Peatoimetaja veerg 5/17 (J. J. Metsavana)

Selles Reaktori numbrist leiab kolm olulist kodumaise ulmeelu teemat, seda lisaks arvustustele, juttudele ja muule huvitavale.

13. mail kuulutati Tartus välja jutuvõistluse võitjad ja käesolevast numbrist saab lugeda nii tulemusi kui ka kolme võistluse esimesest sõelast läbi pääsenud tööd: "Tagasi maa peale", "Alkeemiku täht" ja "Mustade inglite armee". Teine Eesti ulmemaastikule oluline uudis on see, et 23. mail kaitses Andrus Org oma doktoritööd - esimest eesti ulmet käsitlevat sellist tööd Eestis. Käesolevast numbris saab lugeda Raul Sulbi põhjalikku töö kriitikat.

Kolmas eesti ulmesceenet puudutav uudis on see, et kohe-kohe on avatud registreerimine suvisele ulmehuviliste kokkutulekule Estcon. Kava leiab siit.

Kuna tegu on 20. Estconiga, kuulutab Eesti Ulmeühing ja Reaktor välja Estconi mälestuste kogumise. Saatke oma kenasti vormistatud mälestused toimetus@ulmeajakiri.ee. Kes tahab, saab sõna ka Estconi laupäeval, Estconil on selleteemaline osa kenasti olemas. Hiljem avaldatakse valik mälestusi Reaktoris eraldi plokina.

Intervjuu on meil see kuu Mart Sandriga ja Ove Hillep arvustab tema viimast ulmeraamatut Lux Gravis. Ulmeühingu president Veiko Belials muljetab HÕFFist ja loomulikult ei puudu Kalveri sünnipäevaõnnitlus ja terve hulk raamatuarvustusi.

Veel saab lugeda lühikest ülevaadet esimeselt Tallinna ulmekirjutamise ürituselt ja seal kirjutatud jutte.

Ärge siis unustage ka kohe algavat Stalkeri auhinna hääletust.

Head lugemist

Kaanepildi autor Artur Treffner, kaanekirjad Jana Raidma.

Intervjuu: Mart Sandriga (Ove Hillep)

1. Miks sa kirjutama hakkasid?

Kas pead silmas, miks ma üldse elus kirjutama hakkasin? Sellepärast, et kui inimesele midagi väga meeldib, siis ta tihti üritab seda asja ka ise teha. Kuna mulle varajasest lapsepõlvest meeldisid muusika, filmid, maalikunst ja raamatud, siis ma tahtsin kõike seda ise proovida. Kui mult lapsepõlves küsiti, kelleks ma tahan saada, siis ma vastasin, et kirjanikuks ja filmireissööriks. See teine sõna jahmatas alati onusid-tädisid.

2. Oled katsetanud päris paljusid anre. Milline on sulle endale kõige südamelähedasem?

Mind huvitavad ajalugu, õudus ja ulme. Kui saab neid kombineerida, siis olengi ise õnnelik.

3. "Lux Gravis" ilmus juba aastal 2008, kuid inglise keeles. Miks otsustasid sa oma raamatu inglise keeles avaldada? Kuidas see rahvusvahelisel areenil vastu võeti?

Tegelikult pole ,,Lux Gravis" kunagi varem ilmunud - ma üritasin saada jalga suurte välismaa kirjastuste uste vahele, aga kuna mul polnud agenti, siis see oli üsna mõttetu peaga vastu seina jooksmine. Ise tundsin ma kogu aeg, et raamatus on midagi puudu, lisaks kolmele mineviku ajamõõtmele ka üks tuleviku oma. Aga muud tööd tulid vahele ja ,,Lux Gravis" jäi kuidagi soiku. Alles nüüd, kui tehti ettepanek see eesti keeles avaldada, kirjutasin selle viimase mõõtme juurde. Nüüd üritan seda siis uuesti ka kaugemale turundama hakata. Eile oli festivali ,,Head Read" raames eesti kirjanike kohtumine üle maailma meile saabunud kirjastajatega. Ma olen väga uhke, et üheks esinejaks valiti just mind. Sain 40 minutit oma teoseid tutvustada ja tundus, et huvi nende vastu oli.

4. Miks oled sa kujutanud raamatu peategelast kui tuulelipp-lojaalsusega töllakat?

Sest selline tüpaa nagu ,,kangelane" on minu jaoks alati natuke igav. Ta ei ole inimlik. Inimesed ei ole kompromissitud vägilased - pigem oleme me nõrgad ja puudustega, sageli naeruväärsed. ,,Lux Gravise" Nitram on täiesti mugavusse mandunud ühiskonna laps; seal mätta otsas on ta veel kangelanegi - ikkagi agent. Aga muidu on kangelaslikkus koos teiste ,,liiga kirglike" iseloomuomadustega sealt maailmast välja juuritud. Muuseas, ka mu teistes raamatutes on peategelased pigem antikangelased. Näiteks ,,Litsides" vaatame Eesti ajaloo murdepunkte läbi bordellimaadami silmade - kindlasti mitte õige algmaterjal heroiliseks kangelannaks!

