

7. Kui pikalt te HÕFFi ette planeerite? Kuidas valite temaatikat jne?

2016. aasta HÕFFi planeerimine algas hetkel, mil tänavune festival läbi sai. Istume meeskonnaga maha, arutame läbi head ja vead ning sellest tekivad ideed, kuidas järgmine aasta midagi paremini teha, plaanid uute ürituste ettevalmistamiseks, uute partnerite leidmiseks jne. Mõned asjad peab juba praegu töösse panema, et neile oleks uuel aastal vahendeid. Filmiblogidel, teiste festivalide kavadel ning uudistel hoiame Helmutiga silma peal aasta läbi. Temaatika valimine on lähtunud mingist konkreetsest filmist. Mõned aastad tagasi oli selleks avafilm "Raudtaevas", 2013. aastal oli avafilmiks "Maniakk" ning festivalil oli film "Surma aabits". Nende järgi sai paika meie maniaki temaatika treileris ning festivali kava oli kujundatud kui maniaki käsiraamat. Tänavu ajasime kuid taga filmi "Tagasi tulevikku" ja tegime kogu festivali kujunduse ja treileri sellest lähtuvalt, aga filmi lõpuks ei saanudki. Kuskil 2015. aasta lõpus, kui oleme Helmutiga PÖFFist toibunud ja jõulutrall on möödas, paneme pead esimeste mõtetega kokku ja siis teema ilmutab end ise. Võiks öelda, et mulle meeldib sedapsi rohkem kui temaatika välja mõelda ja ette planeerida, sest kui festivali teema lähtub ikkagi konkreetsetest filmidest, on see tunduvalt orgaanilisem ja meil on alati kuhugi tagasi minna.

8. Mida põnevat võime me oodata HÕFF 2016-st?

Kümnes HÕFF tõi meieni mõned avastused - nimelt traditsioone väärivad eriüritused, mida tänavu korraldasime esimest korda ja tahaksime need tagasi tuua uues kuues. Ungru lossi seanss oli üks minu isiklikke lemmikhetki läbi HÕFFi ajaloo. Saime selles osas (külmast olenemata) palju positiivset tagasisidet ning mõtleme välja võimalusi veel põnevaid väliscreeninguid teha. Ööorienteerumine osutus ootamatult populaarseks ning uuel aastal tuleb see HÕFFile kohaselt X-faktori stiilis. Zombidega võitlemise töötoast kõige noorem osavõtja oli 5-aastane ja kõige vanem üle viiekümne. Jakobi energia ning oskused inimestele päriselt enesekaitset õpetada ja samas naerma ajada oli kokku väga vahva ning võiks talle võimaldada oma oskuste täieliku realiseerimise mõnes veidras kohas enesekaitse õpetamiseks. Töötubadest tahaks lisaks teha ühe, kus kõik saavad õppida praktiliste efektide tegemist (sest kuidas siis ikkagi neid lendavaid päid tehakse?). Hindan selliseid efekte filmides ise kõrgelt ning see oskus on anrifilmide puhul eriti oluline. Samuti on mõte nostalgiasaali tuua tõeliste kinofännide heameeleks filmid filmilindil - super 8 invasioon? Ma olen juba mõned aastad unistanud HÕFFile debati stiilis mudamaadluse toomisest ja lõpuks võiks mõni päriselt kuulus inimene ka HÕFFi väisata. Rääkimata sellest, et on viimane aeg korraldada HÕFFil üks pöörane teemapidu. Aga vahel on nii, et mõtled üht ja pool aastat hiljem avastad, et korraldad hoopis midagi muud. Pead anda ei saa, aga unistada ju võib?

Stalker 2015 hääletus ... veel on aega! (Jüri Kallas)

Tuletan taaskord meelde, et kuni 1. juulini 2015 saab hääletada Stalker 2015 võitjat. Jah, võib-olla olen ma oma meeldetuletustega pisut tüütu, kuid hea ja olulise asja nimel...

Eesti ulmeauhinda Stalker antakse välja aastast 1998 ning tegu on n-ö demokraatliku auhinnaga - hääletada võib igaüks, kes on piisava koguse ulmet lugenud. Milline kogus on piisav? Eks igaüks peab seda ise otsustama, kuid auhinna demokraatlikkus seisneb ka selles, et värske fänni hääl on täpselt niisama suure kaaluga kui paadunud ja aastakümnete pikkuse lugemiskogemusega fänni. Äh, mis siin fännidest rääkida, hääletada võib ka mittefänn.

Tuletan veelkord meelde, et igas kategoorias hääletama ei pea... Noh, et kui pole piisavalt loetud. Samas ei maksaks kõike loetut mõttes võrrelda maailma absoluutsete tippudega. Stalker on Eestis ja eesti keeles ilmunud ulme auhind ning ka aastad pole vennad - arukas on hinnata seda, mida on. Isiklikult mind on alati hämmastanud avaldused, et selles või selles kategoorias ei saa ma hääletada, sest midagi hääletamisväärset polnud. Kuid eks erinevad inimesed saavad asjadest ka erinevalt aru...

Veel tasub meelde tuletada, et igas kategoorias, milles te hääletate, peab reastama kolm paremat. Põhjendus lihtne: vältimaks auhindade jagamist saab esimese koha tekst viis punkti, teise oma kolm ja kolmas ühe punkti. Kui hääletaja paneb lihtsalt (nummerdamata) kolm teost, siis me eeldame lihtsalt, et see ongi tema järjekord. Kui hääletaja paneb kategoorias kirja vaid ühe või kaks teost, siis võimalusel ma kirjutan talle ja selgitan olukorda.

Hääletada on võimalik veel kuu aega. Ja selle ajaga on võimalik läbi lugeda veel hulk 2014. a ilmunud eestikeelset ulmet.

Stalker 2015 hääletusnimekirjad leiab siit: ulme.ee/Stalker/2015/2015-haeaeletus

Samal teemal ka ajakirja Reaktor üleeelmises numbris: ulmeajakiri.ee/?stalker-2015-haaletus

Samal teemal ka ajakirja Reaktor eelmises numbris: ulmeajakiri.ee/?stalker-2015-haaletus--jatkub

Repliik alternatiivajaloost (Agur Tänav)

Hiljuti sattus minu kätte Kambja kaitseliitlase Heiki Kortspärna omakirjastatud raamat ,,Kaitseliitlase saatus", kus ta räägib venemeelsete separatistide poolt Ida-Viru eraldamisest Eestist ja selle muutumist autonoomseks maakonnaks Rugodiv. Veel sündmusi - Putin sureb, Venemaa läheb uue juhi all sõtta kõigi naaberriikide vastu, tuumasõda, pool Euroopat muutub islamistlikeks riikideks, Eesti asustatakse aafriklaste ja aasialastega, võidukas sõda Venemaa jäänustega, immigrandid pagevad sõdivast Eestist, võit põlisvaenlase üle jne. Lugu tulevikust. Mul tekkis peale loo lugemist küsimus - on see ulme? Võiks nagu olla - ulmejutuvõistlusel kvalifitseerus osalema Andrei Samoldini lugu ,,Joroski öö", mis oli anri poolest Kortspärna romaaniga sama, ning ilmus hiljem ka Täheajas. Kummaski loos ei olnud ainsatki ulmelist elementi peale düstoopse tuleviku. Seejärel meenutasin Mart Laari ,,Sügissõda" ja tagakaanel olnud lauset - see on alternatiivajalugu, kuid mitte ulmeraamat. Nüüd, olles lugenud lühikese ajaga mitut sellist eesti autori teost, hakkan ma aina enam selle kaanelausega nõustuma. Kui loos pole ainsatki ulmelist elementi, siis pelgalt alternatiivne minevik või saabuva tuleviku (alternatiivse oleviku?) kirjeldused pole piisav, et teost ulmeks liigitada. Alternatiivajalugu või tuleviku kujutamine ilma ulmelisi elemente kasutamata jääb siiski sealpool ulme hägust piiri balansseerivaks mokumentalistikaks, ulme sohilapseks. On küll oma isa laps, aga tiitlit talle ei annaks, läheb maagilise realismiga ühte patta - peaaegu lubab, aga ei ole siiski päris see õige asi.

Võib ju küsida, et kui lugu ise on hea ja see ,,ulmeline vidin" mõjuks kunstlikult, siis miks peaks loole vägisi mingit ulmelist elementi külge pookima? Ega ei peagi. Kui aga ulmeline element mõjub loos kunstlikult, siis ehk ei olegi see lugu ulmelugu?

Eelnev ei tähenda, et ma hakkaksin nüüd jalgu trampima ja nõudma piiripealsete lugude eemaldamist Stalkeri nimekirjast ja Ulmekirjanduse Baasist, seda mitte. Taoline tegevus hakkaks meenutama vanu häid raamatupõletamise üritusi eesmärgiga, et jääks alles ainult ,,õige" kirjandus. Minu tähelepanek oli hoopis, et lause ,,See ei ole ulmeraamat.", Laari teose tagakaanel oli väga kohane ja ta teadis täpselt mida kirjutab. See, et ulmesõbrad tema teosele vägisi ulmesilti peale tahavad kleepida, noh, mis autor sinna teha saab? Autor on lugejaid hoiatanud, edasine jääb kriitikute ja muude targutajate pärusmaaks.

Ulmeline lauamänguloomingu võistlus (Ove Hillep)

Reaktoril ning meie pikaajalisel koostööpartneril lauamänguajakirjal VPl on au kuulutada välja ulmeline lauamänguloomingu võistlus.

Võistlusest on osa võtma oodatud kõik, kellel huvi ulmekirjanduse ning lauamängude vastu. Võistluse üriisse kuuluvad nii Reaktori kui VP toimetajad ja tuntud Eesti lauamänguautor Meelis Looveer. Peaauhinna on välja pannud 2d6 lauamängukirjastus, mis sõlmib võitjaga lepingu ning annab ka mängu välja. Seega, kõik nokitsejad ning mängijad - teil on nüüd võimalus ning motivaator oma ideed lõpuni välja arendada ning meie võistlusele saata.

Võistluse reeglid:

1. Võistlusele saadetav mäng peab olema töötav prototüüp. See tähendab, et mängu kontseptsioon on paigas, kuigi pisiasjad võivad tahta kohendamist. Kujundus ei ole oluline, kuigi tuleb kindlasti mängimisel saadava mulje puhul kasuks. Prototüüp peaks olema vähemalt nii kvaliteetne, et ei lagune esimese mängu käigus ära. Mängujuhend peab olema eesti keeles.

2. Tegu peab olema algupärase autori mänguga. Võistlusele töö saatmisega kinnitab autor, et ei ole teinud mingit sahker-mahkerit või hoopiski üks-ühele mängu mõne teise pealt maha teinud. Plagiaadid eemaldatakse võistluselt.

3. Mäng peab olema temaatiliselt ulmega haakuv: anriks fantaasia, õudus, teaduslik fantastika, alternatiivajalugu.

4. Võistlus lõppeb 1. septembril, mil ürii asub saadud mänge testima. ürii jätab endale õiguse peaauhinda mitte välja anda. ürii võib ühise otsusena ka liialt väheste võistlustööde laekumisel võistluse lõpp-kuupäeva edasi lükata.

5. Mängu karpi/kotti tuleb lisada ka kinnine ümbrik oma kontaktandmetega. Ümbrikule kirjutada vaid mängu nimi - sedasi on pärast mänge-autoreid hea kokku viia. Püüame hindamisel säilitada anonüümsust.

6. Võistlusest osalemiseks tuleb mängude prototüübid toimetada Lorieni (Paldiski mnt 67, 10614 Tallinn. Märksõnaks ,,Lauamänguvõistlus") kas siis isiklikult või postiga.

7. Lõplik kujundus jääb võitnud autori ning kirjastaja otsustada.

8. Kui intellektuaalomandi omanik on nõus, et tema loomingu teemal tehakse mäng ning jõutakse kokkuleppele, siis võib kasutada ka kellegi teise intellektuaalomandit. Sellisel juhul aga ära märkida, et on kasutatud ka kellegi teise loomingut ning millisel määral.

Mängijate arvule, mängu kestvusele, mehaanikatele ning keerukusele piire ei seata. Lihtsatest ning geniaalsetest ideedest võib Reaktorist näidetena leida 2 mängu (Lõputu luupainaja ning Kosmoselahing), mis ei vaja teostuseks tohutut trükkimist, kuid on sellegipoolest väga nauditavad. Kindlasti on meie lugejatel mõni nutikas idee, mis lihtsalt ootab rakendamist.

Suve käigus korraldame võistluse raames ka töötubasid, millest saavad osa võtta kõik huvilised.

Reaktor paneb omalt poolt välja kolm lauamängu, millest teise koha saanu valib endale auhinnaks ühe mängu ning seejärel valib kolmanda koha saanu kahe allesjäänu vahelt endale auhinnaks ühe mängu.

