Peatoimetaja veerg 05/16 (J. J. Metsavana)

Maikuu on ulme seisukohalt olnud tegevusrohke. Prima Vista raames toimus Ulmeühingu poolt korraldatud vestluspaneel ja lisaks rääkis veel Raul Sulbi ulmest ja teadusest. Viimast saab ka Reaktori youtube kanalist järelvaadata ja mingi hetk peaks ka esimese video sinna tekkima. Ulmeteemat veeti ka Tallinnas HeadReadil, kuid sinna kahjuks Reaktori reporterid ajapuuduse tõttu ei jõudnud. Ning sellega seoses kordaks veel, et kui kellelgi on tulevikus huvi sedalaadi üritustel käia, andku aga toimetuse meiliaadressile sellest julgesti teada. Häid reportereid on meil alati vaja.

Muudest olulistest ulmeuudistest on nüüd avatud Estconile registreerumine ja ka esialgne kava on üleval. Samuti tuletaks meelde, et jätkuvalt saab anda hääli parimatele ulmeromaanidele ja juttudele ehk siis ärge Stalkerit unustage.

Muusosas on meil selles numbris üle pika aja taas üks teatriarvustus ning kogunisti kaks üsnagi vastandlikku arvamust viimasest Täheajast. Tõlkeartiklitest on meil Julie Novakova ülevaade Tsehhi ulmeturust, kust saab lugeda, et mitmed meile omased probleemid esinevad ka teistes väiksemates riikides ning Juttude poolelt võib leida kaks eesti debütanti ning terve hulga väärt tõlkejutte. Head lugemist!

Suviselt morbiidse kaanepildi autoriks on Ene Kallas

Repliik raamatute paksuse teemal. (Agur Tänav)

Ehk on see vaid minu häda, kuid viimasel ajal olen üha tihemini juhtunud lugema raamatuid, kus minu meelest on sees liiga palju tühja juttu. Loen, on põnev ja siis pean vahepeal diagonaalis päris mitu lehekülge üle laskma, sest peale hakkab mingi ebaoluline ja igav tekst, ilma milleta see romaan ainult võidaks. Eeldasin oma naiivsuses alguses, et see on seotud minu maitse üha peenemaks häälestumisega, et ma olen muutunud ajaga lugude suhtes kas üha nõudlikumaks või vastupidi, olen muutunud laisemaks lugejaks, kes tahaks oma madala maitsemeele arvates ainult head ja paremat, kuid ei mõista tegelikult ,,ballasti" kirjanduslikku väärtust. Siis mõtlesin, et võib-olla on aja jooksul tõlkevalik aina täienenud ja küllap lihtsalt satub sinna sekka aina enam kehvemat kraami.

Nüüd aga lugedes väljamaiseid romaanikirjutamise nõuandeid ja õpetusi, jäi mu pilk viimati pidama õpetustel: viisid kuidas saada oma liiga lühike romaan pikemaks. Tsiteerin ühte neist:

,,Kui su romaan on 50-60 tuhande sõna piires, (liialt lühike pea kõigi sihtgruppide v.a noorteromaanide jaoks), võid sa jätta ta nii nagu on ja sõrmed ristis loota, et sinu romaan on see harv erand, mis sellisel kujul müüks, või sa võid otsida viise kuidas lisada piisavalt sõnu, et saaks täis väljavalitud anri jaoks vajalik sõnade miinimumarv."

50 000 sõna on u 200 lehekülge romaaniteksti. See on umbes nii paks nagu, oh vanadust, mina oma noorpõlves terve hulga raamatuid neelasin. Muidugi, olen kuulnud seisukohti, et ulme ongi noorteanr, kuid miks siis aina enam tänapäeva ulmekaid pigem paksusesse, kui huvitavusse venib? Kas sellepärast, et minagi mäletan hetki, kus ma vaatasin hirmuga raamatu lõpu lähenemist, sest lugu oli nii hea, et oleks soovinud selle jätkumist. Kirjastused on lihtsalt minusugustele vastu tulnud ja meie unistuse täitnud? Nüüd vaatan ma hirmuga pakse raamatuid ja mõtlen - kas see on tõepoolest otsast otsani huvitav lugu või on veerand sellest lihtsalt juurde lisatud, et sõnade arv vastaks anri sihtgrupile. Ma ei tea, millist sihtgruppi peetakse silmas? Kas tõesti on nii palju rohkem inimesi, kes eelistavad pikemat lugu, isegi kui see on tühjarääkimise võrra pikem, loost, mis on lühem ja selle võrra suurema naudinguga loetav? Kas see on nii ka meil, Eestis? Kas peaksid Eesti ulmeautorid hakkama oma tekste ,,paksendama"? Või on see mööduv trend, millega pole meite mail mõtet kaasa minna, sest ühel hetkel jõuab kirjastajateni soov, et raamatud võiks taas lühemaks, aga huvitavamaks muutuda?

Kuidas sina, Eesti ulmelugeja, eelistaksid? Klõpsa google küsitluse lingile ja ütle enda arvamus.

Väikesed turud, suured imed (Julie Novakova)

Tõlkis Riho Välk

Mitu köidet on vaja müüa, et saada bestselleri tiitlit? Mida peab üks autor tegema, et kirjastus võtaks tema teose vastu? Millisel põhimõttel töötavad SF ajakirjad? Me arutleme tihti selliste küsimuste üle, kuid ei mõtle samas, kui erinev on situatsioon erinevates riikides.

Eelmisel suvel kohtusin Londonis toimuval Worldcon'il Neil Clarke'i, kellega rääkisime ulmest nii Tehhis kui anglo-ameerika kultuuriruumis. Sellest tekkis meil omakorda idee vaadelda Tehhi ulmet lähemalt.

Turustatistika lugemisel ning kirjastajatega vestlemisel jõudsime lihtsale järeldusele - Tehhi ulmeturg on kõrge kaardimajake, mis on suur ja uhke, kuid võib iga hetk kokku kukkuda. Vaatamata finantskriisidele, käibemaksumuudatustele ja üldisele lugemisharjumuse vähenemisele, on see kaardimajake siiani püsti püsinud, ning selle eest oleme kõik ka tänulikud. Aga kas see kaardimajake on tõesti nii habras, kui meile esialgu tundub? Kuidas erineb see inglisekeelsest turust ning kas nendel erinevatel süsteemidel oleks teineteisele õpetussõnu pakkuda?

Tehhi ulmeajalugu on väga rikkalik, alates Jakub Arbes või Svatopluk Čech loomingust kuni J. M. Troska, Karel Čapek või Josef Nesvadba teosteni, rääkimata paljudest tänapäevastest autoritest. Kahekümnenda sajandi poliitilised tuuled on aga teoste trükki jõudmist tugevalt mõjutanud. Natside okupatsiooni ning sellele järgnenud aastakümnete pikkuse kommunistlikku reiimi tulemuseks on kuuskümmend aastat kirjanduslikku ning kõikvõimalikku muud piiratust. Alates 1989. aastast on turg aga kiiresti kasvanud. Eelnevate reiimide poolt keelatud raamatud ja autorid said lõpuks avalikkuse ette tulla ning raamatute avaldamine kümnetes tuhandetes eksemplarides ei olnud haruldane. Tehhoslovakkias oli enne 1993. aasta jagunemist umbes 15 miljonit elanikku, oli selge, et selline hoog ei saa kaua kesta. Pärast 1990ndate algust langesid numbrid kiiresti ja jäid paari tuhande suurusjärgus püsima. Praeguseks on keskmine tiraa 1500-2000 eksemplari, kuigi see arv sõltub eelkõige autorist, anrist ning kirjastusest. Kui palju tuleb aga raamatuid müüa, et seda bestselleriks lugeda? Ametlikku numbrit ei ole, mõne jaoks on selleks juba kolm tuhat, enamus kirjastajate meelest kümme tuhat. Ulmeteoste arvud on tagasihoidlikumad - juba viis tuhat on bestselleri tiitli vääriline.

Iga aasta trükitakse umbes 17 000 erinevat raamatut (90 protsenti nendest on uued teosed, umbes 10 protsenti kordustrükid). Natuke alla 7000 sellest on ilukirjandus, millest umbes 700 võib laialt lahterdada ulme alla(1). Üle poole sellest on omakorda fantaasiakirjandus, umbes 30 protsenti on teadusulme ning alla 20 protsendi on õuduskirjandus (siinkohal ei arvestata täpsemaid määratlusi nagu noortekirjandus, romantika jne).

Enamus nendest teostest on tõlked: Tehhi autorite romaane, antoloogiad või jutukogusid ilmub aastas umbes sadakond. Tõlgete määr on eelkõige kasvanud just ulmekirjanduses. Üldisemalt võttes on ligi kolmandik Tehhis ilmunud raamatutest tõlked. Üle poole nendest tõlgetest pärinevad inglisekeelsetest teostest, kuid tihti tõlgitakse ka saksakeelseid ning prantsusekeelseid teoseid, ülejäänud keeled jäävad sellest esikolmikust kaugele. Võrdluseks: USA turul on tõlgitud ilukirjanduse määraks umbes üks protsent.

Miljoni elaniku kohta trükitud raamatute arvult jõudis Tehhi Euroopas viiendale kohale - 1580 raamatut miljoni elaniku kohta, seda tulemust edestasid Taani, Suurbritannia, Sloveenia ning Hispaania(2). See ei kõla iseenesest ju üldse halvasti. Aga kas see näitab ka, kui palju inimesed üldiselt loevad? Vastavalt NOP maailma kultuuriindeksile, loevad tehhid keskmiselt seitse ja pool tundi nädalas, mis annab maailma arvestuses kuuenda koha. Esikohal on India, kus loetakse iga nädal keskmiselt kümme ja pool tundi. See jätab kirjastajatele Tehhist hea üldmulje, aga samas puudub ulme kohta igasugune ametlik statistika. Kas keegi oskaks siinkohal rohkem rääkida?

Õnneks, jah. Vastust aitavad leida Tehhi ulmeajakirjad.

Tehhis ilmub kaks professionaalsel tasemel ulmeajakirja: XB-1 (vana nimega Ikarie) ja Pevnost. Mõlemat võib pidada üsna ärksaks ebasurnuks.

Ajakirjade ajalugu vajab veidi selgitust: Ikarie on Tehhi esimene professionaalne ulmeajakiri, mis ilmus esimest korda 1990. aastal. 2010. aastal selle ilmumine lõppes, kuna reklaamitulu ei olnud enam piisav (üllataval kombel pakuvad ulmeajakirjad reklaamiagentuuridele vähem huvi kui elustiili ajakirjad). Kuid Ikarie meeskond ei andnud alla ning pärast sõltumatu kirjastusega koostöö alustamist jätkus ajakirja väljaandmine ilma peatust tegemata XB-1 nime all (nimi tuleb Tehhi ulmefilmide klassikust, "Ikarie XB-1"), kuna Ikarie õigused kuuluvad jätkuvalt esialgsele kirjastajale.

Samamoodi lõppes Pevnost'i avaldamine 2013. aasta jaanuaris, kuid kaks kuud hiljem äratati see riskialti ja ulmehuvilise investori poolt uuesti ellu.

Samasuguste rahaprobleemide tõttu katkes XB-1 ilmumine 2013. aasta juunis, kuid ka selle ajakirja päästis ulmehuviline investor.

Pevnost ja XB-1 püsivad elus tänu fännidele, kelle arust on need ajakirjad toonud lugejateni midagi head ja asendamatut, ning õigete finantsotsuste ja PR tööga võiksid need ajakirjad eluvõimelised olla. Tänaseks päevaks on mõlema ajakirja olukord stabiliseerunud ning mõlemad on populaarsed.

Nende ajakirjade müüginumbrid võiksid meile ulmelugejatest rohkemat rääkida, kuid kahjuks ei avalikusta kumbki ajakirjadest enda lugejate arvu. Hinnanguliselt müüakse ühes kuus 5000-8000 eksemplari. Pevnost, mis keskendub multimeediale, filmidele, fantaasiakirjandusele ning noortekirjandusele on tõenäoliselt populaarsem kui XB-1, mis keskendub nii tõlgitud kui Tehhis kirjutatud teadusulmele. Paberil ilmunud ajakirjad on jätkuvalt populaarsemad kui digitaalsed väljaanded. Milline on aga teiste riikide olukord?

Siinkohal saame võrdluse tuua anglo-ameerika ajakirjadega. Gardner Dozois'i 2013. aasta kokkuvõtte alusel saab öelda, et Asimov's ja Analog müüsid mõlemad umbes 23 000 eksemplari. F&SF müüginumbriks on umbes 11 000. Ameerika turu teeb aga eriliseks fakt, et elektroonilised ja veebiajakirjad konkureerivad seal edukalt trükiversioonidega.

Briti kõige kuulsamat SF ajakirja Interzone müüakse hinnanguliselt kaks tuhat eksemplari. Siinkohalt tasub välja tuua, et Suurbritannias elab umbes 64 miljonit inimest, mida on kuus korda rohkem kui Tehhi elanikke. Siiski ei ole need müüginumbrid otseselt võrreldavad, kuna USA ja Suurbritannia vahel ei ole keelebarjääri. Parema võrdluse jaoks peaksime võrdlema riike, milles ei ole inglise keel peamiseks keeleks. Euroopa riikides ilmub palju ajakirjasid, kuid üldjuhul on need tasuta veebiajakirjad. Kahjuks pole ma leidnud ühegi trükis ilmuva ajakirja müüginumbreid, kuna selliseid ajakirju on üsna vähe. Osadel ajakirjadel on ka sotsiaalmeediapõhised veebikogukonnad, kuid needki on üldjuhul väiksemad ja vähemaktiivsed, kui Tehhi ajakirjade omad (3).

Niipalju kui mina tean, on XB-1 ning Poola Nowa Fantastyka Euroopa ainsad tasulised trükitud ajakirjad, mis regulaarselt tõlgitud jutte avaldavad. Üks Euroopa kõige kuulsamaid ajakirju, Venemaal ilmuv Jesli, mis samamoodi tõlkejutte avaldas, lõpetas ilmumise 3 aastat tagasi.

Sellises olukorras pean XB-1 ja Pevnost'i autoritele tänulik olema.

Meil on ebasurnud ajakirjad - ning need on ajakirjad, mille üle võib uhkust tunda.

Kokkuvõtvalt on meil siiski ainult kaks ajakirja. Hiljuti liitus seltskonda Slovakkias ebaregulaarselt ilmuv Jupiter, mis avaldab tasulises vormis lühikest teadusulmet nii tehhi kui slovaki keeles. Aga kujuta nüüd ette, et sa oled Ray Bradbury ning kirjutad iga nädal ühe hea lühijutu. Aga kui kõik need jutud peaksid ka ilmuma ning nende eest ka sulle makstama, tuleks kogu ajakirja materjal lõpuks ise luua, samuti tuleks osaleda enamuste antoloogiate koostamisel - kokkuvõttes on see võimatu. Kui sa oleksid nii võimekas lühijuttude kirjutaja, siis peaksid sa jutukogumikke välja andma või enda juttusid veebis levitama - viimasel juhul aga ei maksa mingist tasust unistadagi.

Kui ma kirjutasin XB-1 ajakirja jaoks angloa-meerika internetiajakirjadest, siis küsiti kommentaarides, miks ei ole Tehhis ühtegi professionaalset veebiajakirja. See oleks ju kindlasti hea mõte!

Kahjuks on see aga peaaegu võimatu. Isegi kui lugejate protsent oleks sama suur kui Clarkesworld'il, oleks nii väikese turu jaoks ilmuval veebiajakirjal raske omadega nulli jääda. See on risk, mida keegi ei julge praegu võtta, kuigi see trend võib tulevikus muutuda - siis kui inimesed on nõus endale huvipakkuvaid projekte ka siis toetama, kui nende projektide sisu on tasuta kättesaadaval.

Kuigi tasulised veebiajakirjad ei saaks Tehhi praegusel turul püsivalt ellu jääda, ei kehti sama e-raamatute ning tasuta veebiajakirjade kohta. E-raamatute käive moodustab raamatute müügist hetkel ainult kaks protsenti, kuid see kasvab iga aastaga, selle näiteks sobib eelnevalt mainitud ajakiri Jupiter. Mis on aga veelgi tähtsam - see kaks protsenti on kogu raamatuturu keskmine. Teadusulme puhul ulatub e-raamatute osa peaaegu kahekümne protsendini. E-raamatud on kirjastajate jaoks jätkusuutlik lahendus ning kirjastajad, kes alles paari aasta eest keeldusid e-raamatuid välja andmast, levitavad neid nüüd rõõmsalt, teades, et ilma nendeta oleks palju raskem ots otsaga kokku tulla.

Aga tagasi autorite juurde. Jutule või romaanile heakskiidu saamine ning selle kirjastamine ei ole erinev sarnasest protsessist teistes riikides. Peamine erinevus tuleb aga sellele eelnevast.

Esiteks: unustage agendid. Me räägime siin väikesest turust, kus ainult käputäis autoreid suudavad kirjutamisest ära elada. Ja sedagi eeldusel, et nende elustiil on võrdlemisi tagasihoidlik. Sellist ametit, nagu agent, lihtsalt ei ole. Autorid peavad ise oma töö kirjastajale esitama. Kahjuks ei tea aga paljud, kuidas seda tegema peaks. Kirjastajad saavad lõpmatus koguses e-kirjasid koos poolikute töödega, Comic Sans'is väljatrükitud paberivirnasid ning teoseid, mis ei kuulu üldse nende kirjastusvaldkonda.

Mõistlik kirjanik saab ise aru, millal tema käsikiri on valmis, suudab selle loetavaks küljendada ning parimal juhul suudab koostada ka tutvustuse ja tiitellehe. Kõige lihtsam lahendus autorite ja kirjastajate aitamiseks oleks üldise juhendi koostamine, kuid mingil põhjusel pole enamus Tehhi kirjastajatest seda teinud. Nende kodulehtedelt puudub üldjuhul kõikvõimalik info, mida ühelt käsikirjalt oodatakse, või kas kirjastaja on üldse nõus omaalgatuslikult saadetud töid läbi lugema. Sellel on aga üks lõpptulemus: kirjastajad upuvad kõikvõimalike

küsimuste ning proovitööde alla, samal ajal kui autorid elavad teadmatuses, mida nendelt nõutakse. Mingil põhjusel pole aga miski muutunud.

Miks? Vastus on jällegi sama - liiga väike turg. See on turg, kus algajalt autorilt eeldatakse, et ta kõigepealt osaleb võistlustel, avaldab mõne enda loo antoloogiates ja saab üldise tunnustuse, enne kui tema töid hakatakse suurtes ajakirjades või paberil välja andma. Kirjandusvõistluste tulemuste jälgimisel, antoloogiate ja ajakirjade lugemisel hakkavad nimed paratamatult ajapikku silma ning huvi korral võtavad kirjastajad ise ühendust ja tellivad mõne uue loo või on nõus sinu varemkirjutatut põhjalikumalt lugema. Samuti on ka antoloogiates ilmuvad lood tihti just selle teose jaoks tellitud. Vahel harva jõuavad nõuded ja soovitused ka suusõnaliselt õige inimeseni.

Kõik see tähendab, et Tehhi ulmehuvilised moodustavad väikese ja suletud kogukonna. Selline süsteem töötab, kuid status quo tähendab, et algajatel kirjanikel on raske ennast tõestada, ainsaks väljundiks on lühijuttude võistlused. Teisalt on kõik jutuvõistlustel osalemine, peale ühe hiljutise erandi, täiesti tasuta. Erinevalt ajakirjadest tähendab tasuta osalemine ka aga seda, et esitatud tööde eest pole tasu loota. Enda tööde eest tasu saamine on raske, kui mitte võimatu, ükskõik kui hea kirjanik sa ka ei oleks. See on peamine erinevus anglo-ameerika turust, kus mitte miski ei takista sul enda tööde saatmist kõige parematele ajakirjadele. Sinu tulemus sõltub ainult sinu teose tasemest ning natuke ka õnnest. Tänu täpsetele nõuetele ning esitatud tööde hindamisele on välismaistele turgudele suundumine Tehhi autorite jaoks uus ja väga teretulnud võimalus.

Seega, mida saame selle alusel kokkuvõtvalt Tehhi turu kohta öelda? Tehhis ilmunud ulmeraamatute ja ajakirjade arv ja populaarsus on võrreldes tehhi keele kõnelejate arvuga peaaegu uskumatu. See näitab, et Tehhi ulmefännide kogukond on tugev ja aktiivne, kuid takistused, mida ajakirjade koostajad ja kirjastajad peavad ületama, näitavad, et situatsioon on habras. Siiani on kõik hästi lõppenud, kuid kui kauaks võime sellele lootma jääda?

E-raamatute ja audioraamatute populaarsuse pidev kasv näitab, et traditsiooniline turg on muutumas, kuigi see protsess toimub aeglasemalt kui anglo-ameerika turul. Samas ei saa loota samu muudatusi ja korrata samu lahendusi, kuna meie turg on palju väiksem, mis aga tähendab, et mõned muudatused ei ole lihtsalt teostatavad.

Tehhi ulme koosneb ambitsioonikatest saagadest, seikluslikest raamatusarjadest, kosmoseooperitest ning kõrg-fantasy'st, oma nii on leidnud ka Hard-SF, militaarulme, kriminaalulme ning paljud muud alamanrid. Ainult veiderulme ning slipstream kirjandus ei ole suutnud kanda kinnitada. Turg on väike, kuid rikkalik - kindlasti suurem kui oleks võinud arvata. Samas on turg aga üsnagi isoleeritud - väga palju tõlget, eelkõige inglise keelest tuleb sisse, kuid väga vähe Tehhi teoseid jõuab mujale maailmasse. Käputäis lühijutte on tõlgitud inglise keelde, mõned romaanid ka poola keelde. Tänu Jaroslav Ola juuniorile, kes on endine Tehhi saadik Lõuna-Koreas (hetkel saadik Filipiinidel) on mõned teosed ka korea keelde tõlgitud. Klassikud, nagu näiteks Karel Čapek'i ,,R.U.R" on mitmesse keelde tõlgitud, kuid tänapäevaseid teoseid tõlgitakse harva. Kuna edu pole tagatud ning tõlkimine ja trükkimine on kallis, ei taha keegi seda riski võtta.

Ma ei taha teha ennustusi, kas ja kuidas see trend tulevikus muutub, kuid ma tean mitmeid autoreid, kes on kaalunud enda töid inglise keeles kirjutada või neid tõlkida lasta. Samuti jääb küsimus, kas inglise keeles kirjutamine on hea lahendus, või on sellel oma hind. Tuntud Tehhi autor Vilma Kadlečková, kelle jutt ,,Igatsus vere järele" ilmus 1997. aastal tõlgitult F&SF ajakirjas, ütleb, et kuigi tal on palju kogemusi inglise keelest tehhi keelde tõlkimisel, ei suudaks ta inglise keeles kirjutada, kuna emakeeles kirjutamine on tema jaoks nüansirikkam. Kindlasti tunneb enamus kirjanikke sama. Kas võõrkeeles kirjutamine piirab tõesti kirjaniku stiili ja kujutlusvõimet?

Ma ütleks, et sellele küsimusele ei ole kindlat vastust. Minu arvates sõltub see igast autorist endast, selle autori sõnastusvõimest ning stiilist. Täpsema vastuse saame alles siis, kui meil on võrdlemiseks piisavalt teoseid.

Tulevik tundub ebakindlam kui kunagi varem, kuid selle eest lubatakse uusi seiklusi ja võimalusi. Kui kirjastamine on mulle miskit õpetanud, siis kindlasti seda, et seda on võimatu ette ennustada. Meil ei ole muud võimalust, kui loota tulevikult parimat. Kuid siiski oleks hea mõte roolist kinni hoida ja seda tulevikusuunda juhtida.

Artikkel ilmus esmakordselt Clarkesworldis< /a>

Kasulike linke:

Euroopa SF leht

XB-1 veebileht (tsehhi keeles)

Pevnosti veebileht (tsehhi keeles)

Joonealused märkused

1. Võrdluseks: vastavalt Locus ajakirjale ilmus 2013. aastal veidi üle 2600 inglisekeelse teadusulmeraamatu (Gardner Dozois, "Year's Best SF: Thirty-First Annual Collection" (Aasta parim teadusulme: kolmekümne esimene igaastane kogumik))

2. jakubmarian.com/number-of-books-published-per-year-per-capita-by-country-in-europe/

3. Facebook'is jälgijaid:

XB-1: peaaegu 2000

Pevnost: üle 3000

Palju õnne, Lance Henriksen! (Kalver Tamm)

Ütled Lance Henriksen ja mõtled Bishop või Frank Black (kui sa oled rohkem telekainimene). Käesolevaga püüan aga leida veel mõne põhjuse, miks Lance Henrikseni peale mõtlema peaks, lisaks sellele, et ta 5.mail 76ndat sünnipäeva pidas.

Arvestades, mis suuruses projektidega mees sel aastatuhandel seotud on olnud, siis ma tegelikult olen pigem pessimistlik ja arvan, et noorem kinosõber nime ja nägu hoobilt kokku ei vii. Sest kuigi vanusele mingit tähelepanu pööramata rabab Lance tööd teha nii nagu homset ei tuleks (erinevate andmebaaside järgi on hetkel töös üle viieteistkümne projekti, kus tema nägu näha või häält kuulda võib), on tema tuntuimad filmid ,,Kolmanda astme lähikontaktid", ,,Terminaator" ja ,,Aliens" - kõik kolmkümmend ja rohkem aastat tagasi linastunud. Ning nendegi puhul ei olnud ta filmi suurim staar. Ega Lance ei ole kunagi olnud rahva kinnomeelitaja, aga teda on alati tore ükskõik kui väikses rollis näha ja kuulda. Ta annab filmile kaalu juurde - ühelt poolt on keegi filmiga seotud isik nii hea maitsega, et on taibanud talle osatäitmist pakkuda ja teisalt on Lance pakutavat rolli piisavalt huvitavaks pidanud, et see vastu võtta.

Jah, mõned vastuvõetud rollid võivad tunduda kaheldava väärtusega. Asylumi ,,The Da Vinci Treasure" ilmselt enim kulmekergitama panev. Samas ma ütleks, et osa tema fenomenist ongi julgus osaleda huvitavates projektides, mitte ainult lihvitud pühademunades, ja seda nautida. ,,Hard Target" on näiteks 1993. aasta madinafilm, mille kunstilise väärtuse üle otsustagu igaüks ise. Peategelasel Van Dammel on lokkis mullet, kõrvarõngas ja must mantel. Lance on paha mees, kes korraldab amatöörjahimeestele raske raha eest inimjahte. Tundub üks suvaline ja filmiajaloos tähtsusetu teos. Lance ise räägib aga täieliku heldimusega, kuidas John Woo lubas tal näidelda nii nagu torust tuli ja kuidas Van Damme jõu vastu oli tal panna tahtejõud. No ja kogemata kombel pandi ta põlema ka.

Ma hoobilt ei teagi, kas Lance ka mõnd klassikalist ,,hea mehe" kuju mänginud on. Aga ütlen samas ausalt, et kõigi tema rollisooritustega ma kursis ei ole. Ehk on mees vanemas eas veidi rahunenud ja nüüd rohkelt esimest armastajat kehastanud. Meeldejäävamad on ikkagi need rohkem või vähem, tahtlikult või tahtmatult kõverad tegelased. ,,Near Dark"'i vampiiripealik või ,,Pumpkinhead"'i murest murtud isa. Eelnevalt mainitud ,,Terminaatori" Terminaatori rolli olevat James Cameron ka hoopis Lance`i tahtnud.

Käesoleva kirjatüki tarbeks vaatasin ära ühe filmi mehe varasematest töödest ja teise sellest aastatuhandest ning üllatus-üllatus, ühes neist oli ta varjamatult kuri ja teises jäägu tema rolli polaarsus vaataja vaadata ja mõelda. Ning ka muus osas on mõlemad täpselt klassikalised Lance Henrikseni filmid. Kumbki ei ole selline, mis massid kinno tooks. ,,Stridulum / The Visitor" (1979) on hea halb itaalia käkerdis, kus Lance saab Kurjalt Nõugkogult ülesandeks Iidse Kurjuse geene kandvale naisele laps teha (väike roll ka Franco Nerol). ,,One Point 0" (2004) on taskust leitud peenraha eest tehtud küberpunk düstoopia, kus Lance täidab kortermajas remondimehe ja vajadusel ka hingetohtri ülesandeid (väike roll ka Udo Kieril). Viimasele filmile kindel vaatamissoovitus. Ja ega ka esimese vaatamisele kulunud ajast kahju ole, ikka tore jälle vana sõpra näha.

Ja kui kõigest eelnevast kahtlus sisse jäi, on üks päris kõva indikaator selle kohta, et ta on oma tööde ja tegemistega midagi väga õigesti teinud, nimelt fakt, et on (peaaegu) olemas film, mille pealkirjas on sinu nimi. ,,Bring Me the Head of Lance Henriksen" on mitmed aastad tagasi välja kuulutatud, ühisrahastusega jõudu kogunud ja praegu post-productioni järgus. Ehk mehe järgmiseks sünnipäevaks?

Ulmeauhinna Stalker 2016 hääletus (Jüri Kallas)

9.‭ ‬mail kell‭ ‬12.00‭ ‬algas Stalker‭ ‬2016‭ ‬hääletus.

Hääletusnimekirjad ja hääletusjuhendi leiab siit:‭ ‬http://ulme.ee/Stalker/2016/2016-haeaeletus

Kui tekib küsimusi,‭ ‬siis tasub lugeda‭ ‬2012.‭ ‬aasta Reaktori aprillinumbrist lugu‭ "‬Taas algab Stalkerihääletus‭" (‬http://ulmeajakiri.ee/‭?‬taas-algab-stalkerihaaletus‭)‬ - sealt peaks saama vastused kõikidele küsimustele,‭ ‬mis hääletamise käigus võiksid tekkida.

Hääletus lõppeb‭ ‬4.‭ ‬juulil kell‭ ‬12.00.

Võitjad tehakse teatavaks ulmefännide iga-aastasel kokkutulekul Estconil,‭ ‬mis tänavu toimub‭ ‬15.‭-‬17.‭ ‬juuli‭ ‬Jõgevamaal‭ ‬Udu talus.

Stalker 2015 videos

Stalker 2014

Stalker 2013

Kõhedust tekitav draama VATis (Ene Kallas)

Ühel esimesel tõeliselt kevadisel päeval, 27. aprillil, esietendus VAT teatri ettekandes Indrek Hargla kõhedusdraama ,,Varjuprohvet", lavastajaks Aare Toikka.

VAT teater on teinud endale pesa Rahvusraamatukogu tornisaali. Veel enne, kui etenduselt n-ö kardinad võeti (sest kardinaid seal pole - blackboxi tüüpi lava hoopiski), tuli koguneda raamatukogu fuajeesse. Näha näost näkku paljude kutsutud külalistega, kellest vähemalt üks kolmandikku moodustas ,,kohustusliku osa" - kriitikud, teoreetikud ja siis tulid sõbrad, tuttavad.

Kui algul oli oht, et autor ehk ei jõuagi õigeaegselt brittide juurest tagasi, siis see klaarus üsna varsti - kohale ta tuli, elus ja hinges.

Rännak tornisaali, tsiteerides Indrekut, on justkui ,,kääbiku teekond, kuhu tuleb oma leivakott kaasa võtta". Nii hull asi siiski polnud, aga ronida sai omajagu. Ning vajuda tänulikult saali ühte külge paigutatud poodiumile. Polsterdustega poodiumile. Või umbes nii.

Nägu märgitud, eesriiet ei olnud. Ainult tüüp, kes istub segipaisatud toas, kirjanik, kes maniakaalse klõbinaga kirjutab ühte ja sedasama... suurt teost. Et see kohe järgmisel hommikul trükki saata.

Niisiis, kohe algusest peale ei ole midagi, mis vihjaks traditsioonilisele, tuttava vormiga teatrile. Ja ei pidanudki, kuigi tekst ise oli arvestanud dramaturgia põhivõtetega - rutiini loomine, konflikt, konflikti oletatav lahendus, jätkuv konflikt ning lõpplahendus. Seda kõike Indrekule omases keelepruugis, mis paistis nii mõndagi esietenduse külalist rohkem elevile ajavat kui lugu ise.

Tavaliselt ei ole kuigi lihtne aru saada, mil moel lavastaja on ümber käinud kirjaniku tekstiga - ehk siis, kust algab lavastaja loome, kust lõpeb kirjaniku oma. Selle etenduse puhul oli kõik märgatavalt lihtsam. Alustaks kasvõi lavakujundusega. Mis etteruttavalt märgituna, oli nii positiivne sissejuhatus lavaloosse, et esialgu suhtusin vähemalt mina teatritükki kriitikavabamalt kui tavaliselt.

Lavakujunduses oli ära kasutatud nimelt kaht tasandit - ühel neist toimus tegevus, teine oli puhtalt dekoratiivne. Noh, väike roll oli tal veel - üks peategelastest pidi saama edasi-tagasi liigelda - redeli kaudu.