5. Kes oli see munk, keda Octavius koopas kohtab?

Abt Edwin või mõni Lugejatest. Who cares.

6. Millised teosed on "Lux gravise" loomist kõige enam mõjutanud?

Ma tean, et kui mõned Inglise kirjastusmaailma inimesed seda raamatut kunagi lugesid, siis nad ütlesid, et väga sarnane Dan Brown'i loomingule. Veel toodi võrdlusena Umberto Eco ,,Roosi nime". Tegelikult on ainult setting sarnane - aga ega ei Ecol ega Brownil pole monopoli kloostrite ja vennaskondade peale!

7. Sa oled silmnähtavalt oma raamatu ajaloolise taustaga vaeva näinud. Kuidas on raamatu teadusliku taustaga?

Eks seal on palju bullshitti, aga õnneks on mu sõprade hulgas mitmeid füüsikuid-matemaatikuid, kes on kõige hullemad apsakad sealt välja rookinud. Võin julgelt öelda, et tuntud bestsellerites on teadus vahest palju, palju naeruväärsemal kujul esitatud. Mina ei pea häbenema.

8. Kas sa loed ka eesti ulmet ning mida arvad praegusest meie ulmemaastikust?

Ma löön silmad maha ja ütlen ausalt, et ma praktiliselt üldse ei loe - viimasel ajal ma ainult kirjutan, nii raamatuid kui stsenaariume kui näidendeid kui ka muusikat. Loen põhiliselt ainult teatmeteoseid, mis minu ühe või teise projektiga kokku langevad. Mõnevõrra mind isegi üllatas, kui nüüd pooljuhuslikult ulmemaastikule sattununa ennast asjadega kurssi viisin: väga palju uusi tegijaid! Mõned teosed kõlasid vähemalt tutvustuste järgi ka väga paeluvad, kavatsen kindlasti ette võtta. Eile raamatumessil vahetasin oma ,,Lux Gravise" Paavo Matsini ,,Doktor Schwarzi" vastu. Lugesin kohe läbi. Kah omamoodi ulme, ehkki kindlasti mitte pesuehtne - selleks on see liiga groteskne ja vaimukas. Aga ega ma enda raamatut ka tegelikult väga ulmeks ei pea. Mis ulme see ikka on, kus tegevus toimub ühes niiskes keldris ja soiutakse kohustuste-vastutuse teemadel? Ulme peaks ikka olema võõrad planeedid, kosmos, tähesõjad. Stanislav Lem. Aga jah, mul on ka üks tegelane kusagilt teiselt planeedilt, vähemalt tema mõistus. Ma olen ise väga uhke tema nime üle, mille ma välja mõtlesin: Nowan.

9. Kas sinu huvi ulme vastu on raamatu ja filmiga või võib sinult varsti midagi uut oodata?

No ega muud kunstiliigid vist ulmet ei võimalda. Ulmekunst... no see oleks veider, ja ulmemuusikat katsetati vist ainult 60-tel aastatel. Aga et teha täismõõdulist ulmefilmi, selleks on vaja tohutult raha ja ma ei usu, et Eestis niipea ulmet tootma hakatakse. Kuigi väga tahaks. Ehk tuleb mõni hea kammerlik idee. Näiteks ,,Passengers" on ju selline film, mille oleks saanud ka teha üsna nappide vahenditega, aga töötas väga hästi. Kui taevas annab, siis tuleb mõni hea idee, mille saab tulevikus ekraanile suunata.

Raamatuarvustus: Lux gravis ehk raske valgus (Ove Hillep)

Mart Sander ei ole Eesti ulmelugejale küll tuntud nimi, kuid igale vähegi kultuuriga kursisolevale inimesele (või vähemalt kellelegi, kes loeb ajalehti ning -kirju ja/või vaatab telesaateid) peaks vähemalt tema nägu tuttav olema. Lisaks antud romaanile on tema sulest ilmunud 2 kogumikku (üks neist vaid inglise keeles), 2 näidendit ning 2 romaani. "Lux gravis" ilmus esmakordselt aastal 2008. Alles nüüd - 9 aastat hiljem - võib seda lugeda Silver Sära tõlkes ka eesti keeles.

Romaani tegevus leiab aset neljas erinevas ajas aastatel 383, 1037, 1691 ning 2345 Britannia saarel, Londonist (või Londiniumist, kui esimesest dateeringust lähtuda) paari päeva ratsutamise kaugusel - täpsemalt seda ei määrata. Neid kõiki ajaga eraldatud tegevuspaiku ühendab tume kivi, mis kiirgab nn. rasket valgust, mille läbi saab suhelda nii mineviku kui tulevikuga 654 aasta kaugusel (seega tehniliselt toimuvad kõigi ajaliinide tegevused samal ajal, kuigi mõiste "aeg" on selles kontekstis kole suhteline).