Ropecon 2015 (Ove Hillep)

Juba teist aastat käis Reaktori toimetuse esindaja Soomes suurel rolli-, laua- ning miniatuurimängude festivalil Ropeconil. Sel aastal toimus üritus ootamatult vara (15. - 17. mai) ning kui korraldajad ei oleks mulle sellekohast meili saatnud, oleks ma selle tumedas teadmatuses täiesti mööda lasknud. Miks harjumuspärastest kuupäevadest nõnda palju varem? Iva on selles, et Dipoli konverentsikeskus, mis on 60-ndatest pärit arhitektuuriline vaatamisväärsus, millel on üle 500 akna, millest vaid 4 on identsed, ülalpidamiskulud on ülikooli jaoks liialt suured, mistõttu läheb kogu keskus sel suvel paariks aastaks uuenduskuurile. Ropecon 2016 toimub küll jälle tavapäraseks saanud ajal juuli lõpus, kuid toimumispaigaks on Helsingi Messikeskus. Kuidas nad tuleval aastal ööbimise ning sauna organiseerivad, tõotab huvitav tulla.

Kuna olin Ropeconile eelneval nädalal nagunii tööreisil Kesk-Soomes, saabusin seega Espoosse juba neljapäeva õhtul. Sellega sai mulle osaks au ühineda ürituse vabatahtlike eel-peol, kus sai juba tutvust tehtud aukülalistega, nendega koos saunas käidud ning palju ei puudunud, et oleks ka kuumaveetünni jõudnud, kuid isiklike vaatluste tulemusena leidsin, et seal oli juba piisav hulk kuumi lihakehi. Pakuti ka natuke pruukosti ning õhtu edenedes leidsin ka öömaja vabatahtlike seas, kus oli isegi voodi.

Reede algas ürituse kava läbivaatamise ning kõige kasuliku ülesmärkimisega. Õnneks oli festivalikeskuses ka wifi, mistõttu ei pea ma loodetavasti end roamingu tõttu vigaseks maksma. Kuna aega oli veel kõvasti, otsustasin ka korraldusliku poole peal käed külge panna. Üheskoos vabatahtlikega sai mitu autokoormat maha tõstetud ning alale laiali veetud. Sai ka selgeks, miks nõnda palju eestlastest ehitajaid on Soomes palgal - kui kohalikud hakkasid kastihunnikut käsitsi laiali vedama, otsisin mina käru, millega kõik korraga ära vedada. Kärude ning lifti abiga suutsime teisele korrusele vinnata ka kogu lauamängulaenutuse väljapaneku ning nende eksponeerimiseks riiulid.

Reede pealelõunast hakkasid ka külastajad tasapisi kohale jõudma - järjest enam sattus vaatevälja kostümeeritud tegelasi, sepad ning toitlustajad panid oma telgid üles, parklasse ilmus raamatukogubuss oma rollimänguraamatute laadungiga ning vaikselt alustati ka larpidega. Aukülalisteks olid sel aastal Michelle Nephew oma abikaasaga Atlas Games-ist ning Jason Morningstar ja Steve Segedy (mõlemad Bully Pulpit Games-ist). Tuleb tunnistada, et kuigi eelmise aasta aukülalised jätsid neid omajagu varju, oli osasid ettekandeid siiski väga huvitav kuulata.

Esimene ettekanne algas kell 19:00 ning esinejateks olid Michelle oma abikaasaga. Räägiti ettevõtte Atlas Games loomisest, mängudest ning plaanidest. Ütleme nii, et kui mu telefon ei oleks vedelenud auditooriumi ees laual ning unega võideldes salvestanud, oleks ma sukeldunud ilmselt 9gag-i imelisse maailma või lugenud netist midagi ägedat. Ei saa öelda, et nad hästi esinesid, kuid vähemalt suutsid nad üksteisele pidevalt vahele segada ning sellega veelgi enam seosetust tekitada. Mitmel korral leidsin end virgumast ning mõistatasin, kuhu nad oma jutujärjega jõudnud olid. See jäi ka viimaseks selle perekonna esitluseks Ropeconil, kuhu ma oma jalad ning kõrvad vedasin. Mitte, et mul oleks olnud eelarvamused - lihtsalt arvasin, et inimestega tutvumine tuleb kasulikum kui auditooriumis unega võitlemine.

Õnneks päästis järgnev ettekanne mind pealetikkuva une käest. Jason Morningstar kõneles nimelt rollimängudest, kus puudub otsene mängujuht. Täpsemalt on mängujuhtideks ning mängijateks samal ajal kõik laua taga istujad. Ettekanne oli põnev ning Jason suutis seda vürtsitada nii mõnegi lahedama juhtumisega päris elu sündmustest. Loodetavasti saab antud ettekannet lugeda varsti ka Reaktorist. Õhtul toimus veel ka Workshop of Evil, millest mõtlesin küll esialgu osa võtta, kuid hommikune rahmimine, higistamine ning külm tuul olid teinud oma töö ning otsustasin, et profülaktilises mõttes on mõistlikum kolida kuumale saunalavale ning lõpetada õhtu mõne maheda lonksuga kaasavõetud viskipudelist.

Järgmisel hommikul ärgates oli selge, et saun ning imerohi viski olid teinud oma tööd ning tänu sellele sain ka mina enda oma jätkata. Pärast paari ringi festivalialal ning eelmise päeva tuttavatega jutu tegemist suundusin järgmisele Jasoni sõnavõtule, mis kandis nime ,,Hacking Apocalypse World". Nimi oli paljutõotav, kuid mulle jõudis kiirelt kohale, et jutt ei käi mitte post-apokalüptilistest maailmadest, vaid mängusüsteemist, mis kannab juhuslikult sama nime. Neelasin oma pettumuse alla ning otsustasin oma lollusest parimat võtta. Oma rumalusest antud süsteemi osas hoolimata oli ettekanne lahe ning tõi välja mitmeid alamsüsteeme, mis sellele aegade jooksul ehitatud on. Kokkuvõttes olin ma esitluselt väljudes tunduvalt targem kui enne seda. Vähemalt nüüd loen ma läbi peale ettekannete pealkirja ka sisu lühitutvustuse, et mitte jälle sedasi ämbrisse astuda.

Loomulikult käis ülejäänud festivalil melu ööd ja päevad, suikudes unne vaid korraks, kui viimased mängijad olid liialt väsinud, et korralikku lärmi teha ning varaseimad ei olnud veel ärganud. Lauamängusektsioon oli pidevalt rahvast täis - sel korral ei õnnestunud mul enne pühapäeva kordagi maha istuda. Hetkeks näitasin kahele soomlasele, kuidas Eestis kummitusemängu Blitz mängitakse, kuid see oli ka kõik. Nagu ka eelmisel aastal, olid järjekorrad Artemise mängudele kohutavalt pikad ning leides laupäeva hilisel pärastlõunal üles ka rollimängusektsiooni (Dipoli keskus on täiesti napakalt liigendatud), kuid ühtegi mõistlikku vaba kohaga mängu ma sealt leida ei suutnud. Seega jäi ka see kogemus saamata. Õnneks on meil alati koht, kus peituvad kõik inimkonna suured saavutused - järgmine kord!

Laupäeval kella kahest algas Michelle Nephew ettekanne ,,Sood mängudes", mille, hoolimata põnevast ning väljakutsuvast pealkirjast, otsustasin enesealalhoidlike instinktide tõttu vahele jätta. Selgus, et ma suuremast ilma ei jäänudki - Irve käis seda kuulamas ning väitis, et oli olnud sihuke tavapärane soigumine (vaba tõlgendus mälust, kuna täpset tsitaati ei suuda ma meenutada).

Õhtul aga võeti suures auditooriumis kokku kõik vead, mis läbi aegade tehtud on. Ette astusid Soome LARPikorraldajad, Ropeconi korraldaja ning ka Jason Morningstar. Nalja sai palju ning kindlasti suudaks ka meie larparid mõne ämbrisseastumise endaga seostada. Loodetavasti ilmub antud ettekanne mingis kuues ka rollimängublogi sisaliku lehel.

Õhtupoolik sai veedetud Irve ning Reaktori lugejatele kindlasti tundud Martin Kirotari seltsis mere ääres, lastes viskipudelil ringi käia. Mõnus jutt ning lollid naljad käisid asja juurde. Kuna aga kella kümnest hakkas Jason Morningstari juhtimisel rollimäng Fiasco, mida Irve kindlasti näha tahtis, suundusime tagasi festivalile. Edasine on aga juba artikliväline jutt, millest võib mõnikord õlleklaasi taga juttu teha. Ära tuleks vaid mainida üks hetk kusagil hommikupoolikust (väljas hakkas juba valgenema), kus koos soomlastega laval istudes tekkis neil huvi Kalevipoja vastu. Jutustasin siis nii palju, kui ma sellest mäletasin: Pihkvast laudade smuugeldamisest, siilist, Soome sepast ning tema tütrest ning lõpuks ka vägimehe õnnetust lõpust.

Pärast kaht ja poolt tundi und leidsin end Arctic League laua tagant, kus tutvustati mulle mängu ,,Race to the North Pole", kus pidi üle jää rajama teed Põhjapoolusele. Mängu käigus sai nälja ning frustratsiooni tõttu nahka pandud mitmeid kanadalasi ning ka päkapike ja murtud tohutu hulk kirkasid. Tegu oli väga põneva, esinduslikult kujundatud ning ülimalt lõbusa mänguga, mille peamiseks mehaanikaks oli eestlaste lemmik - sitakeeramine.

Pühapäevane ettekanne ,,Good Game Design" sai samuti vahele jäetud kartuses Michelle esinemise pärast. Lõin selle asemel aega surnuks murul vedeledes ning eelmisel õhtul saadud tuttavatega jutustades. Hämmastaval kombel oli neid koletult palju. Kella neljast hakkas Petri Purho esinemine teemal ,,Mida ma õppisin luues 12 mängu aastas", kus ta kõneles oma saavutustest ning läbikukkumistest püüdes tulla uue mänguga lagedale iga kuu. Ühtegi ulmelist elukat tema loodute hulgas ei olnud, mistõttu saab sellest loodetavasti lugeda mõnest tulevasest VP numbrist.

Eelmisest aastast oli pisut õppust võetud ning ingliskeelne programm oli täies ulatuses kuulatav, mitte ei jooksnud ettekanded üksteisele sisse. Loodame, et seda praktikat kasutatakse ka tuleval korral.

Sel korral oli lausa kurb Soomest lahkuda. Kui ma ei oleks Jasonile ning Stevele lubanud Tallinnat näidata (asi, mis minu tervislike keerdkäikude tõttu lõpuks katki jäi), oleks ma aidanud neil vähemalt asju kokku panna ning jäänud ehk ka orgunni-tiimi järelpeole. Eks saab näha, kuidas nad tuleval aastal lahendavad ööbimise ning sauna, kuid olen päris kindel, et laevapiletid võib juba kinni panna.

Mänguarvustus: Witcher 3 (Jaagup Mahkra)

Nüüd on see siis ilmunud - üks kõige haibitumaid mänge üldse. CD Projekt RED'i korraldatud pretsedenditu, vähemalt aastapikkune promokampaania sotsiaalmeedias pidi jätma fännidele mulje, et W3'e tasub oodata nagu Õnnistegija tulemist. Noh, kas tasus? Pigem jah.

Kes ei tea - "Witcheri" mängud põhinevad Poola kirjaniku Sapkowski loodud fantaasiamaailmal. Eelnev raamatute lugemine pole nõutav, aga on kogu selles riikide, vürstide ja sortsitaride tohuvabohus orienteerumisel kindlasti abiks. Mängude stoori pole otseselt kirjaniku enda looming, aga on tema poolt heaks kiidetud ja stiililt kindlasti tema "vaimus": maailm, milles nõidur Geralt seikleb, on realistlik, karm ja "moraalselt hall" - siin ei ole BioWare'i rollikatele omaseid "Light side" ja "Dark side" valikuid.

W3 - õigemini kogu sarja - tugevaim osa on kindlasti lugu. Ümber ma seda jutustama ei hakka. Eriti õnnestunud on loo esitus. Filme meeldib vaadata? Siis peaks meeldima ka W3, sest vähemalt pool ajast kulub ülihästi animeeritud ja sisseloetud cut-scene'ide nautimisele. Tegelasi on palju ning tähtsamad neist on meeldejäävad ja omanäolised, igaühel dramaatiline lugu varrukast võtta. Dialoogid on meisterlikult kirjutatud ning pikitud sapkowskiliku kõrbkuiva huumoriga, olgu vestluspartneriks lawful stupid rüütel, tüse saatür või jubedusttekitav tuhandeaastane ilma näota vanamoor. Tahtmist tühikut vajutades mõni stseen vahele jätta tekib harva. Isegi side-questid, mille lugudele mängutegijad reeglina suurt tähelepanu ei pööra, on W3's piisavalt põnevad.