Kogu lavakujundus viitab teatud sorti skisofreeniale. Sellisele, mis ei teki üleöö. Kuigi lavastuses oli just vastupidi - see ,,hullus" tekkis üleöö. Lavaloo esimene pool lasi arvata, et kirjanik (Margo Teder), kelle juurde satub tormi kätte sattunud proovireisija (Martin Kõiv), on lihtsalt üks tavaline hulluks läinud kirjanik. Ajapikku hakkab selguma, et hulluse taga on midagi muud - sellele viitas algusest peale Liisa Pulga mängitud ,,teenijanna". Milline majapidajanna käib mööda tube hommikumantlis ringi ning suhtub külalisse selge vaenulikkusega? Milline majapidajanna suhtuks tõelise kaastundega mehesse, kes püüab teda igal viisil tõrjuda ning peab teda tavaliselt teenijaks? Nõnda oli asi algusest peale kahtlane.

Siis toimub midagi kummalist. Kirjanik teeb n-ö ,,reseti". Lihtsalt ühel hetkel lakkab olemast, et mõne aja pärast olla keegi teine. Veidikeseks ajaks... Ja siis algab kõik otsast peale. Taas ja taas. Täpselt samad laused, isegi sama sõnastusega. Ning kui ,,teenija" või külaline ütlevad midagi muud, sellist, mis ei lähe skisoidse stsenaariumiga kokku, laseb tüüp lihtsalt edasi. Suhteliselt häirimatult.

Siis on seal mõned segadusseajavad lavastuslikud võtted - tegelasi lastakse üksteise järel maha, või tapavad nad end ise, et seejärel surnust tõusta. Et, misasja? Võimalik, et see pidi sümboliseerima mingit transformatsiooni. Ning see vägistamise stseen. Või noh, peaaegu vägistamise. Päris asjaks ei läinud, aga peaaegu... kõik lubas.

Õudusest

Sõna ,,kõhedusdraama" on vist ainuõige määratlus selle tüki kohta, sest vähemalt praegu ei meenu eesti lavastuse ajaloos midagi taolist. Üldse ei välista, et on olnud jne, aga nii tavaline see ka pole.

Reklaamitud õudus jooksis minust küll suhteliselt mööda, aga arvestades publiku reaktsioone - neist ilmselt mitte. Siiski, üks ehmatav koht ikkagi leidus - kui n-ö kurja juur end peeglis ilmutas. Ehk siis põhjus, miks kõik on nii, nagu on.

Miks kolivad surnud inimesed elava inimese sisse, miks nad ei lase neid lahti, kuidas vabaneda painest, seestuvast vaimust...

Ja kui öelda mõned kokkuvõtvad sõnad - lavalugu väärib vaatamist. Kasvõi ainuüksi seetõttu, et on suhteliselt erandlik eesti lavamaastikul. Ning kõikidele Indreku fännidele ja sõpradele kohustuslik - et end tema tegemistega kursis hoida.

Lavalugu esietendus 27. aprillil 2016 Rahvusraamatukogu Tornisaalis, autor Indrek Hargla, lavastaja Aare Toikka, kunstnik Kaspar Jancis, valguskunstnik Sander Põllu, koreograaf Tanel Saar, muusikalised kujundajad Peeter Rebane ja Aare Toikka, osades Liisa Pulk, Margo Teder ja Martin Kõiv.

Estcon 2016 kommenteeritud kava (Veiko Belials)

Kuna Estconile on tulnud palju uusi inimesi (ja loodame, et see tendents jätkub), siis on mõistlik teha kavast kommenteeritud versioon, et tekiks ettekujutus, mida oodata.

Reede, 15. juuli

16:00 Saabumine, registreerumine, majutamine, asjade paigutamine.

17.00 Estconi algus. Jällenägemisrõõm ja vaba suhtlus.

18.00 Andri Riid. Tõusud ja mõõnad Eesti ulmes

Andri on see inimene, tänu kellele on meil Ulmekirjanduse Baas. Estconidel on ta ennegi Baasi statistikal põhinevaid ettekandeid pidanud. Kuna ta jälgib moderaatorina pidevalt Baasis toimuvat, siis on päris huvitav, milline on tema nägemus kodumaise ulme seisust.

20:00 Juha Jyrkäs Soomest

Juha kirjutab ulmet, mängib elektrikannelt (metal) ja õpetab runo värsimõõdus kirjutamist. Tal endal on ilmunud luule-eepos Ouramoinen, kus ta miksib enda sõnul soome runosid, barbar Conanit ja Manowari. On kirjutanud laulusõnu folkmetal ansamblile Korpiklaani ja tõlkinud näiteks Metsatöllu laulusõnu soome keelde. Juha on olnud külalisena Finnconil ja Ropeconil ning Helsingi ja Turu raamatumessidel. Juha on õppinud Tartu Ülikoolis soome-ugri keeli ja kultuuri ning seetõttu saame suhelda eesti keeles.

Juunikuu Reaktoris ilmub enne Estconi eeltutvustusena ka tema lühijutt ,,Velese raamat".

22.00 Ulmedisko. Metal. Ulmelised animeeritud videod. Veiko Belials

Sõna ,,disko" tekitas eelmisel aastal lõbusa segaduse, sest leidus inimesi, kes esmakordselt Estconil olles arvasid tõsimeeli, et tuleb tantsulka. Tegelikult on tegu nüüdseks juba traditsiooniliseks muutunud hilisõhtuse ettekandega, mis lõpetab avapäeva ja kus vaatluse all on muusika ja ulme seosed. Alguse sai traditsioon 2013. aastal, kui ma lõpetasin Strugatskite ,,Hääbuva linna" tõlkimise ja tegin ettekande ,,Labrakas laulu ja tantsuga Strugatskite Linnas". 2014. aastal oli teemaks ,,Ulmeraamatud Eesti bändide loomingus" ning 2015. aastal ,,Ulmelise sisuga videod Eesti bändide loomingus". Seekord siis metal-bändide animeeritud videod, mille sisuks on midagi ulmelist.

Vaatame-kuulame teemat iseloomustavaid näiteid. Eelistan lugude valikus (sõltumata käsitletavast teemast) alati kas head visuaali ja teostust või ootamatut-harjumatut vaatenurka. Igal kord võib valikus leida midagi, mis on naljakas jabur või kurioosne.

Laupäev, 16. juuli

10:00 hommikusöök

11:00. Ilmselt tuleb siia Maniakkide Tänava juhendatud ulmejuttude kirjutamise töötuba, mis ei ole ka esimest korda kavas ja mis on rahva hulgas rõõmuga vastu võetud. Kõik kes oskavad (ja ka need, kes ei oska, aga kangesti tahavad), saavad oma kirjutamisoskuse proovile panna. Pärast leotakse vastastikku ette, saab nalja ja kriitikat.

12:30 Autoritund: Heinrich Weinberg.

Heinrich on uus autor, kes on jõuliselt kodumaise ulmeühiskonna ukse lahti löönud. Esimene Stalker on käes, esimene raamat kaante vahel. Toome tagasi kaua varjusurmas olnud rubriigi, kus vesteldakse autoriga ja tutvustatakse teda lugejatele. Estconi algusaastatel oli see üks põhilisi rubriike, sest autorid ja lugejad ei tundnud veel üksteist. Nüüd läheb seda tarvis eelkõige uute tegijate puhul (ja hea, et on uusi tegijaid, keda tutvustada).

14:00 lõunasöök

15:00 Stalker 2016. Kuulutatakse välja tulemused ning kohalolevaid võitjaid ka õnnitletakse pidulikult.

16.00 Ühispilt. Kohalolijad seatakse aparaadi ette ja tehakse ühispilt.

16:30 Kirjastuste plaanid: mida on kavas avaldada

17.30 Mälumäng. Taivo Rist esitab küsimusi ja otsustab vastuste õigsuse üle.

Üks pikema traditsiooniga sündmusi Estconil, mida kõik ootavad. Klassikaline mälumäng, kus ajud sõlme väänatakse. Küsimused on Taivo Ristilt ja Rauno Pärnitsalt.

19:30 Külalise tund. Mart Sander

Marti tunnevad kõik. Muusik, laulja, dirigent, lavastaja, kunstnik, galerist, saatejuht jne jne. Lisaks kirjutab ta ulmet, on õudukafänn ja teeb parajasti filmi.

21.00 Einar Kuusk. Lühifilm ,,The Most Beatiful Day" ja vestlus autoriga.

Ajalehed on Einarit nimetanud internetikuulsuseks ja kuulsaks youtuberiks. Olulisem aga on, et Einar tegi suht põlve otsas valmis igati korraliku postapokalüptilise pooletunnise ulmefilmi. Vaatame selle koos autoriga ära ja siis saavad kõik küsida, mis on tema edasised plaanid.

Pühapäev, 17. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Sash Uusjärv. Joss Wheadon maailmad

Sash on tuntud tõlkijana ja noortele suunatud ulme asjatundjana (sel teemal on ta teinud ka Estconil ettekande). Ettekanne Joss Wheadonist oli plaanis juba aasta eest, aga siis ei saanud Sash kahjuks tulla. Katsetame siis uuesti.

Joss Wheadon - kui nimi on võõras, siis saavutused mitte. Vampiiritapja Buffy, Firefly, Serenity, Agents of S.H.I.E.L.D., The Avengers jne. Wheadon on lavastaja, käsikirjade ja koomiksite autor.

13.00 Jüri Kallas ja Joel Jans. Kes minevikku ei mäleta... Vestlusring Nõukogude Eesti ulmehuvilistest (Matti Vaga, Henn-Kaarel Hellat, Martin Roogna)

Ettekanne põhineb asjaosaliste mälestustel, kirjandusallikatel ja Roogna kirjavahetusel, mis on Kirjandusmuuseumis fondides.

14:30 Vaba mikrofon: lõpusõnad

Kava kommenteeris Veiko Belials

Raamatuarvustus: Kui koletis kutsub (Ove Hillep)

Patrick Ness ei ole meie mail just kõige tuntum kirjanik. Ehk teavad teda Dr. Who fännid, kes on tutvunud tema e-raamatuga "Doctor Who: Tip of the tongue", kuid suur enamus tema loomingut on jäänud tähelepanuta. Tema nime ei ole isegi ulmekirjanduse BAASis. Minule ei jäänud seda raamatut vaadates silma mitte selle kõikvõimalikud võidetud auhinnad, mis on kaanel ära toodud, vaid selle kohutavalt sünged ning võimsad illustratsioonid. Jim Kay on teinud tubli töö, et anda hr. Nessi teosele ka visuaalne väljund ning (vähemalt minu jaoks) väga õnnestunult.

Raamat "Kui koletis kutsub" on tegelikult kirjutatud suuresti nooremale lugejaskonnale, kui mina seda olema juhtun. Sellegipoolest pean ma tunnistama, et tegu ei ole üldse halva raamatuga. Autor mängib aga peamiselt lugeja melanhoolsema poolega, millele üldine sünge kujundus veelgi suurema rõhu asetab. Kaotusvalu, äng, viha - kõike seda on raamatus küllaga.

Conor on noor poiss (täpne vanus on võrdlemisi hägune), kelle elu on häiritud pidevalt korduvast õudusunenäost. Nagu sellest veel vähe ei oleks, hakkab see vahelduma teistsuguse unenäoga, milles aknatagune puu üles ärkab ning teda otsima tuleb. Mida aga aeg sedasi, seda reaalsem viimane tundub, kuniks kaks reaalsust lõplikult Conoril sassi lähevad. Loomulikult ei aita kaasa ema raske haigus.

Pean aga tunnistama, et läksin isiklikult õnge ning hindasin raamatut esialgu kaane järgi, oodates sellest rohkem õudusanrit, kui sinna seda pistetud oli. anrilt on "Kui koletis kutsub" siiski noorte-fantasy, mille paljutõotava õõvamaigulisele algusele tõmbab vee peale Conori lause 18-l leheküljel: "Aga tule ja püüa mind siis kinni." Edasi saab lugeja kaasa elada nooruki rasket igapäevaelule, mis on vürtsitatud koletisega, kes end aeg-ajalt ilmutab. Kohati võiks peategelast lausa keskkonnast tingitud skisofreenikuks pidada, kelle peamised sümptomid oleks vägivaldsus ning reaalsuse eitamine. Samas on paljud kehvema fantasy kangelased sarnaste sümptomitega...

Kui aga fantasy-anriga leppida, on tegu täitsa mõnusa raamatuga, kus Conori sisemised ning välised võitlused on kirjutatud kaasakiskuvalt ning nende süngusele aitavad kaasa rohked söejoonistuse stiilis tehtud illustratsioonid.

Ja nagu tänapäeval kombeks, siis tehakse loomulikult ka sellest raamatust juba filmi:

Raamatuarvustus: Täheaeg 15 - lend madalal orbiidil. (Katariina Soov)

Avades uut Täheaega olin ma väga elevil. Nimed kaanel lubasid palju. Ükski nimi ei olnud päris tundmatu ja kõigilt olin lugenud midagi, mis mulle on meeldinud. Ütleksin, et tänase päeva eesti ulme pealmine kiht. Ainus, kes mingit tunnet ei tekitanud, oli tõlkeautor, kuid tema mittetundmise pärast ma ei muretsenud - tavaliselt Raul Sulbi tutvustab oma artiklis asja lähemalt.

Alustades lõpust ütlen, et see viimane ootus täitus - Raul Sulbi oli oma ande kõrgusel ja välisautori põhjalik tutvustus oli äärmiselt meeldiv palake, tegelikult lausa päris suur ja suurepärane suutäis. Selle rubriigi eest olen väga tänulik. Autori lood aga, kellest jutt, mind eriti ei liigutanud. Üsna kehvakesed, ja arvestades kui oluline autor Läänes artikli järgi on, siis see peaks meie kohalikke kirjutajaid rõõmustama. Ei ole see tase seal Lääne ulmes nii kõrge ühti, kui nii tunnustatud autorid nii lahjalt esinevad. Muidugi, tunnistan pattu, mul on üsna vingats maitse ka, tahan ainult parimat.

See toob mind siis nüüd eesti omaautorite juurde. Pean ütlema, et ilmselt alustasin valest loost. Kõige esiteks võtsin Miikael Jekimovi ,,Tormiga saabub ka veritasu". See oli üks pikk lugu, pean mainima. Enne, kui te midagi mõtlete, siis - ma loen pikki lugusid huviga, eriti romaane, isegi rohkem kui lühilugusid, aga see lugu oli nüüd küll liiga pikk. Pikk just pika sissejuhatava alguse poolest. Loen ja loen ja kuidagi ei saa nagu aru, et millal siis lugu pihta hakkab. No röövivad laeva - aga see ei ole nagu oluline, no kakleb kõrtsis, see ka nagu ei ole oluline - no millal siis lugu pihta hakkab, mõtlen. See on ju lühivorm, mida siin nii kaua nämmutada on? Kui eesmärk olnuks peategelast tutvustada või midagi, siis teinud seda hiljem, tegevuse sees. Üldiselt, lugu algas tegelikult siis, kui politseinik Morganile uurimise kaela määris. Ma arvan, et sealt oleks võinud lugu ka alata. See pikk ja igav algus rikkus minu jaoks loo. Lisaks muidugi see, et nii ulmelises kosmosemaailmas oli nii algeline tehniline pool. Paljud asjad on meil juba tänapäeval etemad, ometi näeme alles orbiidile ronimisega ränka vaeva.

Saanud siis selle looga ühele poole võtsin ette Jaagup Mahkra ,,Umgolla mustad maagid". Kellele Conani lood meeldivad, neile meeldib. Selline poistekas tükk. Tarzani lugude huvilistele ilmselt läheb ka peale. Ma lugesin ka huviga lõpuni. Peategelane on huvitav, tema minevik äratas huvi ja võimed äratasid huvi, surnumanamise enesestmõistetavus oli vahva (ah või surnud - lõikame siis pea kaasa ja kodus kuulame ta manajate abil üle - väga huvitav). Lõpus jäi selline: ,,olge valvel, seiklused jätkuvad järgmises Täheajas"-tunne sisse. Oli nagu loo lõpp, aga polnud nagu saaga lõpp. Mine tea, võiks jätkuda küll.

Edasi jõudsin Mann Loperi ,,1905"-ni. Aurupunk! Minu lemmik. Loper! Samuti minu lemmik. Ma täitsa imestasin, et tema nime kogumiku kaanel ei olnud. Ometi auhindu võitnud kirjanik. Aga lugedes tekkisid tasapisi endal ka kõhklused. Aurupunk vist küll, aga auru oli nagu vähe. Tsepeliinid - jah, aga need olid ka päriselus ja neist üksi vähe. Aurukalessid - neid mainiti nagu mokaotsast ja korralikku pilku me neile peale visata ei saanud. Hübriidinimesed - esimene tõeline aurupunk aga alles lõpus ja kah nagu pooleldi ainult näidati. Minu peamine etteheide - Leevike, see puänditegelane, selle loo tegelik peategelane minu jaoks, oleks võinud algusest peale olla keskne kuju, mitte see insenerinässakas. Polnud mingit vajadust selle inseneri järgi. Leevike oleks võinud seda revolutsiooni kogu aeg ajada. Teda oleks tulnud rohkem avada, mitte ainult paar lauset möödaminnes. Teiseks - hübriidinimesed - need olid selle loo tõeline aurupunk - just nemad oleks pidanud olema loo keskmes kogu aeg. Milleks meile maailmarevolutsioon, päh, sellest on küll ja küll raamatuid ja pärisajalugu olnud. Las oleks see ülestõus toimunud vaeste veteranide hübriidistamise vastu, nende vabastamiseks ja edasise orjastamise ärahoidmiseks. See tehas oleks võinud olla nende hübriidide tootmise tehas, mille nad lõpus õhku lasid. Mina kui lugeja tahan sellist asja :D klient nõuab, olgu olla :D kui on aur, siis olgu auru nii, et tossab ja kui on punk, siis pungitagu nii, et hari punane.

Veiko Belialsi ja J.J.Metsavana ,,Neli kohta peale koma"

Mis mind lugemise ajala kõige enam häiris oli see, et ma ei mäletanud sellest Strugatskite maailmast, milles tegevus toimus, mitte midagi. No ausalt, üldse mitte midagi ei tulnud tuttav ette, nagu polekski lugenud, kui olen. Lugedes mõtlesin kogu aeg, et peaks selle loo pooleli jätma, kiirelt Strugatskid üle lugema ja siis looga jätkama. Sest niiviisi jääb pool mõnu saamata. Ma olekski nii teinud aga no raamatukogu oli kaugel ja ma olen laisk ka ja ma olin juba paar lugu lugemisel olevast Täheajast pooleli jätnud, nii et ei, jätkasin. Sama jama mis Jekimovi loos - ulmet oli nagu vähe, allveelaev ja püstolid ja torpeedod, selle asemel, et oleks olnud supersubmariinid, blastrid ja prootonraketid vms. Selles peab muidugi süüdistama ilmselt Strugatskeid, kes sihukese maailma ette kirjutasid. Aga saab süüdistada ka Belials-Metsavana tandemit, kes võiksid fännata mingit kaasaegsemat ja ulmelisemat maailma :D Lugu ise oli hoogne, lugesin huviga ja vaid lõpp ei meeldinud. Oleks midagi võimsamat tahtnud. Kui on nii low-tech world, siis olgu vähemalt high-end lõpp.

Rohkem lugusid mida arvustada minu jaoks ,,Täheaeg 15"-nes ei olnud. Ülejäänud jäid pooleli, kui igavad ja mittehuvipakkuvad. Autoreid siiski nurka ei viska, igaühel neist on olnud mõni muu lugu, mis on mulle meeldinud ja see tähendab, et kindlasti tuleb mulle huvitavaid lugusid ka edaspidi. Pingutage, ulmekirjanikud! Rahvas loodab teie peale! Kahetsusega pean nentima, et neljast huvitavast loost, mis ma läbi lugesin, on kolmel sama viga - neis kõigis on ulmet liiga vähe. Ainult Jaagup Mahkra loos oli seda rohkem, piisavalt. Kes on kord raketti istunud, siis see ka kihutagu sellega tähtedele, low-orbit jäägu selja taha, edasi, kõrgemale, kaugemale!

Mänguarvustus: Stellaris (Jaagup Mahkra)

Stellaris on uus 4X-tüüpi kosmosestrateegiamäng rootslaste Paradoxilt - stuudiolt, mis on loonud säärased paljukiidetud sarjad nagu Crusader Kings ja Europa Universalis. Otse loomulikult pidin ma nende uue mängu ilmumisest kuuldes seda kohe proovima, sest ega Paradoxi kaliibriga veteranid ju mööda panna ei saa. Ei saa ega panegi - põhimõtteliselt. Stellaris järgib 4X-anri algusaegadest kehtinud konventsioone, mis sätestavad, et tuleb punkt-punktilt järgida 4X-anri konventsioone. Tõlge: Master of Orioni päevist saadik pole midagi muutunud. Viimase kümnekonna aasta jooksul on sedasorti mänge ilmunud terve rodu ja niipalju, kui mina neid proovinud olen, siis on neil üsna raske vahet teha. Eks enamik mänguanre elab rohkem või vähem vana rasva peal, aga kosmosestrateegiad on selles osas eriti rämedad patustajad. Enamik järeleproovitud mänge, Stellaris kaasa arvatud, on tegelikult korralikult tehtud, ja seda valusam on vaadata valmis produkti ja näha, kui vähe oleks vaja, et seda omanäolisemaks teha.

Minu kodusüsteem. Sealne ainus asustatav taevakeha kannab nime Maa (Marss, Kuu ja Europa ei tule isegi jutuks). Maa ehituskõlbulikku pinda iseloomustab isikupärast pakatav kuueteistkümnest ruudust koosnev kaart. Viletsamatel planeetidel on neid ruute (ja isikupära) veelgi vähem.

Aga kõigile neile, kellele nimed Galactic Civilizations, Sins of a Solar Empire või Endless Space midagi ei ütle, siis väike tutvustus. 4X tähendab sisuliselt Civilizationi tüüpi strateegiamängu. Stellarises, nagu kolmes eelpoolmainitus, juhid sa tähtedevahelist tsivilisatsiooni teel galaktika domineerimisele, uurides läbi uusi tähesüsteeme, koloniseerides planeete, arendades teadust ja pidades maha kosmoselahinguid rivaalitsevate jõududega.

Vaade mulle teadaolevale galaktikanurgakesele. Juhuslikult genereeritud võõrtsivilisatsioonide nimed on mõnusalt juustused.

Kõlab keeruliselt, võttes eriti arvesse, et Paradoxi senine ampluaa on olnud perversselt põhjalikud ja keerulised mängud nagu Crusader Kings II? Ära muretse, Stellaris on anri üks lihtsakoelisemaid esindajaid. Neid kolme numbrit - toit, mineraalid ja energia - näed? Kui nende bilanss on positiivne, oled sa suuresti omadega mäel. Ja kui sinu laevastiku peal olev number on suurem kui vastasel, on kõik tibens-tobens korras. Niisama lihtne ongi. Kui need numbrid pole sellised, nagu nad peaksid, siis ehita kas farme-kaevandusi või laevu juurde, kuni tulemus sind rahuldab.

Oo ei, sakilised surmalaevad avakosmosest! Ära muretse, kõigest barbarid! Need on siin veel kahjutumad kui Civilizationis: nad ei suvatse isegi ringi liikuda, vaid istuvad omas tähesüsteemis ja ootavad, kuni sa nad maha lööd.

Tegelikult on Stellarisel muidugi rohkem nüansse, kui esmapilgul paistab, aga neist on vähemalt kergemal raskustasemel mängides lihtne mööda vaadata. Lisaks sellele, et eri tsivilisatsioonidel on igavad passiivsed eripärad (kes on lahingus n% osavamad, kes teaduses jne), on neil ka kalduvus kasutada teatud tüüpi relvastust ning FTLi (faster than light travelit). Neid asju silmas pidades on võimalik palju kergemini tülikate tulnukate lähenemiskatsetele vastata. See, mis sorti FTL sinu rassile ette on nähtud (varp, hüpermootorid või ussiaugud), muudab ka sinu enda tähtedevahelise liikumise dünaamikat ja seeläbi kogu mängu tunduvalt. Igal rassil on ka oma valitsemisvorm - demokraatlikud rahvad valivad regulaarselt uusi juhte, kellel on oma poliitilised lubadused, mida täita aidates saab mõjuvõimu koguda, samas kui teistel on eluaegsed liidrid või hoopis mõni kolmas variant. Võimalik on võtta vastu erinevaid poliitilisi otsuseid, et oma strateegiat paremini läbi viia, aga mina avastasin alles poole mängu pealt, et sihuke asi olemas on, ja et enamik edikte tundusid hirmus kuivad (jälle see vana hea "sõdurid on nüüd n% tugevamad"), jätkasin ma mõjuvõimu kasutamist hoopis impeeriumi piiride laiendamiseks.

Mingist hetkest oli kõigil valimistel liidrikandidaatide valimisplatvorm üks ja seesama - ehitada rohkem orbitaalseid teaduslaboreid. Suhteliselt hirmuäratav, kuidas mäng meie enda igapäevaelu ja poliitikute ühenäolisust peegeldab.

Olgu öeldud, et võimalused ekspansiooniks on üsna piiratud - kiire galaktikavallutamine ei tule kõne alla, ning galaktika on enamiku selle anri mängudega võrreldes värskendavalt SUUR. Valdavat osa asustuskõlbulikke planeete (mida on vähe) pole ilma teatava teadussaavutuseta võimalik koloniseerida - näiteks ookeanimaailmast pärit rass ei oska kohe kõrbes toime tulla. Ressursse on võimalik orbitaaljaamade abil koguda ka taevakehadelt, mida otseselt koloniseerida ei anna, kuid seda ainult sinu territooriumil olevates süsteemides. Territooriumi saab laiendada lisaks kolooniatele ka eelpostide rajamise teel, ent need kulutavad ülalmainitud väärtuslikku mõjujõudu. Selle mehaanika loogilisus on küsitav, ent ma ei kurda: on palju mänge, mis teevad mängija jaoks laienemise liiga lihtsaks. Stellaris õnneks nende sekka ei kuulu.

Vasakpoolses aknas on näha, mida teadlased parajasti uurivad. Mulle meeldiks, kui sotsiaalteadlased asuksid kõrbemaailmade koloniseerimise problemaatika kallale, et ma saaksin Alfa Kentauri kolmanda planeedi asustada, ent neil pole hetkel tuju ja nad pakuvad välja hoopis teisi uurimissuundi.

Mis puutub diplomaatiasse, siis see on Civilizationi oma üks-ühele koopia, ehk teisisõnu valusalt primitiivne. Kuuluta sõda, vaheta asju. Ei mingeid Crusader Kingsi taolisi peeneid intriige. Ja AI ei kasuta neistki vähestest võimalustest enamikku. Tüüpiline vestlus arvuti juhitava väliskolleegiga näeb välja selline: "Võib ma ehitan sinu juurde oma saatkonna?" "Ehita kui tahad." Ja siis paarkümmend aastat hiljem helistab uuesti: "Kuule, ma mõtlesin et ma vean oma saatkonna nüüd minema." "Eks sa vea, ma pole seal enivei kunagi käinud." "Õu, aga tähekaarte tahad vahetada?" "No vahetame, ega mul midagi kaotada pole, sina oled AI ja näed nagunii kogu kaarti, va suslik." Ehk siis täpselt nagu Civilizationi sarjas.

Minu juhitud rass oli otsekui sündinud diplomaadid. Uusi kohatud tulnuktsivilisatsioone hakati kohe nimetama kas Limukateks või Ilgusteks või Põrgulisteks.

Stellarise põhiviga on peensuse ja omanäolisuse puudumine, aga nagu ma ütlesin, ei ole mänguga siiski mööda pandud. See töötab - nii selles mõttes, et see ei jooksnud kordagi kokku ning ma ei kohanud ühtki arvestatavat bugi, kui ka selles mõttes, et see võtab rämedalt aega. Nagu korralikule 4X-mängule kohane, lööb ruttu välja "veel-üks-käik"-sündroom, ja seda hoolimata kosmosestrateegiate ühest põhipuudusest Civi-taoliste mängudega võrreldes, milleks on, et mäng on visuaalselt igavam - sa ei jälgi mitte detailset maastikku metsade, mägede ja jõgedega, vaid korduma kippuva välimusega planeete üheülbalisel mustal taustal. Siiski oli taevakehadel ja laevadel klõpsutamine piisavalt köitev ning ehkki ma mõtlesin oma puhkuse viimase päeva kulutada millelegi asjalikule, avastasin ma samal hommikul, et on olemas Stellaris, ja sinna see päev läkski.

Mängule lisavad vürtsi igasugused juhuleiud ja -missioonid. Kaardil olevast süsteemist avastasin hästikaitstud iidse rõngasmaailma, millele ma veel läheneda pole julgenud. Põnev! Vasakul on nö missiooniaken, kuhu ilmuvad erinevad projektid ja ülesanded, millega sa soovi korral tegeleda võid.

Kes tahab mängida rahulikku ja rahustavat kosmosestrateegiat, sellele võiks Stellaris sobida küll. Jah, rahustavat - ma vist unustasin mainida, aga mängul on väga hea ja paslik new-age heliriba. Seda kuulates aeglaselt jälgida, kuidas sinu territoorium süsteem süsteemi haaval laieneb, on väga zen. Aga kes tahab kiiremat ja vaheldusrikkamat lõbustust, või kellel 4X-anriga juba palju kogemusi, siis neile ma Stellarist ilmselt ei soovitaks, või siis ootaks, kuni tulevad välja esimesed laiendused, mis mängu kindlasti palju põnevamaks muudavad - Paradoxi tundes ma ei kahtlegi, et need peagi ilmuvad, ja et siis annaks ma nende tootele ka kõrgema hinde.

6/10

Koduleht

Heliriba tuubis

Raamatuarvustus: Täheaeg nr 15 ,,Ajavärav" (Leila Tael-Mikein)

Antoloogias Täheaeg 15, alapealkirjaga ,,Ajavärav", leidub lisaks tuntumate kodumaiste autorite uudisteostele ka vähemtuntud kirjanike loomingut. Üllataval kombel on kogumikus ilmunud ulmejuttude paremiku hulka kuuluva loo kirjutanud hoopis ajalooliste romaanidega kuulsaks saanud Tamur Kusnets, kes seekord kirjeldab tulnukate saabumist Eestimaa pinnale.

Raamatu lõppu on lisatud kolm tõlkejuttu kuulsalt pulpulme autorilt C. L. Moore´ilt ning Raul Sulbil koostatud ülevaade kirjaniku elukäigust ja loomingust.

Arvustuste järjekord vastab lugude järjestusele kogumikus.

Miikael Jekimov

Tormiga saabub ka veritasu

Lugu kosmosepiraadist, kapten Morgan Mustast, kes teeb politseiga koostööd, et teda kohe kinni ei võetaks ja maha ei lastaks. Seikluslik ja kaklus(action)stseene täis pikud lugu peaks olema lugejale huvitav, kuid mõjub tegelikult oma pikkuse juures pigem uinutavana. Just nagu anekdoodis, milles kauboi raamatu alguses hobuse selga istub, mitusada lehekülge kappab ja lõpus hobuse seljast maha ronib, näib ka Morgan Musta tegevus igava kappamisena, mida oleks saanud tunduvalt kompaktsemana esitada.

Märulifilmi stsenaariumiks see jutt sobiks, kuid sügavamat mõtet jäi kahjuks vajaka.

Mairi Laurik

Surf ajalainetel

Esmapilgul tundub novell igati eeskujuliku teadusulme valdkonda kuuluva loona, kus on olemas uudne süsteem aja ära kasutamiseks ja selle lainetel surfamisest, ajapommid, gravitatsiooniline kell ning huvitavad teaduslikud teooriad.

Aga...

Loo mõte tükib keeruliste mõistete ja muu ringisebimise taha ära kaduma. Peategelane pakib asjad kokku, jätab oma naise ootama ning asub ringi surfama, kuid kuskile välja ta oma ajalainetel balansseerimiseta ei jõuagi. Tekib küll idee, aga see jääb jääb kahjuks teostamata ja jutt saab enne otsa.

J.J. Metsavana Veiko Belials

Neli kohta peale koma

Tegemist on vendade Strugatskite romaani ,,Asustatud saar" hästiõnnestunud fan-fictioniga. Musta huumoriga vürtsitatud hoogsas märulis peab allveelaeva kapten hakkama saama mässava meeskonnaga, tapma spiooni ja toime tulema ootamatute ebameeldivate üllatustega. Jutt on huvitav, tegevus areneb kiiresti edasi ja paneb omaette muigama, nii et ettevaatust selle avalikus kohas lugemisega - möödakäijad võivad imelikult vaadata.

Mann Loper

1905

Viimaks on ka Mann Loper jõudnud oma stiiliga aurupungi juurde ja sugugi mitte halvasti õnnestunult. Alternatiivajaloolises, kuid siiski ajastutruus jutus tegutseb Tartu linnas põrandaalune ühing nimega Metsapoolne Vennaskond, kes trükib mässu õhutavat müürilehte Huntide Hääl. Vene tsaarivõimu aegses ühiskonnas igatsetakse vabaduse järgi ja valmistutakse ülestõusuks. Aurupungi hõngu lisavad linna kohal ringlevad tsepeliinid, tossavad aurumasinad ja kellamehhanismile sarnaneva filigraansusega ehitatud tehnoloogia, mille abil üks tegelastest osaliselt tehislikuks on muudetud.