Läbivaks probleemiks raamatus on tulevikust tulevate sõnumite katkemine aastal 1691, millest aastal 2345 elavad tegelased valulikult teadlikud on (raamatu algul on nn. nullpäev vaid 3 päeva kaugusel), kuid 1691 aasta tegelased veel midagi ei tea. Hüpoteese, mis seda põhjustada võisid on mitmeid, kuid üldlevinud seisukoht on, et maailm lakkas eksisteerimast. Seda anomaaliat on uuritud 6 ja pool sajandit, kuid ühtegi asjalikku seletust leitud ei ole.

Tulevikuühiskonda (kui seda nii nimetada saab - välisilma kirjeldatakse raamatus võrdlemisi vähe) on Mart Sander kirjeldanud kui utoopiat (või düstoopiat), kust on empaatiakupli abil elimineeritud kõik sõjad ning kuritegevus, kuid kust sellest hoolimata ilmuvad välja eelmise (viimase) sõja käigus rajatud titaankoopad, kuhu empaatiamajakad ei ulatu. Kirjeldamatu pildi (jah, seda otseselt ei kirjeldata) loob autor isikutest, kes empaatiamaatriksist väljudes satuvad kokku kogu hinges allasurutud pimedusega. Leiutatud on ka ajuporteerumine, mis laseb teadvusel rännata selleks ettevalmistatud surrogaatkehasse, jättes vana keha hulpima läbipaistvasse liimitaolisse substantsi. Loomulikult käib sellise ühiskonna juurde ka teatav tsensuur, mis tähendab, et kõik sobimatu kunst ning kirjandus (peamiselt sõda puudutav) on hävitatud.

Varasematest aegadest loob autor romantiseeritud pildi kloostrist, kus peamiselt tegeletakse kivist tulevate sõnumite vastuvõtmise ning saatmisega. Üldjoontes ollakse väga traditsioonide külge klammerdunud, kuid see ei tähenda, et ei leiduks tegelasi, kes ilmselgelt ajavad oma joont. On tunda, et autor tunneb end ajaloolise kirjanduse juures tunduvalt kodusemalt. Karakterid on paremini välja joonistunud (võimalik, et siin mängib rolli asjaolu, et enamus neist on ka ajaloolised tegelased) ning kogu tegevus võtab lõppeks müsteeriumeid täis kriminulli mõõtme. Kusjuures on ilmselge (ja seda isegi mainitakse), et minevikutegelased on saanud tehnoloogia-killukesi tulevikust, kuid selle ulatusele on keeruline näppu peale panna - juba 1691. aastal on kloostril ümber mingisugune kaitsekilp ning uurimustöödeks kasutatakse ajast ees olevaid sensoreid.

Peamised nõrkused romaanil leiduvad just aastas 2345. Peategelane Trebor tundub olevat tõsine töllakas, kelle lojaalsus käib siia-sinna justkui tuulelipp. Kõike, mida talle räägitakse, paistab ta võtvat puhta kullana. Autor suudab kasutamata jätta nii empaatiamajakate kui titaankoobaste algselt välja toodud lennukad ulmelised ideed ning neid ei mainita loo arenedes enam kordagi. Kas need olid midagi, mis tundus ägedana, kuid hilisemal kirjutamisel jäid tähelepanuta, või otsustas Mart lihtsalt süeeliini ümber kujundada neid elemente eemaldamata? Samuti jäetakse palju tegelasi lõpliku seletuseta. Nowlan saab küll grand finales oma loo ära rääkida, kuid renegaatagent Nitrami, kes titaankoobaste uurimisel surma sai (või siis ei saanud), ajendid jäävad täiesti müstiliseks.

Raamatu "Lux gravis ehk raske valgus" näol on tegemist läbi mitme ajavao kulgeva põnevate tegevusliinidega teosega, mille edenedes koorub lahti mitmeid keerukaid vandenõusid, mis ka põhjalikult kokku võetakse. Samas ei saa öelda, et autor kõigile küsimustele vastaks - võimalik, et olen ise loll ja vastused jäid lihtsalt minu eest peitu. Osadele (minu jaoks) olulistele küsimustele antakse vastused nii möödaminnes, et minul jäi tunne, nagu ma oleks lihtsalt petta saanud. Võin südametunnistusepiinadeta öelda, et halb see raamat ei olnud... kohutavalt hea samuti mitte.

Alaanrite assortii ja terminite triangel liigituste laadaplatsil (Raul Sulbi)

Teisipäeval, 23. mail kaitses Andrus Org Tartu Ülikoolis doktoritöö teemal «Eesti ulmekirjanduse anrid ja nende poeetika». Ühest küljest on see väga loogiline, kuna Org on ulmekirjandust uurinud juba 1990ndatest peale. Tema magistritöö «Ulmekirjandus: anri dimensioonid» kaitsmisele 2001. aastal jõudsin isegi. Teisalt on see muidugi ääretult suur ja oluline asi, et keegi ülikoolis akadeemilisel tasemel Eesti algupärast ulmekirjandust uurib. On ju ulmesõbralik kirjandusteadlane ka näiteks Jaak Tomberg, kuid tema uurimisteemad ei seostu ehk nii otseselt Eestiga, pigem angloameerika küberpungi jmt valdkondadega. Ning on ju Tomberg pälvinud oma William Gibsoni loomingu alase lühiuurimusega («On the Double Vision of Realism and SF Estrangement in Gibson's Bigend Trilogy» ajakirjas Science-Fiction Studies 2013, ek «Realistliku usutavuse ja teaduslik-fantastilise võõrituse topeltperspektiiv. William Gibsoni Blue Anti triloogia» ajakirjas Akadeemia 9/2014) ulmemaailmas tunnustatuima SFRA (Science Fiction Research Association) artikliauhinna.