W3'e kohta reklaamiti, et selle maailm on vähemalt sama suur kui Skyrim, ja see vastab põhimõtteliselt tõele. Silmas tuleb aga pidada, et see pole sõna otseses mõttes open-world-mäng: maailmas on mitu eri tsooni, kus saad vabalt liikuda, kuid ühest teise siiski otse jalutada ei saa. Tsoonid on õnneks piisavalt suured ja avatud maailma tunne on täiesti olemas. Loodus on väga loomutruu - kui Skyrim üritab kogu hingest pakkuda efektseid vaateid ja dramaatilist maastikku, siis W3's on kõik palju vaoshoitum. "Witcheri" maailm baseerub keskaegsel Ida-Euroopal ja seda on näha: sealsetes rabades, nõmmedel ja künkanõlvadel ringi seigeldes on siiras äratundmisrõõm kerge tekkima; viimane mäng, mis taolist tunnet tekitas, oli nõukanostalgiline "Stalker".

Ahjah, parim asi maailma juures on ilm. Valgusmängud puuvõrades päikesetõusu ja -loojangu aegu on hunnitult, jalustrabavalt kaunid - tänagem kõik Melitelet moodsa graafikamootori eest. Äge on ka see, et öö on lühike nagu meie maa suvele kohane, aidates samuti koduse tunde tekitamisele kaasa. Ilm pakub kohati ka palju nalja - mängutegijad soovisid olla võimalikult detailsed ja tegid nii, et kui sajab, on tegelased vaheklippides silmnähtavalt märjad; paraku aga jääb mulje, nagu sajaks "Witcheri" maal taevast mitte vett, vaid õli.

W3 maailm on ilus, aga ohtlik; tapelda tuleb nii inimeste kui koletistega. W2 primitiivset võitlussüsteemi on veidi kohendatud, et see tunduks taktikalisem, ning erinevaid elemente (mõõk, maagia, lisarelvad) silutud. Fundamentaalseid muutusi siiski pole ning põhitegevus on ikka mõõgaga lahmimises ning vastaste löökidel eest ära hüppamises; seda va hüppamist on palju. Võitlused pakuvad üldiselt korraliku väljakutset ning bestiaariumist selle või teise kolli kohta näpunäidete lugemine on tugevalt soovitatav. Kohatist meelehärmi pakub rünnaku sihtmärgi määramise mehaanika, mis alati ei toimi nii nagu peaks, ja madinas vale vastase pihta löömine võib Geraltile kergesti elu maksma minna.

Võitluses kasutatava tavaari kogumine ja valmistamine on oluline osa mängust. Peaaegu kõike, mida sa leiad, saab osadeks võtta ning noist osadest sepa juures midagi muud ehitada. Ja nänni on laokil PALJU. Iga talumatsi hütis on mitu kappi või kirstu, milles võib vedeleda kõike alates katkistest aerudest kuni hinnalise meteoriitraua kamakateni. Ja mitte keegi ei tee märkamagi, kui sa midagi võtad - ainult linnavahid pahandavad vahel, ja siis ka valikuliselt. Üldiselt muutub triviaalse kraami hulk mingil hetkel koormavaks, kuna hui sa viitsid vaadata, kas kastis, mida sa parasjagu tühjendad, on peale kolme supikulbi, vana kitsenaha ning küünlajala midagi päriselt vajalikku ka - lihtsam on vajutada take all ja pärast uurida. Kahjuks on inventari majandamise aken väga kehvasti disainitud ja selle kasutamine on tüütu. Kasutajaliides on üldse kehva: ilmselgelt on mõeldud eeskätt konsooliomanikele; PC-mängurite jaoks pole suvatsetud seda kuidagiviisi paremaks teha. Nuppude paigutuse muutmise aknas näidatakse konsoolipuldi pilti, for fuck's sake!

Mängu nõrgim külg on minu jaoks aga oskuste süsteem. Tegelase arenedes saad punkte, mida investeerida arvukatesse passiivsetesse oskustesse, aga kasutada saab korraga ainult üksikuid. Asja mõte peaks olema, et saad erinevateks võitlusteks erineval moel valmistuda, aga praktikas jäin vähemalt mina kõige loogilisemate mõõgadämmi tõstvate oskuste juurde ja unustasin tihtipeale uusi punkte üldse kuhugi panna. See ei ole hea tendents: ahjusoojade skill pointide jagamine on rollimängudes alati olnud mängija jaoks põhilisi rõõme; selle trivialiseerimine ei ole ilus.

Nii vigadest kui headest külgedest võiks veel pikalt jutustada, aga milleks? Pigem mängin edasi - kristalselt aus olles pole ma põhilooga veel poole pealgi. Nagu mul kombeks, võtan ma rahulikult ja ei jookse mängust kiiruga läbi, vaid seiklen, oleskledes niisama, täites kõrvalmissioone või vabastades külasid koletistest. Sest see ongi ju nõiduri põhitöö, ja see on W3's üks ütlemata meeldiv töö.

9/10

Knights of Sidonia - animeeritud SF (Riho Välk)

Kui 2371. aastal Gauna nime saanud kosmosekoletised päikesesüsteemi ründasid ja 46 Gaunat maale langes, ei jäänud inimestel midagi muud üle, kui päikesesüsteemist põgeneda. Nii on ka Sidonia asurlaev juba 1007 aastat üritanud leida uut ja turvalist kohta, kus inimkonda jätkata. Viimane sõnum mõnelt teiselt asurlaevalt oli enam kui 700 aastat tagasi ning sellest ajast võib arvata, et Sidonia on kosmose lõputuses üksi.

Juba esimene maale langenud Gauna oli humanoidse kujuga.

100 aastat tagasi hullu teadlase põhjustatud õnnetuse läbi pääses kaks Gaunat Sidonia sisemusse ning nelja minutiga oli 99% inimkonnast tapetud. Sarnaste katastroofide ennetamiseks otsustati, et senised meetmed pole piisavad olnud - uus inimkond koosneb suuremas osas kloonidest, kes on energia kokkuhoiu eesmärgil võimelised fotosünteesima. Samuti vorbitakse piloote juurde konveiermeetodil - näiteks tehti Honoka õdesid korraga valmis 22 tükki, kasvatati paagis 5 aastaga täiskasvanuks ja pumbati ajud oskusi täis. Juhuse läbi avastati kosmoses triiviv tohutusuur seletamatut päritolu artefakt, mis sisaldas mateeriat, mis on ainus teadaolev vahend Gauna'de tuuma hävitamiseks - mis on ka ainus viis nende tapmiseks.

Peategelaseks on Tanikaze Nagate, kes veetis kogu oma lapsepõlve ,,maa all" ehk siis laeva lõpmatutes hoolduskoridorides. Ainsaks mänguasjaks oli tal seal 17. põlvkonna Guardian robotite simulaator, mistõttu lisaks peategelase staatusele on ta ka tegelikult vägagi pädev. Selle käigus, kuidas Tanikaze'le tutvustatakse Sidonia elu ja ajalugu, antakse ka vaatajale ainult huvi ergutav ülevaade.

Kui küsida, mis on Knights of Sidonia kõige huvitavam osa, siis kindlasti just eelnevalt tutvustatud maailm. Nimelt on tegemist anime kohta väga hard sci-fi teosega. Kui üldjuhul võib animes karjumine tugevamaks teha ning suuri roboteid on võimalik raketiga kosmosesse saata lihtsalt sellega, et robotiga võetakse raketist kõvasti kinni, siis Sidonias allub kõik rangelt füüsika- ja loogikareeglitele. Kui te väljute lahingutsoonist, ei suuda te piisavalt kiirendada, et Sidoniale järgi jõuda. Sidonia ei pidurda, et teid järgi oodata. Samuti võtavad ulmes kosmoselaevad tihti ette äkilisi manöövreid, mis loogika järgi rebiks isegi väikese hävitaja puruks. Minu lemmikkoht oli aga, kus kokkupõrke vältimiseks oli vaja laeva hiigelsuured peamootorid tööle panna - 29km pikkune laev keeras ennast suure raginaga, majad lendasid ringi ja inimesi määriti pasteedina seinale laiali. Inimkonna ellujäämine sõltub pidevalt kiirest otsustusvõimest, ei ole võimalik vastu võtta pehmeid ja kõigile meeldivaid otsuseid. Teises hooajas tulistas üks Gauna Sidonia suunas tohutu energiaimpulsi, üks piloot suutis veel südantlõhestavalt karjuda ning minul kui vaatajal käis silme eest variant, et kui Sidonia nüüd pihta saab, jääb inimkonda esindama mõnikümmend pilooti, kes oma lahingurobotites paari nädalaga nälga surevad ning inimkonna võibki galaktika kataloogist maha tõmmata.

Laevameeskond pärast ekstreemset manöövrit. Kuigi bioloogiline reaktor töötas ööpäevad läbi täisvõimsusel, oli laevas nädalaid hingemattev laibalehk.

Esimene asi, mida vaataja kindlasti märkab, on Knights of Sidonia stiil. Kui 3D CGI elemente on animetes kasutatud juba 90ndate keskpaigast, siis üldjuhul on tulemiks enam-vähem pliiatsianimatsioon ning jubedatest polügonidest koosnev arvutigraafika segapuder. Kuna siin sarjas on aga kosmoselahinguid oi kui palju, siis otsustati asjale teistpidi läheneda - nimelt on kogu sari läbivalt arvutigraafikaga valmistatud. Paljud kurdavad, et nende jaoks on see ülimalt kole, ning on tõsi, et saaks paremini, kuid tegemist on vormi, mitte sisu kritiseerimisega.

256 lahinguvalmis Guardian'i

Jaapani loomingule kohaselt on enamus tegelasi üsna noored ja sotsiaalselt saamatud. Samas on aru saada, et sarja autor, Tsutomu Nihei nöögib üldiseid klieesid mõnuga. Noortele suunatud sarjale kohaselt pakutakse peategelasele suurt valikut kenasid naisi, aga et elu raskem oleks, saavad mõned neist ikka surma või juhtub muud huvitavat, aga ei hakka siinkohal keerdkäike etteruttavalt ära rikkuma. Aga siiski pean ära mainima, et kui esimeses animehooajas oli mõnuga kosmoselahinguid ja muud põnevat, siis kahjuks on teine hooaeg vajunud üsna pesapunumiseks.

Nende jaoks, kellele jääb animest väheks või kellele audiovisuaalne stiil ei istu, siis sari põhineb tegelikult (nagu valdav enamus animetööstusest) mangal ehk jaapani koomiksiraamatul. Manga põhiprobleem on aga, et seal seletatakse kõike ülimalt lakooniliselt, animes pool episoodi kestnud lahing võeti mangas kokku 13 leheküljega, lugesin ise üle. Selle eest katavad praegused anime episoodid alla poole manga tegevustikust ning tõsised fännid ütlevad, et esimene pool ongi alles sissejuhatus. Vaadates, keda ja kuidas kasvõi hilisemate köidete kaantel kujutatakse, siis võib öelda, et on, mida oodata.

Lõpetuseks aga tunnistan, et Knights of Sidonia on minu jaoks olnud ülimalt kaasahaarav teos. Esimesel vaatamisel ma nokkisin siit-sealt ja kritiseerisin pisiasju. Teist korda vaadates aga pidin tõdema, et kõik klapib ülihästi kokku. Laeva tehnoloogiat arendatakse sarja käigus pidevalt edasi, sest Gaunade rünnakud muutuvad aina etteaimamatumateks. Ka tegelased pannakse hooga arenema, sest nõrgad ja kohanemisvõimetud saavad lihtsalt surma. Samas osatakse vajadusel hoog ka veidi maha võtta, et taustast, ajaloost ja huvitavatest detailidest rääkida või siis tegelastevahelisi, vahelduseks täiesti normaalseid ja eluterveid ning ülepingutamata suhteid arendada. Head tegelased kasvavad kiiresti südame külge ning mõnda hakkad kohe kirglikult vihkama. Pinge ja sellega ka minu huvi aina tõusevad.

Lisasin enda animeplastiku kollektsiooni ka ühe Sidonia tegelase.

Surnute eest kõneleja 30. aprilli esitlus (Triinu Meres)

Meid oli päris mitu ja pooled kogunenutest (no umbes) olid meile tuttavad näod ulmeringkondadest, paljud tundsid esitlusel paljusid ja seega oli õhtuses Rahva Raamatus selline poolvaba vestlusring kringli (hea kringel) ja vahuveini või vee (allakirjutanu oskab öelda, et vesi maitses nagu vesi) saatel.

Mikrofonid töötasid, blond Leelo Märjamaa kirjastusest "Draakon ja kuu" sai ka vahepeal ühe neist enda kätte, et sissejuhatust teha ja küsimustele (kas kirjastusel on plaanis Cardi veel tõlkida? - Jaa, kui Sash Uusjärv viitsib!) vastata, ning müüdi mõlemaid eestikeelseid ainult Cardi hõlmavaid raamatuid soodushinnaga.