Tamur Kusnets

Ootamatu jahisaak

Mulle isiklikult meeldis kõige rohkem just see jutt. Kuigi kohati ülepingutatud huumoriga, kujutatakse siin koomilise tõetruudusega, mis juhtuks, kui meie kodumaal lastaks kogemata jahilooma pähe maha päris ehtne tulnukas. Ringi jooksevad nii politseinikud kui ufouurijad, leidmiskoht trambitakse uudishimulike poolt segi ja tulnukast korjus lõigatakse eeskujulikeks viiludeks. Lisaks suheldakse maaväliste olenditega ning luuakse sõprussidemeid laibalahkajate ja jahimeeste vahel, kes tegelikult polegi nii väga erinevad.

Huvitava puändi loob võõrtsivilisatsiooni suhtumine Maa-elanike käitumisviiside kohta.

Armin Kõomägi

Punamütsike

Jällegi on tegemist naljajutuga, kuid seekord tugevalt seksuaalse alatooniga. Märkimist väärib huvitavalt kujutatud ühiskonnakorraldus, milles eutanaasia on seaduslik, paarisuhted peavad tootma lapsi ja muinasjutte kasutatakse ootamatul moel.

Niipea, kui lugu Punamütsikeseni jõudis, tekkis lõbus äratundmine seoses ajakirjaga Maaja, mille veebiversioonis leidub väga sarnane jutt. Võib-olla ei võetud ,,Punamütsikest" Maajas liigse ulmelisuse pärast vastu, kuigi muus osas olid kõik kriteeriumid täidetud, ja kirjanikul ei jäänudki üle muud, kui oma lugu Täheaega saata.

Jaagup Mahkra

Umgolla mustad maagid

Mõõga ja maagia valdkonda kuuluv jutt viib lugeja eksootilisse maailma, kus jooksevad ringi turbanite ja pistodadega mehed, lendavad vibunooled ja juhtuvad salapärased asjad. Võideldakse mustade maagidega, kes levitavad oma nõidust nagu viirust ning vaenlaste tegevust jälgivad nõiduse kütkeis olevad linnud ja loomad. Autor on idamaist elu-olu kirjeldanud väga detailselt ning loob lugejale silme ette ,,Tuhandele ja ühele ööle" sarnaneva olustiku. Muinasjuttudest eristab ,,Umgolla musti maage" teravmeelne ja musta huumorit sisaldav jutustamisstiil ning ohter (?) verevalamine.

C. L. Moore´i tõlkejutud:

Jirel ja maagia

Rohkete kirjeldustega maagilises maailmas tegutseb Joiry naissõdalane, kes on ühtaegu nii karm kui õrn, täis ürgset raevu. Pidev violetse taeva ja looduse ilu ülistamine muudavad loo süee raskesti jälgitavaks, kuid lugu ise on kindlasti stiilipuhas maiuspala võlumaailmast pajatavate juttude austajatele.

Shambleau

Tulevikuühiskonnas rännatakse planeetide vahel nagu meie oleme harjunud Maa erinevatel kontinentidel käima ning võõrapärased olendid on saanud tavapärasteks. Sellegipoolest suudab peategelast üllatada salapärane naine, kelle silmad on kassilikult hüpnotiseerivad, hambad nõelteravad, keel paberõhuke ja juuksed elavad täiesti omaette elu. Kellega täpsemalt tegemist on, jäägu juba lugejale avastada.

Ajavärav

Taaskord pole autor kirjeldustega koonerdanud. Seekord on need asjakohasemad ning aitavad lugejal sisse elada sürreaalsele unenäole sarnanevasse olustikku. Just nagu inimesele tunduvad huvitavad ja mõneti maagilised värvikirevate tiibadega liblikad, avab selles loos oma aardelaekaid üks omamoodi olend. Kes tema aareteks tegelikult on, selgub juba juttu lugedes.

Kurioosum 05/16: Ulmelisi Guinnessi rekordeid (Rauno Pärnits)

Kõige suurem ulmeklubi (science fiction club) kannab nime 501. Leegion, millel liikmeid üle 8000. Algselt StarWars stormtrooperite fännklubina asutatud ühendus võtab liikmeteks ka teisi Galaktikaimpeeriumi liitlasi (jawad, sithid, tuskenid jt) ja peakütte. Vastavalt klubi põhikirjale on liikmed "kohustatud kandma StarWars filmides kasutatavaid kostüüme". Klubi hoiab enda käes ka suurima StarWarsi filmidest pärit riietuses kogunenud rühma rekordit.

Näitlejat Bill Blairi tänaval tõenäoliselt ära ei tunta, sest mees omab Guinnessi rekordit sellises omapärases kategoorias kui "enim eriefekte vajanud rolle kehastanud näitleja". Alates aastast 1989 on ta mänginud tulnukaid, vampiire, zombisid, mutante jms erigrimmi vajavaid tegelasi kokku 202 rollis. Seriaalis Babylon 5 oli ta kaasategev praktiliselt kõigis jagudes, kehastades minbare, narne jt tulnukaid.

George Lucas on Guinnessi rekordite raamatus ära märgitud kui stsenarist, kelle kirjutatud filmid on toonud sisse kõige rohkem raha -- 15 filmiga 3,33 miljardit $

Star Wars: Sithi kättemaks omab rekordit kui kõige enamas hulgas riikides üheaegselt linale tulnud film: 19. mail 2005 linastus ta korraga 115s riigis.

Kõige enam Oscareid eriefektide eest on võitnud Dennis Muren, perioodil 1983-1994 kuus korda (Sisekosmos, Indiana Jones, Jurassic Park, Terminaator 2, Sügavik, ET) pluss kaks eri-Oscarit (erinevate Tähesõjade eest) pluss veel üks eriauhind "tehnika-Oscar", mis kokkuvõttes teeb temast elusolijate seas suurima "Oscari"-kollektsiooni omaniku. Tema käes on ka nominatsioonide rekord antud kategoorias - 13.

Esimene fantastiline multiplayer-strateegiamäng arvutile loodi 1983. aastal Anne McCaffery Perni loheratsurite põhjal.

Sakslane Sven Hagemeier suutis 5. augustil 2014 "peatada aja" ja pidada oma sünnipäeva 46 tundi järjest, kui lendas selleks ümber maakera.

Kõige noorem bestsellerisarja kirjutaja on Christopher Paolini, kes oli "Eragoni" valmimise ajal 15-aastane. Kuigi ka noorematel on õnnestunud avaldada üksikuid romaane, siis Paolini on sarjakirjutaja neist kindlasti kõige edukam.

Vanim filminäitleja on prantslanna Jeanne Louise Calment (1875 - 1997), kes 114 aastasena kehastas iseennast ajarännufilmis Vincent ja mina (1990), kus noor tüdruk rändab ajas tagasi kohtuma Vincent van Goghiga. Calment oli van Goghiga ka tegelikult tuttav.

Kõige enam filmitud kirjanduslik tegelaskuju on krahv Dracula. Koos telefilmidega arvestatult seikleb Dracula 272 linateoses, mis ületab juba ka selles arvestuses kauaaegse liidri Sherlock Holmesi.

Maailma vanim kummitus pesitseb New Mexicos, Rio Arriba County's kohas nimega Ghost Ranch, mille asukad on põlvkondade kaupa näinud peletislikku 6-9 meetri pikkuse roomaja viirastust, mida kohalikud indiaanlased kutsuvad maodeemon Vivaroniks. Pool sajandit tagasi kaevati samast piirkonnast välja 9-meetrine krokodillilaadse eluka fossiil, mis nimetati phytosauruseks. Maodeemon osutus viimasele nii hämmastavalt sarnaseks, nii et juhul kui tõesti tegu on selle dinosauruse vaimuga, siis 220 miljoni aasta vanust kummitust ei ole ilmselt niipea võimalik rekordinimistust kustutada!

2009. aastal avaldas rühm Carletoni Ülikooli matemaatikatudengeid esimese"zombiapokalüpsise matemaatilise mudeli". Traditsioonilisi õudusfilme aluseks võttes jõudsid tudengid järeldusele, et zombiapokalüpsis toob endaga kaasa tsivilisatsiooni kiire hävingu, kui sellega ei tegelda otsustavalt ja ülikiirelt. Teooria kohaselt hävib poolemiljonilise elanikkonnaga linn zombide käes kõigest kolme päevaga.

Esimene televisioonis näidatud ulmesaade oli 1938. eetrisse läinud 35-minutine variatsioon Karel Čapeki robotinäidendist RUR.

Väidetavalt mainitakse mehaanilise abivahendiga Maale saabuvaid tulnukaid esimest korda Eliza Haywoodi romaanis The Adventures of Eovaii: A Pre-Adamitical History (1736), ka The Unfortunate Princess (1741).

Väidetavalt olla esimesena kirjanduslikult kirjeldanud inimeste kontakti tulnukatega Voltaire jutustuses Micromegas (1752), kus kirjeldatakse kahe hiiglasliku tulnuka saabumist Siiriuselt ja Saturnilt.

Esimese Maa tehiskaaslase mõtles välja Edward Hale 1869. aastal ilmunud jutustuses The Bricle Moon.

Esimese "tuumapommiplahvatuse" leiutas 1895. aastal Robert Cromie romaanis The Crack of Doom.

Esimese ulmefilmi autoriks on Georges Méliès 1902. aastal filmiga "Lend Kuule".

Esimese keelu kosmoselendudele leiutas Isaac Asimov 1930. aastal jutus Trends.

Sõna "hüperruum" leiutas 1939. aastal E. E. "Doc" Smith romaanis Gray Lensman.

Esimese teksti otse internetis avaldanud kirjanik on Stephen King, kes 14. märtsil 2000. avaldas oma koduleheküljel jutu Riding the Bullet, (mida juba esimesel päeval laaditi 2,5 $ eest alla 400 000 korda). Tema toonasel hinnangul oleks e-raamatute osakaal pidanud hõivama 50% turust aastaks 2013.

Dean Devlini ja Roland Emmerichi film Stargate: SG-1 on esimene film, mis tekitas endale ametliku veebilehekülje (1994).

Väidetavalt on kõige enim raamatusarju kirjutanud Piers Anthony, kellel neid on 13.

Maailma pikima nimega ulmekirjanik võiks olla Lester del Rey, kes on sageli väitnud, et tema täielik nimi on Ramon Felipe San Juan Mario Silvio Enrico Smith Heartcourt-Brace Sierra y Alvarez del Rey y de los Uerdes. Paraku on ta selle ilmselt ise kokku luuletanud, sest vähemalt tema õde seda väidet ei kinnita.

Kõver kiirgus 05/16 (Rauno Pärnits)

Külamees armastab UFOjutte. On meelde jätnud, et tulnukad on väikest kasvu, käed maani, näod punased ja silmad punnis. Läinud see mees kord heinale. Niidab vikatiga, äkki näeb - võsa vahel vahibki teda üks selline - lühike, käed maani, näost punane ja silmad punnis. Mees viskab vikati käest, astub lähemale, lööb endale rusikaga vastu rinda ja hõikab:

"Mina olen Ivan. Talupoeg! Niidan heina!"

Võsast kostab vastu:

"Mina olen Stepan! Metsavaht! Istun ja situn!"

***

Väljavõte kuulutuste rubriigist:

Vahetan tulnuka naha Pentium-4 vastu. Mulder.

Vahetan Mulderi naha Pentium-4 vastu. Tulnukas.

Vahetan tulnuka naha Mulderi naha vastu. Pentium-4

***

"Isa, kas rohelised mehikesed on olemas?"

"Ei, pojake, see on fantastika!"

"Isa, aga kas lillad mehikesed on olemas?"

"Jaa, pojake, nad on fantastilised!"

***

Juut kõnnib jõe ääres ja näeb UFOt maandumas. Juut haarab esimese ettejuhtuva lillekimbu ja tormab tulnukaid tervitama. Jõuab taldriku juurde, too avaneb ja sealt ilmub nähtavale kaks rohelist tulnukat.

"Shalom, sõbrad!" hõiskab juut.

"Raisk, nad on juba siiagi jõudnud," kohmab üks tulnukas teisele.

***

Tulnukate vanasõna: kutsumata külaline on hullem kui Gagarin.

***

"Juku, kelleks sina tahad saada?"

"Kosmonaudiks. Naiskosmonaudiks."

***

Kosmosejaam. Välisluugi kõrval hõljub trossiga kinnitatud kosmonaut ja trummeldab rusikatega vastu suletud luuki:

"Tee lahti, kretiin! Sul on loll komme pärida: "Kes on?"."

***

Euroopa Kosmoseagentuur ja NASA pöördusid seoses oma marsikulgurite kaotsiminekuga Venemaa välisministeeriumi poole palvega sulgeda Marsil asuv värviliste metallide kokkuostupunkt.

***

Narkomaan istub pargis ja kaifib. Äkki kuuleb selja tagant häält:

"Inimene, mida sa teed?"

"Triipu naudin. Kes sa oled?"

"Tulnukas."

Narkomaan mõtleb hetke. "Ei. Sa oled minekas."

***

Kaks tudengit istuvad ühikas. Üks ütleb teisele:

"Viskame kull ja kirja. Kui tuleb kiri, võtame õlut. Kui kull, võtame viina. Kui õhku jääb, hakkame eksamiks õppima."

Viskavad. Münt jääb õhku rippuma.

"Raisk! Jälle ülakorruse füüsikud teevad oma katseid!"

***

Uksekell. Naine teeb lahti. Lävel seisab kirjeldamatu ja ebamäärasest soost olend.

"Kas teie nimi on Mann?"

"J-j-j-a-h..."

"Kas 1990ndal tegite aborti?"

"J-j-j-a-h..."

"Kas loote lasite WC-potist alla?"

"J-j-j-a-h..."

Olend sirutab kõik jäsemed välja:

"Emme!!!"

Ulmeuudised 05/16

Ulmestaar

Sellekuine ulmestaar on Miikael Jekimov, kes tuntud ulmesõpradele peamiselt oma kahe Täheajas ilmunud ulmeloo "Läbi külma metalli" ja ,,Tormiga saabub ka veritasu". Lisaks on ta avaldanud Reaktoris kaks juttu nimega ,,Õnnepäev" ja ,,Koristajad".

1. Mida praegu loed? Täheaeg 15 praegu pooleli. Järjekorras on Cormac McCarthy "Tee". Tavaliselt on mitu raamatut korraga pooleli, lihtsalt praegu sattus vaid üks. Tavaliselt umbes nii, et üks romaan, üks luulekogu ja üks graphic novel või lühijuttude kogu ja siis kui ühega toppama jääb, siis loen teist ja hiljem tulen eelmise juurde tagasi.

2. Mis naelutab sind raamatu külge? Raamatu juurde naelutavad eelkõige tegelased, peaksid olema värvikad ja kaasakiskuvad. Kui tegelased on hallilt igavad või ebameeldivad, siis on lugemine ka raske. Samuti ka maailm (ulmest rääkides) peaks köitma. Seejärel tuleb süee.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile. Tolkien, GRR Martin (tema lühijutud on mõnikord isegi põnevamad kui Jää ja tule laul), Asimov oli esimene scifi keda vist lugesin, niiet tema ka. Andy Weiri "Marslane" meeldis ka väga, omapäraselt ja löövalt kirjutatud. E.A. Poe ja S. King meeldivad õuduskirjandusest

12-15 mail toimus Chicagos selleaastane SFWA Nebula konverents, kus anti välja ka värsked Nebula auhinnad.

Võitjad:

Romaan: Naomi Novik "Uprooted" (Del Rey)

Lühiromaan: Nnedi Okorafor "Binti" (Tor.com)

Jutustus: Sarah Pinsker "Our Lady of the Open Road" (Asimov's 6/15)

Lühijutt: Alyssa Wong "Hungry Daughters of Starving Mothers" (Nightmare 10/15)

Eriauhinnad

Ray Bradbury Award: Mad Max: Fury Road, stsenaristid George Miller, Brendan McCarthy, Nick Lathouris

Andre Norton Award (Young Adult ulmekategoorias): Fran Wilde "Updraft" (Tor)

Pööripäeva Auhind (Solstice Award): Terry Pratchett

Suurmeister: C. J. Cherryh

Samal nädalavahetusel toimus ka õuduskirjanduse trofeede Bram Stoker Awardi kättejagamine Las Vegases.

Trofeed pälvisid:

Romaan: Paul G. Tremblay "A Head Full of Ghosts"

Debüütromaan: Nicole Cushing "Mr. Suicide"

Noorteromaan (young adult) : John Dixon "Devil's Pocket"

Jutustus: Mercedes M. Yardley "Little Dead Red"

Lühijutt: John Palisano "Happy Joe's Rest Stop"

Autorikogumik: Lucy A. Snyder "While the Black Stars Burn"

Antoloogia: Michael Bailey "The Library of the Dead"

Publitsistika: Stephen Jones "The Art of Horror"

Graafiline romaan: Sam Weller ja Mort Castle "Shadow Show: Stories in Celebration of Ray Bradbury"

Luulekogumik: Alessandro Manzetti "Eden Underground"

Filmistsenaarium: David Robert Mitchell "It Follows"

Eriauhinnad:

Richard Laymoni Presidendiauhind: Patrick Freivald ja Andrew Wolter

Hõbevasar: Michael Knost

Aasta mentor: Tim Waggoner

Aasta väikekirjastus: Borderland Press

Elutöö auhind: Alan Moore ja George A. Romero

HÕFF püstitas uue publikurekordi.

11. korda toimunud Haapsalu Õudus- ja fantaasiafilmide festival murdis oma eelmisel aastal püstitatud publikurekordi (3500), kogudes tänavu 3680 külastust. Festival meelitas sel korral vaatajaid lisaks Eesti erinevatele paikadele nii Suurbritanniast kui ka Soomest.

HÕFFil näidati tänavu 23 täispikka ja 18 lühifilmi. Kahel täispikal filmil - avafilmil "Varju all" (Jordaania-Suubritannia) ja "Johnny Frank Garretti viimane sõna" (USA) olid Euroopa esilinastused.

Publik hääletas oma lemmikfilmiks seekord prantsuse friigikomöödia "Ülima seksi otsingul". Võidufilmile järgnesid populaarsuselt põhiprogrammis linastunud "Green Room" ja "Baskin".

HÕFFi fookuses oli tänavu legendaarse tehhi fantaasiakino pioneeri ja animaatori Karel Zemani looming. Zemani postuumselt pälvitud elutööpreemiat oli vastu võtmas Prahas asuva Karel Zemani muuseumi asutaja Marcel Kral.

Méliès Lühifilmide võistlusprogrammi auhinna Hõbedase Mélièsi (Méliès d'Argent)  võitis film nimega "Must karu" (Prantsusmaa, Belgia, 2015), mille reissöörideks on Mèryl Fortunat-Rossi ja Xavier Seron. üriiliikme Can Evrenoli sõnul "võitis film tänu oma lihtsusele ja ootamatule vägivallale." Film pääseb edasi lõppvooru Euroopa fantaasiafilmide festivalide föderatsiooni aastaõpu galale, kus ta hakkab koos teiste föderatsiooni kuuluvate liikmesfestivalide analoogsete programmide võidufilmidega Kuldse Mélièsi nimel võistlema. üriisse kuulusid Simon Rumley, Can Evrenol ning Timo Diener.

Heliose Kirjastusega koostöös toimunu Horrostöri õudusjutuvõistluse võitis Janar Saaron jutuga "Reiverid". Züriisse kuulusid Peeter Helme, Helmut Jänes, Mihkel Seeder ja Joel Jans (ehk Metsavana).

Päikeselinnad. Utoopiad ja düstoopiad

Tartu Linnaraamatukogus on 25. maist 27 juunini avatud näitus

,,Päikeselinnad. Utoopiad ja düstoopiad".

Uudiskirjandus 05/16

Kirjastus Skarabeus

Poodud võõras

Philip K. Dick

Väga paljud peavad Philip K. Dicki (1928-1982) maailma kõigi aegade parimaks ulmekirjanikuks.

Mitmed tuhanded peavad Philip K. Dicki Päikesesüsteemi kõige sügavamaks ulmemõtlejaks. Nende arvamust näivad kinnitavat filmid Blade Runner (1982, re. Ridley Scott, peaosas Harrison Ford), Total Recall (1990, re. Paul Verhoeven, peaosas Arnold Schwarzenegger), Minority Report (2002, re. Steven Spielberg, peaosas Tom Cruise) jpt.

Eesti keeles on seni ilmunud Philip K. Dicki romaanid Mees kõrges lossis (1993), Blade Runner (2001) ja Ubik (2002) ning jutukogu Vilistaja metsas (2015).

Ulmesõber, otsusta pärast Skarabeuse kogumiku Poodud võõras lugemist, millisesse rühma Sina kuulud!

Päikese kirjastus

Võlukunsti tumedam pool

Triloogia esimene raamat

V.E. Schwab

Inglise keelest tõlkinud Marge Paal

Sisene hulljulgete seikluste, vapustava võimu ja mitmete Londonite maailma.

Kell on üks viimastest rändurvõluritest, kellel on haruldane ja kadestamist väärt võime rännata paralleelmaailmade vahel, mida ühendab üks võluväeline linn.

On räpane ja igav, täiesti võluväetu Hall London, mida valitseb hull kuningas George III. On Punane London, kus austatakse elu ja võluväge, koht, kus Kell kasvas üles koos Rhy Mareshiga, õitsva impeeriumi võrukaelast pärijaga. On Valge London - paik, kus inimesed võitlevad selle nimel, et võluväge endale allutada, ning võluvägi võitleb vastu, kurnates linna luudeni lagedaks. Ja kunagi ammu oli ka Must London, aga sellest linnast ei räägi nüüd enam keegi.

Ametlikult on Kell Punane Rändur, Mareshi impeeriumi saadik, kes vahendab kõigi Londonite valitsejatele igakuiseid läkitusi. Mitteametlikult on Kell salakaubavedaja, kes teenib neid, kes on valmis maksma pisimagi pilguheidu eest maailma, mida nad oma silmaga kunagi ei näe. Sellel trotsist kantud hobil, nagu Kell peagi avastab, on ohtlikud tagajärjed.

Halli Londonisse põgenedes põrkab Kell kokku Delilah Bardiga, lennukate unistustega taskuvargaga. Nende sõprus algab veidralt. Alustuseks röövib tüdruk võluri paljaks, siis aga päästab ta surmavaenlase käest ning kõige lõpuks on Kell sunnitud tüdruku teise maailma korralikule seiklusretkele kaasa võtma.

Nüüd aga on ohtlik võluvägi valla pääsenud ja igal nurgal luuravad reeturid. Et kõiki maailmasid päästa, peavad need kaks kõigepealt ise ellu jääma

Victoria ,,V. E." Schwab on britist ema ja Beverly Hillsist pärit isa võsuke. Teda kasvatati lõunaosariiklikus vaimus ja seda on tänini aimata ka tema kõnepruugist. Praegu elab ta Ðotimaal Edinburghis ja kui ta ei luusi parajasti ringi, et otsida maha maetud aardeid, muinasjutte või head teed, istub ta mugavasti mõnes kohvikus ja mõtleb välja koletisi.

Goodreads.com lugejate hääletusel pälvis "Võlukunsti tumedam pool" teise koha.

Kirjastus Fantaasia

Tont nr 5. Kõik Gregori ja Arnoldi jutud

Robert Sheckley .

Tõlkinud Jaan Kaplinski, Jaana Talja, Seio Saks, Karel Allikas, Eva Luts.

Kaanepildi autor Meelis Kroetskin.

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Kes ei mäletaks Robert Sheckley alatasa igasugustesse väljapääsmatutesse olukordadesse sattuvaid kangelasi Gregorit ja Arnoldit ning nende planeetide kahjutustamise ettevõtet? Kes ei mäletaks legendaarset juttu «Tont nr 5» antoloogiast «Lilled Algernonile»? Esmakordselt maailmas ilmuvad nüüd kõik Gregori ja Arnoldi sarja kaheksa lugu ühtede kaante vahel just eesti keeles Orpheuse Raamatukogu sarjas.

Poliitohvitser, poliitvang

C.C. Finlay

Tõlkinud Kati Karu

Kaanepildi autor Meelis Kroetskin.

Kogumik koosneb kahest lühiromaanist, mille peategelaseks on kosmoselaevastiku julgeolekuteenistuse poliitohvitser Maxim Nikomedes, kes esimeses loos peab keset teravat ohvitseridevahelist rivaalitsemist ruumilaevas üles leidma ohtliku reeturi, kuid satub teises osas ise süsteemi hammasrataste vahele ning leiab end New Jesusalemma kolooniaplaneedi eriliselt naturalistlikus ja jõhkras koonduslaagris poliitvangi staatuses.

«Poliitohvitser» jõudis ilmumise järel Hugo ja Nebula auhinna nominentide sekka. «Poliitvang» pälvis sama au ning kandideeris lisaks veel Theodore Sturgeoni mälestusauhinnale.

Jutt: Lõpetamata missioon (Riho Välk)

Kurgus kraapis rõvedalt, sõrmed ja varbad olid jäätunud ning silmaluugid olid kui kinnikeevitatud.

"Gael, ärka üles, sa vana pederast," kostus kusagilt kaaspiloodi tülpinud hääl.

Gael tegi silmad lahti, liigutas vaevaliselt sõrmi ja tiris õhupumba londi kurgust välja. ,,Mis sa nüüd tahad, Serg?". Serg ei viitsinud vastata, nii et Gael ronis kirstust välja ja pomises: ,,Parim, mis saada on, magad nagu pilve peal ja ühtegi süvaune kõrvalnähtu pole."

Oleks seda kokku lubanud müügimees oma imala jutuga siin olnud, oleks Gael selle müügimehe näole tutvustanud süvaune kirstu ,,Platinum Pilveke 3S" kaant. Korduvalt.

Juhtpult oli tolmuga kaetud, ainult Sergi koha ümber oli käejälgi ja tema toolil oli üsna täiuslik persejälg. Serg ise oli kadunud, kuid hulpis paari hetke pärast ahtist välja. ,,Radar leidis midagi, mis kvalifitseerub ,,potentsiaalselt reisijale huvipakkuv" kategooriasse ja Taibu äratas mind üles. Tahtsin algul kõik tehisintellekti moodulid, mis ei vastuta navigeerimise eest, välja rebida, aga mõtlesin enne vaadata, mis äratuse põhjustas. Vaata vasakust aknast välja, kella kahe peal, umbes 40 kraadi üles."

Juhatatud suunas hulpis veenuslaste puu. Veenuse madalorbiidil kasvatatud puud olid enamasti ühe tüüplahendusega - tüve sees labor ja töökoda, okste vahel elamiseks mõeldud mullmoodulid ja "kännu" sees impulssraketid. Oli näha, et miski oli relvastamata kosmoseliikurit räsinud, osad oksad olid murdunud, stabiilse pöörlemise asemel laperdas see sihitult. Sensorid märkisid puu keskmiseks temperatuuriks ümbritseva kosmose keskmise. ,,Pekstud, rüüstatud ja kustunud. Väga vana, Õunapuu seeria laevad asendati Mändide poolt juba 300 aastat tagasi ja neid kasvatati üldse ainult paarsada tükki, kuna tegu oli eriti pirtsaka liigiga. Pärast seeriatootmisest mahavõtmist kasutati neid odavuse tõttu rikaste erafirmade poolt, aga nemadki tüdinesid neist. Okste kuju ja ainuüksi suuruse järgi võib öelda, et kasvamispiiraja võeti sellel maha ja see kasvas veel tubli 200-250 aastat enne kui keegi otsustas selle segi peksta, seega on see sadakond aastat juba niisama triivinud. Lähme vaatame, mis seal on, niikuinii peavad kirstud 18 tundi end ette valmistama, et meid uuesti magama panna." Serg lõpetas oma kõne ja viskas paki kohvi ja soojendatud võileiva Gaeli suunas. Gael mõmises vastuseks.

Mõni tund hiljem oli nende romulakõlbulik süstik, millele keegi naljahammas kunagi Tõrvapütt nimeks oli pannud, edukalt Õunapuu külge ankurdatud. Kaugelt oli tundnud, et elumoodulid olid ebaproportsionaalselt väikesed, lähemale jõudes osutus aga puu ise hiiglaslikuks. Enamus lehti olid ammuse rüüstamise käes vigastada saanud ja kaitsekihi kadumisel jäätunud. Iga jäätunud leht oli piisavalt suur, et Tõrvapütt selle sisse mähkida. Terveksjäänud lehtede kohtadel olid tüükad või erinevas suuruses närbunud pruunid latakad.

Valgustussüsteemid ja kogu muu tehnika olid ammu kustunud, Gael võttis taskust paar kleepuvat bioluminentset valgustit ehk tatikuuli ja loopis neid paari meetri tagant seinte külge, kuni vähemalt tagasitee pütile oli rohekalt valgustatud.

Kõik ruumid olid täis erinevat kola, ning jäi mulje, et kõik, mis sai katki minna, oli ka juba katki läinud, kuid kusagil polnud laipu. Lähenedes ei olnud nad märganud ka ühtegi päästekapslit, seega võis arvata, et kõik pardal olnud olid jõudnud lahkuda.

"Gael, ma jõudsin masinaruumi ja sa ei usu seda. Keegi naljatilk on võtnud selle puu mootorid, need puu küljest lahti ühendanud ja siis nende külge väikese süstiku kere monteerinud." Gael põrkles mööda tüve keskel olevat ahti juureni ja avanenud vaatepilt oli tõesti vägev. Mitmekümnemeetrise läbimõõduga termotuumamootorid olid kokku ühendatud ja kõige selle eesotsas oli juhtkeskus, mis oli poole väiksem kui Tõrvapütt.

"Kes iganes selle ehitas, tahtis kusagile väga kiiresti jõuda. Ja kaugele," oli Gaeli kommentaar.

"Kuigi Püti andurid ütlesid, et kogu see puu on ammu jahtunud, tuleb selle idiootsuse seest nõrka kiirgust, mis võib tähendada, et mingi osa tuumakütust on veel kasutatav"

"Sa ei taha ometi proovida seda põrguvärki tööle panna?" oli Gael üllatunud. Paarsada aastat vanad termotuumamootorid asja küljes, mis nägi välja nagu liiga suur konstruktor. Iga mõistusega inimene oleks sellest eemale kõndinud.

Enne kui Gael korraliku argumentatsiooni välja suutis mõelda, oli Serg juba juhtmoodulisse roninud ja vajutas tõenäoliselt kõiki nuppe, mis talle ette jäid. Sidest tuli Sergi pettunud hääl: "Gael, kuule, mine siva Pütile tagasi ja too üks varuaku. Isegi kui reaktorites on kütust, on see kolahunnik siin kogu elektri juba enne sinu eostamist kaotanud." Gael, teades juba, et kui Serg näeb romu, milles on veel natukenegi elustamislootust, on mõttetu temaga vaielda. Niisiis lohistas ta end tagasi Pütile, võttis sealt ühe suure, õnneks kaalutu varuaku ja tiris selle nüüdseks Sergi poolt Käristiks ristitud leiutisele.

Veerand tundi vandumist hiljem oli aku külge ühendatud ja Käristi kokpitis põles tumepunane avariivalgus. Kõik mõõdikud näitasid, et Käristi oli vana ja kiiruga kokku laotud, kuid uskumatul kombel töökorras.

"Kruvi ja seibi, poldi ja mutri, transistori ja resistori, ränikiibi ja reduktori nimel, sina, kõige mehhaanika ja tehnoloogika üle valitsev kaose jumal, anna mulle õnne," pomises Serg oma mehhaanikumantrat, mis tema väitel pidi iga natukenegi korras masina ellu äratama, ning vajutas käivitusnuppu.

Mantra aitas ja Käristi värises, kui tõukurite düüsid laeva läbistava kriginaga eri suundades paindusid, et laeva paigal hoida.

"Töötab!" hüüdis Serg, endal selline irve ees, nagu tahaks suunurkadega kõrvu sügada.

"Nonii, ja mis me sellega nüüd teeme, paneme sulle padja alla?" lisas Gael elutervet kriitikat. "Tahad sellega Saturnile lennata? Ilma kirstuta saab sul lõbus olema. Püti järel seda ka ei lohista. Ja kas sa arvad, et kes iganes selle siin kokku keevitas, oskas ka Taibut piisavalt kalibreerida, et see enam-vähem otse lennata oskaks?"

Vastus viimasele küsimusele avaldas end liiga kähku. Gaeli klappidest kostus kõigepealt raginat ja siis Taibule omane sünteetiline hääl. "Kurss seatud, sihtmärk: Charon. Eeldatav saabumisaeg 7 kuud 2 nädalat 3 päeva 14 tundi 51 minutit ja 11 sekundit." Käristi hakkas end aeglaselt Õunapuu küljest lahti rebima.

Serg karjus Taibule: "Protsess peatada. Sihtmärk tühistada. Kurss tühistada. PEA KINNI, RAISK".

"No see läks hästi, antiikne Taibu, kes ei kuula sõna ja tahab meid Charonile viia."

"Otsi parem selle käki väljalülitamisnupp üles, mitte ära mölise."