Aga Org on läbi aastate oma teadustöödes ja artiklites keskendunud just algupärase ulmekirjanduse uurimisele. Arvestades Eesti ulme väiksust igas mõttes (traditsiooni ajaline nappus, praktiseerijate ja tarbijate vähesus) on see vägagi tähelepanuväärne, et sellest on saanud akadeemilise kirjandusteaduse aines. Juba ainult selle eest väärib Andrus Org sügavat kummardust. Et ta on viinud ja läbi eelneva kümnendi hoidnud Keele ja Kirjanduse veergudel pidevalt Indrek Hargla, Karen Orlau jpt teiste anriulmet viljelevate autorite nimed ja loomingu kirjelduse ning analüüsi, et ta on otseselt sidunud selle nüüdisaegse anriulme Tammsaare, Tuglase, Gailiti jt traditsiooniga, et ta kirjeldab ja mõistab seda sarnaselt ühtse tekstikorpusena nagu ka fändom on seda teinud.

Teooria rägastikus

Andrus Orgi doktoritöö koosneb mitmest erinevast osast, ta kirjeldab põhjalikumalt ulmekirjanduse kolme alaanrit - teaduslikku fantastikat, fantaasiakirjandust ja õuduskirjandust, ta esitab eesti ulmekirjanduse ajaloo lühikirjelduse, kuid on selles napis peatükiski põhjalikum kui näiteks siinkirjutaja või Indrek Hargla eesti ulme ajaloo eri tahke valgustades kunagi olnud on: Org on avastanud tekste ja autoreid Nõukogude okupatsiooni esimestest kümnenditest, kellest fändom teadlikki polnud. See on siinkirjutaja jaoks vahest tema töö huvitavaim osa. Lisaks on üks doktoritöö peatükke pühendatud anriteooriale, aga nagu kirjandusteadusliku teooriaga ikka, siis mina seda osa tekstist mõttega pikemat aega järjest lugeda ei suuda, teooria ja võõrsõnade rägastikus läheb minu mõte selliste tekstide lugemise ajal paratamatult maisematele ja juhuslikumatele teemadele uitama. Nii nagu ka ülikooli ajal Akadeemiast jm ajaloofilosoofia alaseid teooriaartikleid lugedes. Maitse ja peakuju asi ilmselt. Tunnistan, et ei suutnud samadel põhjustel lugeda ka Tombergi Gibsoni-artiklit Akadeemias: jäin materjalile ilmselgelt alla ja andsin pärast paari lehekülge loobumisvõidu. Samasugust reaktsiooni tekitavad mus üldse nimed Bahtin, Derrida, Suvin, Todorov ja teised taolised teooriakunstnikud.

Kes ehmub ära Orgi töö pealkirjas olevast poeetikast ja ei saa aru, mida paganat anri poeetika õieti tähendama peaks, kas midagi luulesse puutuvat, siis õnneks mitte. Autor seletab töö sissejuhatuses joone all ära, et anripoeetika tähendab «neid väljenduslaade ja kujutamisvõtteid, mida järgides sünnib kindlat tüüpi anritekst, mille esteetika on kirjanikule kättesaadav ja lugejale mõistetav.» Ehk siis lihtsalt kindla (ala)anri tunnused, laad ja võtted, mida kirjanikud ja lugejad tunnevad ja millest ühtmoodi aru saavad.

Igatahes ei ole alljärgnevalt keskendutud kõigele sellele paljule, mis töös head ja väga head on, sest hoolimata hilisemast kriitikast on suur osa ulme kolme põhianri kirjeldustest ja definitsioonidest ju täiesti aktsepteeritavad. Samuti on järgneva kriitika põhiobjektiks kujunevas alaanrite rohkes hulgas küllaga liigitusi ja termineid, millega saab vaid nõustuda ja mille osas vaidlemistväärivat pole.