See, et Juhan Habicht ja Sash Uusjärv rääkisid Cardist ja Enderist, on natuke enesestmõistetav, eks ole. Et neile mõlemale meeldisid raamatud, mida nad tõlkisid, olgugi "Enderi mängust" nii umbes 16 aastat möödas, ka. Entusiastlikud esinejad olid, eriti Sash Uusjärv - aga tal oli ka tõlkimisest vähem aega möödas, nii et täiesti mõistetav.

Sash ja Põder

Pronto ehk Tanel Raja küsis hulganisti küsimusi, mida ürituse lõpu poole, seda rohkem. Neist näiteks selgus, et Orson Scott Card on usklik inimene, mida nt mina küll ei teadnud, aga Uusjärv ja Habicht olid täiesti kursis. Et tema teostes on teatud paralleelid Piibliga, on raamatutest leitav küll, ent ainult otsides ja soovija võib leida ka muid paralleele.

Kas Card on üks neist kirjanikest, kes jäi loodud maailma kinni? Pigem ei. Üldse on ta tegelikult kirjeldanud pigem mingeid suletud süsteeme maailmade sees kui seda avarust, mis tegelasi ümbritseb, mille põhjusena võib Cardi konservatiivsust küll näha - aga ei pruugi.

Kas meie ees istuva kahe tõlkija arust tuleks kõik Enderi-raamatud läbi lugeda? Vastused olid vaimus ,,Võib lugeda, kui sulle meeldib, ei pea."

Ja et eestikeelne uuem raamat ehk ,,Surnute eest kõneleja" on loetav ka omaette, ilma enne ,,Enderi mängu" lugemata, saime samuti teada. See on täiesti teistsugune raamat, ütles Sash Uusjärv, rohkem täiskasvanutele kui noortele-lastele, kuigi ,,Enderi mäng" on kõigile loetav.

Natuke saime teada sellestki, et Habicht ei tahtnud uut raamatut tõlkida ja ütles Uusjärvele, et teoses on puudeks muutuvad sead, kes räägivad hispaania-portugali segakeelt ja kokku tuleb selline jama, et ,,siga ka ei söö". Sash leidis lugedes, et ,,väga mõnus raamat ju", millega ka Habicht tegelikult ääri-veeri nõustus - aga vilets tõlkida, sinna juurde ta siiski jäi.

Ürituse lõpuks oli veel osa kringlit alles, aga vahuveiniga tegid külalised väga tublit tarbimistööd. Ma nüüd ei teagi, kas vahuvein äkki veel parem polnud kui kringel?

Süvahavva 2 - Õudus jätkub (Ove Hillep)

Tundub, nagu oleks see justkui eile, kui ma ,,Süvahavva" telesarja teise hooaja ning esimese raamatu esitluselt koju tuigerdasin, trükivärske raamat kaenlas. HÕFFi raames, 25. aprillil, toimus kohvikus Raamat aga juba teise romaani esitlus, kust ka Reaktor ühe eksemplari omastas.

Teine raamat algab aastakese hiljem hetkest, kus esimene pidama sai. Talv on mööda läinud ning eelmise suve sündmused tunduvad kõigile justkui unenägu, mida enamus ka endale sisendada üritab. Kõigele juhtunule on püütud anda loogiline seletus ning Arnika arbujaolemisest ei tehta juttu. Täpsemalt öeldes ei ole neiu sellise tulevikuvaatega üldse rahul - ta sooviks hoopis Tallinnasse ülikooli astuda ning elada normaalset elu, milles ei ole kohta ei arbujatele, surmatagusele kojale ega kõigele muule üleloomulikule jamale.

Raamatus jookseb pidevalt paralleelselt kolm süeeliini, millele on vahele põimitud ka kõrvalharusid. Peamine liin käib kaasas Arnikaga, kes kolistab Tallinna ülikooli, Süvahavva ning Hundihara lossi vahet, teine jutustab seiklustest surmatagusel maal ning kolmas viib lugejad 15. sajandisse, kus tolleaegne Hundihara lossi omanik rüütel Wolfhard püüab Süvahavva neitsi abiga päästa vangistusest Valguse Isandat.

Hargla on taas kord suutnud esitada lugejatele suurepärase müsteeriumi, mis lehekülg lehekülje järel end lugeja ees lahti harutab. Pidevad põiked teistesse asukohtadesse ning aegadesse põimitakse peatükkide kaupa kokku üheks tummiseks teoseks, mida lugedes igav ei hakka. Isiklikuks lemmikuks osutus kolamine süngelt uduses ning laukaid täis pikitud soisel surmatagusel maal, millega kaasnesid ka raamatu kõige õõvastavamad kohad.

Sellega seoses tuleb aga välja ka raamatu kõige nõrgem osa - tegu on kahjuks siiski Harglale nii omase põnevikuga, milles leidub üpris vähe hirmutavaid või üleloomulikke kohti. Pideva pingete pealekeeramisega on autor suutnud küll kirjutada kohutavalt hea vandenõuliku ning nõrgalt üleloomuliku põneviku, kuid õuduskirjanduseks ei söandaks ma seda nimetada. Võrreldes esimese raamatu õudusküllase atmosfääriga, mis nii mõnigi kord seljakarvad turri tõmbas, leidus selliseid hetki uues teoses võrdlemisi minimaalselt. Võimalik, et olen kahe aastaga oma närve karastanud ning mul on välja kujunenud Trashi sündroom (immuunsus igast sorti võikuste ning rõveduse vastu, mis ilmnes kõige selgemalt pärast ,,Serbia filmi"), aga kes teab.

Millegipärast on mul tunne, et Hargla kirjutas ehk meelega nõnda vähest õõva äratava romaani, et sillutada teed kolmandale raamatule, mis, arvestades teise lõppu, võib tulla päris raju. Samuti jättis ta lahti sõlmimata paar kõrvalharu, millest võib veel igast jama tulla.

Võib julgelt väita, et ,,Süvahavva: Teine suvi" on igati vääriline järg esimesele raamatule, ja seda hoolimata napist õudusest. Hargla on saanud hakkama mõnusa närvekõditava looga, milles leidub nii olevikku kui minevikku, head, halba ja rumalat ning loomulikult ka näpuotsaga õudust, mis kokkuvõttes moodustab väga maitsva kompoti.

Tühjade kätega Äraneetute pärijad (J. J. Metsavana)

Tarlapi uued teosed haaran ma ikka lennult, hoolimata asjaolust, et viimasel ajal (Aegade julm laul eelkõige) on need valmistanud pigem pettumuse. Varem loetu (pean silmas näiteks Tuleriitade ööd jm) on jätnud siiski üldiselt hea mulje ning väike lootus on, et ehk tõuseb autor oma langusest välja ning jätkab hea seikluse radadel. Samas muutub iga loetud teosega see lootus aina väiksemaks ja pärast antud raamatut ma enam ei teagi, mida arvata.

Aga, et mitte liiga ette rutata, alustame päris loo algusest, mis on õigupoolest huvitekitav ja meeleolukas.

Leidus kunagi kuskil kaugel-kaugel galaktikas planeet Urr koos enda Urfüüdidest elanikega. Urri kõrgeltarenenud maailma lämmatas aga kõrgtsivilisatsioon ning robotivalitsus ja viimaks koostati seal vähemate arenenud tsivilisatsioonide järeleaitamise leping ehk saadeti teele üks pirakas kosmoselaev, mis pidi avastama mõistusevendi ja vajadusel jätma neid järele aitama mõned biorobotid.

Teose peategelaseks ongi üks biorobotite poolt üleskasvatatud nooruk nimega Osir, kelle nad ostsid tema hõimult sisuliselt talvevarude eest. Esimene peatükk kujutabki esmakohtumist Osiri ja võõrtsivilisatsiooniga ja noormehe lahutamist hõimust. Seejärel hüppab tegevus tubli 20 aastat edasi ja näeme Osirit tolle aja kohta juba igati täiskasvanud mehena möllamas kusagil Sumerite linnriigis. Urri robotid leidsid nimelt, et kõige parem on alustada tsivilisatsioonialaseid järelaitamistunde just esimestes linnriikides. Umbkaudu sealt kohast läheb terve teos ka vabalangusse, ehk autoril käis peas klõps ära ja läks lõputuks tsivilisatsiooni erinevate negatiivsete tahkude käsitlemiseks. Näiteid tuuakse lehekülgede viisi, küll ülikõrgeks arenenud supertsivilisatsioonist, kui ka alles tärkavast orjanduslikust kuningavõimule allutatud ühiskonnast. Ahnus, karjerism, silmakirjalikus, ebaõiglus, allasurumine, ärakasutamine ning alkoholism ja karskus (Tarlap suutis neid mõlemaid ühes peatükis halvustada).

"Ise küsis Osir endalt samal ajal mõttes, kas tõesti on nii, et seal, kus algab tsivilisatsioon, lõpeb inimlikkus."

Või siis: "Tsivilisatsioon ei saa olla midagi muud kui inimvihkajalik - nagu purki pistetud kogumik ämblikke, kel jääb üle ainult üksteist ära õgida. Kõik muu on üksnes silmakirjalikkus, mille varjus oma musti tegusid hautakse."

Oleks siis Tarlapil pakkuda vastukaaluks ka mingeid tsivilisatsiooni ilusamaid hetki, aga tema näeb vaid pimedust. Või oleks tal siis olemas mingi plaan, kuidas saaks tsivilisatsiooni kodustada ja inimnäolisemaks muuta, aga ka viimane on võimatu. Ainus, mida teha saame, on minna ja elada jurtades metsas, see on aus ja pahedest rikkumata elu (veidi ebasanitaarne küll, seda tunnistab isegi Tarlap). Ainus talutav inimühiskond. Sealt edasi algab juba mädapaise areng, mis viib ainult ühe asjani - lõputute kannatuste mereni.

Ehk siis: kahtlemata on tegemist kogu teose absoluutse nullpunktiga ja kui ma poleks pühalikult lubanud Reaktorile arvustuse kirjutada, oleks teos ilmselt ka riiulile tolmuma lennanud. Aga ülesanne kohustas ning hambad ristis järasin edasi. Mõnes mõttes olukord isegi paranes. Olles sellest vaimsest nullpunktist edasi jõudnud, hakkasid isegi mingid intriigid kerima, kerkima põnevus ja tekkima vastasseis Urri robotinimeste poolt üleskasvatatud maalaste vahel. Kuid jällegi! Just siis, kui lugeja on leidnud endas lootuse, et nüüd läheb lahti mõnus vastasseis nii jumalapoegade kui kohalike vahel ja algab vennatapusõda ka jumalapoegade endi leeris, lahendab autor kõik vastuolud kui võluvitsaga lüües. Jumalapojad vajavad lihtsalt omavahelist koosolekut, et taas vendadena teineteisele käed ulatada ning Sumeri mured lahendab autor suure veeuputusega. Jah, te lugesite õigesti. Peale poolt raamatut tegelaste ja intriigide üles kasvatamist uputab Tarlap nad kõik ära, ühtegi neist hiljem isegi mainimata. Olukorra totruse täpsemaks hindamiseks proovige näiteks ette kujutada olukorda, kui GRRM laseb seitsmendas Jää ja tule laulus Westerosel lihtsalt mere põhja vajuda ning esitab seda kui geniaalset lõpulahendust.

Viimane nelikümmend lehekülge lähebki peamiselt päästetööde kirjeldamisele. Ehk kuidas jumalapojad süstikutega veeuputuse kohal lendavad ja kohalikke ohutusse kohta tassivad. Kohati läks see juba niivõrd tuimaks, et lugesin diagonaalis. Kusjuures ka jumalapoegade teema tõmmatakse Tarlapi poolt väga otsustavalt ja järsult kinni, ehk nende baas lastakse õhku ja peategelase edasist saatust mainitakse vaid ühe lausega: - läks tulevase Egiptuse aladele ning hakkas seal jumalaks.

Kuid teose nõrkused ei ole seotud ainult ülesehituse ja süeega. Tarlapi tekst on selles mõttes hämmastav, et suudab logiseda veel ka pisidetailidest. Nii näiteks jäi mulle selgusetuks, mida need jumalapojad üldse kohalikele siis õpetasid või milles seisnes nende järeleaitamisplaan? Niipalju kui mulle paistis, ei õpetanud nad kohalikele isegi lugemist ja kirjutamist. Isegi vankriratta kasutama õpetamist peavad nad liiga keeruliseks, väites, et enne tuleks ikka kuullaagrid leiutada ja puha. Teose päris viimases faasis üritatakse ühes linnriigis akvedukti ehitamist seletada, aga ka siin on pigem tegemist asjaga, mis peaks tõmbama tähelepanu kõrvale jumalapoegade muudelt mahhinatsioonidelt.