Enne kui kumbki midagi teha jõudis, lahenes probleem iseenesest. Üks termotuumarakettmootoritest köhis ühe väsinud neutriinopeegeldi välja, enne kui teiste mootorite düüsid seda kompenseerida jõudsid, raksatas Käristi vastu õunapuu tüve ja ülejäänud mootorid kustusid.

"Neutriinopeegeldi, eh? Mis nüüd, ronime mootorisse ja hakkame ise neutriinosid põrgatama?" aasis Gael.

"Ma ju ütlesin, et ära mölise," kirus Serg vastu.

Ühest väsinud akust ei piisanud niikuinii rohkemaks kui üheks käivituseks, selleks ajaks kui Serg ja Gael olid veendunud, et nad kohe õhku ei lenda ja hakkasid akut küljest kruvima, oli Taibu juba vait jäänud ning avariituled hõõgusid tuhmimalt kui enne.

"Noh, Pütile tagasi ja edasi Saturni suunas?" irvitas alati kahjurõõmus Gael.

"Ma vist ütlesin juba, et ära mölis- mida kuradit?" Enne kui Serg jõudis oma sõimu lõpetada, kukkus talle midagi pähe. Kaalutuses asjad ei kuku, kuid see just tegi seda. Elavhõbeda loik kattis Sergi kiivri pealmise poole. Gael kuudis läbi raadio õõvastavat raginat ja Sergi vandumist. "Mis kuradi sitanikerdis see veel on? Ja miks see mu kiivrit närib?" Gael ei olnud piisavalt loll, et äkitselt neid rünnanud elavhõbedast klimpi suvalise torujupiga tampima hakata ja sellega Sergi kiivrit lõhki lüüa, vaid lootis, et Sergi süsinikkiivris olev tehnika läbi ei põle ning vajutas akujuhtmed hõbedase asjanduse sisse. Mitmetuhandevoldine laevade termotuumareaktorite käivitamiseks kasutatav, kuid peaaegu tühi aku andis veel küllalt voolu, ja järgmisel hetkel tõmbus klimp korraks kettana sirgu ja paiskus seejärel peenikese puruna igas suunas laiali.

"Mis kurat see veel oli?" karjus Gael, kuid Serg ei vastanud. Sergi skafander liikus järjekindlalt mööda kokpitti, ilma et Serg ise midagi selleks teinud oleks. Kiivrist väljuv peen õhujuga lükkas teadvusetut Sergi õrnalt ukse suunas. Gael haaras taskust nätsu ehk skafandri kiirliimi. Löönud selle kiivri peale ja kontrollinud, et lekkekohti oli tõesti ainult üks, pööras ta Sergi näoga enda suunas. Vapper mehhaanik oli näost sinine ja talle iseloomulikult kole, kuid merevaigukollaselt hõõguva tabloo järgi elus. Kiivris hõljusid väikesed verepiisad, mis olid tulnud ta vaakumi tõttu lõhkenud kõrvadest.

Vandudes lohistas Gael liikumatu keha Pütile tagasi, vaatamata kaalutusele tundus, nagu oleks Serg aina raskemaks muutunud. Ta ei tahtnud mõelda, mis see elavhõbedast asi oli olnud, ning lootis, et rohkem selliseid välja ei ilmu.

Serg toibus medosakonnas üsna kähku, kuid oli ajutiselt kaotanud enamuse oma kuulmisest. Ta silmad olid rõhukaotusest üleni punased ja vaatamata valuvaigistitele, valutas ta pea väga jubedalt. Serg palus Gaelil tuled tuhmimaks keerata ja viskas talle märkmetahvli.

"Aga äkki läheks siit minema?" tegi Serg ettepaneku.

"Ei saa, kirstud laadivad ja kraabivad end veel 14 tundi." kritseldas Gael tahvlile.

"Tühja nendega, las kasivad ennast siis, kui me lendame."

"Kontrollisin akusid, üks neist on hapuks läinud, üks tühi jäi Käristi peale ja järgijäänud kahega saame kas startida või lasta kirstudel end lõpuni kraapida, mõlemat korraga ei saa."

"Persse."

"Täpselt."

Targema tegevuse puudumisel otsustasid nad lihtsalt magada. Süvauni võis küll une nime kanda, kuid kuna keha biorütmid olid liiga aeglased, et korralikult organismi parandada, oli süvaune järgne väsimus üsna niitev, eriti, kui pidid veel mingit elukat tapma või vaakumit hingama. Tõukurmootorite abil liikus Pütt räsitud Õunapuust aeglaselt kaugemale. Agorafoobidele pole kosmoses kohta, mõistlik on kõigest kahtlasest kaugemale hoida ja üksinda kosmoses triivida.

Gael ärkas seekord veidi pehmemalt, 10 tundi kaalutuses magamist on üks uskumatult mõnus tegevus. Harjumuspäraselt üritas ta Sergi raadio teel kätte saada, kuid pärast kolmandat kutsungit ärkas ta aju osa, mis tuletas meelde, et Sergi kuulmisvõime jäi Käristile.

Serg istus pilooditoolil ja vahtis kivistunult enda ette. Gaeli lähenemist ta muidugi ei kuulnud ja võpatas teda silmanurgast märgates. Gael viipas universaalses kehakeeles "mis nüüd", millele oli Sergil õnneks vastus olemas: "Veel 4 tundi ja võime magama kobida. Kirst remondib mu kõrvad ka ära, natuke puhkust Rõngastel ja varsti ei tule see kuradima puu enam meeldegi."

Gael otsustas järgijäänud aega vahelduseks otstarbekalt kasutada ja tegi Pütile veidi käsidiagnostikat. Kõiksugune aparatuur tegi laeva küll täiesti iseseisvaks, kuid Pütt oli vanem kui tema ja Serg kokku ning paratamatult lagunes siit-sealt midagi. Melanhoolse koputa-kõik-sõlmed-läbi tegevuse katkestas krääksatus laeva kerest ning suunamuutus. "Serg, mida sa teed?" karjus ta automaatselt raadiosse, Üllataval kombel tuli vastus: "Tagasi Puule."

Muidugi oli Serg end kokpitti lukustanud. Katsed uksi nii elektrooniliselt kui ka toore jõuga lahti teha jäid ühteviisi eduta. Serg ei vastanud talle rohkem, kuid juba esimese vastuse saamine häiris Gaeli rohkemgi - Serg peaks kõikide diagnooside ja eelneva käitumisviisi järgi olema üsna kurt. Praegu polnud muud teha, kui istuda ja oodata. Alati oli võimalus minna masinaruumi ja midagi mootorisüsteemides ära lõhkuda, kuid kui planeetidel põhjustas see sõiduki peatumise, siis avakosmoses muutis see laeva lihtsalt juhitamatuks.

Puule tagasi jõudmine võttis Gaeli ärrituseks sama kaua kui puust eemale jõudmine - üle 10 tunni. Serg ei olnud talle kogu selle aja jooksul kordagi vastanud. Kui lõpuks kokpiti uks avanes, pakkus Gael lahkelt esimese asjana, et äkki ta virutab Sergile igaks juhuks korra vastu lõugu, äkki tuleb mõistus koju tagasi. Sergi tuima kalapilgu peale viis Gael oma pakkumise ka jõusse. Paremsirge peale tundus midagi korraks isegi paika loksuvat, sest Serg võttis oma kiivri ja ütles monotoonselt "Puule".

Kuna Serg ei kuulnud või ignoreeris Gaeli küsimusi ja ka paari järgmist matsu ribidesse, otsustas Gael lasteaiakasvatajat mängida. "No kurat, lähme siis tagasi liivakasti, ära ütle, mis sa sinna unustasid, mängi lolli," oli Gaeli kommentaar rohkem iseendale.

Puule jõudnult suundus Serg kohe kännu suunas. Midagi oli muutunud. Iga kord, kui Gael liikumiseks mõnest redelist kinni võttis või end seinast eemale tõukas, tundis ta Läbi oma skafandri õrna vibratsiooni, mis oli märgiks, et Puu ei olnud enam täielikult kustunud. Masinaruumi jõudes nägi ta oma üllatuseks, et kõik tuled põlesid ja hiiglaslikud ehitusrobotid askeldasid midagi teha. "Mida kuradit siin toimub," lausus ta, mille peale laeva Taibu automaatselt teatas: "Eelnev mootorite käivituskatse oli piisav, et tugisüsteemid taaskäivitada. Autonoomsus taastatud."

,,Aga mida kuradit siin siis toimub," küsis Gael uuesti. Ta oli valmis Sergi ükskõik milliseks teooriaks, kuid märkas ehmatusega, et kaaspiloodi kiivrist väljus imepeen õhujuga ning Serg triivis selle jõul kaalutuses ringi. Serg oli eiranud kõige tähtsamat ohutusnõuet ning kandis ikka veel vigastatud kiivrit. Kiivril olnud kiirnäts oli aga kusagile kinni jäänud ja maha tulnud. Kiire hüppega oli Gael Sergi juures ja üritas leket peatada. Tema üllatuseks nägi Serg aga lekkivale kiivrile vaatamata üllatavalt rahulik välja ning klappides kostus Sergi tuttav hääl: "Stardime 38 minuti pärast Charoni suunas. Missioon on lõpetamata."

"Mis kuradi missioon?"

"Nanostruktuurse isepaljuneva sümbiondi prototüübi toimetamine Charonil asuvasse salajasse Marsi koloonia uurimisjaama."

"Serg, ära aja paska."

"Selle keha juhtisiksus on surnud. Peremeesorganismiga liitumine ebaõnnestus. Sümbiondi peajuhtmoodulite termokahjustus elektrilöögi tagajärjel."

Gael nägi läbi visiiri, kuidas Sergi nägu läikis kergelt metalselt. Misiganes oli enne üritanud end Sergi skafandrisse puurida, oli edukas olnud. Sümbiont? Pigem rõve parasiit. Ja elektrilöök.... Selle oli ju Gael ise andnud.

"Misasi sa oled?" sundis Gael end rahulikuks.

"Isepaljunevatest nanomasinatest koosnev sümbiont, mis juhib teadvuse kaotuse või ajusurma puhul inimkeha edasi. Salajane prototüüp," jätkus Sergi häälega, kuid ühegi tundevarjundita selgitus.

"Salajane? Miks sa sellest siis mulle räägid?"

"Direktiiv SCN-591 alammäärus 31B järgi on eksperimendi läbiviimiseks vaja elusat peremeesorganismi. Hetkel juhitav peremeesorganism suri vigastatud peajuhtmoodulite tõttu sümbiondiga liitumisel." Mehhaanilise täpsusega tõusis Sergi käsi koos laserpüstoliga Gaeli suunas, sihtides ta paremat jalga. "Peajuhtmoodulid on taaskoostatud. Uue peremeesorganismiga liitumine seatud kõrgeima prioriteedi ülesandeks, alammäärus 31B-2 järgi pole peremeesorganismi komplektsus kohustuslik."

Nuga ja laserpüstol olid Gaelil vöö peal olemas, kuid Serg oli niigi juba surnud, paar lisavigastust ei muudaks tõenäoliselt midagi. Misiganes tema keha nüüd juhtis, oli tõenäoliselt kiirema reaktsiooniajaga ning oleks väiksemagi vale liigutuse peale talle põlvekaitsmesse augu lasknud.

"Elusalt?" bluffis Gael ja tõstis käe kiivriserva juurde, kus paiknes avariilüliti. Edasi toimus kõik juba aegluubis. Klappidest kostus korraks piiksatus ja järgmisel hetkel lendas Gaeli kiiver peast. Õppustelt oli talle meelde jäänud, et avakosmoses tuleb instinktid maha suruda ja välja hingata. Kopsutäis õhku võis anda paarkümmend sekundit pikema funktsioneerimisaja, kuid sellest tekkinud kopsurebendid kindlustasid, et katse jääb ka viimaseks.

Sergi keha ootas pool minutit, mis oli tõenäoliselt sümbiondi hinnangul keskmise inimese vaakumi taluvuse piir, haaras siis endal kiivri peast ja surus selle Gaeli skafandri külge. Avariireiim võttis üle ja üritas rõhku taastada, samal ajal kui kiivris olevast august õhk jätkuvalt välja tuiskas. Sümbiont või misiganes üritas Gaeli minemalennanud kiivrit kinni püüda, ilmselgelt häiris seda vaakumis olemine vähem, kuid siiski piisavalt. Gael ei jätnud võimalust kasutamata ja laserpüstoli kiir lõikas Sergi pea pooleks. Lisaks inimlikele vedelikele purskus sealt välja ka hõbedaselt läikivaid peenikesi kiude. Viimase adrenaliinipurske abiga mätsis Gael kiirnätsuga kinni kiivris oleva augu ja kaotas seejärel teadvuse.

Kurgus kraapis rõvedalt, sõrmed ja varbad olid jäätunud ning silmaluugid kui kinnikeevitatud. Sergi tuttavat häält ei kostunud kuskilt. Süvaunest ärkamine tundus seekord erakordselt raskena. Tõrvapütt tundus mõnusalt kodune, aga sellele vaatamata oli Gaelil erakordselt halb olla. Viimane pilt, mida ta mäletas, oli võitlus Sergiga.

"Taibu, kus me oleme?" tuli ta kõrist korisev küsimus.

"Pluuto orbiit, eelprogrammeeritud maandumine Charonil 6 tunni, 51 minuti ja 39 sekundi pärast. Tähelepanu: laeva viimasel modifitseerimisel lisatud termotuumarakettmootorite kütuse hulk on alla 1%"

Gaeli pead tabas uus valunool, kui otse tema meeltekeskusesse saadeti hilinenud signaal: "Peremeesorganismi ja nanomehhaanilise sümbiondi ühildumine edukalt lõpetatud." Gael võttis süvaune kirstu kõrvalt Sergile kuulunud kiivri. Selle siseküljel olid peenikesed hõbedased niidid.

,,Kaval väike värdjas," mõtles Gael.

Jutt: Teiselpool inimest (Rait Piir)

14.06.2074

Hiina Demokraatlik Konglomeraatide Ühendus

Shanghai megametropoleks, roheline tsoon

Kõik kordus taas. Samad ähmased pildid nagu tuhmunud vanad filmikaardid naeratavatest inimestest, keda ta polnud kunagi näinud. Ere päike laste mänguväljakul varjas osaliselt nende nägusid. See võis olla lihtsalt mõistuse viisiks kompenseerida täpsemate mälestuste puudumist. Kusagil taustal olid liivakast ja rohelised liumäed. Mängivate laste hääled segunesid võõra mehe ja naise jutuga, mille sõnad jäid arusaamatuks. Cixi teadis, et see on unenägu. Ta oli seda sama und näinud lugematuid kordi, nii kaua kui ta mäletas.

Ta ärkas äratuskella helina peale, 6:30 nagu ikka. Loomulikult, nagu igal hommikul, tundis ta tugevaid köhahooge kiiresti lähenemas. Cixi ajas ennast kähku püsti, tundes hetkelist peapööritust, ning silkas pesuväel läbi magamistoa hämaruse vannituppa, kus automaatselt süttisid tuled. Esimese keha raputava läkastuse saatel langes ta näoli kraanikaussi, hoides oma pikki musti juukseid eemal, köhides klompide viisi verd. Pead tõstmata avas ta ühe käega peegli kohalt väikse kapi ning haaras sealt valge plastikust purgi tablettidega. Jooksva kraanivee all neelas naine kaks kapslit ning varises siis kurnatult põrandale vanni najale. Pingutusest tekkinud külm õrn higikiht pani ta juuksed näo külge kleepuma.

Mõne aeg hiljem naastes olid magamistoa kardinad juba automaatselt akende eest tagasi tõmbunud, paljastades klaasseina, mis vaatas hommikuse, veel poolhämara pealinna peale. Üksteise võidu üha kõrgemale taevasse pürgivad kõrghooned kihasid distantsil suurtest holograafilistest videoreklaamidest. Maailma suurim metropol ei maganud kunagi. Voodis patjadele laotatud pehmete mänguasjade vahelt tõusis istukile palja ülakehaga noor mees.

,,Kas kõik on korras, kallis?" küsis Fan.

Mehe hõbedased juuksed ning tumelillad silmad läikisid hommikupäikese varajastes kiirtes, kui ta silmitses Cixit natukene mureliku pilguga, milles kumas sinna tehases püsivalt valatud soov rahuldada iga naise soov. Cixi ignoreeris seksbotti ning läks hoopis külmkapi kallale, mille avamine pani külmiku ukse sisse ehitatud teleka mängima. Fan jäi kuulekalt vait ning heitis taas teiste mänguasjade kõrvale lamama.

Maasikamaitselisi sünteetilisi vitamiinihommikuhelbeid piimaga saatis vere metalne maik, mis polnud hammaste pesuga täiesti kadunud.

,,Kolmapäeval Shanghai rohelise tsooni metropolitsei tsentraalserveritele toimunud küberrünnakus kahtlustatavad on Avaliku Julgeoleku Büroo poolt vahistatud," kuulutas geneetiliselt perfektseks voolitud näolapiga 40nendates uudisteankur, kelle välimus matkis 20 aastast. ,,Avaliku Julgeoleku Büroo pressiesindaja sõnul oli taaskord tegu kommunistlike separatistidega kollasest tsoonist. Millisesse kommunistliku partei jäänukorganisatsiooniga tegu oli, ei soostunud büroo veel kommenteerima, sest uurimine on jätkuvalt käimas. Nüüd aga välisuudistest: Hoolimata piiri täielikust sulgemisest sõjaväe poolt, jätkub massiline põgenikevoog kaosest räsitud Kagu-Aasiast, mida praegugi just laastab järjekordne superorkaan. Samuti on sõjast tekkinud anarhia loonud massilise näljahäda ning soodsa pinna organiseeritud..."

Cixi hajameelse mälumise katkestas Korea poistebändi sEx;wIrE uusima plaadi lugu ,,I'm going to plug you in." Ta haaras köögilaualt oma telefoni - väikse läbipaistva plastikust liistaka, millele ilmusid ikoonid. Helistajaks oli Liang Wen.

,,Tundub, et tööpäev jõuab kätte enne kui ma tööle jõuan," mõmises Cixi, võttes telefoni vastu häälreiimis, sest ta polnud viitsinud veel riideid selga ajada. ,,Ma kuulen sind, Liang," lausus ta mitte kõige entusiastlikuma häälega.

,,Tere hommikust sulle ka Cixi," vastas meeshääl telefonis. ,,Ma tahtsin sulle öelda, et kui sa tööle jõuad, siis raporteeri kohe minu juurde. Mul on sulle midagi."

,,Kas sul kohvi on?" küsis Cixi vastu. ,,Ja ma räägin päris kohvist."

,,Ekstra sinu jaoks," vastas Liang.

Hommikune sügispäike andis suurtele klaasist kõrghoonetele oranika kuma. Cixi andis juhtimise autole üle ning manas oma neuro-implantaatiga esiklaasile viimased tööaruanded, lapates neid käevibutusega läbi. Hommikune Shanghai tema ümber ärkas päevasele elule, kui öösel jooksnud hoonete reklaamid lülitusid välja või vahetusid hommikuse reklaamiprogrammi vastu, mida saatsid värsked uudised ja muu meelelahutuslik programm. Rohelise passi kodanikud sagisid kõnniteedel, mida ääristasid geneetilised modifitseeritud puud, põõsad ja lillepeenrad, mis puhastasid linna õhku. Neuro-implantaatide, telefonide või muude isikutunnistustega sünkivad holograafilised tänavareklaamid tülitasid individuaalsete pakkumistega nii jalakäijaid, autojuhte kui tänavatest kõrgemale paigutatud liinidel magnetrongidega liiklejaid. Valged silindrikujulised prügirobotid askeldasid jalakäijate vahel, korjates üles kõike, mida maha pillati. Tänavate kohal vurasid ringi metropolitsei droonid, veendumaks, et kõik oleks ohutu ja rahulik. Tänavanurkadel ja fooride taga mõõtsid andurid inimeste stressitasemeid ja skaneerisid nägusid.

Cixi ohkas, lükates käevibutusega järjekordse aruande auto esiklaasi vasakpoolsele küljele, kus juba seisis läbisegi terve hunnik avatud faile, osades neist veel mängimas hääletuks keeratud videod. Küberrünnakud, pommirünnakud, atentaadid, inimröövid, illegaalne relvaäri, narkokaubandus, smuugeldamine, röövid, vargused - nimekirjal ei tulnud lõppu, kui asjasse puutusid kommunistlikud terrorirühmitused - inimesed, kes ei suutnud lahti lasta iganenud ja barbaarsest reiimist, mis suri juba aastakümneid tagasi. Kuldsest revolutsioonist oli möödas varsti juba 40 aastat.

Cixi auto peatus mustast marmorist müüri taga, mille metallist väravaid ümbritsesid kaks automatiseeritud kuulipildujatorni. Auto kõrvalt tõusis asfaltist välja metallist pulk musta plastikklaaspaneeliga. Cixi lasi autoakna alla ning asetas oma sõrme klaasile, et andur saaks kontrollida tema geneetilist võtmekoodi. Kõigil rohelise passi omanikel, ehk valitsuse litsentsiga firmade poolt ning valitsuse regulatsioonidele järgi geneetiliselt modifitseeritud inimestel, olid spetsiifilised geneetilised turvaelemendid, mis võimaldasid identifitseerida, kelle poolt oli kodaniku geneetiline kood disainitud. Väravad avanesid ning Cixi sõitis kena pargi ja disainer-veekogudega dekoreeritud hoovi, mille kohal kõrgus Avaliku Julgeoleku Büroo mustast klaasist hiiglaslik monstrum-hoone.

Ta andis autole käsu end ära parkida ning astus avarasse tumesinise marmorpõrandaga halli, kus kasvasid elus puud ning jooksid erineva infoga holopaneelid.

,,Tänaseks on saanud Hiinast kõige arenenum riik maailmas - seda nii teaduslikult, majanduslikult, kui sõjaliselt," rääkis nägus ja nooruslik vanahärra ühel videopaneelil, kus paistis jooksvat väljavõte mingist jutusaatest. ,,Me mängisime omal ajal kaardid õigesti. See oli riskantne, aga tasus ennast lõpuks ära. Nüüd oleme maailma esimene ja ainus transhumanistlik tsivilisatsioon. Riskantne sotsiaalne eksperiment, mis vajas omal ajal kiireid, radikaalseid ja keerulisi otsuseid, on tegelikult toonud meid tagasi sinna, kus olid meie esiisad tuhandeid aastaid tagasi. Nagu Hani ja Tangi dünastiad muistsetel aegadel, on Hiina taaskord maailma number üks riik. USA üritab meiega sammu pidada, kuid nende suutmatus minna üle disainerinimeste ühiskonnale jätab ka nemad..."

Cixi sisenes tööle tulevate töötajatega täituvasse lifti, mille üks klaasist külg oli suunatud pargile ja seda ümbritsevale linnale, ning vuras üles. 124. korrusel astus ta liftist välja akvaariumpõrandaga heledasse koridori, mis tundus justkui troopilise jõe peal kõndimisena. Interjöör ise oli kooslus kõige uuemast ja modernsemast disainist koos Vana-Hiina elementidega, nagu punakaspruunid puitkonstruktsioonid ning klassikaline maalikunst. Just nii nagu Liang Wenile meeldis. Mees oli oma hingelt üdini transhumanistlik natsionalist, kelle kätte voolas palju korporatiivraha.

Liangi kabinetti sisenedes kuulis ta juba mehele omast vestlustemaatikat: ,,See on juba kurvastavalt naeruväärne. ÜRO ähvardab jälle Hiinat majandussanktsioonidega inimõiguste rikkumiste pärast, kuid nii nemad kui meie teame, et see on lihtsalt hambutu haukumine."

Nagu alati tõmbas kõrgustest linnale alla vaatavas klaasseinaga ruumis Cixi pilku hiiglaslik seina sisse ehitatud akvaarium, vaikne kaos ja alatine liikumine. Cixi teadis, et akvaariumi taga oli peidus Liangi kabineti juurde kuuluv luksussviit.

,,Praeguses geopoliitilises olukorras ripuvad nad meie küljes nagu kaanid," ironiseeris Liang ohtralt estikuleerides. ,,Euroopa alles taastub teisest sõjast Venemaaga ning Liidu lagunemisest. USA üritab ohjeldada Mehhiko kaost ja tegeleda oma kliimapurustuste ning üüratu humanitaarkriisiga. Ülejäänud maailmast ei tasu isegi rääkida. Sõda, nälg, vaesus ja kuritegevus."

Tänu geneetilistele modifikatsioonidele oli Liang heleblondide juuste ning safiir-siniste silmadega sale kui mitte kõhna mees, kelle näos peegeldusid peaaegu, et feminiinsed jooned, mis andsid kõigile tema näoilmetele ja liigutustele teatud sorti delikaatsuse.

Liang paistis vestlevat seinale kuvatud holopaneeliga. Kes oli teisel pool videokõnet, seda Cixi ei märganud, sest mees lausus: ,,Mul tuli midagi vahele. Ma helistan sulle tagasi" ning sulges video.

,,Cixi, punktuaalne nagu alati," lausus ta, nõjatudes oma nahktoolil tagasi ning süles sõrmed põimides. Liang kandis nagu alati valget ülikonda musta triiksärgiga.

,,Kohvi saab?" küsis Cixi kulmu kergitades.

,,Aita ennast ise," vastas mees kohvimasina poole noogutades.

Samal ajal kui Cixi kohvimasina juures kohvi valiku üle mõtiskles, alustas Liang:

,,Mul oli eile õhtul vestlus meie sõpradega Riikliku Julgeoleku Ministeeriumist."

Cixi vajutas puutetundlikul ekraanil latte nuppu.

,,Nad trügivad jälle meie kapsaaeda?" küsis ta. Kohvimasin hakkas tööle, täites ümbruse naturaalse kohvi taevaliku lõhnaga. Polnud midagi paremat kui tõeliselt päris kohvioad.

,,Nad tegid meile hoopis teene, mis jätab nüüd meid neile teene võlgu," ütles Liang lisades: ,,Kuule tee mulle üks espresso."

Cixi haaras teise kruusi ning asetas selle kohvimasina teise jaoturi alla.

,,Tuleb välja, et neil õnnestus teada saada, kus asub üks kommunistlike separatistide kiivalt peidetud printeritest," lausus Liang.

Cixi peatus külmkapist kohvikoore otsimisel. Ta ei olnud seda oodanud.

,,Suur suutäis." Illegaalsed printerid olid terroristide peamiseks viisiks enda relvastamisel.

,,Kuidas nad sellest teada said? See pole üldse Riikliku Julgeoleku rida."

,,Üks meie ammustest teooriatest on kinnitust leidnud," vastas Liang, võttes laua juurde tulnud Cixilt tassi vastu. ,,Kommuniste toetab Vene välisluureteenistus SVR. Riiklik julgeolek jõudis lihtsalt venelaste jälgi ajades printerini. Nagu me varem arvasime, toetavad venelased separatiste raha, luureinfo, varustuse ja muude ressurssidega."

Cixi ei olnud üllatunud. Venelased olid hiinlastega sõbrad ainult nii kaua, kuni asi puudutas Lääne vastu seismist.

,,Nad on vist endiselt vihased nende Siberi territooriumite pärast."

Liang kehitas õlgu. ,,Meil oli igati õigus need endale võtta. Seal elasid põhimõtteliselt ainult hiinlased."

Cixi rüüpas oma lattet ning sulges hetkeks silmad, nautides naturaalse maitset.

,,Venelastel on tegelikult meie suhtes olnud pind perses juba kuldsest revolutsioonist saadik," ütles Liang, rüübates samuti kohvi. ,,Neile lihtsalt ei istunud see, et me vahetasime 2034 välja nende lemmik maailmakorra."

Cixi nõjatus Liangi laua äärele ning mees kuvas õhku suure holograafilise plaani.

,,Printer paikneb Zhejiangi kollase tsooni ühes punastest sektoritest."

Holograafiline kaart muutus 3D väljalõikeks linnaosast, kus olid varieeruvate markeritega ära märgitud erinevad olulised objektid. Väidetav printer asus kõige tavalisema 100 korruselise paneel-elumaja all, pannes Cixi mõtlema kuidas nad kogu oma asjaajamise keldrisse ära mahutasid?

,,Droonide andmetel käib seal hoolega varjatud sagimine ning läbi vanade metrootunnelite ja kanalisatsiooni liigutatakse relvi ning muud prinditud varustust mööda kogu kollast tsooni laiali," sõnas Liang, silmitsedes suurt kaarti ja nõjatudes oma tooliseljatoel tahapoole. Holograafiline linna väljalõige peegeldus mehe silmades ning Cixi nägi seal midagi nälja sarnast - kiskjat silmitsemas oma sihtmärki.

,,Cixi, ma tahan, et sa hävitaks selle printeri ning kõrvaldaks võimalusel mõne olulisema tegelase vastupanuliikumisest - eeldatavasti kellegi, kes on meie tagaotsitavate nimekirjas juba kaua istunud. See näeks Avaliku Julgeoleku Büroo profiilil hea välja, kui me järgmisel kuul Direktoraadilt uut eelarvet taotleme," lausus Liang. Tema sõnad olid rahulikud ja igapäevased, kuid Cixi luges mehe kehakeelest ja pilgust välja ranget nõuet operatsioon korralikult ja puhtalt läbi viia. Liangi ambitsioonid Riigi Direktoraadi ees ei tundnud piire.

Cixi silmitses linnaosa väljalõiget.

,,Nii sügaval punases sektoris tegutsemine saab olema paras õudusunenägu," kommenteeris ta ilma erilise entusiasmita. ,,Eriti halvad võivad olla just Zheijangi punased sektorid. Terved sõjaväe rühmad on neis kadunuks jäänud."

Liangi näole ilmus hetkeks midagi naeratuse sarnast.

,,Ja selle pärast me saadamegi sinna sinu. Ära muretse, SinoGen on selleks juba loa andnud ja nad ei saadaks oma kuuekümne viie miljoni jüaani tüdrukut lihtsalt surma. Sa oled nende üks suurimaid investeeringuid."

,,Kui lohutav," vastas Cixi jahedalt, tundes kerget tülgastust, millega ta nüüdseks pärast kõiki neid aastaid juba nii harjunud oli. Tal ei olnud valikut.

Liang rüüpas kohvi, lausudes:

,,Ma jätan operatsiooni detailid sinu koostada. Rünnak peab igal juhul toimuma esimesel võimalusel, eelistatavalt juba täna õhtul või öösel. Ma saadan sulle kogu droonide ja luurerobitide kogutud info.

Cixi istus üksinda büroo erioperatsioonide relvalaos ja silmitsedes oma tahvelarvutit. Kell hakkas saama pool kaksteist õhtul ning betoonseintega ruum, mida katsid metallsõrestikud, kuhu kinnitusid büroo eriüksuste teenistusrelvad ja muu vajalik varustus, oli inimtühi. Sinakad neoontuled laes heitsid valgust arvukatele automaatrelvadele, haavlipüssidele, kergekuulipildujatele, püstolkuulipildujatele ja veel paljule muule. Cixi pani oma tahvli maha, mis pärast neuroimplantaadiga sünkimist seadis end puhkereiimile. Cixi ohkas valjult ja ringutas pikalt. Ta oli terve päeva koos operatsioonistaabiga plaani kokku pannud, ning nüüd tuli see ellu viia.

Ta tõusis pingilt ning jalutas, jalas mustad retuusid ja seljas must kompressioonpluus, üle avara toa metallkappidest ühe juurde ja avas selle. Alguses oli Cixi kaalunud kasutada sõjaväe eriüksuslaste poolt eelistatud eksoskeletiga turvist, mis muudaks ta võimsa arvutisüsteemiga varustatud kõrgtehnoloogiliseks relvaplatvormiks, kuid mõtles hiljem ümber. Tal oli juba muude vahendite kaudu, mida ta plaanis kaasa võtta, ligipääs väga suurele tulejõule ning arenenud arvutisüsteemidele. Mida ta siit ruumist vajas, oli võimalikult kiiret ja märkamatut ligipääsu printerini, enne kui paanitsevad kommunistid koos oluliste tõendite ja informatsiooniga haihtuvad. Ja Liang oli talle lubanud kõike, mida Cixi sellel operatsioonil vajas.

Ta libistas ennast nanofiiberkiududest musta riietusse ning tõmbas selle eest lukuga kinni. Vargülikonna kiududes peituv mikroarvuti sünkis ennast Cixi neuroimplantaadiga, andes teada, et kõik süsteemid on töökorras ning aku on 100% laaditud. Operatsiooni relvaks valis ta kiirust, kergust ja mobiilsust eelistades süsinikkiuga tugevdatud plastmassist automaatpüstoli QCW-S3 koos summutiga. Ka see sünkis neuroimplantaadiga, mis saatis omakorda vastavad signaalid silmade optilistesse närvidesse, kuvades võrkkestale automatiseeritud sihtimissüsteemi. Seejärel mässis ta relva spetsiaalsesse vargülikonna jaoks mõeldud riidest ümbrisesse ning lükkas püstoli paremal reiel olevasse kabuuri. Cixi kinnitas üle oma õlgade vargülikonna jaoks loodud rakmed ning lükkas kaenla alla kinnitatud taskutesse hulganisti varusalvesid. Vöötaskutesse läksid kaks pakki plastiklõhkeaineid printeri jaoks ning meditsiinitarvete kott. Vasakule reiele kinnitatud noatuppe lükkas ta mikro-teemantpuruga kaetud süsinikterase ja vanaadiumi sulamist teraga võitlusnoa.