Terminite imevulmeline roostes maailm

Problemaatilise osa Orgi doktoritööst moodustavad peatükid ulme kolmest suurest alaanrist, mille alla tekitab ja leiutab autor veel suure hulga kaheldavalt piiritletavaid ja veelgi kahtlasemate nimedega alaanreid. Olgu teooriaga kuidas on, aga ilmselgelt on just töö selle osa ja reaalsuse ühisosa ning puutepunktid kõige napimad. Esiteks muidugi seepärast, et kuigi sageli sünonüüme tarvitades on Org otsustanud kasutada nurisünnitisena tekkinud terminoloogilist umbtänavat, ehk nimetusi teadusulme, imeulme ja õudusulme. Nende terminite kasutamise taga olevat kiusatust (ühtne -ulme lõpuline kuju) võib ju inimlikult mõista, aga kuni need terminid sellisel tervikkujul siiski praktikas juurdunud pole ja pigem fändomis naeruturtsatusi ja pilkeid põhjustavad, saab pidada soovmõtlemiseks ennustusi, et paarikümne aasta pärast peetakse neid termineid kõige mõistlikemateks ja need on valdavalt kasutusel. Ega ikka ei ole küll. Kunstlikult loodud ja kabinetis sündinud terminid ei ole ulmes ei siin- ega sealpool maanteed, ei siin- ega sealpool piiri, ei siin- ega seapool ookeanit kusagil juurdunud. Ulme lihtsalt on juba selline suures osas fännide omanduses olev kirjandusliik, erinevalt kõikidest teistest anrikirjanduse liikidest ja tavakirjandusest.

Ja paraku on selle konkreetse kolmikjaotuse terminoloogiaga nii, et kui üks neist ei juurdu (ja imeulme ei juurdu oma lolluse ja arusaamatuse tõttu mitte kunagi), siis on kogu selle kolmiku ühtlane vorm argumendina automaatselt kadunud ja ka ülejäänud terminid muutuvad kergelt mõttetuks. Või noh, teadusulme on ju mõnevõrra sünonüümina juurdunud, aga õudusulme on näide täiesti ebavajalikust ja pisut totrast sõnaloomest, kuna termin õuduskirjandus on meil kõige varasemast ajast juba olemas. Emakeelsest terminist peaks olema võimalik aru saada, millist ingliskeelset anrit mõeldakse ja parimal juhul võiks see olla tagasitõlgitav. Imeulme pole paraku neist kumbagi, kahjuks saab sama öelda paljude Orgi leiutatud ja välja pakutud olematute alaanrite nimetuste kohta - aga kas peaks üldse probleem olema, kui ebaõnnestunud on termin millegi kirjeldamiseks, mida ei eksisteeri? Vot siis milline paradoks.

Selle kolmikjaotuse debiilse terminoloogia mõtles vist välja Kristjan Sander kunagi 1999. aasta paiku, peamiselt seepärast, et fändomis võis märgata teatavat rahulolematust terminiga fantaasiakirjandus, mis tundus tsipa puine toortõlge. Kummatigi, mida õieti tähendab see juurdumine? Mis puhul saame öelda, et terminid on juurdunud? Kas see, et eestikeelses Vikipeedias (millise nähtuse mainimine kõiki eestikeelses teaduses tegutsevaid inimesi peast haarama paneb - igaühte siis oma valdkonna artiklites valitseva kaose ja pornograafia tõttu) neid kasutatakse? Aga eestikeelses Vikipeedias on väga palju täielikku jama ja lausvalet? Kes tunneb selles valguses uhkust, et just see koht imeulmet au sees hoiab? Mina ei tunneks, kui oleksin termini juurutaja. Kas saab lugeda juurdumiseks seda, kuidas termineid kasutavad näiteks kirjastused ja raamatukauplused? Näiteks kirjastuse Varrak jaoks on ulme endiselt sünonüüm teadusliku fantastika kohta, kuna süstemaatiliselt on kasutusel sõnaühend 'ulme ja fantaasia', sama silti võib näha mõnes raamatupoes, teises on sildiks 'ulme ja õudus'. Mõlemad kõlavad fändomi jaoks ju nagu silt 'lihatooted ja sink'. Nonsenss, ühesõnaga. Aga kasutus Eesti suurima kirjastuse ja kahe suure raamatukaupluste keti poolt viitaks nagu juurdumisele? Või ei? Kui viitab, siis on kakskümmend aastat tööd olnud asjata ja isegi arusaam, et fantaasiakirjandus ja õuduskirjandus on ulme osad, mitte selle kõrvalanrid, pole juurdunud.

Imeulme üks peamisi probleeme on, et sellega omakorda alaanreid tähistavaid liitsõnu moodustada naljalt ei saa. Ja eks see tuleb ka Orgi tööst näitlikult paraku välja. On ju olemas mitmeid fantaasiakirjanduse alaanreid nagu linnafantaasia või kangelasfantaasia või kõrgfantaasia või teaduslik fantaasia. Proovigem nüüd siis neid termineid imema panna: linnaimeulme, kangelasimeulme, kõrgimeulme, teaduslik imeulme. Oehh. Tegelikult on selles kontekstis sama kehv termin ka imeulme asemele pakutud muinasulme. Eks proovige ise. Pealegi seostub sõna muinas vähemasti siinkirjutaja jaoks paratamatult ajalooteadusest pärit terminiga muinasaeg, mis viitab Eesti ajaloo puhul keskajale eelnenud perioodile ja ka üldajaloos pigem siis vanaajale ehk antiigile. Aga fantaasiakirjandus ju ei tähenda keskajaeelset esteetikat, rääkimata muinasjutulisusest.