Tõelise punkti panevad "Äraneetute pärijatele" aga autori ees- ja järelsõnad. Esimeses tehakse kummardus Dänikenile ning järelsõnas mainitakse pseudoajaloolasi, kuulsaid Archimedese sõjalaevade hävitamiseks mõeldud vaskpeegleid (mille puhul on korduvalt ja korduvalt tõestatud, et need ei saaks toimida) ja viimaks lõpetab Tarlap loetelu rusikaraputamisega teadlaste suunas, kes tema arust üritavad endale kraade taotleda vaid karjääritegemise nimel.

Kokkuvõtteks pean möönma, et selle teose lugemine oli raske nagu mägironimine ilma abivahenditeta ning autoris endas olen ma vähemalt hetkel sama pettunud kui on autor ise tsivilisatsioonis.

Kirjastuste uudised 05/15

Kirjastus Fantaasia

Keskpäeva varjud

Arkadi Strugatski

Boriss Strugatski

Mihhail Uspenski

Jaroslav Verov

Igor Minakov

Andrei Lazartuk

Koostaja ja tõlkija Veiko Belials

Sari: Sündmuste horisont

Vene ulmeruumis on Arkadi ja Boriss Strugatski täiesti unikaalses staatuses. Neid jäljendatakse, nende teostele kirjutatakse järgesid, nendega polemiseeritakse ja vaieldakse oma teostes. Nende üks olulisemaid mõtteliselt seotud tsükleid on saanud nimeks Keskpäeva maailm. Nagu Amber, heidab see maailm lõputult varjusid, peegeldusi, tekitab iseenda kloone.

Kogumik ,,Keskpäeva varjud" seob ühte viis lugu nende Keskpäeva maailmast - kaks nende endi lühiromaani: ,,Kauge Vikerkaar" ja

,,Poiss põrgust", ning kolm järge või töötlust teistelt autoritelt, kes seda maailma igaüks oma nurga alt täiendavad

või ümber teevad. Nagu kogumiku pealkiri viitab, pole Keskpäeva maailm enam varjudeta idüll. Pimedus tiheneb, vari kasvab.

Kui juba Strugatskite endi lühiromaanis ,,Poiss põrgust" kirjeldatud tulevik kannab teatud hääbumise märke, siis Uspenski ja

Verov koos Minakoviga keeravad helge tuleviku sõlme, Lazartuk aga ei jäta enam üldse kivi kivi peale.

Kirjastus Skarabeus

Väljapraakimine

Oleg Divov

Tõlkinud Arvi Nikkarev

21. sajandi alguseks oli Venemaa olukord kriitiline: oligarhid olid ärastanud riigiettevõtted, lokkasid korruptsioon ja altkäemaks, kuritegevus oli üldlevinud. Demokraatlikke vabadusi nautiv rahvas elas vaesuses ja hirmus. 2001. a toimunud puti tulemusena tuli võimule valitsus, kes lõi Sotsiaalse Julgeoleku Agentuuri, mille töötajad ehk "väljapraakijad" hakkasid kõrvaldama ühiskonnale kahjulikke elemente (oligarhe, altkäemaksuvõtjaid, kurjategijaid, narkomaane, puuetega inimesi jne.). Kahtlusalusele loeti ette: teil on õigus vastupanu osutada ja surra.

Romaani peategelane on legendaarne väljapraakija Pavel Gussev.

Võime täie hingega kaasa elada tema aktsioonidele parema kodumaa nimel.

Romaan Väljapraakimine ilmus 1999. aastal ja selle tegevus toimub 2007. aastal. Raamatust on avaldatud tänini kümme kordustrükki.

Kirjastus Ersen

Patrioodid II osa

James Wesley, Rawles

Tõlkinud Maia Planhof

Romaan ellujäämisest tsivilisatsiooni lähenevas kokkuvarisemises

Ameerika seisab lähemas tulevikus silmitsi täiemõõdulise sotsiaalmajandusliku kokkuvarisemisega. Väärtpaberiturg läheb püstloodis alla, hüperinflatsioon sandistab kaubanduse ja üha süvenev kriis läbib kriitilise punkti. Peaaegu üleöö katkevad haprad varustusketid ja puruneb kõrgtehnoloogiline infrastruktuur ning kõik suurlinnad on täieliku mässu ja rüüstamise haardes.

Samal ajal kui põgenike ja rüüstajate hordid linnadest välja valguvad, püüab väike grupp keskläänes elavaid sõpru meeleheitlikult pääseda ohutusse sadamasse, rantosse Idaho põhjaosas. See teekond nõuab nende kõiki oskusi ja treeningut, kuna taristud, kaubandus, transport ja seaduskaitse on kadunud. Rantosse jõudnud, lööb grupp tagasi võõraste raevukaid rünnakuid ja otsib võimalust liituda teiste gruppidega, kes püüavad taastada riigi tõelist konstitutsioonilist seadust.

,,Patrioodid" on põnev romaan, kujutades, kuidas väljamõeldud tegelased kasutavad usutavaid ellujäämistehnikaid, et Ameerika tsivilisatsiooni kokkuvarisemisel vastu pidada.

Selle haarava kiirekäigulise romaani lugemine võib ühel päeval tähendada vahet elu ja surma vahel.

Ulmkonnakroonika 5/15

Maikuine ulmestaar Sash Uusjärv on inimene, kes on oma tõlkijaõla alla pannud selliste raamatute ilmumisele nagu: Robin Hobbi "Võlulaeva" sari, Charles Strossi "Külmem sõda" ja veel mitmele ulmeraamatule. Ning see, et tema tõlgitud raamatute hulgast võib leida ka Jamie Oliver'i "15 minuti road" on igati tervitatav, mida rutem saab kõhu täis, seda rutem saab pooleli jäänud ulmeraamatu kätte võtta.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on pooleli Joss Wheadoni elulugu, Mats Strandbergi ja Sara B. Elfgreni "Võti" ja Michel Houellebecqi "Saare võimalikkus".

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Kahtlemata lugu, aga väga suurel määral ka usutavad tegelased. Kui ikka üle lehekülje paneb nii kangelase motivatsioon kui reaktsioonid kulmu kergitama, siis lendab raamat varsti käest, olgu lugu kuitahes hea. Samas on ette tulnud ka selliseid teoseid, kus on nii lugu kui ka kütkestavad tegelased, aga ikkagi ei haagi. Nii et see müstiline "miski" peab ikka ka olema, see raamatu hing või hingus, mis sinu hingamisega kokku läheb ja kõnetab.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Klassikaline ja maailma kõige jaburam küsimus, sest kolme lemmiku nimetamine on kohutavalt keeruline. Esiteks on neid tohutult palju rohkem, teiseks muutuvad need ajas, teatud määral. Aga kuna seda tõesti küsitakse, siis on minu valvevastus Tolkien, Gaiman ja Zelazny. Mitte tingimata selles järjekorras.

Eesti(keelne‭) ‬ulme

13.‭ ‬mail nägi Facebookis ilmavalgust grupp‭ "‬Eesti(keelne‭) ‬ulme‭"‬.

Kirjeldus ütleb:‭ ‬"See grupp sai tehtud eelkõige seetõttu,‭ ‬et FB-s oleks koht,‭ ‬kus saaks arutleda eesti(keelse‭) ‬ulme teemadel...‭ ‬kuhu saaks postitada ulmeuudiseid...‭ ‬kus saaks osaleda ka huvilised,‭ ‬kes pole seotud ulmeühingu või Estconiga...‭ ‬ja otse loomulikult ei taha see grupp siin pisendada juba olemasolevate lehtede tähtsust ja tähendust...

Kõik ulmehuvilised on teretulnud ning kõik on siin võrdsed...‭ ‬olgu tegu esimese aasta fänni või vana fändomihundiga...‭

‬Püüaks ka üldise viisakuse piiresse jääda...‭"

Jüri Kallas

Pilte Tartu ulmikute kogunemisest

Jutt: Õnnepäev (Miikael Jekimov)

Lagendik oli laipu täis. Mitusada meest vedelesid liikumatult seal, kuhu nad elujõu lahkudes langenud olid. Lõhkised kehad, vereplekkidega kuuliaugulistes mundrites. Sõdurid, kõik need surnud. Külmas õhus nägi Eduard oma hingeauru, võtmas viirastuslikke vorme ent siis sama kiiresti laiali hajumas. Avar lagendik hahetas koiduaegses udulooris, surma hõng üle kõige hõljumas. Eduard lõi käe suu ette ja võitles iiveldustundega. Kõht tõmbus iseenesest krampi, silmad pidi mees ise sulgema. Iiveldus oli visa kõri nöörima. Ent aega polnud kaotada. Ta avas silmad ja vaatas üle lahinguvälja. Maaslamajad olid inimesed, taas ühe kokkupõrke võõrvägedele kaotanud.

Hakatuseks võttis ta esimeselt ettejuhtunult vintpüssi, kontrollis kas on töökorras, ning riputas õlale. Seejärel asus ta tööle. Surnutelt võis igasuguseid asju leida. Isiklike tehniliste vidinate, mõne üksiku sõrmuse ja muu säärase tühja-tähja peale ei hakanud Eduard aega raiskama. Palju väärtuslikumad olid raskerelvade varuosad, arenenud sõjaväetehnika püssid ning granaadid, mida võis hea õnne korral surnutelt noppida. Vaikuses oli kosta vaid sahisevaid puulehti ja kraaksuvaid vareseid, kes laipadelt silmi nokkisid ja pika aja järel esimest korda kõhu täis said õgida.

Eduardi kõrval sammus väike veorobot, keha asemel avatud kast, mida neli roostes jalga vaevukuuldava kriginaga edasi viisid. Mees kühveldas roboti kandamisse relvaosi ning sõjaväevidinaid. Keset lahinguvälja märkas ta surnud leitnanti, habetunud näos silmad sama hägused kui ümbritsev udu, ja pani ta rinnalt neli auastme tunnusmärki pihta. Vali kraaksatus tarretas mehe ning ta oleks peaaegu karjatanud, sai aga hüüatusesabast kinni, kuulatas ning vaatas ringi. Oli veel pime, esimesed punased valguskiired tõusid üle puulatvade. Süda tagus rinnus kui äikesetorm, peopesad ja kaenlaalused olid külmast õhust hoolimata läbimärjad. Eduard kartis iga kord. Iial ei võinud teada, millisel hetkel väed tagasi pöörduvad või mõni juhuslik üksus läbi otsustab tulla. Ta tuhnis laipade seas reipa valvsusega edasi.

Tuul kogus lagendikul kiirust, varesed kraaksusid kõvemini, midagi hakkas rüüstaja põues piiksuma. Eduard ei pannud seda granaadiheitja ülekuumenemiskiibi lahti kangutamise kõrval esimese korraga tähele, siis aga ehmatas ja tõmbas taskust piiksuja välja. Infrapuna tehnikaga varustatud ohusensor, mis isegi läbi riiete võõraid tuvastas. Seadme ekraanilt nägi Eduard lähenevat kogu. Mõne nädala eest oli ta pika parandamise peale ammu unustatud lahinguväljalt varastatud aparaadi saanud sellisele lainele, et masin luges ainult teatud suurusega elusolendeid, reiim, tänu millele ei hakanud seade iga linnu peale piiksuma. Eduard kontrollis taas relva ning suunas selle siis tulija poole.

Nelikümmend meetrit. Eduard pühkis kiiresti higised peopesad vastu jakki. Tiheda udu sees ei näinud ta eriti kaugele. Silmad olid hämaras valitseva külmaga pisarais, ent mees ei söandanud neid pühkida. Kakskümmend meetrit. Südametuksed tagusid nüüd juba kõrvus, tõrjudes eemale vareste näljase röökimise. Madalalt udu ja puude vahelt väljus hõljuk. Piklik lennumasin, roostest, ilma ja relvalaskude trotsimisest kirju, ent vaikne kui hukkamisele talutatav süüdlane. Eduard võpatas, parema käe nimetissõrm vajutas peaaegu päästikule, ent ta suutis langetada relva. Hõljuk vähendas kiirust, jäi mehest mõne meetri kaugusele seisma ja maandus korralageduses lebavate laipade peale.

Räsitud sõjaveteranist astus välja hallipäine rauk, näos rohkem kortse kui triikimata särgis. Ta parem käsi toetus metallkaika peale, nina otsas olid kolmnurksed prillid. ,,Edu," tervitas taat kähiseval häälel.

,,Keegi peab põhjakihti kraapima," vastas Eduard. Ta loobus relvade otsimisest ning kiirustas surnute vahel ringi, silmad püüdmas hoopis lahinguroboteid. Leidmata ühtegi, venis ta nägu pikaks ja ta haaras maast hoopis laserpüstoli. Relv oli raske, tundus, et täiustatud mudel. Ehk kulub marjaks ära, pimedatel aegadel varnast võtta või kellelegi maha müüa.

Eduard oli laipade suhtes alla andnud. Nüüd kui veorobot oli varastatud asju täis, liikus meel taas surma ja koolnute taevasse vahtivate silmade juurde. Mõned varesed olid kõhu täis söönud ja minema lennanud, kuid üle puulatvade tuli katkendliku tiivasahina saatel uus linnuparv, tumedad tiivad otsekui pimedust lõikavad, ning asus täitmatu aplusega ülejääkide kallale.