,,Juba valmis minema?" küsis naise hääl relvalao ukselt.

Cixi oli kuulnud teda juba kaugelt eemalt lähenemas ning haistnud väga tuttavat lõhnaõli. Ta teadis, kes relvalao uksel seisis: mustades sukkades, pliiatsseelikut ja pintsakut kandev pikka kasvu sale naine, kelle kallid disainerstilettod andsid talle pikkuseks peaaegu meeter ja üheksakümmend sentimeetrit.

,,Ja ma mõtlesin, et sa oled mind juba ära unustanud," vastas Cixi ilma külalise poole vaatamata, samal ajal oma varustust kontrollides. Ta teadis tegelikult, et SinoGen ei unustaks teda iialgi - isegi kui ta tahaks. Doktor Cheng He Xun astus kontsade klõbinal edasi, tema geneetiliselt modifitseeritud suured akvamariinkarva silmad õrnalt hämaruses helendamas. Pikkade lokkis mustade juustega naise peenelt vormitud õrnad näojooned tõid esile särava naeratuse, kui ta lausus pehmelt:

,,Mitte kunagi Cixi. Sinu heaolu tagamine on minu töö."

Saamata Cixilt vastust, küsis ta sama malbel häälel:

,,Kuidas uus ravim töötab?"

Cixi lükkas viimase padrunisalve rakmete taskusse ning pöördus oma ihuarsti poole, nagu peole minev teismeline tüdruk, kellele ema loeb enne minekut moraali. Cixil polnud kunagi ema olnud, kuid ta kujutas seda umbes nii ette.

,,Nad töötavad," tunnistas ta natukene tõrksalt, lisades siis: ,,Võrreldes eelmise ravimiga on köhahood vähenenud ja need pole enam nii tugevad. Aga nad käivad ikka, peamiselt hommikuti."

Doktor Xun noogutas mõtlikult.

,,See oli teada, et tegu pole püsiva lahendusega. Praegu me alles õpime sinu keha korralikult tundma. Sinu genoom on täiesti unikaalne, Cixi, sa tead seda. SinoGeni teadlaste uhkus ja au."

Cixi oli kuulnud seda reklaamivat jura sellest, kui eriline ta on, juba nii kaua kui ta mäletas. Samuti, niikaua kuni ta mäletas, olid alati teda painanud tõsised terviseprobleemid, mille teadus oli teistelt geneetiliselt modifitseeritud inimestelt juba ammu välja juurinud. Lapsena saatsid Cixi kasvu pidevalt häired organite töös, eriti kopsudega. SinoGen oli teinud temast väga erilise düsfunktsionaalse inimese.

,,Väga lohutav," vastas ta doktor Xunile mõrult.

,,Sa oled prototüüp Cixi ja kõigil prototüüpidel esineb vigu. Ära muretse, me jätkame tööd ravimite kallal, mis on ekstra sinu jaoks disainitud. Me saame su vigadest lahti ja siis muutud sa kõige täiuslikumaks inimeseks, kes on kunagi sündinud."

,,Ma pean nüüd minema," lausus Cixi ja möödus doktorist, seades oma sammud ukse poole. Kui Cheng He Xun hakkas sellist juttu ajama, siis suutis ta alati Cixis kõhedust tekitada.

Ta oli jõudnud juba ukseni, kui Xun ütles:

,,Cixi, sa töötad Avaliku Julgeoleku Büroo heaks, kuid sa kuulud meile. Meie vaid laename sind neile. Ära seda mitte kunagi unusta, ka sellel missioonil mitte."

,,Just nii," vastas Cixi tuimalt.

Avaliku Julgeoleku Büroo massiivse musta pilvelõhkuja katuselt avanes Cixile vaade üle hilisõhtuse Shangai rohelise tsooni. Pilvelõhkujad helendasid holograafiliste paneelidega ning lopsakast rohelusest küllastunud tänavatel voolas ühtlane autode voog, mida kontrollisid keerukad liikluskorraldusalgoritmid. Ta pööras ennast linnapildist ära, tuul sasimas juukseid, ning silmitses kopteriplatvormi, kus valmistati ette kaldrootoritega Xìnshǐ 03 tüüpi soomustatud transportkopterit, mille tagumiselt rambilt jalutasid parajasti sisse Lù shā ,,maahai" klassi semiautonoomsed ründedroonid. Nad meenutasid Cixile ilma pea ja kaelata metallist jaanalinde või dinosaurusi. Kahe pika ja tugeva jala peal kõndivaid relvaplatvorme tuli kokku kaasa viis, nende väiksed anduritega varustatud kaamerad uurimas ümbrust, skaneerides nägusid. Hüüdnime maahai said nad nende esiosadele maalitud hai hammaste järgi.

Cixi istus piloodi kõrvale, kelleks oli mees nimega Yao Lu. Ta sünkis ennast piloodi kiivri ning helikopteri süsteemidega, võimaldades naisel kuvada oma vaatevälja kopteri andurite, sealhulgas radari, näitajad, ning kaamerate videomaterjali. Lu sooritas sujuva õhkutõusu ning Cixi pani müra summutamiseks kõrvaklapid pähe. Ka kaks väiksemat autonoomses reiimis droonkopterit tõusid transportkopterit eskortima, lennates kahel pool seda, veidi tagapool, ning toitsid oma anduritest pardaarvutit täiendava infoga. Büroo katus jäi paari hetkega kuhugi tahaplaanile ning kopterite trio põrises üle Shangai kõrghoonete. Peatselt andis Cixi neuroimplantaat teada välisest sünkimissoovist büroo operatsioonide turvaliselt kanalilt.

,,Staap, kas te kuulete ja näete?" küsis Cixi, võttes ühenduse vastu.

,,Meil on ühendus ja me näeme selgelt läbi sinu silmade. Viivitus on aktsepteeritavates parameetrites," vastas naishääl tema peas.

Linn liikus kümnete ja kümnete kilomeetrite kaupa Cixi jalge alt mööda. Kümnetest kilomeetritest said sajad kilomeetrid, kuid metropleksil ei paistnud lõppu, linn ulatumas horisondist horisondini, nii kaugele kui silm nägi. Rohelist tsooni iseloomustas parkide ja haljasalade rohkus, rääkimata linnapuistutest ning kohati võis pidada kopteri alla jäävaid alasid pigem maakohaks, kui linnaks. Rohelise tsooni ääre poole jõudes võis näha rohkem kõrgemaid hooneid ja nende katustel suuri õhupuhasteid, mis ioniseerisid enda ümber õhku - ioonid kinnitumas kollasest tsoonist tuleva sudu ja muu rämpsu osakestele ning vastaslaengutega elektroodid tõmbasid kogu sodi õhupuhastitesse. Koos geneetiliselt modifitseeritud õhku puhastavate taimedega suutsid taolised suured õhupuhastid hoida rohelise tsooni elanike õhu suhteliselt puhtana.

GPS andis teada lähenevast hallist tsoonist ning peagi saabus ka teade riigisiseselt tsoonipiirivalvelt, et õhusõidukitele on loodud lennukoridor. Iga teine autoriseerimata õhusõiduk oleks alla tulistatud. Õhust vaadates oleks linnast äkki justkui hiiglaslik teerull läbi käinud, mis jättis endast maha suure siledaks tallatud raja. Tegelikkuses eraldas aga rohelist tsooni kollasest kilomeetri laiune buldooserite poolt lagedaks lükatud maariba, mida keskelt läbistas suur ja kõrge traataed koos ohtrate hoiatussiltidega. Isegi hiir ei pääsenud ühest tsoonist teise ilma, et tsoonipiirivalve sellest ei teaks. Perimeetrit patrullisid väiksed õhudroonid ning mööda traataia rohelise tsoonipoolset tagust võis silmata iga paarisaja meetri tagant väikseid punkreid, mis majutasid endas vajadusel aktiveeruvaid automatiseeritud kergetanke. Punkrite katusel vaatasid taevast valvsalt õhutõrjepatareid. Kogu süsteem oli peaaegu täielikult automatiseeritud ning tsoonipiirivalve võis oma staabist kogu halli tsooni jälgida. Sellest hoolimata ei tulnud kunagi puudust inimestest, kes üritasid seda ületada. Tsoonipiirivalvel olid laipade koristamiseks lausa eraldi robotid.

Zheijangi kollasesse tsooni jõudmine oli justkui täiesti uude riiki astumine. Modernne plastikklaasist linnapilt koos ohtra roheluse ning hologrammidega asendus 21. sajandi esimesel poolel ehitatud vanade hoonete rajoonidega, mida läbistasid siit ja sealt 3d-prinditud paneelidest hiiglaslike korterelumajadega magalarajoonid, mille ühes hoones võis elada tuhandeid inimesi. Silmapiiridel võis märgata ka suuri automatiseeritud tehaseid, mida valvasid suurkorporatsioonide poolt palgatud sõjavarustusega eraturvafirmad. Linnapilti kattis paks sudu. Siit algas maailm, kus elasid inimesed, kellest ei olnud transhumanistlikule Hiinale enam kasu. Kodanikud kelle vanematel ei olnud ressursse kõrgendatud intellektiga disainerlapse loomiseks või kellel polnud kapitalismi aja lõpus raha geeniteraapia läbimiseks.

Cixi teadis, et juba 2030ndatel, enne Kuldset Revolutsiooni, hakati maailmas rääkima universaalse heaolusüsteemi loomisest, sest masinad lihtsalt hõivasid enamuse töökohtadest. 21. sajandi esimese poole optimistlikud futuristid jutustasid maailmast, kus masinad teevad inimeste eest töö ning kodanikupalgal elavad inimesed saavad nautida täisväärtuslikku vaba elu ilma tööta. Tõelisus osutus aga hoopis millekski muuks - tööst vaba elu saabus üha efektiivsema tootmise tõttu, kuid üha väiksema inimgrupigrupi kätte koonduvad ressursid, sõjad ja üks globaalne kriis teise järel tõid kaasa maailma, kus hüvesid ei jätkunud ikkagi kõigile. Ilma tööd tegemata mugavalt elamisest sai vaid illusioon - illusioon mida Hiina üritas endiselt hoida, et 90% ulatuses töötut populatsiooni enam-vähem rahulikuna hoida. Nüüd tegid tööd ainult geneetiliselt arenenum rohelise passi populatsioon, kes koos masinatega üritasid ära toita miljardeid inimesi, kes ei teinud sisuliselt mitte midagi. Kollaseid tsoone täitsid kõikvõimalikud meelelahutusasutused, saadetuna propagandast, et maskeerida lokkavat vaesust, mida nägid tegelikult kõik. Inimesed elasid pisikestes sotsiaalkorterites valitsuse talongidest ja taskurahast, ning tarbisid peamiselt ainult erinevat meelelahutust. Suurfirmad üritasid pidevalt luua muudkui üha uusi meelelahutusvorme, et takistada inimeste paratamatut radikaliseerumist sisutu elu ees, mille sümptomiks olid nüüd kommunistlikud terrorirühmitused, kes igatsesid taga vana korda, kus inimesed olid kui mitte reaalsuses, siis vähemalt ideoloogia järgi võrdsed.

Cixi silmitses kaugelt linnale lähenevat suurt liivatormi, mis kandusid sageli suurtest kõrbetest kollaste tsoonide kohale kandes endaga saastunud tolmu. Cixi alt möödusid arvukad neoontuledes kasiinod, ööklubid, stripiklubid, neurolink-salongid, bordellid, narkosalongid, kaklusklubid ja paljud muud legaalsed asutused, mille olemusega Cixi isegi kursis polnud.

,,Päris uskumatu, see maailm seal all ikka," kommenteeris piloot Lu. ,,Ma olen alati mõelnud kuidas seal elada oleks - päevad läbi ainult pahesid täis meelelahutus. Seks, pidu, narkootikumid ja internett."

Cixi suunas ühe kopteri kaameratest alla, silmates tänaval raskekuulipildujaga politseisoomukit. Patrullivad konstaablid kandsid automaate ja lahingturvist.

,,Tundub, et sellest pillerkaarest ei piisa, et rahvast pahandustest eemale hoida," kommenteeris ta jahedalt. Patrull peatus ning relvastatud politseinikud lähenesid tumedate klaasidega vanemat tüüpi autole, mille juures kuulas üks seltskond valjult muusikat. Kaks gruppi vestlesid ning järgmisel hetkel lõi üks politseinikest oma automaadi kabaga kapotile nõjatuva noormehe pikali maha. Ülejäänud tõmbasid eikusagilt püstolid välja, kuid tõstsid peagi käed kuklale ja langesid põlvitades maha, kui soomuk suunas oma raskekuulipilduja nende poole. Kopter pöördus all kulgeva tänava kohalt kõrvale ning majad varjasid edasise Cixi vaateväljast.

GPS andis peagi teada, et paari kilomeetri pärast on lähenemas punane sektor. Punase värvikoodiga tsoonid ei eksisteerinud eraldi haldusüksustena, vaid need olid büroo poolt kollastes tsoonides märgistatud sektorid, kus võimude vastane separatism oli eriti tugev ja kohalikud olid väga vaenulikult meelestatud. Politsei taolistesse kohtadesse oma jalga ei tõstnud ning isegi sõjavägi kohtas neis terroristipesades tugevat relvastatud vastupanu. Valitsus vältis taoliste kohtade laiaulatuslikku sõjalist rünnakut, sest see oleks tekitanud tõenäoliselt üle kogu kollaste tsoonide suuri rahutusi. Punased sektorid olid iga erioperatsiooni õudusunenägu.

Punane sektor erines ümbritsevast tavalisest kollasest tsoonist selle võrra, et tänavad ja hooned olid veel armetumad ja veel räpasemad ning mitmele poole olid kerkinud telkelamud ja ehitusjäätmetest valmistatud hurtsikud. Hiinasse üritas iga päev Kagu-Aasiast jõuda tuhandeid illegaalseid immigrante, ning need, kellel õnnestus elusalt riiki sisse saada, lõpetasid sageli punastes sektorites viletsuses ja vaesuses, et vältida võimude tähelepanu. Terroristide jaoks oli see muidugi suurepärane värbamisvabrik. Taolised põgenikud ei eksisteerinud mitte üheski valitsuse andmebaasis ning nad ei saanud ei talonge ega igakuist rahalist toetust.

Ootamatult raputas Cixi mõtetest välja piloodi vali hüüe: ,,RPG elumaja katusel!"

Kopter märkis Cixi kaameravaatel punase markeriga ära kaks meest hiiglasliku, kuid võrdlemisi halvas seisundis vana paneelmaja katusel. Üks neist suunas kopteri poole vana vene RPG-30 tüüpi reaktiivgranaadiheitja. Üks droonkopteritest eraldus lennuformatsioonist ja suundus maja poole. Oli aga ilmselge, et granaadiheitja sihtis just nimelt transporthelikopterit.

,,Persse!" vandus piloot, kui reaktiivgranaat vilises otse nende suunas ja Cixi kõht tõmbus seest õõnsaks. Õnneks reageeris droonkopteri sihtimissüsteem kiiremini, kui ükski inimene suudaks ning kolme pöörleva toruga kuulipilduja turtsatas korra, õhates granaadi üsna maja lähedal. Mitmete elumajade aknad purunesid lööklainest. Kaks meest pagesid aga kiiresti trepikotta ning väike kopter jäi katuse kohale hõljuma, otsides sihtmärki.

,,Segased tõprad," vandus Lu. ,,Sellistel päevadel ma saan aru, miks mu naine koguaeg nõuab, et ma kellegi teise välja koolitaks."

Cixi ei pidanud vajalikuks mehe jutule lisada, et teda ootas ees midagi kordades palju ohtlikumat.

,,Tõenäoliselt keegi kollases tsoonis märkas teid lähenemas ning saatis punasesse sektorisse teate. Terroristid armastavad internetti," kommenteeris naishäälega operatsioonistaap Cixi peas.

,,Tore, et nad meid ootavad," nentis Cixi pahuralt.

,,Nad ei tea kus te maandute või mis on teie sihtmärk," tuli vastuseks. ,,Vähemalt veel mitte."

,,Me läheneme maandumiskohale," lausus piloot. Samal hetkel märgiti maandumiskoht ära ka Cixi silme ees. Ta oli valinud maandumiseks koha paar kvartalit sihtmärgist eemal, sest droonide ja satelliidiinfo viitas, et printeri maja juures võib esineda ägedat õhutõrjet. Lisaks sobis see hästi tema diversiooniplaaniga.

Kopter keeras oma rootorid üles, laskudes tolmupilve saatel ühe vana moega laste mänguväljaku kohale, mida ümbritsesid hiiglaslikud sadade korruste kõrgused elumajad ning mõned madalamad hüljatud hoonekompleksid. Loomulikult avanes kohe mitmelt poolt majade vahelt ragisev väikerelvade tuli, heledad valgusvihud sähvimas läbi hämara naabruskonna. Kohalikud vahetasid infot väga kiiresti ning iga kommunistidega sümpatiseeriv suvaline mammi võis oma kodust infot edastada. Cixi teadis liigagi hästi, et ta siseneb täiesti vaenuliku elanikkonnaga territooriumile.

Kuulid plaksusid vastu kopteri soomust, kui tagumine ramp avanes ning maahaid aktiveerusid. Droonkopterid avasid oma kolmnurksete torudega kuulipildujatule, paisates majade kohalt üles valgusvihkude sadusid, kuulid plaksatamas asfalti ja majade nurkadesse, saates mitmelt poolt tulistajad põgenema. Cixi silmas üht keskealist naist üritamas joosta tänavanurgalt vana kaubiku taha, kui kuulipilduja kuul rebis ta põlve kildudeks, saates naise ilma jalata pikali maha. Tõenäoliselt ei jõudnud naine isegi valu tunda, sest järgmisena temast üle käinud valang rebis kohe lõhki ka selgroo ja pea, pritsides kaubikut ning selle taga sagivaid kohalikke vere ja aju tükkidega.

Maahaide jalad klõbisesid rambil, kui nad mänguväljakule hüppasid, andurid otsimas sihtmärke.

,,Kaome siit!" hõikas Cixi piloodile ning viimane hakkas kõrgust koguma. Nüüd algas tema roll plaanis. Mänguväljakule jäänud maahaid paljastasid oma kõhu alla ehitatud kuulipildujad ning alustasid valangute välja jagamist kohe, kui droonid lõpetasid ja liitusid katuste kohal transportkopteriga. Cixi teadis, et varsti on mässulised raskema tehnikaga platsis ning nad pidid selleks ajaks kadunud olema. Ta tõmbas omale pähe musta maski, mis oli tegelikult vargülikonna osaks ning tehtud samadest nanofiiberkiududest. Täiuslikuma kamuflaai otstarbel puudusid maskil silmaavad, kuid riidekiudude sisse ehitatud arvuti registreeris kandja silmade asukohad ning kangasisesed retseptorid muutsid kiustruktuuri läbipaistvamaks, pakkudes peaaegu häirimatut vaadet.

Cixi enda mahamineku koht ilmus samuti markeeritult nii piloodi kui naise enda vaatevälja.

,,Valmis?" küsis Lu.

,,Kui seda nii nimetada võib," vastas Cixi mitte kuigi entusiastlikult.

,,Kas Kull on õhus?" küsis ta mõtete teel staabilt.

,,Kull jõuab umbes 3 minuti pärast," tuli vastuseks.

Kopter tuhises paari meetri kõrguselt räämas laguneva hoone kohale, mis võis kunagi olla supermarket ning piloot tõmbas hoo maha, aga ainult natukene. Cixil oli väljumiseks väike ajaaken ning nii tõmbas ta kokpiti ukse lahti, tuul tuhisemas kangaga kaetud näkku. Isegi nii madalal kõrgusel hakkas sellise tuule käes kiiresti väga külm.

,,Kokkusaamispaigas näeme," ütles ta Yao Lule.

,,Parem ole seal, ma viiks su hea meelega õhtusöögile," vastas mees.

Cixi lükkas ennast kokpiti küljest lahti ning maandus umbes kahe meetri kõrguselt kukerpalliga, tehes tubli mitu tiiru enne jalule saamist ning jooksule üle minemist.

,,Me lisame markeriga sinu visioonile maja asukoha," lausus staap, eemaldades Cixi vaateväljalt erinevad kopteri andurite paneelid. Ta jooksis enne ääreni jõudmist tubli 30 meetrit mööda vana katust ning hüppas peatumata kolmandalt korruselt alla, maandudes sujuvalt nagu kass. Lugematutes SinoGeni militaartreeninglaagrites oli ta ennast alati kassina ette kujutanud, turnides mööda katuseid, hüpates ühelt hoonelt teisele. Neuroimplantaadi käsuga aktiveeris ta vargülikonna optilise kamuflaai, riietuse retseptor-kiud reageerimas ümbritseva hämara valgusega, reprodutseerides teisele poole kandjat jäävat vaatepilti. Cixist sai värelus õhus ning olgugi, et see polnud kaugeltki täielik nähtamatus, pakkus see võrdlemisi head võimalust märkamatuks jääda, eriti kui kasutaja püsis liikumatult või hoidis varjudesse. Vaatevälja üles vasakule nurka tekkis ülikonna aku protsent, mis prognoosis hetkel 10 minutit optilist katet. Jooksmine genereeris aga riietes energiat, ostes Cixile lisaminuteid.

Prügiga risustatud hämarad tänavad näisid igas pimedas sopis peitmas nähtamatut vaenlast, kuni Cixi muundatud võrkkestad pimedusega harjusid, andes selge öönägemise. Sellegi poolest ei tundnud ta ilma silmadeta peakohal ennast hästi.

Kitsaid tänavaid ümbritsesid mitmesaja korruselised räämas monstrum-korterelumajad. Roostes trellidega rõdudel rippus sageli pesu ning alumisi seinu kattis graffiti. Õieti mitte kusagil ei põlenud akende taga tulesid - kas selle pärast, et korterites polnud voolu või suurema tõenäosusega selle pärast, et inimesed teadsid, et tänavatel käib jama. Eemalt majade vahelt kostus tulistamist ja tugevamaid pauke, mida saatsid sähvatused öös. Maahaid tõmbasid tähelepanu ning mässajad tõenäoliselt mobiliseerusid. Kõik läks vähemalt esialgu plaanipäraselt.

Cixi tänas õnne, kui staabist tuli teade:

,,Kull on saabunud, sul on silmad taevas."

Neuroimplantaat leidis ühenduse sadade meetrite kõrgusel hõljuva luuredrooniga, mis kuvas tema vaateväljale eraldi akna taevast avaneva pildiga, mida võis vajadusel suurendada või vähenda. Cixi nägi nüüd kõikjale enda ümber ning nurgatagused ei tundunud enam nii hirmsad. Kull märkis ära ka kõik tänavatel ja rõdudel liikuvad inimesed. Enamus neist olid koondunud maahaide lähedusse. Viimased olid hetkel staabi kontrolli all ning tatsasid oma pikkadel jalgadel läbi tänavate printeriga maja poole. Akendest ja katustelt pilluti masinate pihta süütepudeleid ja kive, samas kui tänavanurkadelt tulistati pidevalt väikerelvadega. Maahaide mõlgiline ja pisikesi kraatreid täis soomus aga pidas vastu ning nad vastasid enda poolse tulega, ülitäpsed sihtimisalgoritmid leidmas arvukalt ohvreid.

Cixi ise liikus mööda paralleeltänavaid samuti sihtmärgi poole, vältides Kulli poolt välja toodud inimgruppe. Ühel ristmikul märkas ta eemalt maahaide poole liikumas gruppi noori, kellest osad ei saanud olla vanemad kui 12-13. Ta silmitses odavast materjalist prinditud automaadiga teismelist tüdrukut, kes varjus oma kaaslastega ühe prügikonteineri taha ning avasid tule eemale tänavale. Need lapsed ei olnud kommunistlikud separatistid - siinne elanikkond pidas oma enda sõda riigi vastu ning terroristid olid vaid nende liitlased. Cixi ei saanud neile midagi ette heita. Nende asemel oleks ta tõenäoliselt sama teinud. Elu oli seadnud nad aga erinevatele pooltele ning Cixi kuulus privilegeeritute hulka, olgugi, et ta oli vaid kallis hüpiknukk.

Ta jõudis laiemale tänavale, mida ääristasid presendist ja puidust ehitatud letid, mis olid täis erinevaid pappkaste ja plastikust korve, kõrvuti koos lugematu vana elektroonilise träni ja muu sodiga. Siin ja seal seisid ka vanad bensiinimootoriga autod ning võrrid. Tõenäoliselt käis veel vahetult enne Cixi saabumist aktiivne turg, mis hüljati käigupealt. Paugud ja sähvatused tulid üha lähemale ning Cixi teadis, et ta peab kiiresti edasi liikuma, et maahaidest eemal püsida. Kulli pilgu järgi küttisid viimased halastamatult mässulisi, samas pidevalt edasi liikudes. Maske kandvad inimesed üritasid pidevalt tulistada ja taganeda, rünnates trepikodadest, tuletõrjetreppidelt, akendest, katustelt ja erinevate takistuste tagant. Kusagilt heideti ühe maahai jalge ette kild-käsigranaat, mis lõhkes masina möödumise hetkel, paisates drooni vaaruma. Viimase kuulipilduja niitis aga läbi korteriakende, tappes ründajad ning jumal teab kui palju inimesi veel. Droon jätkas liikumist, kuid lonkas tugevalt ühte jalga.

Viimaks ilmus Cixi vaatevälja kortermaja, mis peitis endas otsitud printerit. Oma välimuselt ei erinenud see sugugi teistest räämas mannetu moega pilvelõhkujatest. Hoone jalamil kössitas tänaval põgenike tehtud hüttidest telklaager, milles viibis Kulli andmetel 74 tsiviilisikut. Ta hoidis varjudesse ning vahetas tänavat, lähenedes hoonele hoopis teise külje pealt. Tõenäoliselt koondus kogu hoone kaitsjate tähelepanu maahaide peale, lubades Cixil läheneda märkamatult teiselt poolt nii, et keegi seda ei märganud. Pettus ei saanud töötada aga kaua, sest separatistid pidid mingil hetkel kindlasti aru saama, et masinatega pole kedagi muud kaasas. Ühelt kõrvaltänavalt kihutas samal ajal maahaide vaatevälja vana maastur, mille kastis istus noorem naine, hoides õlalt lastavat raketiheitjat. Sõiduk peatus järsult ning naine tulistas, saates maahaile lukustunud raketi tulejoaga teele. Sihitava maahai kuulipilduja ei reageerinud piisavalt kiiresti ning kõrvulukustav kärgatus saatis drooni mööda tänavat vanarauana laiali. Auto andis kohe gaasi, et kaduda, kuid ühe teise maahai kuulipildujavalang rebis läbi sõiduki ning masin põrutas kolakaga vastu maja seina, raketiheitjaga tüdruk paiskumas üle kabiini vastu seina surnuks.

Selleks ajaks, kui kolm töövõimelist maahaid viimaks õige hooneni jõudsid, neljas aeglasemalt järgi lonkamas, nägi nende soomus välja kui mõlkis kuumaastik, mis paistis vaevu koos püsivat. Telklaagris alanud paanikas hakkasid kümned inimesed ummisjalu põgenema püüdes maahaidest eemale saada. Maja akendest avati koheselt tuli ning Cixi mõningaseks üllatuseks lükati ühe trepikoja uksed laiali, mille taga peitus kiiresti kokku laotud barrikaad kuulipildujapesaga. Suurekaliibriline võimas ragin lükkas ühe maahai tagasi vaaruma, kui kuulid rebisid tema eesmised plaadid täielikult minema. Kõigi nelja maahai kere ülemistel äärtel avanesid aga klapid, paljastades raketipatareid. Terve sülem väikseid rakette startis kõigist maahaidest korraga teele, täites põgenikelaagri suitsupilvega. Lihtsa kärgmõistusega suure raketiparve iga liige leidis omale optimaalse sihtmärgi ning sülem tabas korraga võimsate kärgatuste ahelas kortermaja, täites kogu Kulli vaatevälja paksu prahipilvega. Võimas ahelkõmin pani isegi eemal viibiva Cixi jalgealuse värisema. Pärast seda täitis maailma ainult vaikus.

Tulistamine oli vähemalt hetkeks täielikult lakanud. Cixi teiselpool hoonekompleksi otsustas joosta varjust välja, lipsates üle tänava vastashoone seina varju. Ta oli lõpuks jõudnud õige maja juurde ning nüüd tuli saada võimalikult kiiresti printerini ning siis jalga lasta. Kulli infrapunakaamera järgi olid kõik sissepääsud majja kaitstud. Häireseisundis separatistid olid koondunud küll tõenäoliselt hoonekompleksi maahaide poolsele küljele, kuid kindlasti ei jätnud nad muid osasid valveta. Cixi võttis paar meetrit hoogu ning jooksis seinast üles, haarates kätega esimese korruse rõdu trellidest. Ennast üles tõmmates, haakis ta jalad rõdu äärele trellide vahel ning proovis painutada metallist latte. Hoolimata roostest ei andnud trellid aga sugugi järgi ning Cixi pidi rakendama üha rohkem jõudu, kiristades hambaid. Naise biitsepsid ja käsivarte lihased tõmbusid üha enam pingule, kui ta tõmbas kogu jõust ning peatselt hakkasid trellid ka painduma.

Kulli info järgi oli korter hetkel tühi. Cixi sisenes lagunevasse, poolenisti tühjaks tassitud pimedasse ja kitsasse sotsiaalkorterisse, kus ainsateks esemeteks olid tolmuga kaetud lagunevad mööblitükid. Nüüd algas see osa, milleks Cixi loodud oli. Räpane põrand kriuksumas saabaste all, lähenes ta aeglaselt korteri välisuksele ning tõmbas kabuurist välja oma summutatud automaatpüstoli. Relva sisse ehitatud süsteem sünkroniseeris end neuroimplantaadiga, kuvades silme ette sihtimissüsteemi. Kuna kitsastes koridorides polnud kamuflaa enam nii oluline ning ta vajas seda tagasi kohtumispaika saamiseks, lülitas ta vargülikonna välja ning tõmbas näomaski üles. Mõranenud seinad kandsid endaga helisid nii ülevalt, alt kui külgedelt - inimesed karjumas käske, nõudmas abi või valust kriiskamas. Maahaide raketirünnak oli tõenäoliselt tapnud vähemalt kümneid ja haavanud veel palju rohkem. Lisaks sellele polnud nende töö veel läbi.

Ukse kriginal astus Cixi kitsasse koridori, mida valgustasid paar generaatori järgi ühendatud ehituslampi. Purunenud torustikust lekkinud veest märgadel, pragunenud ja hallitanud seintel ligunesid vanad kommunistlikud propaganda plakatid ning eemal paistvale koridoride ristmikule olid laotud puust varustuse kastid, millest ühe peal helendas avatud arvuti koos lihtsa ruuteriga. Ristmikul sagisid edasi tagasi terve trobikond erinevas vanuses ja erinevast soost inimesi, kuid peamiselt nooremapoolsed mehed, kellele jagati kastidest erinevat prinditud varustust välja.

,,Vittu need korporatiiv-faistid, vittu, vittu, vittu," vandus üks noorem mees läbi pisarate, kössitades verise peaga seina ääres. Tema riided olid kaetud ehitustolmuga. ,,Mu isa ja õde olid just praegu üleval korrusel... ma ei suuda enam, ma ei taha."

,,Aja end püsti nüüd!" nähvas üks naine, haarates kastist laskemoona. ,,Kui meie ei võitle oma õiguste eest, siis ei tee keegi seda! Maksa surnute eest kätte!"

,,Tule nüüd Xia," üritas üks vanem mees teda lohutavalt üles saada. ,,See on üks koht, mida nad kindlasti ei tohi kätte saada. Me peame võitlema oma rahva vabaduse eest, et see türannia ükskord lõppeks."

Nad ei pannud lähenevat naist mustas isegi tähele. Cixi visuaalne sihtimissüsteem märkis ära kuus inimest koridoride ristmikul. viimaks märkas teda üks kasti tõstma asunud noormees, kuid ta polnud päris kindel, kellega on tegu. Cixi tõstis oma relva ning vajutas päästikule. Summutatud püstol plaksatas ning noormehe kolju sisu pritsis seljataha laiali, kui ta koos kastiga kolinal pikali maha vajus. Teised jõudsid sündmuse registreerida, kuid mitte midagi enamat, sest Cixi niitis nad kiirete laskudega maha. Plaginale järgnes hingemattev vaikus. Püstol suitses naise käes. Tühi salv kolksatas põrandale padrunikestade sekka ning sisse lükati uus. Ristmikul möödus ta vereloigus surnukehadest, kes jõllitasid nüüd vaid klaasistunud silmadega tühjusesse. Cixilt oli juba ammu röövitud võime oma ohvritele kaasa tunda. Isegi kui ta tundnuks mingisuguseid tugevaid negatiivseid emotsioone või stressi, siis neuroimplantaat oleks kohe simuleerinud rahustavaid ajusignaale. Isegi tema tunded kuulusid SinoGenile.