Fantastika ei ole fantaasiakirjanduse sünonüüm! Fantastika on ulme sünonüüm

Orgi tööd lugedes torkab veel silma, et ta ei tarvita sõna fantastika samas tähenduses milles fändom: fantastika ehk ulme. See katustermin kolmele põhianrile. Isegi ingliskeelne SF Encyclopedia on viimasel ajal sõna fantastika just sellisel kujul (k-ga) hakanud meie mõistes sõna ulme tähenduses tarvitama. Kui aga Org tõlgib inglise keelest termineid, siis kummalisel kombel on tema jaoks tihti fantaasia ja fantastika sünonüümid, mis on ilmselgelt lugejat eksitav ja üldse segadust tekitav. Tegelikult on lihtsalt kummastav, et Org peab fantaasiakirjanduse sünonüümiks fantastikat, mis on ju ilmne viga, eksitus, vale arusaam. Fantastika on ulme sünonüüm. Mistõttu on alapeatüki 3.3 kõik väljapakutud alaanrite nimed valele alusele rajatud segapuder: läbisegi kohtame termineid kõrgfantaasia (high fantasy) ja kangelasfantastika (heroic fantasy).

Terminitega vaba fantastika, olendifantastika, nukufantastika jne jne jne ei oskagi midagi pihta hakata. Kui seda doktoritööd manuaalina käe pärast pole, on need terminid kasutud: neisse alaanreisse ei oska õieti ühtegi teksti paigutada, nende ingliskeelset nimekuju (kui pole tegu Andrus Orgi leiutatud alaanritega) eestikeelsest variandist ära aimata pole võimalik. Peab järele vaatama leheküljelt 94, et teada saada, et vaba fantastika on unlimited fantasy. Millise teadmisega omakorda on kaunis vähe midagi pihta hakata, kuna suure tõenäosusega pole isegi kogenud ulmelugeja kunagi sellise terminiga kokku puutunud.

Põhimõtteliselt loob Org kõigi ulme kolme põhianri all omakorda selliseid alaanreid ja liigitusi, mis tekitavad valdavalt nõutust ja kummastust ning millega pole päriselus midagi praktilist pihta hakata. Sest miks üldse neid silte luuakse, neid alaanreid piiritleda püütakse? Lihtne loogika ütleb, et lugeja elu lihtsustamiseks. Neil siltidel on valdavalt kommertslik iseloom: need peavad aitama lugejail kiiresti üles leida talle potentsiaalselt kõige sobivama loo. Kui talle mingi tekst X meeldib, siis teades, et see on dark fantasy ehk õudusfantaasia (aga mitte tumeda fantastika) alaanris, on selle sildi järgi võimalik leida teisi sarnaseid teoseid.

Paraku see, kui hakata alaanreid pastakast välja imema ja enam-vähem iga uue ettesattuva teksti jaoks, mida esmapilgul ühegi olemasoleva alaanri alla paigutada ei oska, kohe suure hurraaga uusi alaanrinimesid leiutama, ei aita kuidagi mainitud eesmärgile kaasa. Mõistagi võib sellisel pöörasel liigitustungil olla ka lihtsalt puhas kirjandusteaduslik eesmärk, mida ei peagi praktikas rakendada saama. Aga nende ridade autorile tundub küll, et Org on alaanrite väljapakkumisega ilmselgelt liialt hoogu läinud, nii et tulemus on pigem koomiline kui praktiline.

Teemad ja alaanrid on eri asjad ehk robotid ja kosmoseooper pole võrdsed kategooriad

Laskumata siinkohal töös väljapakutud enam kui 50 alaanri lahkamiseni ükshaaval, tundub mulle lisaks eelöeldule, et mõnel korral on alaanr sattunud kolmikjaotuse mõttes ka vale põhiliigi alla, teinekord aga on erinevate põhiliikide all välja pakutud alaanrid sisuliselt samad, ehk et esineb ka dubleerimist. Ning kui viidata veel John Clute'i ja Peter Nichollsi algatatud ingliskeelsele SF Encyclopediale, siis tolle käsitluse kontekstis ei tee Org müstilisel kombel vahet alaanritel ja ulmekirjanduses käsitletavatel teemadel: nii näiteks on robotijutt ja tulnukajutt siinses töös teadusliku fantastika alaanrid kõrvuti alternatiivajaloo ja aurupungi ja kosmoseooperitega, kui need aga tegelikkuses on ulmekirjanduse teemad (robots, aliens), mitte alaanrid (alternate history, space opera, steampunk). Samuti ei ole õuduskirjanduse teemad nagu vampiirid ja libahundid ja nõiad ja kurat (vampires, werewolves, witches, devil) eraldi alaanrid nagu gooti õudus või tondijutt (gothic horror, ghost story). Teemadel ja alaanritel tuleks siiski põhimõtteliselt vahet teha.