Rauk aga askeldas hõljukist veidi eemal ja kummardus millegi, arvatavasti laiba, kohale. Korraga hüüdis ta kaaslast. ,,Taktikadroid," ütles ta kui Eduard kohale oli tõtanud.

Droid nägi välja nagu tavaline metallist humanoid, juhtmed põimitud terasest jäsemete vahele, pea asemel võigas kolp, silmad moondunud näos pilkavalt vahtimas, punane tuluke neis kustunud. Eduardi süda peksis rinnus kiiremini kui näljastel supijärjekorras. ,,Kiip," hüüdis ta. ,,Kas kiip on alles?"

Vanamees hakkas vastama, kahtles hetke, siis pani suu kinni ja raputas pead. ,,Kahjuks mitte. Kes iganes siit eluga pääses, jagus tal niipalju mõistust, et võtta väärtuslikuim tehnikasõna kaasa."

Kuigi Eduard uskus, et vanamehel oli õigus, kontrollis ta ka ise droidi pead. Kiibi pilu oli tühi, mees vandus ja surus käed rusikasse. Muidugi. Mida rohkem loota, seda suurem on pettumus, mis hiljem mõtteid närib.

,,Näib, et su Sampo peab ootama."

Eduardil võttis kõvasti meelekindlust, et mitte vastu nähvata. Vanamehel jagus nõksu ilmselget kõige ebameeldivamal hetkel välja öelda. Lahinguväljade rüüstamine oli küll kena ja tulutoov tegevus, ent unistuste vastu vaid nigel seisma. See, mida Eduard tõeliselt ihaldas, mille nimel ta külmadel surmaöödel lahinguväljalt varastamisega pea pakule pani, oli Sampo. Nõnda nimetas ta droidist tehisintellekti, kelle ehitamine viimased neli ja pool aastat aega oli võtnud. Tehisintellekt, kelle abiga võiks täiustada äravirutatud relvi ja tehnikat, suunata energia millessegi, mis on tõepoolest väärt enam kui kõigest raisatud öid. Vaid üks jupp oli puudu. Üks jupp, mis lisada ja õige laine peale sättida. Lahingudroidide intellektikiip.

Vanamees asetas Eduardile käe isalikult õlale. ,,Järgmine kord, Edu."

Eduard kortsutas kulmud pikaks kriipsuks. Rikkus ja õnn end hõlpsalt kätte ei andnud. Kiibitehnikat sai osta vaid sõjaväetehnikute loaga, ent kui Eduardil olnuks selle endale lubada saamiseks piisavalt raha, ei oleks tal elu sees enam töötada olnud vaja. Kõigele lisaks ei leidunud haruldasi taktikadroide lahinguväljalt pea iial. ,,Ma vihkan järgmisi kordi," ütles ta, tuhande oleksi kibe maik suus. Ta kiirustas hõljukisse, robot järele kriuksumas.

,,Mis me saime?" küsis vanamees, kui hõljuk puulatvade kohale tõusis. Punane koit peegeldas taevas kui surnute viirastused, hinged, mis lagendikule maha jäid. Ere päike kattis poole taevast, kaugemal sirasid läbi hommiku veel viimaseid hetki püüdvad tähed.

,,Igasuguseid asju." Eduardi pilk oli hõljuki põrandal, veorobot oli oma jalad kokku voltinud ja nüüd ilutses maas vaid metallkast. ,,Relvi ja varuosi, granaate, paar püstolikiipi ning pealekauba leitnandimärgid."

Vanamees mühatas kiitvalt. Saak ei olnud üldse paha ning sellest sai elatuda päris mõnda aega. Hõljuk liugles samal ajal üle metsa ja udu nagu ammu unustatud maailmas, vatine kiht all puid ja maapinda ahmimas. Nad lendasid justkui üle pilvede kauguses kõrguvate mäeharjade poole, mille lumiseid tippe ähmases koiduvalguses veel näha ei olnud.

,,Kes need siis seekord sõdisid?" päris Eduard.

Vanamees mühatas taas, seekord kortsus kulmudega. ,,Kes teab," vastas ta. ,,Eks siinne inimkoloonia mingite tulnukraiskade vastu oli. Tõenäoliselt need palgasõdalaste armeed, kes sektori kaugusest siia planeedile vallutama tulid."

,,Need, kellele me relvi tagasi müüme?" Eduard kõhistas vaikselt naerda. Saatusel oli kombeks valusalt irooniahambaid näidata.

,,Need või mõned teised. Mis meil vahet, peaasi, et esimesena lahinguväljale jõuame. Läheme vooluga kaasa ja päeva lõpus ajame kühvliga raha kokku."

Eduard limpsis ahnelt huuli. Kui parasjagu Sampot täiustada ei olnud võimalik, kõlas raha kokku ajamine küllaltki hästi. Hõljuk oli metsa selja taha jätnud ning lähenes kärmelt mägedele, tuul kõrval kiirusega jõudu katsumas. Mägedele oli ehitatud kinnine linn, mis ulatus paari kilomeetrise raadiusega üle lumise kõrgendiku. Nad panid hõljuki maha maandumisplatsil ning Eduard lülitas sisse veoroboti jalad. Kaks meest kõndisid sissekäigu poole, neljajalgne metallkast järele kolksumas, läbisid turvakontrolli ja olid seejärel linnas.

,,Sellise koha siis valisid juurte mulda panemiseks," ütles taat. ,,Pole just tõotatud maa, millel taimed õitsevad ja rahajõed mägedest kevadise reipusega alla voolavad. Ainus hea asi on see, et saame kraamist lahti."

Juurte jaoks oleks esmalt mulda vaja, mõtles Eduard, ja muld magas siinmail paksu lumekihi all. ,,Palju lahinguid," vastas ta. ,,Sa tead kuidas olukord on, paar aastat ühes kohas, paar teises, siis kui uus konfliktikolle kusagil mujal universumi otsas lõõmama lööb. Neid on pidevalt jalaga segada. Seni kuni too uus palgapäev koidab, on siin kõike muud kui halb."

Nad kõndisid kitsastes halvasti valgustatud koridorides, madala lae ja haisvate vahekäikudega, mille pimedusest kostus väljas vinguva tuule ulgumist, justkui oleks tegu iidsete koobastega. Nad läbisid avaraid saale, kõrgel rippuvate lampidega, valgus peegeldumas hiiglaslikel akendel, taga paistmas kauge karm maastik. Elanikke oli vähe, peamiselt unustatud unelmatega inimesi, aga ka tulnukaid, looduse kaja inimestele, tosina erineva värvi ja kehaehitusega rassi, hallikarvased annlased kolme sektori kauguselt ja võimsad uus-quindurlased, kelle sõjakas maailm planeeti enda võimule allutada üritas.

Lõpuks, mitu ja mitu käänamist ja pööramist hiljem, jõudsid nad kavatsetud kohta.

Kitsas ruumis jageles vanamees Eduardile võõras keeles relvakaupmehega. Uus-quindurlane oli tumepruuni nahaga, madal laup kroonimas nelja kulmudeta silma, vägev keha kõrgumas lae all kui torn. Eduard oli üle kolme peapikkuse tulnukast lühem, seisis käed rüpes ja tundis end täiesti kasutuna, oodates kuni kaubaga lõpuks ühele poole saab. Lahinguväljalt varastatud relvaosad olid lauale laiali asetatud, veoroboti kast oli tühi nagu valmimispäeval. Arutelu venis kui kuum tõrv äsja laotud asfaldil, pettunud Eduard kõõritas kõrval silmi. Kui kaua võis ühe müügiga aega minna, veel enam, et taolisi tehinguid oli tehtud küll ja veel.

Uus-quindurlasest kaupmees uuris parasjagu mingi kahtlase kukru sisemust, mille suhtes Eduard oli üpris kindel, et tema seda andnud ei olnud. Vanamees tänitas ühtesoodu nagu külaeit juurviljaleti taga, mitte midagi ei kõlvanud talle. Ehk oli ta mõistus lõpuks eale järele jõudnud. Lõpuks lõi taat rusikaga lauale ja kostitas kaupmeest tõstetud häälega. Relvakaupmehe kämblad tõmblesid vihahoo all, silmad kahtlustavalt kissis.

,,Ae, mis te räägite?" küsis Eduard. ,,Mis see üldse on?" Tulnukas lõrises, vanamees vehkis korra käega. Eduard kordas küsimusi, ent ilma igasuguse tuluta. Võõras keel, võõrad kombed, oskas ta vaid arvata.

Kui vanamees viimaks rahapataka ulatas, polnud Eduard kindel, et kõik joones oli. Patakas istus käes kahtlaselt raskena. Eduard luges kolm korda üle ning sai kolm korda vale vastuse. Mõistmatult kõrge vastuse.

,,Siin on viis korda rohkem raha kui kogu see relvarämps väärt oli," ütles ta nõutult.

Taat muigas ja kratsis habetut lõuga. ,,Diplomaatia, Edu," vastas ta.

,,Mitte, et mul midagi rohkema raha vastu oleks, aga miks täpselt nii palju rohkem?"

Taadi muie väreles, naeratavatest silmadest kadus seal enne pesitsenud soojus. Ta otsis hetke õigeid sõnu, siis vastas. ,,Miks ma muidu seal kümme minutit tolle suure tolvaniga jagelesin. Ikka selleks, et rohkem raha saada. Rohkem on parem, ei?"

,,Rohkem on parem," nõustus Eduard ja andis alla. Nad jätsid hüvasti, et järgmisel päeval taas kohtuda, kui lahinguväli nii lubas. Eduard kõndis taas kitsastes koridorides, sedakorda üksi, kuid iga sammuga süvenes kahtlus tema südames üha sügavamale. Ta oleks mõistnud kaks korda suuremat tasu relvade eest. Vanamehel oli tõepoolest annet näägelda ning seletada seni, kuni müüjad käega lõid ning nõutud raha välja käisid. Aga viis korda rohkem. Isegi raskerelvade varuosad ja leitnandimärgid ei olnud sellist hinda väärt. Midagi oli korrast ära.

Vanamees avas ukse neljanda koputamise peale. Eduard pressis end hambaid kiristades räpase võõrastemaja odavamasse tuppa. Tapeet ja sisustus olid sentimentaalses stiilis, moest ammu läinud mööbel paksu tolmukorra all.

,,No mis siis nüüd, Edu?" päris hommikumantlisse riietatud taat. ,,Ma tahan magama minna. Uni lõigati enne koitu poole pealt."

,,Ma ei saa aru," vastas Eduard. ,,Ma ei saa lihtsalt aru."

,,Ja see ei saanud oodata?" Vanamehe hääles kõlas kärsitu vihanoot. ,,Neetud, vähe sellest, et koidu ajal rassima peab, ei saa ka hiljem korralikult magada! Kuidas mul pärast värske aru peas peaks olema? Või sul? Muidugi ei saa sa aru."

Eduard turtsatas. Laserpüstoli käepide pressis vastu selga, ainus relv, mida ta polnud maha müünud. ,,Miks nii palju raha?"

,,Oh sa armas aeg," pahvatas vanamees. ,,Jälle see jama. Kui ei meeldi, siis võta enda meelest õiglane summa ja anna mulle ülejäänud. Tegin lihtsalt pooleks, nagu alati, ning nüüd hakkan seda kahetsema."

Eduard raputas pead. ,,Mille täpselt sa lahinguväljalt leidsid? Jätame naljad nüüd. Ausalt."

Vanamees naksutas keelt. Sõnad olid ta maha jätnud.

Eduard haaras vöö vahelt püstoli ja suunas selle taadi poole. ,,Meil on olnud kena kulg röövimisel ja sa tundud täitsa asjaliku vanamehena. Aga raisk, ära sa praegu valeta mulle. Mille sa leidsid?"

Taat ahmis õhku, viha oli asendunud hirmuga, nägu meenutamas rohkem koolnu kui elava oma. ,,Edu, mis sa nüüd?"

Tühi lillevaas puidust öökapil plahvatas kildudeks, Eduardi laserpüstol suitses umbsesse tuppa. ,,Mille sa leidsid?"

,,Heldene aeg, palun Edu! Ära ole südametu." Vanamehe paistes silmist voolasid pisarad, põlved värisesid ning Eduard oli üpris kindel, et mõne hetke pärast on taat nõrkemisest põrandale kukkumas. Suu kuivas ning noor mees tundis end korraga ääretult sandisti. Ta oli lootnud, et vanamees leidis droidilt kiibi, ent sundis ennast nüüd mõtlema külma peaga ja käesolevas hetkes. Mingit kiipi ei olnud. Ta langetas püstoli ja toppis selle tagasi vöö vahele.