Vahepeal oli üks maahai veel vanarauaks muudetud, kui väike puldiauto sõitis improviseeritud lõhkekehaga masina jalge alla. Eemalt vanaldase mikrobussi tagumistest ustest lasti välja reaktiivgranaat, kuid ühe maahai kuulipilduja õhkis selle enne kohale jõudmist. Hoolimata suurtest kahjustustest korterelamule, jätkus aktiivne vastupanu. Cixi tegevust kogu selle mürgli keskel polnud tõenäoliselt märgatudki. Ta kuvas hoone kolmemõõtmelise mudeli vaatevälja vasakusse äärde, lükates sealt minema Kulli pilgu.

,,Me märkisime ära tee keldrini," teatas staap, kes nägi kõike läbi Cixi silmade.

Olles tee kindlaks määranud, lükkas ta optimaalseks nägemiseks kõik ülejäänud aknad minema, jättes alles ainult sihtimise. Pööranud koridoride ristmikult paremale, siirdus ta otsima trepi markerit, sest liftid polnud usaldusväärsed. Treppideni viivast koridoriharust ilmusid välja aga kaks relvastatud nooremat meest, kes võisid tulla täiendavat laskemoona positsioonidele laiali jagama. Nad paistsid olevat vaid vaevu täiskasvanud. Ühel neist olid päris head instinktid, sest ta registreeris kiiresti sissetungija ning tõmbas tulistamiseks relva kärmelt üles. Cixi närviühendused reageerisid aga kümneid kordi kiiremini, signaalid liikumas plahvatusliku kiirusega ajust seljaajusse ning sealt edasi lihastesse. Murdosa sekundi jooksul jõudis noormees relva sihiku oma silme juurde tõsta, kui Cixi relvakäsi salvas nagu rästik ette ning vajutas päästikule, kuul plaksatamas üle koridori, maandudes otse sihiku silma ning väljudes kolju tagumisest osast. Tema partner, tõenäoliselt natukene aeglasem sell, ei jõudnud millelegi mõelda, enne kui järgmine kuul ta ninaluu ja ülemised hambad purustas, saates mõlemad võitlejad surnuna põrandale.

Tee keldrikorrusteni oli hõredalt kaitstud, sest enamus separatiste olid ametis maahaide pihta tulistamisega. Ringi liiguti peamiselt laskemoonavarude täiendamise või muudel logistilistel põhjustel. Treppidel kohtas ta paari inimest üles tulemas, kellel oli ebaõnn peatselt surra. Cixi ei tahtnud neid tappa, kuid töö oli töö.

Paar korrust maa alla kadus Cixil ühendus staabi ning Kulliga, mis polnud sugugi üllatav. Ta võttis oma vöötaskust väikse karbi, mille seest tõusis õhku trobikond väikseid robotputukaid, kes lendasid suminal treppide poole. Peagi taastus Cixil ühendus, seintele ja lagedesse kinnitunud põrnikad lõid andmesilla, edastades üksteisele sidet maapealt maa alla, ühendades nii neuroimplantaati ja Kulli. Keldrikorrused ise olid kütmata, pimedad ja märjad, siin ja seal heitis üksik ehituslamp või neoontuli tuhmi valgust kommunistlike ja anarhistlike graffititega seintele, mida mööda nirises alla määrdunud vesi.

Moodsatel paneelmajadel viisid korrused ka maa alla, et tekitada võimalikult palju elamispinda. Elu nendes keldrikorterites oli aga veel viletsam, kui maa peal, ning selles konkreetses hoones olid nad lausa asotsiaalse moega. Tehniliselt hooldas riik sotsiaalkortermaju, et nad lõpuks kokku ei variseks ning populatsioon selle peale närvi ei läheks, kuid punastes sektorites polnud see lihtsalt võimalik. Nii muutusid need kohad eriti räämas slummideks.

,,Printer peaks olema maja alt läbi viivas vanas metrootunnelis. Arvatavasti on korteri põrandasse raiutud auk. Eelda valvet sissepääsu juures," lausus staap.

Kõige alumisel korrusel möödusid Cixist mitu separatistide salka, kuid pimeduse tõttu võis vargülikonna kamuflaaiga paigal seistes nende tähelepanu vältida.

Õige korteri ukse tagant reetis valve vali lobisemine:

,,Raisk, ei tea kas keegi kõssas sellest kohast," arutles keegi käreda mehehäälega.

,,Kõik on lõpuks ära ostetavad, kui hind on õige," vastas naishääl. ,,Patriotism lõppeb seal kus algab ahnus."

,,Vahet ei ole, siia alla nad ei saa. Meie territooriumil ei kõnni ükski korporatiivpõrsas kuigi kaua ringi," vandus üks teine meeshääl. ,,Ma olin kunagi salgas, kus me võtsime terve sõjaväe rühma maha. Raiped söövad täna ka sitta."

,,Ma ei tea, kuuldavasti pidi seal üleval ikka päris halb olema," mainis keegi ebakindlalt.

Cixi määras nende asukohad helide järgi kindlaks, astus korteri uksest sisse ning tulistas valanguga.

Väikest elutuba küttis ja valgustas gaasipõleti, mille ümber vedeles nüüd neli laipa, verelombid aeglaselt laiali valgumas. Tuppa oli mugavuse tarbeks tassitud veel autoistmeid, mida ümbritsesid põrandal laiali vedelevad tühjad pudelid. Põrandal vere sees lebavas tahvelarvutis jooksis mingi arvutimäng. Cixi astus üle laipade, siirdudes vannituppa. Pisikese ruumi põrand oli peaaegu täielikult maha lammutatud, paljastades mitme meetri sügavuse augu, mis lõppes ehituslampidest valgustatud raudteetunneli laega. Vannitoas toetusid kandetaladest ehitatud konstruktsioonile vintsid ja trossid, mis olid ilmselt mõeldud varustuse üles tõstmiseks. Cixi silmitses alla, teades, et kes iganes seal all ka ei viibinud, kuulis tõenäoliselt ülevalt laske, olgu summuti või mitte. Ta võttis oma vöötaskust veel ühe väikse robotputuka ning sünkis selle oma neuroimplantaadiga, ühendades tema vaatevälja enda omaga.

Põrnikas tõusis peopesalt lendu ning sumises alla, kuvades Cixile metrootunneli sisemuse koos kõigi sinna peitunud võitlejatega, kes sihtisid närviliselt relvadega isetehtud lifti avavust. Robotputukas märkis kõigi relvastatud isikute asukohad Cixi vaateväljale markeritega. Naine hingas sügavalt sisse, neuroimplantaat imiteerimas rahustavad ajusignaale. Tundes ennast piisavalt keskendununa, tegi ta peas kiired kalkulatsioonid ning astus seejärel auku. Kõik järgnev leidis aset vaid paari sekundi jooksul. Cixi käsi tuhises välkkiirelt ühelt sihtimismarkerilt teisele, püstol jutti plagisemas, enne kui ta rööbastele madalasse kükitusse maandus. Pärast seda täitis tunnelit vaid hingemattev vaikus, mida võimendasid eelnenud lasud. Vaid järjekordne tühi salv kolksatas kajavalt maha. Seejärel kostus kusagilt vaikset nuuksetega segunenud oigamist ning Cixi taipas, et keegi on veel elus. Isegi tema ei suutnud kukkumise pealt õhust iga lasku surmavaks muuta. See oli viga, mille ta võis endale andestada.

Vana metrootunnelit täitsid äärtest kastide virnad, andes kogu kohale lao sarnase mulje. Siin ja seal võis märgata ka lihtsaid kirjutuslaudu arvutite ja muu elektroonikaga. Cixi kõndis mööda varustuse rada tunnelis edasi, olles võrdlemisi kindel, et printer paikneb peatselt lähenevas vanas peatuses, mis oli ametlikult juba aastakümneid tagasi kinni müüritud. Temast eespool liikuv väike robotputukas märkaski peagi jaama, mille perroonil istus suur kuubikukujuline seadeldis, milleks oli 3-d printer. Selle juures askeldavad inimesed tegelesid aktiivselt erineva väiketehnika kiiresti kokku pakkimise ning põgenemisega. Kuna põrnika näotuvastussüsteem ei registreerinud ühtegi olulist isikut, lasi Cixi neil tunnelisse kaduda. Nüüd tuli printer õhata ning seejärel leida kõige optimaalsem teekoht üleskorjamise paika.

Metroopeatus oli muudetud lisaks laole ka staabiks, millest andsid märku ridamisi laotud arvutid, millest osasid kasutati kindlasti serveritena ning teisi küberrünnakuteks. Samuti võis silmata laudadel pooleliolevaid lõhkekehi, droone, jälgimisseadmeid ja raadiovarustust. Cixi ronis paremat kätt printeri poolsele perroonile ning jalutas laudade vahel, jäädvustades staabile kõike, mida separatistid polnud jõudnud minema kanda. Nagu ta aimas, siis olid kõik andmekandjad ja kõvakettad kadunud. Ta võttis vöötaskust paki plastiklõhkeaineid ning asus inspekteerima printeri ülesehitust. Õige paigutuse korral hävitaks plahvatus tõenäoliselt ka kogu ülejäänud varustuse tunnelis.

Cixi elu päästis tema geneetiliselt võimendatud kuulmine ning üleloomulikud refleksid. Registreerides vaid vaevu kuuldavat krõbinat teisel pool perrooni, viskas ta end pikali enne kui kõrvulukustavast paugust saadetud haavlid napilt üle pea vihisesid, rebides perrooni ühest postist välja tolmu ja tükke. Cixi jõudis ennast vaevu ühe varustuse kasti varju veeretada, kui uus lask haavleid plaksatas põrandasse, seal, kus ta oli just lebanud. Keegi oli tema tulekut ootama jäänud. Cixi mõistus võttis kontrolli robotputuka üle, ning saatis ta ründajat otsima. Naise mõningaseks üllatuseks märkas ründaja putuka asukohta ning parv haavleid katkestasid ühenduse. Cixi teadis aga nüüd lasu järgi kus ta umbes asub, isegi kui sihtimissüsteem polnud andnud markerit. Ta sööstis kasti tagant välja ning jooksis püstoli plaginal valangut andes perroonini ja sooritas mitme meetrise hüppe teisele perroonile. Jõudes lähima posti taha, lükkas ta järgmise salve sisse. Vaid kaks salve oli veel järel, seega tuli üksiklaskude peale minna.

Cixi ei suutnud aga aimata ründaja järgmist käiku. Ta kuulis samme ning pööras posti tagant tulistama, kuid salapärane kuju oli liikunud uskumatu, ebainimliku kiirusega otse Cixi nina alla. Järgmisel hetkel lendas tema püstol uskumatult tugevast käevibutusest juba kuhugi eemale minema. Tema ees seisis lühikeste pruunide juustega europiidne mees, kelle vanus võis jääda umbes 30ndate algusesse. Mehe nägu polnud aga see, mis köitis hetkega Cixi tähelepanu. Must lühikeste varrukatega särk paljastas mingit sorti kergest metallisulamist musta värvi käed. Samuti ei kandnud ta oma mustvalgete kamo pükste all saapaid, vaid maha toetusid musta värvi sulamist jalalabad, mis olid tõenäoliselt toonud talle nii suure sööstukiiruse. Europiidne välimus, robustne vormis keha, küberneetilised jäsemed - tegu oli vägagi tõenäoliselt Vene sõjaväe eriteenistuse GRÜga.

Puhtalt lihasmälu abiga tõmbas ta pea plahvatusliku kiirusega läheneva metallrusika eest ära, mis raksatas terminali tugisambasse, saates laiali kivikamakaid. Mees läks lähidistantsilt kohe järgmisele rünnakule üle, saates oma sünteetilise jäsemega üles võimsa põlvelöögi, mille jõud oleks tõenäoliselt kogu Cixi rinnakorvi puruks löönud, kui ta poleks teinud kiiret tagasisammu. Cixi vastas välkkiire üks-kaks löögiseeriaga näopiirkonda, mille mees tõrjus, kuid diversioonina mõeldud löökidele järgnes küljelt jalalöök neerudesse, mille venelane sisse võttis, vaarudes tubli mitu sammu taha poole. Ta demonstreeris selle peale natukene piinatud naeratust.

,,Tubli" lausus ta korrektses hiina keeles.

Cixil polnud proteese, kuid tema löögijõud oli sellest hoolimata palju tugevam kui isegi väga treenitud tavalisel inimesel.

Venelased olid koos ülejäänud maailmaga hiinlastest geneetika arengus aastakümneid maas. Läänt hoidsid selles arengusuunas tagasi eetilised konfliktid ning venelastel polnud lihtsalt piisavalt häid laboreid ega oskusteavet. Nii olid venelased otsustanud hoopis panustada rohkem implantaatidesse ning proteesidesse - mõte mis samuti läänele väga peale ei läinud. See oli palju robustsem, kallim ja invasiivsem meetod, kuid võis anda sõduritele täiesti uskumatud võimed. Nii oli sellel mehel Cixi ees väga suur füüsilise jõu ja vastupidavuse eelis, kuid Cixi kasuks rääkisid palju kiiremad refleksid, kõrgendatud intelligents ning palju suurem võime informatsiooni hallata ja kiiremini mõelda.

Cixi tõmbas reie vutlarist välja võitlusnoa. Mees naeratas selle peale veel laiemalt:

,,Mis sa selle võinoaga teed, tütreke."

Cixi oli lahkelt valmis demonstreerima. Ta vähendas ühe kiire sammuga drastiliselt distantsi, haaras nagu salvav madu välkkiirelt mehe paremast käest ning tõmbas seda järsult kõrvale, tõmmates ta tasakaalust välja, blokeerides nii teise käe liikumise ning rammis oma noa talle otse ribide vahele. Ainult, et mingil kummalisel põhjusel ei tunginud nuga pehmesse lihasmassi ning Cixit haaras õudusega teadmine, et ta võis särgi all mingit kaitset kanda. Järgmisel hetkel oli juba tema enda noakäsi raudsesse haardesse võetud ning ühtäkki leidis ta ennast õhus, lagi silme eest möödumas. Cixi leidis ennast mõtlemas, et see pidi ikka hea heide olema, enne kui ta prantsatas seljaga ühele arvutilauale, purustades selle ja kogu kola laua peal, maandudes kolinal vastu maad. Õhk kadus kopsudest ning silme eest võttis mustaks.

Cixi keha oli aga lapsest saati treenitud valu taluma ning reageerima ükskõik kui kiiretele muudatustele ükskõik kui halvas seisundis. Nii lükkas ta suure venelase jalaga eemale, enne kui viimane oleks talle põlvega rindkerele maandunud. Paraku võttis viimane jalast kinni ning astus järsult lähemale, lükates oma jala üle Cixi oma ning heitis ennast pöördega pikali, mässides ennast selle ümber, blokeerides samas teise jalaga ära võimaluse kaasa pöörata. Cixi teadis seda jalalukku ning ka seda, et see lõppeb põlve puruks tõmbamisega. Ei, selle mehe jäsemete puhul tõmbaks ta pigem jala otsast ära. Polnud olemas mitte midagi hullemat käsivõitluses kui sattuda maasvõitlusse küberneetiliste jäsemetega inimesega. Võimalused sellises olukorras olid väga piiratud ning enamus vastuvõtteid ei töötanud, sest vastasel olid nii palju tugevamad käed ja jalad. Õnneks suutis Cixi tohutult palju kiiremini mõelda ning ajal, millal mees oma lukku välkiirelt sisse seadis, analüüsis ta terve seeria erinevaid võimalusi sellest pääsemiseks.

Ta lükkas ennast kätega kogu jõust mehe poole, surudes jalga niimoodi sügavamale sisse, vähendades väänamisnurka ning lubades tal oma tagumiku piisavalt maha painutada, et istukile saada. Cixi käsi salvas ette, üritades krabada munadest, et natukene omletti teha, kuid viimane sai enne randmest kinni. Cixi sai aga vabanenud jala kiiresti kõveraks tõmmata. Nii läksid nad ringi veereldes ühest lukust ja haardest teise, GRÜ agent alati tugevam, Cixi alati kiirem ja targem. Lõpuks õnnestus naisel siiski vabaneda ning püsti saada. Mees tuli talle kiiresti uuesti peale, lootes taas asjaajamise maha viia, kuid Cixi ei kavatsenud enam püherdada.

Ta jättis meelega oma jalad rünnakule avatuks ning mees reageeris välkkiirelt, üritades esimest jalga madala haardega lukku saada, kuid Cixi reaktsioon oli palju kiirem, eriti kui ta seda võtet oodata oskas. Teine põlv raksatas mehele näkku, saates ta verd purskava murtud ninaga tahapoole vaaruma. Kõigest hoolimata naeratas mees aga ekstaatiliselt ning Cixi taipas, et ta kannab tõenäoliselt neuroimplantaati. Kui Cixi implantaat simuleeris kriitilistes stressisituatsioonides rahustavaid ajusignaale, siis tema oma simuleeris tõenäoliselt põnevust, ekstaasi ja naudingut, suurendades verejanu ja võitlusvõimet eksponentsiaalselt. Tõenäoliselt tootis ta hetkel tohututes kogustes adrenaliini ning Cixi taipas, et pikemas perspektiivis ei pruugi ta sugugi võita. Ta pidi sohki tegema.

Mees sööstis Cixi poole, ignoreerides tõenäoliselt ükskõik millist kahju, mida naine tekitada suudaks. Cixi ei tohtinud lubada omale vähimatki viga, sest muidu lõpetaks ta kohe taaskord haardes. Ta aktiveeris oma vargülikonna, muutes kehaosad palju raskemini jälgitavaks ning seeläbi ka raskemini haaratavaks. Seejärel virutas ta kiire külghaagi mehele oimukohta, mida viimane piisavalt kiiresti ei märganud, paisates mehe kolinal vastu ühte riiulit, millega koos ta ümber kukkus. Cixi hoop oli piisavalt tugev, et tekitada koljumõrasid, kuid mida iganes venelase neuroimplantaat ka ei teinud, see pani ta taas püsti tõusma. Võib-olla oli see ühenduses mõne teise keha sisse peidetud seadeldisega, mis sisestas vereringesse mõnda hullumeelset kemikaalide kokteili. See pani Cixi tahes-tahtmata zombi-filmidele mõtlema.

Ta plaanis kuidas järjekordset rünnakut vastu võtta, lootes parimat, kui äkki kadus ühendus staabiga ning kõik neuroimplantaadi süsteemid lülitusid välja, saates Cixi silme ette punaseid häiresignaale. Emotsionaalse kontrolli puudusest tekkinud paanika halvas tema keha, saates naise värisedes taganema. Üllataval kombel ei kasutanud venelane aga võimalust ära. Ta langes põlvili, hoides oma pead. Paanika, segadus ja hirm lõid Cixi peas kirikukella , sest see oli midagi mida ei pidanud juhtuma - midagi, mis polnud kunagi juhtunud. Kas keegi oli teda häkkinud? Teda ja venelast? See ei saanud võimalik olla, sest Avaliku Julgeoleku Büroo kasutas sõna otseses mõttes parimaid krüpteeringuid maailmas. Lisaks sellele valvasid tema pea sisemust arvukad kaitseprogrammid ja tulemüürid.

Seega, kuidas see juhtus?

Implantaat taaskäivitus ning justkui mingisuguse stseenina luupainajast ei allunud see Cixi kontrollile. Ta nägi ja tundis kõiki protsesse, kuid ei omanud nende üle mitte mingit kontrolli. Nii sai ta ainult pealt vaadata, kuidas seadeldis simuleeris ajus und.

Maailm tuli tagasi sama ootamatult kui see kadus. Kadunud oli aga hämar metroo, kastid, riiulid, lauad ja printer. Kadunud oli tapjamasinast venelane. Selle asemel leidis ta ennast tundmatu korteri elutoa diivanilt. Kogu koha ,,retro" hõnguga sisustus koos sajandi esimese poole mööbliga andis märku sellest, et ta on endiselt kollases tsoonis. Mitte hiiglaslikus sotsiaalkortermajas, vaid mingis soliidsemas vanemas hoones. Ta tõusis kärmelt istukile, uurides ümbrust. Tuhat küsimust segunesid Cixi peas suureks kakofooniaks, kuid kõige põletavam neist oli see, miks kuradima päralt istus tugitoolil tahvelarvutit hoidev doktor Cheng He Xun - tema ihuarst. Üks pikk sale jalg üle teise, silmitses ta oma tüüpiliselt sõbraliku naeratusega Cixit.

,,Ära muretse, sa oled ohutus kohas," lausus ta rahustaval toonil, mis ei mõjunud antud hetkel sugugi rahustavalt.

,,Mis toimub?" küsis Cixi ettevaatlikult.

,,Sa oled ühes SinoGeni kollase tsooni salajastest turvamajadest. Ma tõin su just tehislikust unest välja, " lausus naine justkui muuseas, tahvelarvutit lauale asetades.

,,Kas teie tungisite mu pähe?" küsis Cixi ärritunult.

,,Jah," tunnistas Xun ning tema näol peegeldus ilme, mida võiks tõlgendada kahetsusena.

,,Miks? See oli eluohtlik situatsioon." Ta ei suutnud täiesti peita etteheidet ja ärritust oma hääletoonist, ülemus või mitte. ,,Ja kuidas te seda üldse tegite?"

,,Kõik mis ma sulle nüüd räägin on ülimalt salajane," teatas doktor Xun selle peale, lisades: ,,tuleta meelde, mis ma sulle enne missiooni ütlesin. Sa kuulud meile, mitte büroole. Meie lõime su ning meie oleme andnud sulle kõik, mis sul on. Seega ei tohi sellest mitte midagi jõuda büroosse tagasi. On see selge?"

Cixi noogutas. Ta oli nii väsinud poliitikast ja salatsemisest kõrgemates instantsides. Cheng He Xun asetas rahulikult käed omale sülle ning vahetas jalgade asendit. Seejärel ütles ta rahulikult:

,,Härrasmees, kellega sa metrootunnelis kontakti sattusid, oli härra Ilya Petrov - GRÜ eriagent Hiinas, kelle ülesandeks on aidata kommunistlike separatiste, koordineerida nende tegevust, pakkuda neile terroristliku tegevuse väljaõpet, smuugeldada neile Venemaalt varustust ja nii edasi. Venemaa omab taolisi agente üle kogu maailma, kes on valmis igas riigis korraldama aktiivset vastutegevust kehtivale võimule."

Ta peatus korra oma jutus, et lasta infol seeduda. Seejärel ta jätkas:

,,Härra Petrov on ühtlasi ka topeltagent kes töötab SinoGeni heaks. Seda ilma Hiina võimude teadmata. See pole tegelikult päris vabatahtlik koostöö, sest mõned aastad tagasi me röövisime ta ära ning sisestasime tema geenidesse disainerviiruse, mida on väga keeruline tuvastada ning Venemaal pole ka piisavalt meditsiinilisi teadmisi sellest vabanemiseks. Meie saame talle ainsana pakkuda igakuiseid ravimidoose."

Kõik see kõlas Cixile lihtsalt liiga absurdselt. Miks omas SinoGen kollases tsoonis venelasest GRÜ topeltagenti? Miks tegutsesid nad ilma Avaliku Julgeoleku Büroo teadmata? Hiina Demokraatliku Konglomeraatide Ühenduse õõnestamine ei olnud neile kuidagi kasulik, sest just nemad olid üks neist võimsatest korporatsioonidest, kes ostsid Kuldse Revolutsiooni ajal armee ära ning kukutasid kommunistliku partei, luues maailma esimese korporatiivvõimu.

,,Kuid, miks?" sai ta kuidagi huultelt lisades hetk hiljem ,,Ja miks te lasksite siis meid nagu marutõbiseid koeri kokku?"

,,Sest härra Petrov on üheks oluliseks komponendiks operatsioonis koodnimega Xiangliu," vastas Xun.

,,9 peaga madu?" mõtiskles Cixi.

,,...Ja vastates sinu teisele küsimusele, meil ei õnnestunud kasutada teie mõlema implantaatide sisse ehitatud salaust piisavalt kiiresti, ilma et büroo staap seda märkaks. Me pidime jätma staabile mulje, et sind häkiti," jätkas doktor, põigates teemast kõrvale.

,,Oot, misasja? Salauks? Minu implantaadile peaks olema ligipääs ainult bürool!" hüüdis Cixi häiritult.

,,Ametlikult jah," tunnistas Xun. ,,Kuid tegelikkuses loovad implantaate tootvad riigi töövõtjad endale salajasi sissepääse, et seda vajadusel teiste konglomeraatide vastu ära kasutada. Mõtle, Cixi, sellest hetkest kui Hiinat hakkasid valitsema konglomeraadid, on tegelikult käinud pidev vaikne ja salajane võimuvõitlus. Avalikku sektorit kui sellist ei eksisteeri ju enam. Isegi Avaliku Julgeoleku Büroo on tegelikult erinevate konglomeraatide ühisressurssidest loodud organisatsioon, mis kaitseb nende huve.

,,Seega büroo arvab, et ma olen häkitud ja röövitud?" küsis Cixi.

,,Just," vastas Xun. ,,Aga ära muretse, me organiseerime sinu ,,põgenemise". Sa raporteerid Liangile, et operatsioon printer õhata kukkus läbi salapärase häkkimise pärast. Kui Riigi Direktoraat sellest teada saab, kaotab ta tõenäoliselt oma töökoha, sest büroo süsteemid on ohustatud."

Cixi vähemalt arvas, et ta hakkas peas vaikselt pusle erinevaid tükke kokku panema.

,,Aga Ilya Petrov? Milleks teil teada vaja on, ning miks te lasksite operatsioonil nurjuda? Ühtlasi, mis asi on Xiangliu?"

Doktor Xun naeratas oma kõige lahkemat naeratust, andes Cixile teada, et ta küsis liiga palju.

,,See on SinoGeni saladus," vastas ta lühidalt.

,,Saladus, millest te ei taha, et Liang teada saaks," ütles Cixi.

Xuni naeratus kadus hetkega.

,,Kas sa ähvardad meid infolekkega?" küsis ta nii ootamatult ja jäiselt, et see lausa ehmatas Cixit.

,,Ma tahan lihtsalt teada mille pärast ma pidin oma eluga riskima ning avastama, et minu enda mõistus on kompromiteeritud," vastas Cixi.

,,Sinu asi pole teada, sinu asi on teha seda mida meie ütleme," lausus Xun aeglaselt, väga selgete sõnadega, et rumal laps kõigest aru saaks.

,,Ma olen osalenud tosinates büroo illegaalsetes ja räpastes operatsioonides," üritas Cixi vastu panna. ,,Ma tean jumal teab kui palju riigisaladusi. Miks ei või ma siis sellest teada? Nagu sa ise ütlesid, siis ma kuulun SinoGenile. Ma olen üks teie parimaid. Ei, ma olengi teie parim.

Ta muutis oma hääletooni sama jäiseks kui doktoril.

,,Ma olen asendamatu ja sa tead seda. Ma väärin rohkemat."

Xun silmitses teda hetke oma õrnalt helendavate suurte silmadega, tema näoilme seletamatu.

,,Sa oled praegu asendamatu, aga mitte igavesti. Sinusuguseid tuleb veel," vastas ta viimaks. Seejärel ta ohkas.

,,Vabandust, see on pikk ja raske päev olnud. Olgu, ma räägin sulle Xiangliust - 9 peaga maost."

,,Mitmel pool kollastes tsoonides paiknevad SinoGeni mustad laborid," alustas Xun. ,,Kuna need ei tohi võimude silme alla jääda, siis tuleb neid hoolikalt peita. Paraku meeldib ennast peita ka kommunistidele, sest ka nemad ei taha võimudele ette jääda. Nii võib juhtuda, et nad avastavad mõne meie labori," jutustas ta.

,,Härra Ilya Petrov, kellel on palju mõjuvõimu separatistide ja muu kuritegeliku elemendi seas, hoiab neid ja vene luuret meie laboritest eemale. Tema ülesanne on jälgi segada ning tagada see, et me saaksime rahulikult oma asju ajada. Selleks, et tema tegevus jätkuda saaks, peab ta aga oma töös edukas olema. Moskva tahab infot ja häid tulemusi. Nii söödab ta neile seda, mida meie anname. Seega ei taha me ka seda, et büroo hävitaks tema operatsioonid. Nii on meil tegelikult kohalike separatistide tegevusel käpp peal,"

Cixi ei teadnud mida sellest kõigest mõelda. Taaskord oli tal lihtsalt väikse mutrikese või hüpiknuku tunne, keda kasutatakse mingites palju suuremates plaanides.

,,Ja Xiangliu?" küsis ta.

,,Projekt Xiangliu on DNAd manipuleerivate sünteetiliste viiruste väljatöötamise ning kohaliku populatsiooni peal katsetamise programm," vastas Xun rahulikult. Cixi oli leidnud ennast juba lapsest saati mõtlemas, et äkki oli naise näol tegu sotsiopaadiga.

,,Te katsetate biorelvi tsiviilinimeste peal? Te olete ikka inglid," kommenteeris Cixi, hoides tülgastust tagasi.

,,Mitte selliseid biorelvi, nagu sa ette kujutad," vastas Xun. ,,Me ei loo massihävitusrelvi. Me loome põhimõtteliselt bioloogilisi snaiperkuule."

,,Snaiperkuule?"

,,Just, me üritame luua viirust, mis leviks väga kiiresti, kuid ei avaldaks populatsiooni seas mitte mingisuguseid sümptomeid," lausus Xun kergelt, lisades: ,,kuni ta leiaks oma sihtmärgi."

,,Ühe kindla inimese DNAle disainitud viirus?" küsis Cixi.

,,Täpselt," vastas doktor Xun. ,,DNA jälgi võib leida igalt poolt. Isegi USA president võib jätta kuhugi oma juuksekarvu maha. Selle juuksekarva põhjal oleks võimalik luua viirus, mis aktiveerub ainult tema DNA peale. Me võiks pool Washingtoni ära nakatada nii, et keegi arugi ei saaks ning sureks ainult president. See annaks meile võimu kontrollida ka kogu Hiinat, kõrvaldades soovi korral kõik kes meile ei meeldi. See oleks nagu nähtamatu kuul, mis tabaks alati. Kõik see vajab lihtsalt kõvasti uurimistööd ning meil on vaja katseid teha suurte inimhulkade peal." Cheng He Xuni suust kõlas see kõik nagu midagi lausa püha.

Cixi polnud enam kindel, kas ta tahtis teada, üldse midagi... Ta tundis ennast seotuna kuradiga. Hiinat kontrollisid deemonid ning tema oli juba lapsena sattunud pakti kõige ohtlikumaga neist. Keegi polnud küsinud, kas ta tahab seda. Cixi vaatas aknast välja, silmitsedes kollast tsooni, kus elasid geneetilise ülemrassi alamad. Korraks, ainult korraks tundis ta neile niivõrd kaasa, et tahtnuks osaleda selle neetud kõrgklassi kukutamises, mille hulka ta ise kuulus. Kuid Cixi ei olnud naiivne. Ta

pöördus uuesti doktor Xuni poole: ,,Seega millal me rohelisse tsooni naaseme?"

Tõlkejutt: Seitsmes tunnismärk (Julia Zonis)

Tõlkis Rauno Pärnits.

Poisil võis vanust olla vaevu tosin aastakest. Lühike, kõhn, silmaalused sinikais. Maal poleks ta mind, säärast kobedat ambaali kopsaka läpakaga pealekauba, mitte mingil juhul kanda jõudnud,.

"Kelle eest rügad?"

Poiss ohkan ja kehitas õlgu.

"Ei taha rääkida - pole vaja. Jutt lühendab teekonda, ent sinu saladused kuuluvad ainult sulle."

Poiss puhus laubalt heleda juuksekahlu ja kostis häbelikult:

"Mampsi eest. Ta tappis kirvega isa."

Ma vilistasin. Silmitsesin hoolikamalt.

"Ja sinu pealekauba?"

Poiss võpatas.

"Ei, mis te nüüd. Mamps on hea. Astus mu eest välja. Isa peksis mind, ta siis haaraski kuurist kirve - ja juhtuski. Ta ei tahtnud. Ma hiljem, lastekodus, kopsupõletikku..."

Temaga oli kõik selge. Tavaklient. Rügab veel paar aastat ning viiaksegi ta mamps Puhastustulle. Kui poiss muidugi veel isa päästa ei mõtle. Ma heitsin talle argise hindava pilgu. Ma ise ei tegele ju enam ammugi selliste asjadega, ent igaüks alamaist kaastöötajaist haaranuks temast kõigi küüntega kinni. Hõlbus ja meelepärane juhtum.

Ma kohendasin läppari rihma ja kobisin jõnglase õlule. Too vaikis stoiliselt, ehkki näha oli, et tal on raske.

"Noh, läksime?"

Ja me läksime.

Ei tea, kust Dante Alighieri võttis, et tee Põrgust Puhastustulle meenutab mugavat, peaaegu et asfalteeritud serpentiini. Oleks see vaid nii! Mägi on peegelsile obsidiaanist pind - mina oma kapjadega ei roomaks mööda seda sentimeetritki. Ent poiss tõusis - aeglaselt, kuid kindlalt, ajuti suure raskuse all ägades. Jumal teab, millelt ta sandaalid tuge leidsid. Kuid ta liikus.