Selliste ülimalt kunstlikult loodud süsteemide põhilisi nõrkusi peitub tõigas, et need ei ole kuigi absoluutsed ega proportsionaalsed, vaid kohutavalt juhuslikud ja subjektiivsed: selliseid olendi- ja nukufantastikaid ja hurraaulmeid ja kõvaulmeid võib igaüks veel kümneid ja kümneid välja mõelda, kui tegelik alaanrite hulk ulme kolme põhiliigi all on siiski suhteliselt piiratud ja täiesti reaalne, objektiivne suurus. Alaanrid ei peaks kindlasti olema mingi selline kategooria, mida iga autor või uurija võiks suvalise hulga juurde leiutada, lähtudes vaid oma kõhutundest.

Võimalikku kriitikat ennetades rõhutab töö autor muidugi korduvalt, et selline liigitamine ja lahterdamine on väga subjektiivne ning võimalikud on ka teistsugused süstemaatikalahendused: «Ulmeanrite piiritlemine ja anritekstide määratlemine on kahtlemata keerukas tegevus, sest ulmekirjanduse poeetilised võtted on teoseti äärmiselt variatiivsed ja sageli eklektilised, moodustades kas kanoonilise anriulme või sporaadilise piirialaulme kihte.»

Sellest hoolimata julgen siiski jääda oma põhiseisukohtade juurde, et väga suur osa töös välja pakutud terminiloomest on lihtsalt ebavajalik, kunstlik, tihti eksitav, kordav ja dubleeriv ning kohati ka täiesti arusaamatu.

A. Merritt ja temanimeline ajakiri (Jüri Kallas)

Mujal pole eriti kombeks, aga Ameerikas on vägagi levinud n-ö kordustrükkide ajakirjad. Eks peamine põhjus ole suured tiraaid ja tootmise odavus, pluss korralikud levitamise kanalid. Kõik, mis Euroopas ja eriti postsotsialistlikus maailmas puudu. Lisaks veel kummaline USA autoriõigus, mis eeldab, et kord ajakirjas ilmunud tekst on eelkõige kirjastuse oma ning seetõttu oli ka kirjastajatel väga mugav tekstid mõne aja möödudes uuele ringile saata...

Seekordne vaatlusalune "A Merritt's Fantasy Magazine" oli samuti kordustrükkide ajakiri. Lisaks veel esimene ajakiri, mis sai nime konkreetse kirjaniku järgi. Igaks juhuks mainiks ära, et selliseid kuulsa autori järgi nimetatud ajakirju ulmes vaid kolm ongi... teised on "Vargo Statten Science Fiction Magazine" (1954-56) ja "Asimov's Science Fiction" (1977-). Eks vaderi looming ja selle kaalukus jätab oma pitseri ka väljaandele - A. Merritt oli parem kirjanik kui Vargo Statten ja nii ka ajakirjad, kuid Isaac Asimovi ja temanimelise ajakirja vastu ei saa neist kumbki.

Tahtmata maakeelsete ulmefännide teadmisi kuidagi kahtluse alla seada, mainiks siiski, et A(braham) Merrittilt on isegi eesti keeles ilmunud kolm teksti. Jutt "Metsaneidis" (The Woman of the Wood, 1926) minukoostatud antoloogias "Olend väljastpoolt meie maailma" (1995) ja jutt "Kuristiku rahvas" (The People of the Pit, 1918) Raul Sulbi koostatud antoloogias "Hirmu ja õuduse jutud I" (2015) ning kaudtõlkena vene keelest ilmus aastail 1993/94 paralehes "Paradoks B" ka Merritti romaan "Madame Mandylipi saatanlikud nukud" (Burn, Witch, Burn!, 1933). Oma eluajal ja Ameerikas oli A. Merritt aga tunduvalt populaarsem, kui need kaks ja pool maakeelset tõlget aimata lubavad. Ja just see populaarsus ilmselt andiski mõtte teha Merritti nime kandev ulmeajakiri.

"A Merritt's Fantasy Magazine" sai ilmuda vaid viis numbrit, olles seega kolmest eelpoolmainitust kõige lühiealisem. Avanumber nägi trükivalgust 1949. aasta detsembris ja viimane number järgmise aasta oktoobris. Esimesed numbrid ilmusid igal teisel kuul, kaks viimast aga kolmandal. Ilmselt siis ei läinud nii hästi kui loodeti.

Ajakirjanumbri ülesehitus oli lihtne: üks romaan ja üks-kaks juttu, pluss juhtkiri, lugejakirjad jne. Tekstid olid pigem fantasy ja pehme õuduse poole kaldu, kuid hoolimata ajakirja nimest, avaldati ka teaduslik-pulplikku kosmoseulmet. Tasub mainida, et kolmandas ja viiendas numbris Merriti enda tekste polnudki. Eesti lugejatele võiksid ajakirja autoritest midagi öelda Robert Arthuri, George Allan Englandi ja Jack Williamsoni nimed - kõigilt kolmelt mõni jutt ka maakeeles ilmunud. Pisut pikantse faktina võiks ära märkida noore Robert Silverbergi pika ja põhjaliku fännikirja teises numbris, kus ta fännile omase kirega kiitis ja pisut ka kritiseeris ajakirja ja A. Merritti loomingut.