Vanamees loivas samme vedades öökapi juurde, ikka veel nuuksumas, ja puudutas lillevaasi kilde. Ta oli seljaga Eduardi poole, avas kolistades sahtli ja võttis sealt midagi. ,,Muidugi leidsin kiibi, sa tainapea," ütles ta pöörates. Püstol sihtis Eduardi. ,,Ei saanud võtta raha ja vait jääda, ikka pidid mõtlema oma Sampost või mis iganes see totrus sul ongi."

Muidugi, mõtles Eduard. Kõik ta kahtlused hiilisid korraga tagasi südamesse. Selle pärast taat kaupmehega võõras keeles rääkiski, et tema ei teaks millest jutt käib. ,,See polnud sinu oma müüa," ütles Eduard. ,,Kiip kuulus mulle, sa tead kokkulepet."

,,Leidja jätta," vastas vanamees laia irvega. ,,Ma võtan parem raha kohe, mitte unistused hiljem."

,,Pole hullu." Eduard kehitas õlgu. ,,Võtan su raha ja ostan tagasi."

Taadi suust pääses valla vali naer. ,,See on veidi keeruline, arvestades, et sul pole hetke pärast enam nägu."

Seekord naeratas Eduard. ,,Kõigepealt pead relval ohutusnuppu vajutama."

Vanamees tõstis vaistlikult relva näo ette vaatamaks, kas ohutus on tõepoolest sisse lülitatud. Kõlas vaikne vihin ning taat kukkus, lai auk nägu õgimas. Nina ja silmi polnud enam olemaski, nende asemel võigas kärsanud plekk. Nõrgemal mehel oleks tõenäoliselt süda läikima löönud, kuid Eduard oli lahinguväljal hullematki näinud. Kas või möödunud ööl. Ta torkas teist korda püstoli tagasi vöö vahele ja kiitis end mõttes nii kiire olemise eest.

Neli kulmudeta silma puurisid Eduardi. Nagu selgus, rääkis uus-quindurlane suurepäraselt tavakeelt, kuid seekord raputas vaid pead.

,,Ma annan sulle kahekordse summa, mille eest vanamehelt ostsid," ütles Eduard.

Pearaputus.

,,Kolmekordse."

Pearaputus, nõksu võrra lühem kui eelmine.

,,Kahekordse ja siis kolmekordistame saadud summa."

,,Pole müügiks." Kaupmehe hääl kärises väiksesse ruumi, lahingudroidi intellektikiip rippus tal nööriga ümber kaela. ,,Tükk aega otsisin. Vanake andis odavalt. Pole müügiks." Ta tõstis sõrme. ,,Isegi kallilt."

Sampo oli nii lähedal. Üks jupp. Unistus, millest sai juba peaaegu haarata. Siin polnud mahti heaolu raisata. Lahinguväljade rüüstamine oleks selja taga. Ei enam.

Esimene laserivihk tabas kaupmeest rindu. Ta silmad ümardusid, kõik neli, jalad tammusid paar sammu tahapoole. Ent tulnukas ei kukkunud. Must peakolu tõusis kõrgemale kui ta end sirgu ajas ja naeratas. Eduard küündis talle vaevalt rinnuni. Tulnukas tegi sammu ning teenis teisegi lasu. Eduard neelatas, klomp trügis aeglaselt läbi kurgu. Kaupmees tuli lähemale. Püstol tinises vaikselt, tagasilöök pani käe vappuma. Tundus, et relva oli täiustatud tugevama lasujõuga, andmaks lahingus ellujäämiseks paremaid eeldusi. Sõrm surus uuesti päästikut, ent kolmaski laserivihk justkui haihtus kaupmeest puudutades. Vägevad käed haarasid Eduardi rinnust ja lennutasid ta üle toa riiulite sekka. Tööriistad ja relvad kukkusid kolksudes vastu maad, riiulid paiskusid ümber. Eduard vedeles kõige all, valu selga raiumas, silmad vett täis. Tulnukas tõstis riiuli Eduardi pealt ära ja haaras mehest taas kinni. Eduardi vasak käsi kraapis abitult ta rinda. Mees sadas vastu seina. Poes ei jäänud relvi vajaka, igale maitsele võis midagi leida, kuid kaupmehel ei olnud ühtegi neist tarviski.

,,Peksan. Su. Pehmeks," müristas uus-quindurlane. ,,Tuled mind ähvardama. Mind! Minu enda poes. Löön su raisa maha!"

Eduard oli lennanud vastu uksepiita ning oli üpris kindel, et midagi on murdunud. Vasaraga pihta saamine oli igal juhul eelistatav sellele, kuidas teda ringi loobiti kui kartulikotti. Ta tõstis oma vasaku käe. Rusikasse oli pigistatud nöör, selle otsas rippus kiip. Tulnukas vaatas oma rinnale, avastas, et kiip ongi tõepoolest kadunud ja röögatas. Eduardi paremasse kätte oli aga surutud granaat, splint vedeles mehe kõrval maas. ,,Püüa," hüüdis ta ja viskas granaadi kaupmehe suunas. Seejärel paiskus ta uksest välja ja hüppas nii kaugele, kui keha lubas.

Pärast pauku olid poes alles vaid tulnuka verine mass, laiali vedelevad relvad, purunenud riiulid ja haisev suitsuvine, mis üle kõige hõljus. Eduard ajas end jalule, räsitud ja tuuseldatud nagu ta oli, ning komberdas koridori mööda edasi. Õige pea tulevad igasugused uudishimulikud ja neid nüüd küll ootama ei tasunud jääda.

Eduardi korter oli väike, üks piklik elektripirn seinal õdusalt vilkumas ja hägusat tuba valgustamas. Mööbel oli veidi parem sellest, mis vanamehel võõrastemajas, tuba aga veelgi nirum. Nurgas seisis Sampo. Droid oli halli värvi, metallosad tuhmi valguse käes läikimas, peakolu suur, ent silmad sama elutud kui purunenud robotkaaslasel hommikusel lahinguväljal. Silmad olid ka ainsad asjad, mille järgi võis lahinguvälja taktikadroidi ära tunda. Sampos polnud ühtki osa, mida Eduard poleks parandanud või asendanud.

Mees tundis ennast pärast löömingut nagu droidi algne kest, iga jupp kehast valutas ning vajas tohterdamist. Kätt välja sirutades lõi sinna nõelav valusähvatus. Eduard krimpsutas nägu. Siiski suutis ta kiibi droidi kolba taha pilusse toppida. Korras. Unistused ongi selleks, et neid täide viia. Ei enam lahinguväljade rüüstamisele. Nüüd saab ta ise arendada seda, milleks siia maailma loodud oli. Seda, mida ihkas. Eduard tundis end uhkelt, peopesad tõmbusid niiskeks, ärevus lämmatas. Droidi silmis lõid põlema kaks tulukest.

,,Tere," ütles Eduard.

Droidi käed tõmblesid. Ta pea pööras kriuksudes ühele poole, siis teisele. Aga ühtegi heli metallsuust ei tulnud.

,,Tere," kordas Eduard ja surus klombi läbi kurgu. ,,Mina olen Eduard."

Droid tegi saagivat häält ja rabeles küljelt-küljele justkui kipuks tal mingi hoog hinge külge. Eduard oli üsna kindel, et nii need asjad käima ei pidanud. Sampo, tema pikka aega meisterdatud Sampo vintskles veel veidi, kukkus siis kolinaga ümber ja viskles põrandal edasi nagu haigussööstu käes vaeveldes. Eduardi süda tõmbus külmaks. See ei saanud niimoodi lõppeda. Lihtsalt ei saanud. Mingi viga. Ma tegin mingi vea, mis tuleb ära parandada, mõtles ta. Siis saab kõik korda.

Eduard laskus põlvili ja haaras droidist kinni. ,,Sampo," sosistas ta, justkui lootes, et suudab droidi taltsutada. Droid aga tõmbles edasi, metallpea raksatas mehele vastu suud ja lõi ta huuled veriseks. Eduard surus hambad kokku ja tõmbas kiibi pilust välja. Siis lasi ta metallkehal hellalt põrandale vajuda ja tõstis kiibi silme ette.

Eduard puhkes naerma. Kähe lagin hõljus toas, rõõmutu, tontlik, hullunud. Mehe silmad olid punnis ja pisaraid täis, unistused avatud aknast välja voolamas. Kiip oli vale. Ebasobiv. Tehtud liialt vanade droiditüüpide jaoks. Kõik oli kasutu. Kiip oli kasutu. Surnud vanamees kasutu. Surnud kaupmees samuti kasutu. Ent kõige kasutumalt tundis end Eduard. Mõned asjad ei olnudki ehk määratud loomiseks, ükskõik millist hinda nende eest maksta tuli. Kahe elava surm ei suutnud ühele surnule elu osta. Sampo vedeles põrandal, poolik droidist tehisintellekt, ilma teadvuse ja hingeta, kõigest viirastuslik unistus.

Kiip leidis tee aknast välja kaduvasse öhe. Eduard tõusis, tõmbas käega läbi juuste ja võttis külmkapist õllepudeli. Keha tulitas, ent meeleseisundiga ei andnud võrreldagi. Kork lendas susinal pealt, Eduard kulistas pool pudelit ühe korraga. Joogikraam on unistustele viletsaks palsamiks, trööst, mis hiljem kõik läbikukkumised taas meelde toob. Aga iga kord ei antud valida. Hommik oli ju ikkagi alanud paljutõotavalt. Udusse mähkunud lahinguväli, metsad ja lumed teel mägede linna. Ja raha ja lööming ja kiip. Neetud kiip.

Jutt: Jahiretk (Mann Loper)

Maru kohendas vööd ja katsus, et noad ikka omal kohal oleks. See oli tema esimene retk kütina ja kahe kämblast pikema väitse kandmine tundus harjumatu. Nooruk heitis kõõrdpilgu põõsastikku - ega tema kõhklushetke keegi näinud? Retke ainus kogenud kütt Kalju oli kuhugi kura kätt kadunud, teised poisid usinate kutsikatena järel. Maru ei kavatsenudki kellegi sabas löntsida, tal olid katsed tehtud ja kaks nuga vööl! Heitnud viimase pilgu vasemale, ajas ta selja sirgu, rinna kummi ja astus kergel hääletul sammul hüva kätt, kus läks selge sõraliste jäljerida. Ta oli ometi kütt ja tundis ametit.

Iga värske kütt igatseb retkelt koju tuua võimalikult uhke saagi ja ega Maru tahtmised põrmugi tagasihoidlikumad olnud. Kits oleks hea, aga kui metsseapõrssa saaks...! Ta unistas kuldi tapmisest, et võiks ühe kena kihvapaari endale mehisuse tunnusena kaela riputada ja teisest lasta Hiiele kenad kõrvaehted nikerdada, aga üksi suurt siga tapma minna oleks narrus. Ometi võis ju juhtuda, et mõni nooruke triibik satub uitama ja kus siis selle kahju ots, kui võimalus kasutamata jääks!

Maru kummardas korra jäljerada uurima ja rühkis kindlalt edasi. No ja kui põrsad on karja valve all, siis ega ta üksi nüüd sigadele kallale küll ei läheks... Siis võiks ju püünise valmis teha, kui kärsakate tegevusest pilt olemas. Küll ükskord see esimene siga tuleb, vaevalt et täna, aga kui püünis üles seatud, miks siis mitte homme. Oleks lõpmata uhke vägev saak külla vedada ja täitsamehena küttidele ette nähtud prii õllekann kõrtsist välja nõutada.

Sügisõhtune mets oli pruunikaskollane ja hall ning vali läänetuul undas puudes, pannes oksad kriiksuma. Maru piidles tormist taevast vaenulikul pilgul. Mõned nädalad veel ja jahiretkedel on kriips peal - või on siis temasugusel noorel kütil aega end tõestada! Pisut veel ja ongi prauhti talv käes, pime nagu Vana-Jaagu metsahüti peldikus ja pimedaga koos va soerdid platsis.

Eneselegi teadmata tõmbus Maru kämmal noapea ümber rusikasse. Kui ei jõua endale kütina nime teha, siis tuleb kuulsust koguda soerdiraisku rappides! Ainult kange tahtmine head saaki koju tuua pani sügise venimise peale lootma. Muidu võiks Hel'i sigitisi suisa oodata ja avasüli tervitada, vahe tera kummaski käes! Hel'i ebardite pärast said tunamullusel talvel hukka ema ja isa, ammu enne seda röövis soerdite kaasa toodud taud hällilastest vendade elud. Loodust ja selle seadusi tuli austada, sigadest ja huntidest, looduse vägevatest ja visadest küttidest, lugu pidada, kuid soerdid väärisid ainult vihkamist ja põlgust!

Maru astus mööda jäljerada edasi ja õhtu jaheduses jõudsid tormakad mõtted pisut rahuneda. Ühe männi sihvaka tüve vastu naaldunud, jäi ta viivuks kuulatama. Üle metsakohina kostis nagu midagi mahlasemat, midagi õige kärsakandjate sügava röhkimise laadset. Maru kikitas veel korra kõrvu, nuhutas tuult ja naeratas siis õige laialt ja ahnelt. Seakari oli just kenasti õigel pool tuult ja otse ees välu serval paistis kena kivirüngas, mille otsa ronida.