Ma ajasin pea kuklasse, puurides pilgu madalal seisvaisse pilvisse. Neist kumas üha selgemalt valgust - valgust, mis oli mu silmadele ebameeldiv. Tuli rinnataskust prillid välja otsida. Ma poleerisin just rätikuga klaase, kui alamõõduline Vergilius sammu aeglustas.

"Öelge," õbluke kandja ohkas mu all vaevukuuldavalt... "kui ma ka isa eest töötaksin, siis kaua see aega võtaks?"

Ma naeratasin. Hea, et poiss ei näinud mu naeratust.

Ülalt ilmunu oli mulle vastukarva. Ma mäletasin teda mõnelt hiljutise protsessilt. Sihuke hall hiireke, kes usinalt saatuse poolt annetatud juustutükki närib. Seejuures ma teadsin ta biograafiat ja see oli üpris värvikas. Õigusekaitsja. Istus paar korda, oli halastamatult läbi pekstud nii politsei kui tolle massi poolt, keda kaitsta püüdis. Läbiotsimised. Arreteerimised. Hullumajad. Naine ei pidanud vastu ja sooritas enesetapu. Noorem poeg leiti kord öösel põiktänavas läbilõigatud kõriga ja papale määratud kirjakesega - kirjake oli naelutatud poisi rinna külge. Aga papa ei taltunud; jonnakas, omaenda eksikujutluste vangis elav tööloom. Ülal muide nimetatakse neid ideaalideks. Tal polnud isegi jõudu naisele järgneda ning ta suri banaalselt haiglas. Vist murti tal selgroog ja keegi halastaja õde lülitas elushoidvad aparaadid välja.

"Tere, Anatol."

Mu vestluspartner toetus karkudele. Heitnud pilgu Ülale viivale pikale trepile, sain ma vaid kadestada ta mehisust. Ülemised kandjate teeneid ei kasutanud.

Ma vaatasin talle otse silma sisse. Nende alatise näiliku heatahtlikkuse peene loori taga oli selgesti aru saada, mis ta minust tegelikult arvab. Saatana jooksupoiss, vägistajate, mõrtsukate ja rikaste pärijate kaitsja - oh mis lõbu neid siin ootas! Jah, seal, Maa peal, olin ma üks parimatest. Nagu temagi, muide.

"Tervist, Miikael."

Ta kortsutas märgatavalt kulmu.

"Võite mind Michaeliks kutsuda. See on teile ju harjumuspärasem, eks?"

Ma vaatasin ta väljasirutatud kätt. Sõrmed ei värisenud. Pihk oli kitsas, kuid mitte jõuetu. Mis seal's ikka. Minu käepigistus oli võib-olla pisut tugevam kui seda hea toon lubas, ent ta ei pilgutanud silmagi.

"Ja nüüd, kui me tseremooniatega ühele poole saime, asume asja kallale." Ta avas kulunud mapi. Ülal ei usaldata moodsat tehnikat just liialt. Ma mühatasin ja klõpsasin klahvile, mis tõi läppari ekraanile vajalikud failid.

Grako Jovovic. Fotolt vaatas vastu noor, kui kurnatud nägu. Silmanurkades kortsukesed. Trotslikult kriipsuks surutud huuled. Kandilised põsenukid. Jah, ei ole just nende kristlaste moodi, keda tavaliselt Ülal tervitatakse. Tapjaks sündinu helge pilk.

"Ma võiks ainuüksi lõusta järgi diagnoosi panna. Ta vahib nii nagu oleks valmis kogu maailma maha põletama. Ja tuha ära õgima."

Michael-Miikael naeratas mokaotsast.

"Ei oodanud teilt sellist emotsionaalsust, kolleeg. Meie ei mõista nägude üle kohut."

"Mõistan. Mis siis ikka..."

Ma keerasin läppari tema suunas.

"Siin on fotod. Kas vaatate?"

Mu vestluskaaslase pilk tumenes. Mida enam ta uusi kujutisi läbi lappas, seda sügavamaks muutus vertikaalne korts ta laubal. Polnud ka ime, Ülemised ei armasta selliseid asju. Kui aus olla, siis ka mina polnud sellest fotoreportaaist just ülearu vaimustuses.

Väike mägiküla. Fotograaf, kes paralleelselt töötas ka lääne telekanalitele - ega ometi "Continental Geographicule"? - püüdis eriti jäädvustada mäetippude murdjoont ja mööda nõlvu ülesronivat põõsastikku.

Koidik. Paplite pikad varjud. Äärmise puu oksad on söestunud - tulekahju levis ka puudele. Suitsevad räbalad. Prügi. Esiplaanil katkine must vihmavari. Suures plaanis põlenud kivide vahel kõndivad NATO vormis sõjaväelased. Rahuvalvajate sinised baretid. Ainuke värvilaik selles halli ja musta kuningriigis. Lähemale. Söestunud käsi. Mustakstõmbunud raudkark. Must ja punane, lambad, jalad taeva poole. Lapse köökus kehake. Tema kõrval ema veidralt mustunud lillelise kleidi jäänused, nahaga ühte sulanud. Naine musta pearätiga - moslem. Viskleb sõdurite käte vahel, suu karjeks avatud - leidis kellegi omastest? Mahapõlenud sara, taga laibahunnik. Need lasti maha, ent jäeti miskipärast tulle heitmata, jäeti kuuma augustipäikese kätte roiskuma. Kärbsed. Taas hüsteerias rabelev naine. Külakese tühjad majad. Väljakule libisevad pilvede varjud - filmi algusest alates on aeg jõudnud üle keskpäeva.

"Kas avaldab muljet?"

Miikael hõõrus ninaselga ja vaatas mulle otsa.

"Miks te seda mulle näitate?"

"Mees, kes on vastutav küla hävitamise eest, asub teie juures."

Õigusekaitsja vaatas mulle otsa nagu peast põrunule ja raputas aeglaselt pead.

"Seda ei saa olla."

"Meil on andmed. Pealtnägijate tunnistused. Kas soovite tutvuda?"

Ma võtsin sellest koti osast, kus tavaliselt läppari juhtmeid hoitakse, paki lehti ja ulatasin üle laua.

Miikael sirvis paki põgusalt läbi. Ta trummeldas sõrmedega vastu lauaplaati ja kostis mõtlikult:

"Kuulge. Te teate väga hästi, et see on võimatu. Teatud põhjustel... teatud füüsiliste seaduste tõttu, kui soovite.. selle toimepanija..." ta vaatas püüdlikult ekraanist mööda,"... lihtsalt ei saa meie juurde sattuda. Nähtavasti on härra Jovovic laimu ohver."

Ma naeratasin võluvalt.

"Michael, mu sõber. Teile on suurepäraselt teada, et teatud, hm... füüsiliste seaduste kohaselt ei saa meie ametkonnast läbi käijad valetada. Ma eelistaksin korraldada vastandamise. Millal teile sobib toimetada härra Jovovic neutraalsele territooriumile?"

Miikael ei vaadanud minu poole. Ta vaatas tiheda võrega kaetud aknasse - hallid ruudukesed, mustad vöödid. Isegi see vähene valgus oli minu jaoks liiga hele.

"Ma kardan, et ei saa teile vastu tulla. Grako Jovovic ei tule alla."

"Kas talle on vaja abi? Meil on..."

"Talle on vaja rahu." Õigusekaitsja hääl muutus ootamatult karmiks. "Ta on elus piisavalt kannatanud. Pealegi oleme me kursis, kui neutraalne see territoorium on..."

"Millele te vihjate? Igaüks siinviibinutest kannab väljateenitud karistusaega..."

Miikael heitis mulle kiirpilgu ja pööras selle siis kõrvale.

"Ma ei kavatse teiega kasuistikas võistelda; see pole mulle nagunii jõukohane. Mind volitati tegema teile vastuettepanekut. Me oleme valmis teid ja teie tunnistajat Ülal vastu võtma."

Ma puhkesin naerma.

Pudeli läbipaistmatusse klassi pakitud tunnistaja rõhus näotult püksitaskuid pungitades mu vöökohta. Kuidas Prik Wenders, minu vahetu ülemus, selle avantüüri heaks kiitis - aru ma ei saa. Kas tõesti teda nii paelub see õnnetu mõrtsukas Jovovic? Hääl telefonitorus oli pagana visa:

"Ma vajan seda kutti, Anatol. Kui sul tuleb selleks tiivad hankida ja peaingel Miikaeliks hakata, tee seda. Mind ei huvita, kuidas seda teed, kuid sa teed seda ja tood tõpra pakitult ja tarvitamiskõlblikuna siia. See ei tohiks palju aega võtta. Senikaua ma kirjutan sulle nädalase puhkuse ja suunan rehabiliteerimiskursustele. Kui vaja, muidugi."

Oh, kuidas on vaja.

Ma istusin närviliselt oma kandja õla külge klammerdudes. Imelik. Poisi turjal istudes oli küllaltki mugav, kuigi poiss ei ulatunud Miikaelile õlanigi. Isegi õigusekaitsja lonkamine - ehkki igal sammul ma libisesin paremale ja olin sunnitud üha kõvemini kinni hoidma - ei häirinud, ärritas aga ebakindlus. Mulle tundus, et veel hetk ja ta raputab mu keha maha ja ma kolistan mööda libedaid astmeid alla... kunagi varem pole ma endal kõrgusekartust täheldanud.

"Veel natuke."

Ma kissitasin veel kõvemini silmi. Neetud lombakas värdjas! Kui ta vähemalt ei komistaks...

Miikael hingas raskelt, justkui muutuks iga astmega tõus talle üha raskemaks. Loogiline ka, arvestades mida ta seljas taris. Kui õige ta siis elus oli, kui ta nüüd suudab... Sel hetkel pilved lahknesid ja läbi hetkega läbipaistvaks muutnud prilliklaaside lõi silmi nii ere, metsik ja raevukas valgus, et ma karjatasin ja lõin küünised välja. Miikaeli õlad võpatasid ja ma tundsin, et libisen - ning siis vajus mu üle õnnistatud pimedus.

Hämarus. Külm kompress silmil.

"Kas teil on parem?"

Ma tõusin rapsakuga istuma, nii et käterätt libises mu näolt ja lartsatas põlvedele. Raskustega pilku fokusseerides vaatasin ma ringi. Silmis tantsisklesid ikka veel mitmevärvilised rõngad, ent toa sisemusest sain ma aimu. Kulunud diivan, millel ma lebasin, laud ja kaks puutooli. Kasin. Luugid olid, tänu taevale, tihedalt suletud. Mahe elektrivalgus. Halastav atmosfäär.

Ma keerasin ümber ja minu pilk kohtus õigusekaitsja omaga. Too seisis peatsis teise käterätiga. Käterätist tilkus vett põrandale. Ma osundasin automaatselt alla ja laususin:

"Tilgub."

Seda põrandat, muide, ei saanud miski enam kahjustada.

Ma muigasin.

"Tuleb teid kunagi külla kutsuda. Huvitav, kas minu elamine teile meeldiks."

"Ma külastaksin teid heameelega, ent laskuda on mul isegi raskem kui üles tulla."

Arusaadav. Kuradi kuivik!

Ma kõõritasin Miikaeli õlgadel kummuvatele rihmakühmudele. Isegi paks sviiter ei suutnud neid varjata.

"Kas ma nuhtlesin teid korralikult? Andestage, see tuli ootamatusest."

"Pole midagi."

Ta naeratas äkitselt.

"Kord tuli mul asjatoimetuste käigus Limbost läbi astuda ja ma sattusin harpüia kätte. Uskuge, elamused olid suurusjärgu võrra tugevamad."

Ma kujutlesin seda ja ei suutnud vastunaeratust tagasi hoida.

Vastandamine korraldati mulle samal päeval. Jovovic sarnanes veel rohkem Kristusega kui fotol. Võimalik, et sellele aitasid kaasa üpriski hõre hele habe ja invaliidi ratastool.

"Gradovtsõ?"

Ta kortsutas kulmu.

"Väike valgeslaavi külake. Just Trebi Kraijna piiril. Te läksite sealt rühmaga 96aasta suvel läbi.

Sõjakangelane oli kas sündinud näitleja või põletas külakesi iga jumala päev. Viimaks ta nägu selgines.

"Jaa, Gradovtsõ. Väike selline külake. Mäletan. Seal liitus meiega Leszek Stavojta rühm. Me veel võtsime sel puhul korralikult kärakat..."

Ta naeratas hajameelselt.

Ma ohkasin. Küüned lausa sügelesid. All ja isegi Puhastustules - õigus oli Miikaelil, oh kui õigus - temaga sedasi ei tseremoonitsetaks.

"Tähendab, te absoluutselt ei mäleta, kuidas sulgesite enam kui 40 külaelanikku moee lähedal küüni ja põletasite ära, ülejäänud aga lasite maha?"

Hämmastus heledais silmis oli ehtne.

"Kas olete ebanormaalne?"

Ma asetasin pudeli lauale. Neetud, Stavojta ei soovinud isegi siin, keldris, lagedale tulla. Ta hääl kõlas klasi tagant summutatult.

"Leszek Stavojta, sündinud 1959 aastal Drui külas?"

Pudel nõksatas.

"Kirjeldage palun üksiskasjalikult, mida te leidsite 15 augustil 1996 aastal oma eeldatavas kohtumispaigas välikomandör Jovoviciga."

Pudel hakkas rääkima.

Ma läksin suitsu tegema. Miikael tuli minuga ühes. Ta vaatas mind haletsedes.

"Raisk eitab kõike."

"Ärge nimetage Jovovici raisaks. Vaikimine on tema õigus."

Ma vaatasin läbi toniseeritud klaasi tuppa. Klaasi vastaskülg oli läbipaistmatu. Huvitav, kust kohast neil on siin spetsiaalse sisustusega ülekuulamisruum? Või on miskit mäda Taani riigis?

"Meil on satelliidipildid. Külla sisenes umbes 30 meheline salk ühe soomukiga. See vastas tol hetkel Jovovici käsutuses olnule. Teisi rühmi peale Stavojta oma läheduses ei olnud. Me teame, et Stavojta seda ei teinud. Te nägite linti."

"Seal polnud nägusid näha."

Ma pöördusin ja jäin õigusekaitsjat põrnitsema. Too ei liigahtanudki.

"Öelge... kas te tõesti usute, et sõjasangariks on võimalik saada ilma ühtki seadusevastast - teie mõistes patust - tegu sooritamata?"

Miikael kehitas õlgu.

"Teie volitused lõppevad ülehomme. Teie asemel ma kiirustaks."

Ma kruttisin juba arvatavasti paarikümnendat korda ülekuulamise salvestust. Laual minu ees seisis poolik joomata teetass - vana Miikaeli vastutulek. Tema pakutud küpsist ma aga ei puutunud. Kui ausalt, siis ma tundsin puudust heast antrekootist ja pudelist veinist. Kaks nädalat puhkust ja rehabilitatsioonikursus... Kuradile, sülitan kuurile. Hea sanatoorium, tüdrukud, alkohol. Ma surusin pea käte vahele ja jõllitasin läpparit. Miskit oli siin...

"Detailid ei lange kokku."

Ma keerasin ümber. Õigusekaitsja seisis mu õla taga ja jälgis ainiti ekraani.

"Keri natuke tagasi. Nii, kas kuulete? Stavojta kinnitab, et nägi jalajälgi ja rataste jälgi ainult teel, mis viis kurule. Jovovici sõnade kohaselt tulid nad orust. Kus teie satelliidipildid on?"

Ma klõpsisin palavikuliselt klahve. Koridoris paugatas uks, kostusid sammud ja lapsehääl hõikas:

"Iss, iss, kas sa oled kodus?"

Rasked kardinad olid turvaliselt ette tõmmatud ja kindla peale oli nende taga alla lastud rippkardin, ent ikkagi piidlesin ma aeg-ajalt kartlikult akna suunas. Meistusime kolmekesi laua taga ja helpisime suppi. Kasin poissmeheretsept, ilma igasuguse liialdusteta - kartul, porgand, sibul, makaronid. Kõige peal ujus üksik kapsaleht. Nagamannile aga maitses. Ta rappis energiliselt supis lusikaga ringi, niheles ja siples jalgadega laua all. Pealtnäha polnud ta kümnenegi, kuid ikkagi nägi välja vanem kui pidanuks. Õigusekaitsja noorem poeg. Toosama, kirjakesega.

Poiss ei häbenenud mu kohalolekut üldse ning kiikas ühtelugu üle taldrikuserva minu suunas. Isa nähtavasti oli teda koridoris korrale kutsunud, ent praeks (hautatud riis juurviljadega) oli marakrati kannatus otsas ja ta partsas teeseldud ükskõiksusega:

"Onu, kas te olete Põrgust?"

Miikael psstitas poisile pahaselt. Minu arvates ilmaaegu. Kust siis veel saab ilmuda nõelasilmast tulnud ülikonnas ja pikkade vertikaalsete pupillidega kahemeetrine keigar.

"Kas te tulite ema pärast?"

Vaat seda küsimust ma ei oodanud. Miikaeli näoilme oli muutunud päris raevukaks, ent ma vaatasin poisikest uue pilguga. Kas märganud mu professionaalset uudishimu või siis väsinud poja vempudest, kostis isa rõhutatult:

"Beni, kas kõht on täis? Mine koolitükke tegema."

Poisike ronis vastumeelselt toolilt maha ja kobis kõrvaltuppa. Ma kergitasin küsivalt kulmu.

"Aga kuidas teie Paradiisi ette kujutate? Pudrumäed ja keerubid harfi mängimas?"

"Ma ei arvanud, et siin karkudega käiakse. Või ratastoolis sõidetakse."

Miikael valas kohvi tassidesse.

"See on mälu, Anatol. Valu ja mälu. Teie seda ei mõista, ent see on meil kõik, mis meile jäetud on."

Ta jäi vait, siis naeratas suunurgast.

"Beni käib koolis. Jah, koolis. Siin ei kiusa teda keegi. Tal on, kellega mängida. Ta on isegi veidi kasvanud. Aeglasemalt muidugi, kui ta vend... kuid uskuge, see on kõik, millest ma olen unistanud. Mis Mariasse puutub... Ma tean, et Beni igatseb ema näha, kuid ka tema teab, et see on võimatu..."

"Ja te pole kordagi proovinud?... Ma ei paku teile võimalust ametikohta kuritarvitada, ma lihtsalt võin rääkida kellegagi omadest..."

"Ei..."

Ja taas ma ei saanud aru - kas see kuivik ei tahtnud reegleid rikkuda või ei suutnud ta naise tegu andestada.

Ma kerisin kolm korda satelliidipildi läbi ja oleks äärepealt õnnetu läpaka puruks löönud. Salvestuse lõppu moonutasid häired, ent algus oli piisavalt selge. Rühm tuli orust. Orust! See sai olla ainult Jovovic. Kuulasin veel kord üle Stavojta tunnistuse. Nägid suitsu. Läksid külla. Avastasid põlengu. Ellu polnud keegi jäänud või siis nottisid nad haavatud maha - siinkohal Stavojta veidi vassis. Lahkusid külast ja suundusid mägedesse. Kohtusid Jovoviciga 10 km nõlval kõrgemal. Nood ei öelnud sõnagi tulekahju kohta, pärimistele vastasid vastumeelselt.

"See on tema! Tema, tema!"

Kuidas, põrm mind võtku, raisk paradiisi sattus? Ma avasin kõik juhtumiga seotud failid ning asusin taas juukseid katkuma - kõik Jovovici kaaslased olid siin. Kõik viimseni. Ema ja naine niisamuti, ent just see polnudki üllatav. Ent kamp mõrtsukaid, kes külmavereliselt hävitasid poolsada süütut hinge?! Jama.

Ma ajasin Miikaeli üles. Ta tuli toast uniselt kissitades ja ülearu suurte tuhvlite latsudes. Hommikumantel kõhetul rinnal vilksatas ja ma jõudsin märgata ebameeldiva välimusega arme. Mu pilku märganud, tõmbas õigusekaitsja hõlmad vaheliti ning päris kuivalt:

"Milles asi?"

"Ma pean rääkima nende inimestega."

Ma ulatasin talle nimekirja. Miikael ei heitnud sellele pilkugi.

"Ei. Piisab sellestki, et me lubasime teil Jovovici üle kuulata."

"Kuid miks?"

"Ei."

Ma nägin nähtavasti pahvikslöödud välja - vähemalt ta leebus.

"Saage aru, Anatol. Nendel inimestel oli raske elu. Vähemalt siin leiavad nad rahu. Kambrid...ülekuulamised... Vaadake kasvõi mind. Arvate, et mulle meeldiks, ku teiesugune - täissöönud hoolitsetud mürakas mõnusalt uurija tugitoolis lamaskleb ja peremehetsedes minu mälestustes kaevab? Uskuge, te ajate isegi mind oksele, kuigi mina olen juba harjunud. Siin pole teile kohta, ning neid inimesi ma teil piinata ei luba."

Ta seisis veel hetke ning saamata minult vastust, lahkus, sulgenud enda järel tihedalt ukse.

Hommikuks jooksid mu silmad vett. Ma hiilisin vannituppa, ent silmatilku ei leidnud. Tagasiteel tundus mulle, et lastetoa uks on paokil. Kui ma mööda läksin, vilksatas toasügavuses tilluke vari.

Hommik tervitas mind peavalu ja kardinaaluse pärlikarva vöödiga. Ma hakkasin paanitsema ja riputasin teki akna ette. See rahustas mu veidi maha. Mu tunnistaja tukkus pudelis, sealt kostus ühtlast norinat. Köögis hakkas teekann vilistama. Ma pidasin paremaks Miikaeli ja ta järglasega mitte liiga palju kohtuda ning jätsin hommikusöögi vahele.

Mu öise ärkveloleku tulemusena tekkis veider pilt. Ma lugesin läbi kõik, mis meil Jovovici ja tema bandekaaslaste kohta teada oli. Enne kurjakuulutavat lugu Gradovtsõga, olid nad tavalised röövlid - seal tulevahetus NATO sõduritega, siin pantvangide mahalaskmine, midagi iseenesest mõista tõestatud pole. Osalesid Trinica vallutamises, ja taas - ei ühtki rida, peale napi kaotuste nimekirja. See-eest pärast Gradovtsõd... ma hõõrusin oma vaeseid silmi. Zbysel Krajnovicist sai pärast üldist amneistiat tunnustatud skulptor. Treko Malec sai Genfi Ülikooli stipendiumi, Bregeri preemia tuumauuringute valdkonnas. Brako Spasist sai neurokirurg. Sven Steffenson, ainuke mittevalgeslaavlane nende seltskonnas, suundus üldse Palestiinasse, hakkas mungaks ja sai peagi väikese kloostri ülemaks Latrunas. Ning lõpuks Jovovic ise. Alustuseks ühendas ta laialipillatud löögirühmad regulaararmeeks, ent selle asemel, et tule ja mõõgaga muu-usulisi põletades üle maa marssida - aga seda just kõik ootasidki - algatas ta rahuprotsessi. Ta istus esimesena läbirääkimiste laua taha - olukorras, kus kus ta võinuks dikteerida suvalisi tingimusi, läks ta järeleandmistele. Ja see tasus end ära, oh, kuidas tasus! Vaenupoolte lepitaja, rahvuse päästja, sõltumatu Valgeslaavia esimene presidendikandidaat. Jah, Jovovic saanuks kindla peale presidendiks, kui põrunud tudeng poleks valitsuse korteei ette seisnud ja järjekorras teise diibi toonitud klaasidega akendesse tuld avanud. Esimene kuul tappis autojuhi. Teine läbis seljatoe ja tabas Jovovici neljandat kaelalüli. Kolmas purustas kolba. Spas suri 10 aastat pärast Gradovtsõd, tulekahju. Malec - 12. Krajnovic ja Stefenson - venitasid 15 täis. Jovovic ei elanud kolmegi. Keegi neist ei elanud vanaduseni. Kõik sattusid siia.

Ma lükkasin läppari kinni ja heitsin pilgu koridori. Kuulatasin. Tubades valitses vaikus. Tundus, et pererahvast pole kodus. Kikikabjul tüürisin esikukapikesel seisva telefonini. Igivana nagu mammut, aparaati kattis sajandivanune tolmukord. Ma tirisin tumbast välja telefoniraamatu ja asusin numbreid uurima.

15 minuti pärast lebas mu põlvedel täielik nimekiri. Kaks nime - Jovovici naine ja ema - oli esimesed. Kõrvale ma märkisin aadressid. Õnneks elasid mõlemad lähedal, paar kvartali kaugusel. Aga ülejäänud... Tänane päev oli tõega üllatuste päev - kõik 15 rühma liiget, kelle kohta mul mingitki informatsiooni oli, elasid ühel aadressil linna keskkosas. Vangla? Minu ülipühad kolleegid toppisid sõjasangarid vanglasse? Või oli see mingisugune sanatoorium eksinud hingedele? Ma kehitasin õlgu. Pärast eilset ülekuulamisruumi ei imestanud ma enam mitte millegi üle. Jäi üle vaid välja nuputada, kuidas ma nendeni jõuaks. Keset päise päeva, ilma masinata -- kas siin üldse ongi masinaid peale selle, mis mind ülekuulamisele toimetas?

Esikust leidsin ma peremehele kuuluva kepi. Kepp oli vana ja pragunenud, käepide läikis mitte lakist, vaid kauasest kasutamisest. Ma pühkisin pideme rätiga üle, kogu oma eemaletõukavuses kulus kepp mulle marjaks ära. Pintsakutaskust võtsin tumedad prillid ning, palvetanud kõigi Azraeli järglaste poole, võtsin suuna välisuksele. Linki kombanud, sulgesin silmad. Väravani ma kuidagi ikka komberdan, aga kas sealt edasi halastajad möödakäijad ei aita vaest pimedat... põrgulist? Ma peletasin selle mõtte eemale, vajutasin uljalt lingile ja astusin üle läve.

Inertsist jõudsin ma teha täpselt 5 sammu. Ma astusin verandalt alla ja tundsin, kuidas aiatee kruus mu jalge all krudiseb. Siis tungis valgus läbi klaaside ja suletud laugude ning kõik mattus punasesse, talumatusse ja kõrvetavasse eredusse. Ma möirgasin valu käes ja prantsatasin pikali. Kepp ja prillid lendasid eemale ning hetke ma roomasin, püüdes piineldes neid üles leida. Ma oleks sinna tõenäoliselt ka surnud - kui kellegi päästev käsi poleks mul kraest haaranud ja edasi tõuganud, mitte tugevalt, kuid visalt. Ma roomasin verandale (kuum betoon põletas mu käsi) ning rammisin peaga vastu ust. Esikus ma proovisin silmi avada, ent laugude all veiklesid endiselt vaid mitmevärvilised laigud. Neljakäpakil vaarusin vannituppa. Paar korda põrkasin vastu seina, lõin õla ära - ent siiski kompasin õnnistavalt jahedat vanniserva, valamu siledat fajanssi ja kraani raudset ventiili. Ma lükkasin külma vee täie võimu peale ja sukeldusin peadpidi jäisesse õndsusse.

Kui paari minuti pärast mu sarvepeas valitsev tohuvabohu tuure vähemaks oli võtnud ja valu meelekohtades veidi järele andis, julgesin ringi vaadata. Luitunud põrandaplaatidele voolas kosena vett. Ma istusin üsna korralikus loigus, ise kramplikult vanni külge klammerdudes. Põrandal kulges porine jäljerida, ülikond oli lootusetult rikutud ja meenutas läbivettinud suitsupakki. Lävel seisis mu päästja ja naeratas kelmikalt.

"Beni," ägasin ma, "miks sa koolis ei ole?"

"Kas sa luurad mu järele?"

Issand, mul pole kunagi lapsi olnud - mis üldiselt ongi parem. Olnuks Beni minu poeg, ma kindla peale kütnuks ta selja rihmaga kuumaks.

Poissi mu küsimus ei häirinud. Ta noogutas kergelt - nii et tumedad kiharad üle lauba laiali pudenesid. Jonnakaks kasvab, mõtlesin ma põgusalt ja sain mõttesabast koheselt kinni.

"Miks? Kas sa ei usalda mind? Arvad, et teen kurja?"

Nõustumine mind ei üllatanuks, kuid poiss raputas eitavalt pead.

"Siis milles asi?"

Beni istus vanniservale ja kopsis seda mõtlikult jalaga. Malm vastas tumeda kuminaga.

"Teil on vaja välja minna, eks ju?"

Mõtlesin järele ja noogutasin.

"Ma saan teid aidata."

Olnuks ma kohalik, ma kohe kindlasti härdunuks ja paitanuks poisi pead. Ent ma polnud kohalik, seepärast pärisin kohe:

"Ja mis sa selle eest tahad?"

Nagamann virutas vannile veel ühe täie ja sõnas tõsiselt:

"Mina aitan teid ja teie aitate ema."

Mopeedi või isegi jalgratast Benil ei olnud. Siin kõndisid kõik nähtavasti jalgsi.

"Aga kui on vaja kaugemale minna? Kui kool asub linna teises otsas? Või sõprade juurest läbi hüpata?"

"Siin on kõik lähedal. Tuleb vaid teada, kuhu tahad minna - hopp, ja oledki kohal."

Kadedaks tegi. Meil on kõik teed pikad ja reeglina ebameeldivad. See-eest küütisaamisega probleeme pole.

"Kas midagi... hm... sobivamat... sul ei leidu?"

Beni raputas pead ja sikutas mu taksot nöörist. Ma laskusin suure punase plastmassauto istmele. Jalad rippusid mõlemalt poolt üle, rool rõhus valulikult kõhtu, ent nii kummaline, kui see ka oli, mänguasi laiali ei lagunenud.

Prillid korjas poiss aiast üles. Nende peale ma mähkisin 2 käterätti ja vana lina, ja selle peale kerisin teki. Kõrvalt vaadates nägin ma arvatavasti välja nagu õhtusele palvusele ruttav elatanud araablanna. Väga suur araablanna. Beni juhtis mu verandale. Ma valmistusin õudusega valuks, ent tekk ja käterätid summutasid suurema osa kirkusest, jättes alles vaid nõrga punaka helenduse lauge taga. Väike käeke klammerdus mu randme külge. Beni aitas mul uuesti istet võtta. Ma tõstsin jalgu nii kõrgele kui sain. Plastkere nõksatas mu all, rattad hakkasid sahisema mööda kruusa.

"Läksime!"

Ja me läksime.

Linn oli kummaliselt vaikne. Ma olin harjunud New Yorgi igavese melu, Frisco vilede, Pariisi vokaali ja Rooma tänavate crescendoga. Ma olin harjunud vahetpidamatu mürinaga, Sügaviku kohal kajava Puhastustule kolina ja kilinaga. Siin aga oli vaikne. Jalgade tatsumine, jooksusammud, kergete sandaalide matsatused. Naer. laste hääled, täiskasvanute kõnelused. Mänguauto rataste sahin. Tuul mängimas mu looriga... ma vist jäin tukkuma.

"Oleme päral. Tahvlile on kirjutatud: "Proua Fani Jovovic."

Ema. Suurepärane.

"Kas see on suur maja?"

"Ei, mitte eriti. Väiksem kui meie oma."

"Hästi. Aita mul sisse astuda."

Vanamemme toas oli vana plüüsmööbel ja papagoipuur. Proua Fani tõmbas lahkelt rulood alla ja kardinad ette, nii et ma loobusin oma maskeraadikostüümist ja jätsin alles ainult prillid. Võinuks ka need ära võtta, ent ma ei tahtnud perenaist ehmatada.

"Ah, teil on silmad haiged? Ma räägin juba kui mitu aastat, et mulle tuleb kirjutada tugevamad prillid. Nendel, näete, on sang katki. Palun Graekil endale uued osta, need tõi ta mulle juba viie aasta eest, ma ütlesin küll, et kuhu ma selle kilpkonna kilbiga lähen, aga tema - ei, ema, võta."

Vanamemm sattus hoogu ja asus toole laua alt välja tõmbama.

"Istuge. Teed tahate? Ma küpsetasin just pähklikooki ja mul on eilseid nuudleid..."

"Tänan, ei."

Ma köhatasin. Proua Fani noogutas põgusalt. Beni oli tardunud puhvetkapi ette, võlutult silmitses ta tsehhi kristallist kannukesi.

"Nagu soovite, kuid ma teen siiski poisile teed, et tal igav ei hakkaks."

Papapoi puuris hüples ja kostis selgesti: Braka. Kuni Beni nuudlitega maadles, võtsin ma istet memme vastas punutud tugitooli ja lehitsesin märkmikku. Kabjad peitsin igaks juhuks madala kohvilauakese alla.

"Graek? Hea poiss. Kas te olete ajalehest? Minu juurde tuldi varem tihti ajalehest, kui ma veel vanas majas elasin."

Nähtavasti proua Fani polnud veel olukorda mõistnud ning ta vaevu aimas, millised sügavikud ja kõrgused teda vanast kodust eraldavad.