Asja tuli muidugi kaaluda... kuid püünise ehitamine tundus nüüd liigse vaevana ja kahtlane, kas ta iialgi nii kenasti sätitud seakarja peale veel satubki. Niisiis, asi oli tehtud ja mõeldud - Maru võttis hoogu, hüppas käratult kivi otsa maoli ja sättis vibu laskevalmis.

Kari oli nagu peo peal, vaja ainult sobiv rasvane röhkam välja valida! Pikalt kaalumata tõmbas Maru vibu vinna, passis ühte kena parajalt prullakat põrsast ja lasi. Oh mis kisa lagendikul lahti läks! Haavatud kärsakas kisendas mis õudne, vihased emised ja noored kuldid panid sabad kokku ja võtsid kaaslase ümber ringkaitsesse, ise vihaselt möirates.

Maru passis peale ja saatis igaks juhuks veel ühe noole teele - et haavatud põrsik end kuhugi metsavahele ära ei lohistaks. Jälle oli põhjust heameelest irvitada - nool läks nagu lupsti elukal silmast läbi ja sõraline ei siputanud kah enam. Nüüd tuli ainult ülejäänud karjast lahti saada ja vägev, no ikka korraliku täismehe saak, koju tarida.

Sead olid vihased, ähkisid ja puhkisid ega tahtnud üldse kuhugi minna. Selge pilt - vaja tõpraid vähe hirmutada! Maru pusis vöökoti kallal, tõmbas uhkuseasja - hävingueelse tulemasina - välja ja kiskus kivilt kuivemat sammalt. Liikumisega andis ta end muidugi kärsakatele ära, nood panid jubedalt ruigama ja tormasid harjased turris kivirünka poole.

,,Haa!" Maru irvitas kärssninadele laialt vastu - ega ta eilane ole! Või siis matsakad sõrgjalad ronida oskavad! Võidurõõmsalt saatis ta seanägude poole paar maakeelset solvangut ja viskas juhtemist rusikasuuruse kivikilluga. Too läks muidugi päris pöördesse, kukkudes rahnu ründama.

,,Nügi aga nügi," parastas Maru, ,,löö mõni oma kena kihvake välja, mul hea koju kaasa võtta!"

Rohkem polnud aega raisata, samblatutile sai tuli külge susatud, pea kohalt kuiv oks murtud ja see otsast põlema pistetud.

,,No nii, kärsanäod!" hüüdis ta püsti tõustes ja miilava tukiga vehkides. ,,Tahate sooja?" Hõõguv tokk maandus otsapidi kivirünka jalamil kuivas lehehunnikus ja peagi hakkas sealt tossu ajama. Igaks juhuks viskas Maru veel ühe põlema süüdatud samblakänkra kah takkajärgi. Nüüd hakkasid tulekeelekesed lehehunnikust välja käima. Toikaga sädemepihu laiali puistates lükkas Maru lõkke laiali, otse sigade poole.

Kolm rõngassaba said sädemete ja tossuga vastu vahtimist ning panid kiunudes ajama, vana emis ja kaks tema kogukat järeltulijat jäid aga paigale, ainult taganesid kümmekond sammu.

,,Tohoh," mõtles Maru ja lasi käed nõutult rippu. Sõjaplaan oli ette näinud, et kõik sead panevad ajama kus seda ja teist, aga nüüd tuli pisut aru pidada. Lehepuru oli muidugi ära põlenud ja kivi samblast üsna kiilaks katkutud... Kolme vihast emist rünnata ei ole aga kuigi hea mõte.

,,Egas midagi..." Maru vaatas pisut ringi ja kuulatas õhtuvaikusesse vajunud ümbrust. Nina püüdis tuulest surnud sea vere lõhna ja kõrvad kuulsid iga kuivanud lehe krabinat ümbruskonnas. Ehkki mets oli kütile kui teine kodu, ei tundunud sügisööks välja kivi otsa jäämine hea väljavaatena. Maru ajas end püsti ning kukkus puud rappima. Tuleb lihtsalt vähe suurem lõke teha. Nii ta seal rähkles ja räsis, kuni korraga kostus kõrvu üks õige imelik heli - pikk ja veniv, otsekui maa enda põuest kostuv oie. Soerdiulg!

Oksad sinnapaika jätnud, tõstis Maru pilgu ja pistis vanduma - sead olid lagendikult läinud, ainult põõsad taamal ragisesid veel nende põgenemise rutust. Kui nemad juba plehku panid, ei jää enam palju aega, enne kui ebardid kohal. Siiski ei tahtnud ta lastud põrsast niisama loobuda ja hüppas hämarduvale metsavälule.

Nooled välja kiskunud, raius Maru ühe noaropsuga kärsakal kõhu lõhki, tõmbas siis rutakalt sisikonna välja ja sidus korjusele nööri tugevasti ümber. Kõik toimus hirmus kiiresti, juba oligi saak turjale hiivatud ja koormarakmete külge kinnitatud.

,,Andeks, sõbrad, aga vorsti sedapuhku ei saa," mõtles Maru auravale sisikonnahunnikule veel viimast pilku heites ja lagendikult minekut tehes. Hea õnne korral jäävad soerdid kõigepealt soolikaid lutsima ja see annab mõningase edumaa. Ja seda oli tõesti vaja: juba praksatasidki kuskil tagapool kuivad oksad ja üle metsavaikuse kaikus taas õõvastav oie.

,,Küla poole ja eluga!" kihutas noor kütt end takka ja rühkis raskuse all taaruval sammul nii kärmelt läbi pimedusse mähkunud metsa, kui vähegi võis. Põrsaraisk oli igavesti raske ja korjusest veel päriselt lahkumata soojus ajas naha jubedalt kuumaks. Pealegi nirises lõhkilõigatud kõhust hulganisti verd ja viimaseid soolikajuppe, tehes seljapoole õige märjaks ja ligaseks. Maru mõlgutas just, kas poleks tasunud soolikaid omale kohale jätta, kui öist vaikust läbistas uus veniv oie.

,,Roojased raiped!" pääses irevil hammaste vahelt vihane urin. Veel paar nädalat ei pidanuks ka soerdi haisu tunda olema, nüüd aga kondasid need õnnetusehunnikud juba siinsamas, päris küla all! Ja kuradima raske oli, kogu jõud tuli mängu panna, et kätega puutüvedelt tuge otsides edasi rügada.

,,Persse küll, ahneks läksin," õiendas Maru omaette, kuivava suuga hädaliselt õhku ahmides. ,,Pidin siis nii paksu põrssa laskma!" Kuid midagi ei olnud teha, ainult soonima kippuvaid koormarakmeid kohendada ja edasi komberdada. No ei või oma esimest sigudikku metsa alla soerdiroaks jätta, ei või!

Ega see küla ju väga kaugel olnudki - vähemalt põrssata kõndides. Juba taandusidki tumedad puud kuuvalge lageda ees ja edasi viis vaevaline tee mööda põlluveerse kraavi äärt, iga natukese aja tagant tumedate puude poole kõõrdpilke saates. Undasid raiped seal metsa all, aga veel välja ei tükkinud. Häälte järgi oli neid nii viie kanti... aga alati võis soerdinahkasid rohkemgi olla, karjas nad ju elasid ja käisid.

,,Kui tulevad, pean põrsiku maha panema," mõtles Maru palavikuliselt. ,,Vibuga ei jõua suurt midagi enam teha, aga milleks mul siis noad!"

Hel'i sigitised huilgasid taas metsa varjus. Maru võttis väsinud jalgadest viimase välja. No kuidas küll praegu tahaks küla suure värava selja taga kinni suruda, jätta soerditõprad valvurite hooleks ja kobida kõrtsi, et kummutada kaks - ei, vähemalt kolm korralikku kannu!

Kuid siis juhtus midagi, mis õllekannud hoopiski peast pühkis. Vasem jalg libises alatult mudasel kraavipervel ja nagu lupsti vajus Maru seapõrsa raskuse all põlvini haisva sopa sisse. Kõigest sikutamisest ja rähklemisest ei olnud vähimatki kasu, nii vajus ainult tugevamini sisse.

,,Võtku Häving ja happevihmad teid põrgusigitisi!" karjus ta jõuetus raevus, kui nägi metsatukast viit kookus kogu välja liipamas. Ei aidanud siin muud kui vöölt väitsed haarata ja ennast kaitsta. Isegi rakmeid ei tasu lahti päästa. Rasvane põrsas võis liigutusi küll takistada, aga samas oli korjus omamoodi kilbi eest.

Maru karjus vihaselt, vehkis nugadega ja hüüdis: ,,No tulge, te haisvad ebardid! Tulge ja ma lõpetan te piinad!"

Moondunud elajad liipasid kraaviservale üha lähemale, paar tükki oigasid kuidagi kummaliselt, aga siis pani eelviimane neist täitsa Koidu häälega naerma.

,,Ai, paganas, Maru! Küll sa lidusid kenasti."

Marul vajus mokk töllakile. ,,Te igavesed tõprad!" röökis ta õigustatud vihas. ,,Ma nülin teilt naha!"

Nüüd kõõksusid juba kõik ,,soerdid" naerda ja viskasid maskeraadi jaoks kogutud oksi ja samblatuuste maha.

,,No ole ikka, mees!" muheles Vihur. ,,Kui palju lõõbid, ei viitsi keegi sind sealt mudast välja sikutada."

Maru ainult urises vastuseks.

,,Sa tegid nii vägevat mürglit seal kivi otsas. Arvasime, et mõni Hävingu-eelne karu on ellu ärganud," ilkus Kähr.

,,Aitab kah, poisid," kuuldus kaugemalt Kalju hääl. ,,Tõmmake nüüd see meie naeris peenrast ja läheme koju."

Koit ja Vihur astusid kuulekalt lähemale, äsasid ühe käega Marul kaenla alt ja teisega põrsast ning sikutasid ta mudast välja.

,,Nii armas, et sa meie praadi poriseks ei teinud," patsutas Koit veel hambaid krigistavale Marule õlale. ,,Selle eest olen täitsa nõus sulle mõne õlle välja tegema!"

,,Seda mõnda me veel vaatame," ühmas Maru poolihääli ja andis vait olnud Vihurile paraja võmmu üle kukla, nii et tollel hambad korra kokku klõpsatasid, aga ega ta viitsinudki kauem vihane olla. Rõõm kergest pääsemist oli ju tegelikult suur ja noh - põrsas sai ju metsast ära toodud!

,,Lähme juba, mehed," urises ta leebemal toonil. ,,Olete mulle kõik õige mitu kannu võlgu!"

Naeruturtsatuste ja nöögete saatel asutas seltskond end minekule, kui üle metsa ja põllu kajas pikk, kaeblik ja venitatud ulg - selline, mis võis pärineda ainult ja üksnes soerdi moonutatud kõrist. Esimesele hüüule vastas kohe teine märksa lähemalt, siis kolmas, neljas ja viies - päris siitsamast kraavi tagant põõsastikust.

,,Ei ole..." oigas Maru üsna vaiksel häälel, väljendades kokkuvõtlikult kõigi tundeid. Enne veel, kui ükski noortest liikuda jõudis, haaras Kalju vöölt väitsa, lõikas koormanöörid ropsti läbi ja verine põrsas kukkus mutta.

,,Jooksuga!" käratas kütt ja haaras Marul küünarnukist.

,,Aga siga?" hädaldas too esimesi jooksusamme mõõtes. ,,Minu esimene saak..."

,,Kuradile!" ähkis Kalju. ,,Nüüd on... ehk võimalust, et soerdid... seda järama jäävad ja meie... öhh..." hingeldamine ei lasknud mehel lauset lõpetada.

,,Ja meie tervelt pääseme," lõpetas Maru poolelijäänud lause - aga mõttes, sest kogu aur kulus lidumiseks.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 5/15 (Artur Räpp)

Reaktori autor Martin Kirotar (Artur Räpp)

Intervjuu: Helmut Jänes ja Maria Reinup (Ove Hillep)

Stalker 2015 hääletus ... veel on aega! (Jüri Kallas)

Repliik alternatiivajaloost (Agur Tänav)

Ulmeline lauamänguloomingu võistlus (Ove Hillep)

Ropecon 2015 (Ove Hillep)

Mänguarvustus: Witcher 3 (Jaagup Mahkra)

Knights of Sidonia - animeeritud SF (Riho Välk)

Surnute eest kõneleja 30. aprilli esitlus (Triinu Meres)

Süvahavva 2 - Õudus jätkub (Ove Hillep)

Tühjade kätega Äraneetute pärijad (J. J. Metsavana)

Kirjastuste uudised 05/15

Ulmkonnakroonika 5/15

Jutt: Õnnepäev (Miikael Jekimov)

Jutt: Jahiretk (Mann Loper)