"Lapsepõlves oli ta vigurvänt. Naabrid kaebasid vahetevahel, eriti pani Graszczina. See tähtis poolatar. Lapsed kutsusid teda pani Vrainaks, ja andku jumal mulle andeks, ma alati naersin - nii täpne see oligi. Ta ei sallinud Graekit silmaotsaski. Rääkis, et oli ta kassi üles poonud - mõelda vaid, sihukest välja mõelda!. Kõik sellepärast, et Graek ei teretanud teda trepil. Ta ju ei osanud poola keelt. Ei saa poisilt nõuda, et ta õpiks võõrkeele ära ainult sellepärast, riiakale vanamutile tere öelda.

Jah, ta sündis 63ndal. Mäletan, ta oli nii väike, et arstid haiglas ütlesid, et ei jää elama. Aga minu mees Lado tollal veel elas, lükkas kulmud vot nii ja kostis: kuidas ei jää elama? Minu pojast kasvab vägilane! Ja tal oli õigus, vaene, vaene Lado, ta ei näinudki, kui kenaks poisiks meie Graek sirgus.

96ndal? Ei, ei ütleks, et ta muutus. Ta oli alati vahva, vahel küll kakles naabripoistega - noh, kõik lapsed ju nagelevad. ehkki, pidage... Jah, tuli meelde, pani Graszczina lõpetas kaebamise. Saime trepil kokku ja nii Graek ütleski: "Dzen dobzei, pani Graszczina!" Ja mina: "Ja näete, ma ju ütlesin!"

Xenia Jovovic töötas kohvikus. Nagu ka proua Jovovici juures, ei imestanud ka siin keegi mu palve üle rulood alla lasta. Kunded jätkasid oma kohvitamist ja hommikuste ajalehtede lappamist nagu polekski midagi. Veider, kui rahulikud siin kõik on - meil poleks mitme versta raadiuses hingelistki alles jäänud, kui Valguse emissari kasvõi kaugelt märgataks. Kohviku perenaine naeratas lahkelt ja ütles, et Xenia räägib minuga kõrvaltoas.

Ent sellega, muide, meeldivused ka lõppesid. Xenia ilmselgelt ei rõõmustanud mu tuleku üle. See kõhetu kahvatu näoga ja hiilgavate lokkis juustega naine (kuidas tal küll õnnestub pagaritöökojas töötades nii hapraid vorme säilitada?), peitis käsi rahutult põlle alla ja püüdis mulle mitte silma vaadata.

"Graek? Te ei taha ometi... te ei saa ju teda kaasa viia?"

Ma vaatasin ta kõrget kollakate varjudega oimukohtades laupa ja otsustasin ausalt vastata.

"Praegu ei viida kedagi kuhugi. Meil on vaja üht-teist teada saada teie mehe... teie eksmehe kohta. Te ju lahutasite üsna vahetult enne tema hukkumist?"

Xenia noogutas. Pilku ta ei tõstnud.

"Ma tahaks teada põhjust. Nõustuge, see on kummaline. Tal oli just tol hetkel teie toetust vaja. pealegi tegi ta nii silmipimestavat karjääri. Kas te ei tahtnud tema kuulsusesära jagada?"

Xenia mudis põlle, rappides jahust riiet.

"Miks? Mis juhtus? Kas ta kohtles teid halvasti, peksis või ...?"

"Mida?"

Naine tõstis lõpuks pilgu - pruunid, kastanivärvi silmad, kurrud silmanurkades olid vaevumärgatavad.

"Vastupidi!"

Ma naeratasin julgustavalt ja pärisin võimalikult mahedalt:

"Vastupidi? Mida te silmas peate?"

Xenia huuled lõid võbisema.

"Vaadake, te arvatavasti juba teate.. Jah, ta peksis mind. Siis, enne seda... Enne seda, kui ta linna naases, enne sõja algust. Meil pidi laps sündima. Poiss. Ei, ma ei süüdista teda, ma lihtsalt libastusin..."

Ma ei uskunud oma kõrvu! Ja see on sangar, peaaegu pühak?!

"Kuid teate, kõik muutus, kui ta naasis, siis oli ta hoopis teistsugune, kui enne. Lahke. Hea. Kinkis mulle lilli, viis teatrisse. Mul oli väga hea, tõesti... Ainult..."

Ma noogutasin julgustavalt.

"Ainult et ta ei olnud Graek."

Väike naine peitis näo kätesse ja puhkes nutma.

"Kas meil on tõesti vaja seda aadressi?"

Mina ei näinud käterättide ja teki tuhkagi alt. Mu väike voorimees sikutas nöörist. Ta hääl kõlas ebalevalt.

"Jah. Milles asi? Mis seal on?"

"See on suur valge maja. Väga ilus, aga aia taga."

"Kas sa väravat näed?"

"Jah. Suured kuldsed väravad. Nende kõrval seisab ingel."

"Kes?!"

"Ingel. Tal on valged tiivad ja pikk mõõk. Ja ta vaatab meie poole."

"Nii... Kaome siit."

Ja taas istusin ma diivanil ja taas tilkus põrandale vett. Pea valutas põrgulikult. Teisel pool lauda mossitas Miikael.

"Te rikkusite kõiki võimalikke kokkuleppeid. Juba täna õhtul toimetan teid tagasi."

"Ei lähe läbi, sõbrake."

Sõnad tulid raskelt. Nägu oli paistes. Ma ei kahtlustanudki, et kahjustav valgus küündib minuni isegi läbi katete.

"Ma pole teile sõbrake. Aga see, mis te tegite minu pojaga..."

Nüüd mu kannatus katkes. Ma hüppasin püsti. Käterätt lartsatas põrandale. Hetkeks mulle tundus, et Miikael astub heitunult tahapoole - aga ei, lihtsalt seisnad kõikusid. Ma vajusin diivanipatjadele tagasi.

"Mida mina temaga tegin? Ei, mida teie temaga tegite. Poiss on kõigeks valmis, et ema näha. Ta on nõus isegi kuradiga tehingut tegema, kurat võtaks! Aga teie söödate talle muinasjutte kannatlikkusest ja õiglusest. Kõik ei saa olla pühakud! Igat ullikest ja santi, igat kisakõri te proovite aidata, kuid te pole võimeline aitama omaenese naist ja last! Ei, te parem komberdate oma lollidel karkudel, justkui temal Puhastustules oleks sellest kergem..."

Esimest korda nägin ma ta pilgus valu, elavat inimlikku valu. Kas tõesti on sel karkudel Nemesisel süda olemas?

"Teil pole õigust..."

Ta tõstis käe laubale. Ma ehmusin, et äkki hakkas tal paha. Miikael lõi jõuetult käega mu toetuspüüde peale ja valas endale klassi vett. ta käsi värises, klaas kõlises vastu klaasi.

"Mida te tahate?"

"Ma tahan Jovovici üle kuulata meie reeglite kohaselt. Ärge puigelge. Te teate: teistmoodi me tõeni ei jõua. Ma tahan mõista, mis juhtus tol päeval Gradovtsõs, miks Jovovic ja teised nii muutusid ja lõpuks, miks neid teie juures valve all hoitakse. Kui te teate vastust, öelge mulle parem kohe. Sest täna õhtul ma lahkun, kuid minu asemele saadetakse teine, kolmas, sajas, niikaua, kuni me tõe teada saame. Ja te ei saa rahu."

Nemesise kuju langetas klaasi lauale ja viivituse järel noogutas.

Täna nägi Jovovic palju kurnatum välja. Võimalik, et teda kurnasid sõidud. Heledajuukseline, pea naaldumas ratastooli seljatoele. Aadamaõun ripnes kõhetul kaelal, meenutades ihusse tunginud nooleotsa.

"Mida te tahate minuga teha?"

Miikael, kes seisis ta tooli taga, võpatas. Isegi minul hakkas sellest väsinud häälest kõhe.

"Ei midagi hirmast. te ei tunne valu. Lihtsalt vaadake mulle otsa."

Ta noogutas kuulekalt.

Kui hallid pupillid koondusid punktideks, laususin ma Miikaelile:

"Teil on viimane võimalus lahkuda. valu ta ei tunne, ent kõrvalt paistab see võigas."

Õigusekaitsja kostis tasakesi:

"Kas te arvate, et ma hülgan ta nüüd?"

Ma ei käinud peale. Möödusin lauast, lähenesin Jovovicile ja asetasin käe ta rinnale. Uurimisaluse pupillid laienesid järsult, uputades silmavalged musta. Ta keha võpatas, Miikael nõksatas järsult ettepoole - kuid juba surusin ma sõrmed ihusse, rebestades lihaseid ja luid. Jõnksatasin, ribisid murdes. Jovovici rinnakorv avanes nagu päikesejanus lill - ning ma surusin peos seda, mis elaval inimesel oli süda, surnul aga ainult vari ja mälu.

Küün põles. Lehkas põleva liha järele. Kividest tõusis talumatut kuumust, puuvillapakid praksusid, õled pahvatasid. Päike oli peaaegu loojunud ja küün põles heledalt, kõrgemal paistis leek sinakas. Haluga suletud uks tümises visalt. Seest kostus kiledat, kõrvulõikavat lapse nuttu ja lamba piinatud määgimist.

"Kahju, et kõik moeesse ära ei mahtunud."

Linalakk, heledad sinised silmad. Sven. Tema oli see, kes hoolitses lammaste väljaajamise eest, enne küüni inimesed aeti. Üks jäi siiski kahe silma vahele.

"Huvitav, kuidas nad seal ikkagi palvetasid?"

Tõmmu Treko sülitas tolmu ja kustutas suitsu tema automaadi kabasse sööbinud plekki.

"Kaks valangut või kuidas?"

Nutt katkes. Katus langes tulesammast üles paisates sisse. Treko vandus, käiselt sädemeid maha raputades.

"Ongi kõik. Haimidel lips läbi. Läki?"

Ma viivitasin. Miski toimuvas oli valesti, miski...

"Vaadake!"

Tulesammas ei kadunud. See tõusis küüni kohale, küla kohale, mägede kohale - nagu õhutaks teda takka nähtamatu marutuul.

"Mis see on?"

Vihmarasked pilved lõhkesid, ent ei sadanud piiskagi - ei, valgusvihk tabas erkpunast ja valget, elektrilaengud särisesid ja küüni kohal...

"Kas sa näed seda? Kas näed?!"

Ma nägin. Ma nägin, kuidas Sven, huuled kriipsuks kokku surutud, sammus valguse suunas, kuidas nuttis põlvili langenud Treko, kuidas Brako lõi hardalt risti ette. Ka ma ise tundsin suus mulla ja nõe maitset. Mu kõrvus laulis kas veri või inglikoorid. Esimene samm tuli raskelt, teine kergemalt, ning me kõndisime rinnutsi hääletusse lõõma. See lahknes ning mu vastu tõusis valgus...

Valgus, mis põletab hinge ja mälu, kuid ei anna soojust.

"Tubli töö, Anatol. Hästi tehtud."

Wendersi sarviline pea kõikus kontorilaua kohal nagu värdjalik jahitrofee.

"Kahju muidugi, et teil ei õnnestunud neist kedagi kätte saada. Kuid pole midagi," eff hõõrus kahjurõõmsalt käsi, "me esitame petitsiooni, nad on kohustatud pooled meile üle andma. Neil pole õigust midagi sellist endale hoida."

Ma vaikisn. eff tõstis pea mu aruandelt ja vaatas murelikult mulle näkku.

"Te ei tundu millegipärast rahulolevana. Milles asi?"

Ma noogutasin vastuseks.

"Milleks meile see?"

Wenders tõusis isegi pooleldi püsti. Ta kitsehabe vappus hämmastuses.

"Kuidas milleks? Anantol? Kuidas milleks? Ja seda räägib mees, kes rihib minu kohta? Ei, ärge langetage pilku - rihib, ja kuidas veel. Kas te tõesti ei mõika? Kõik me mured, kõik me tegemised, kõik vaevanägemised..." ta viipas käega kabineti suunas ja osutas kaugemale akna taha, kus argiselt lõõmas purpurne kuma. "Kogu see koletu kaadervärk siin, meie juures ja neil Üleval - millele see on rajatud? Mis annab sellele jõudu, mis paneb rattad keerlema? Kas te saate aru, et ilma Jumaliku kohaloleku tunnismärkideta on see kõik tühine, kasutu funktsioon, ussikeste askeldused - aga tunnistajaid on üksikuid..."

Sarviline vari ronis mööda seina üles. Mulle meenus okk esimesel kohtumisel efiga. Tabanud mu hämmeldunud pilgu, muigas ta tookord: mis, kas ei meeldi, poisu - sul tuleb selleni jõudmiseks teenida ja teenida. Ma olen peaaegu välja teeninud. Ja lähen edasi, sügavamale, sest radu on siin ainult üks. Huvitav, mida ma näen seal, maa-aluste kambrite all, mis väiksemagi valgussähvatuste eest basaltplaatidega varjatud?

Ma silmitsesin madala kabineti lage ja mulle tundus - ma tõesti nägin - tuhandeid ja tuhandeid maailmu, müriaade olendeid, kes askeldavad, elavad töötavad ja surevad ühelainsal eesmärgil - et majas valge tara taga veedaks oma päevi elu lõpuni ratastoolis Grako Jovovic ja veel, võib-olla paar-kolm samasugust õnnetut: kõrbenud juustega Jeanne d'Arc, põlemalahvatanud põõsast pimedaks jäänud hulkur Mooses. Mul hakkas halb.

"Oh, ei meeldi te mulle, Anatol. Aga ma kirjutan teile tuusiku, käite ravil..."

Ma oleks äärepealt pahvatanud, et lähen töölt ära - ent õigel ajal tuli meelde, et meie juurest ei lahkuta. Ainult sõit sanatooriumi, tüdrukud, joogid, päikeseloojakud... Aga enne pidin ma üht-teist ära korraldama.

Hiljutine poiss oleks justkui kasvanud. Pikemaks veninud, veel kõhetumaks ja kondisemaks muutnud - nüüd ma enam ei kartnud kukkuda. Kitsastele õlgadele sisse seas:

"Ikka veel rügad mamma eest?"

"Ei." raputas ta pead. "Läksime`"

Ma sain aru, et südamlikku jutuajamist ei tule.

Mäetipule me jõudsime vastu õhtut, kui loojang pilvedes kustus. Prille mul vaja ei läinud. Videvikus leidsin ma vajaliku hoone kiiresti. Pikk vabrikukorpus meenutas kaldaleuhutud vaala. Seest kostus rütmilist metalset kriginat. Sissepääsu valvav noor põrguline nõudis luba, ent tähelepanelikumalt vaadanud, taandus aupaklikult. Ma vaatasin tsehhi sisse. Hiiglaslike tööpinkide read kadusid lõpmatusse. Lae all libisesid kraanad, nende nokkades veiklesid masinate detailid. Minu juurde tormanud brigadir kutsus kärmelt vajaliku inimese.

"Kas teie olete Maria Svarovski?"

Suurte kuivade silmadega naine noogutas. Tal olid ebaproportsionaalselt suured mehelikud kämblad ja kõrge laup, ning ta sarnanes väga oma noorema pojaga.

"Maria, võite esitada dokumendid apellatsiooniks. Ma hakkan sellega tegelema. Kõik on juba tasutud. Seniks tahan teile anda..."

Ma ulatasin Mariale fotokese. Pilt ei olnud eriti õnnestunud - ma tegin selle mobiiliga - ent siiski oli seal selgesti näha kahvatu nägu ja jonnakalt lokkis kiharad. Svarovski juunior vaatas ainiti objektiivi ja naeratas.

Tõlkejutt: Puhas ja maitsetu (Deborah Walker)

Tõlkinud Tuule Iil

Me laulame Oode Soolale.

Sool on hinnaline ja keeruline. Naatriumkloriid mitte. Naatriumkloriid on keemiline, lihtsalt toodetav vaakumprotsessiga. Puhas ja tühi, naatriumkloriidil puudub maitse.

Sool on maitsestatud magneesiumi, kaltsiumi, haliidide ja sulfaatidega. Soolal on samuti haruldaste elementide maitse, mida vargad ihaldavad. Sool kihab elust, halofiilidest, soola armastavast väikesest elust.

Sool on sündinud ookeanites. Sool on meie pinnases, vihmas, allikatest välja pulbitsevas vees. Sool on kõikjal. Sool on müstiline.

Soolatempli kerjaväljadel laulame me Oode Soolale.

Templi sool kujunes miljoned hooaegu tagasi, kui muistne meri aurustus. Lugematute põlvkondade jooksul oleme me soola nikerdanud, toa ja samba haaval selleks templiks, kus me kunagi teenisime. Nüüd me kerjame Templi väljadel, varaste tõttu.

Me laulame, kuni spinner läheneb, muutes soolavihma tormiks, siis me vaikime.

Scarlet 7565s Omanimeline, kes on väljadel uus, roomab pisut lähemale. Scarlet on minusse kiindunud. Ma ei pane seda talle pahaks. Ta on närviline, värvid uhavad läbi ta poolläbipaistva mantli.

Spinner maandub. Kõnnitee tihke, metallist kombits rullub lahti.

"Ma arvan, et nad paluvad mul laulda. Ma olen selles üsna kindel."

"Ole rahulik, Scarlet. Nad ei vali veel. Nad külastavad esmalt Templit."

"Jah. Jah, muidugi," ütleb ta, värvid ikka veel uhtumas läbi ta mantli, kromatofoorid muutumas: umbra kullaks, kuld punaseks.

Vargad ilmuvad. Need on täiskasvanud isane ja emane nooruk, tütar. Tütar on erutatud, kareldes edasi-tagasi oma kahel jalal. Nad räägivad oma tavalisel, ülemäära valjul häälel. See liik on kehva kuulmisega. Sügaval oma meeltes arutlen ma Soola Oodide üle.

Varas ja ta tütar jalutavad mööda kerjuste rivi. Ma pööran ühe silmaläätse nende poole, hoides oma kolmanda meele tähelepanu kerjustel. Ma olen kerjanud kolmkümmend hooaega ja vaatepilt varastest hämmastab mind jätkuvalt. Scarletil on muidugi kõik kolm läätse, kõik kolm meelt kinnistunud varastele.

Nad on meist niivõrd erinevad. Nende pead on väikesed ja neil on ainult üks. Neil on ainult üks aju, mis võib küll seletada nende keskendumisvõimet. Ainult neli jäset, ilma ujulestadeta. Ainult üks süda. Veri on sool, aga nõrk sool.

Siinne atmosfäär põhjustaks nende valkude liitumise, nende liha kuivaks siin, kuna neis on vähe osmoprotektante. Neil pole ka mehhanismi, mis pumpaks kaaliumi nende rakkudesse. Seetõttu kannavad nad kunstlikku mantlit, hingavad läbi kunstliku noka. Nad on sündinud väljaspool seda maailma ja nad on kummalised. See keskkond tapaks nad, aga nad on tehnoloogilised inimesed, võimelised oma nõrkustest üle olema ja ujuma võõrastes vetes.

Võtta arvesse ainult nende bioloogiat oleks nende kõige sügavama erinevuse ignoreerimine. Nad on erinevad, kuna nad võistlevad. Sooline erinevus on põhjustanud nende vajaduse võistelda. Nad võtavad, mida nad tahavad.

Me ei võistle. Meie noorukid kasvavad ookeanis meie geneetilise materjali segunemisel. Kes soovib olla ema, valib vastse, keda suust-suhu toita. Me oleme kõik.

"Vaata!" ütleb tütar, osutades oma jagunenud kombitsaga mulle. "Ta on nii armas."

Ma ei ole armas.

"Nii võluv."

Ma ei ole võluv.

"Aitäh et sa mind siia tõid, Isa. Ma arvan, et ma õpin siin palju rohkem kui ma oleksin iial õppinud oma tundides."

Ma loodan seda, varga tütar, kuna mul on midagi, mida ma ihkan sulle õpetada.

Tütar pöörab oma veidrat, kunstlikku keha ja kummardub minu poole. Ta karjub mu poole "Tere!"

"Kas nad ei saa rääkida, Isa?"

"Nad saavad rääkida. Aga nad on häbelikud. Ja nende hääled on väga vaiksed. Meil on vaja võimendajat nende kuulmiseks."

"Välja arvatud siis, kui nad laulavad?"

"Täpselt nii." Isa noogutab oma ainsat pead. "Välja arvatud siis, kui nad laulavad."

"Kas me saame neid laulma panna, praegu?"

"Meil on enne soola tarvis," ütleb Isa.

"Täpselt nii. Soola Templist. Lähme. Lähme. Kiiresti, isa." Tütar sikutab oma isa kombitsat. Mõne hetke pärast seisavad nad oma jagunenud jäsemetel Templi Väravas.

"Siin ei ole valvurit, Isa. Kui neile sool nii väga meeldib, miks nad siis ei lähe templisse ja hangi seda ise?"

"Mäletad, me rääkisime sellest? Nad on väga lihtsad inimesed. Kui nende Vanem korra otsustas, et nad peavad meile kuuletuma, siis seda nad ka tegid. Absoluutse allumisega. See on tegelikult päris hämmastav. Midagi, mida ma oleksin saavutanud rügemendi täielikult kuuletuvate sõduritega. Aga," ütleb Isa, koputades oma ainukest pead, "neil pole iseseisvat mõtlemist. Sellepärast pole nad ka kunagi kiviajast edasi arenenud."

Kindlasti mitte tõsi. Meie mõtlejad arutlesid metalli võimaluste üle mitmeid tuhandeid aastaaegu tagasi. Kord, kui nad üldistasid tagajärjed, valisid meie Vanemad mitte kaasa ujuda seda rada, mida vargad kutsuvad progressiks. Seda otsust on kinnitatud iga järgneva Vanema poolt.

"Seega, me ütlesime neile, et nad ei läheks sinna ja nad ei läinudki. Ja nüüd kerjavad nad väljas? See näib üsna nukker, Isa."

"Sool selles ehitises esindab haruldasi elemente märkimisväärses konsentratsioonis. Me ei ole seda veel kaevandanud, austusest päriselanike uskumuste vastu. Aga me ilmselt peame, kui konflikt Söödikutega ei parane."

"Me peame hävitama kõik Söödikud," ütleb Tütar, noogutades oma ainukest pead. "Hei, vaata, sealt kaljuseinalt ronib veel üks alla."

Kõik läätsed peale minu pöörduvad kalju poole. Ma pööran oma kolm meelt ülesandele leida täiuslik laul tütrele.

"Kas me ootame selle ära, Isa?"

"See on liiga aeglane. Lähme templisse."

"See on kindlasti uus kerjus," ütleb Scarlet. Ainult kerjused ja vargad tulevad siia.

"See on harukordne päev," ütlen ma talle. "Me oleme nädalaid ilma külalisteta ja ühe kraadi vahemaaga külastavad kerjavälju kolm võõrast."

"Uus kerjus," ütleb Scarlett. Tema mõtted ujuvad. Veel üks kerjus tähendab vähem almuseid, kuna me alati jagame oma osa.

Aga uus kerjus tähendab uusi laule. Ja see oleks hea. On üsna üksik kuulata samu paari tosinat laulu.

"Huvitav, millisest parvest ta pärit on," ütleb Scarlet.

Ma pööran oma teise läätse kalju poole. "See on minu nooruk," ütlen ma. "Ta tuleb mind külastama. Mitte kerjama."

"Sinu nooruk?" Scarleti lõpused võbelevad. Ma tean, mida ta mõtleb. Kui mul on nooruk, siis miks ma kerjan?

Scarlet saabus kerjaväljadele, kui vargad tema peremaja alt haruldase elemendi soone avastasid ning tema parve maalt välja tõstsid. Tema noorukid otsustasid uue kodu otsingutel ületada Suure Mere põhjas.

"Ta palus, et ma läheksin temaga," ütles Scarlet mulle. "Aga ma keeldusin. Ma ei tahtnud koormaks olla."

Vargad võtsid meie maa. Vastutasuks andsid nad meile uusi asju. Enne vargaid ei olnud ükski ema oma noorukile koormaks. Scarleti nooruk ei saatnud oma nooruki andamit. Scarlet järeldab sellest, et ta on vaesunud.

On siiski veel kaks teist võimalust: et ta nooruk hukkus ohtlikul ületusel või ta on oma ema unustanud. Scarlet ei maininud neid võimalusi ning ka mina mitte. Kuigi, ilma mingi kahtluseta, laulab Scarlet neile sügaval oma meeltes, selles pimedas kohas, kus kolm meelt tüvel ühinevad.

"Sa oled vist väga õnnelik, et su nooruk sind külastab," ütleb Scarlet.

Mulle ei meeldi, et mu nooruk siia tuleb. Talle ei meeldi mind kerjamas näha. "Jah. Ma olen õnnelik." Ütlen ma Scarletile. See on lihtsaim asi mida öelda.

Ma võiksin Scarletile öelda, et mu nooruk saadab alati oma andami, isegi kui ma ei vaja seda. Ma võiksin öelda Scarletile, et vargad lubasid mul esivanemate talu alles jätta. Ma võiksin talle öelda, et mu soolatiigid on arvukuses tuhandetes ja kuigi mitmed on kuivendatud, harin ma siiski sadu aktiivseid tiike. Ma lähen koju, kus sillerdab hõbedane valgus soolalahusel, sellal kui Täht kondenseerub oma olemuseks. Ma lähen koju, kus arhebakterite õite värvid pimestavad, kus müriaad suure soola nööre keerdub briquetaai tiigist tiiki.

Ma võiksin Scarletile öelda, et ma ei kerja mitte vajadusest, vaid omal valikul. Aga ma ei ütle midagi. Ta õpib tundma mu lugu siis, kui ta on valmis seda kuulma. Me võime kõik olla kerjused, aga tõusud, mis meid siia tõid, on sama mitmekesised kui ookean.

Ma vaatan, kuidas mu nooruk kaljudest alla ronib. Ma arvan, et Scarlet tajub mu ärevust, sest ta on ebaloomulikult vait.

Kui mu nooruk läheneb, lahkuvad vargad Soola Templist. See on tõesti üks kokkusattumuste ja paralleelide päev.

"Tempel on nii kaunis," ütleb tütar. "Nikerdused on imelised."

"Jah. Väga ilus."

Tütrel on õigus. Soola Tempel on väga kaunis. Ma mäletan. Milleeniumite hooaegade jooksul on meie käsitöölised meie lugusid soola nikerdanud. Soola Tempel kõneleb maailma algusest ja lõpust. Nikerdustel ei ole vargaid. Ja sellepärast ma valin uskumise, et nemad ei ole lõpp.

Scarlet nihkub mulle veelgi lähemale. Kuigi ma olen kerjus ainult osaliselt, olen ma siin vanim. Ma olen kerjanud mitmeid hooaeg, mul on asju, mida õpetada, kuigi mu nooruk seda ei arva.

"Sa võid valida ühe," ütleb isa.

Tütar tormab edasi-tagasi. "Aga kas nad laulavad, Isa?"

"Vaata," ütleb ta, hoides käes soolaketast. "Nad laulavad, kui sa neile selle annad."

Mu nooruk ligineb varastele. "Härra," ütleb ta. Ta kannab kunstlikku nokka, mis võimendab ta häält. "Minu nimi on Serrin." Ta kasutab oma varganime. "Mul on privileeg kuuluda teie kotta."

"Nad saavad ikkagi rääkida," ütleb tütar, plaksutades oma jagunenud kombitsaid.

"Ma ütlesin, et nad saavad," ütleb Isa. "Me oleme teinud mõningaid edusamme selle liigi tsiviliseerimisel. Vanad ei ole suutnud kohaneda, aga me võtsime nende parimad ja helgemad ning kasvatasime meie kombel." Isa pöördub mu noorukit kõnetama. "Serrin, eh? Sa oled valitud kodumaailma külastama, on nii?"

"See on minu au," ütleb mu nooruk.

Isa noogutab. "Mis asju sa siin ajad?"

"Nagu teie, härra, tulin ma kerjuseid vaatama."

"Väga hea. Mu tütar on ühte valimas."

Tütar hüpleb mööda kerjuste rivi, enne kui peatub minu ees. "See siin," karjub ta.

"Väga hea," vastab Isa. Ta kummardub, et mind vaadelda. "Sa oled valinud hästi. Ma arvan, et see on Kirgas Käsi."

Kirgas Käsi ei ole minu nimi.

"Kirgas Käsi on kuulus," ütleb Isa. "Kõikidest kerjustest kõige parem laulik. Ma ei osanud arvatagi, et siinsetel väljadel kerjab."

Minus kihvatab midagi, kui mu nooruk mind ei tunnista. Ta paneb mu kerjamist pahaks. Kuigi ta on täiskasvanud ja pole teinud argumenti nii mõnigi hooaeg, näen ma tema häbi kerges lõpusevõbinas. Ma tean neid väiteid. Meie suhe on nende mälestuste pärast rõhutatud.

Ta ütleks: "On vääritu kerjata."

Mina ütleksin: "See on võimalus lasta neil kuulda meie laulu."

Ta ütleks: "Kerjamine alandab sind. Sa ei pea seda tegema."

Ma ütleksin: "See on ainus viis kuidas nad mind kuulavad."

Ta ütleks: "Kui ma olen täiskasvanu, leian ma teise viisi meie õiguste võtmiseks."

Ja see oli põhjus, miks mu nooruk oli valinud saada osaks selle varga kojast. Ma toitsin teda suust-suhu mitu hooaega ja ma ei saa tast ikka aru. Kuigi ma kardan, sügaval pimedas tüves, mida ta teha tahab. Ta tahab konflikti. Ma ei mõista vargaid, ma ei mõista oma noorukit.

Aga millest ma aru saan, on Oodid Soolale.

Teised kerjused vaikivad kui ma sirutan oma kombitsaid, venitades ujulestad pingule. Kiire liigutusega pööran ma end umber ja langetan oma kombitsad maha nii, et ujulest moodustab mu alakeha ümber mantli, paljastades mu sisemise ujulesta lihavad selgrood ning paljastades mu suu.

Ma olen loo valinud. See ujub minu kolmes meeles.

Ma keskendun, kuni mu veri voogab, tuues mu suu selgroogudesse haruldasi elemente. Haruldased elemendid kristalliseeruvad atmosfäärile paljastumisest, kasvades kõvaks, kuni mu suu on täis eredaid tahkeid kalliskive. Ma laulan, lükates õhku läbi suuklappide, pannes kristallid kõlama keerulisest Oodist Soolale. Ma laulan iidset laulu. See kõneleb loo ujumisest Templi Soolas, kui sool voolas nagu ookean.

Ma laulan, laulan soolale, laulan sellele, mis on minu ja on nüüd mulle kingitud. Ma kerjan selle eest, mis on mu sünniõigus.

Ma teen seda nende mälestuseks, kes on läinud; nendele, kes on kadunud varastele. Ma laulan oma kolme nooruki mälestuseks.

Ma laulan Oodi Soolale lootuses, et seda mõistavad varga tütar ja minu oma nooruk. Ma laulan, kuni laul sureb.

"See oli hämmastav," ütleb tütar. Läbi ta kunstlikku noka, näen ma soolapisaraid.

Ma pööran oma kombitsad ülemisse asendisse. Ma olen rahul. Ma olen hämmastav, mitte lihtsalt primitiivne. Ma olen imetlusväärne ja kui ta kasvab ning temast saab tähtis isik nende vastuolulises keskkonnas, ehk ta mäletab.

Me vaatame, kui vargad naasevad spinnerisse.

Mu nooruk pöördub mu poole. "Mul on kahju, et sa minu siitmaailmast lahkumisest niimoodi teada pidid saama," ütleb ta. "Seda ma tulingi siia sulle ütlema."

Ma vaatan soolaketast. See on peen ja raske ja keeruline. Ma panen vastu soovile seda hõõruda oma nahale. Ma teen tegemist hingetu naatriumkloriidiga. Ma viin oma osa almusest tagasi Templisse. "Kas sa kuulsid laulu?" küsin ma oma noorukilt.

"Kuulsin," vastab ta. "See oli kaunis, aga see ei ole minu. Aga ma kuulsin seda, samuti kuulis seda varga tütar."

See peab olema kõik. Minu nooruk, kes peagi ületab kosmose ookeani, lahkub. Meie, kerjused, ootame kuni varaste spinner lahkub ning naaseme taas oma Soola Oodide juurde.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 05/16 (J. J. Metsavana)

Repliik raamatute paksuse teemal. (Agur Tänav)

Väikesed turud, suured imed (Julie Novakova)

Palju õnne, Lance Henriksen! (Kalver Tamm)

Ulmeauhinna Stalker 2016 hääletus (Jüri Kallas)

Kõhedust tekitav draama VATis (Ene Kallas)

Estcon 2016 kommenteeritud kava (Veiko Belials)

Raamatuarvustus: Kui koletis kutsub (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Täheaeg 15 - lend madalal orbiidil. (Katariina Soov)

Mänguarvustus: Stellaris (Jaagup Mahkra)

Raamatuarvustus: Täheaeg nr 15 ,,Ajavärav" (Leila Tael-Mikein)

Kurioosum 05/16: Ulmelisi Guinnessi rekordeid (Rauno Pärnits)

Kõver kiirgus 05/16 (Rauno Pärnits)

Ulmeuudised 05/16

Uudiskirjandus 05/16

Jutt: Lõpetamata missioon (Riho Välk)

Jutt: Teiselpool inimest (Rait Piir)

Tõlkejutt: Seitsmes tunnismärk (Julia Zonis)

Tõlkejutt: Puhas ja maitsetu (Deborah Walker)