Takkajärgi targana võib öelda, et "A Merritt's Fantasy Magazine" ei saanudki pikalt ilmuda. Merritti enda tekstid olid raamatutena kättesaadavad, ka olid sama kontserni ajakirjad "Famous Fantastic Mysteries" ja "Fantastic Novels" autori magusamad palad juba taasavaldanud. Merritt ise oli juba surnud, tekte juurde ei tulnud ja kui uusi tekste ei tule, siis ka kuulsus hääbub.

Palju õnne, Alphaville (Kalver Tamm)

Mõtlesin sel kuul vahelduseks midagi teistmoodi teha, muidu ainult näitlejad ja lavastajad, sekka mõni stsenarist. Selliselt jääks aga katmata filmid, mille tegijatel rohkem kokkupuudet anriga ei olegi.

Lavastaja Jean-Luc Godard on sündinud 3.detsembril ja põhiliselt tuntud kui üks tähtsamatest Prantsuse Uue Laine esindajatest (Claude Chabrol ja Francois Truffaut minu jaoks kaks teist äratuntavamat nime). Minu teadmised sellest liikumisest aga suures osas nende paari nimega ka piirduvad, mõne filmi oskan ka vast nimetada, paari olen isegi kogemata kombel vaatamata sattunud, aga ei ole neist ükski piisavalt kõnetanud, et sellesse lainesse sügavamalt sukelduda tahaksin. Nii et las Jean-Luc ja tema pärandi uurimine jäägu akadeemilisemate huvidega filmisõbrale.

Nopime sellest pärandist välja ainult kuupäeva 05.05.1965 ja filmi ,,Alphaville, une etrange adventure de Lemmy Caution". Ainuke ulmefilm mille Jean-Luc lavastanud on ja minu arvates väärt rubriigis ,,Palju õnne, ..." äramärkimist.

Arheotüüpiline film-noir'i detektiiv Lemmy Caution, kaabu ja ülestõstetud kraega vihmamantlis, saabub kuskilt väljastpoolt, millele viidatakse kui Outland-ile, linna Alphaville, missiooniga leida (ja päästa) kadunud võitluskaaslane, leida (ja tappa) professor kes on Alphaville'i looja ning leida (ja hävitada) Alpha 60, omnipotentne eneseteadlik arvuti, kes kontrollib Alphaville'i elanike elu-olu.

Teada tuntud narratiiv - kõige tõenäolisemalt detektiiv täidab oma ülesanded ja lisaks päästab ka ühe pattu langenud naisterahva, kellega siis võib-olla / võib-olla mitte linnast tagasi vaatamata lahkuda (düstoopilise tulevikulinna Alphaville'i pähe näidatakse meile muide lihtsalt Pariisi, ainult et veidi teise nurga alt kui tüüpiliselt Pariisi filmides näidatakse, ei Eiffeli torni, ei Triumfikaart).

Alphaville'i võlu peitub detailides. Nende märkamine ning seoste loomine jäetakse aga suures osas vaataja hooleks. Kuidas näiteks muusika vaheldub - filmis on kaks korduvalt kasutatavat motiivi üks vinguvate keelpillidega ettevaatusele manitsev, kui kaadris on detektiiv üksi ja teine õrnalt lendlev, kui kaadrisse siseneb 3. taseme võrgutaja.

Või see kuidas tuppa sisenedes kohalik elanik asub kohe piiblit otsima, mis ei olegi tegelikult päris piibel, rohkem hoopis nagu sõnaraamatu moodi piibel. Ja sõnu jäi seal kogu aeg järjest vähemaks, nii nagu Alpha 60 parasjagu otsustas. Näiteks weeping ja autumn light, sest et maailmas, kus nutmise eest läheb tee mahalaskmiskomando ette, ei tohi selliseid emotsionaalsusest nõretavaid sõnu ju ometi tarvitada. Vaataja saab selle piibli olemasolust teada aga kuskil filmi keskpaigas, mis asetab filmi alguses toimunud vestluse kahe peategelase vahel hoopis teise valgusesse. Mis esmalt tundus lihtsalt kahe erineva inimese üksteisest möödarääkimisena osutus tagasivaateliselt situatsioonist kus lihtsalt ei saadudki üksteisest aru, sest Lemmy poolt kasutatud sõnad olid keelatud.

Või see sama viidatud mahalaskmiskomando ja neid abistav laibakoristusnaiskond.

Või siis need lõputud keerutavad koridorid mis minu mõtted Overlook hotellile viisid.

Ning loomulikult filmi üldine tonaalsus, mis pani mind guugeldama, mis aastal on kirjutatud ,,Do Androids Dream of Electric Sheep?" 1968.

Ja loomulikult filmi keskpaigas asetleidev Lemmy Caution'i ülekuulamine Alpha 60 poolt, mis on iseenesestki nauditav sõnademäng, aga osutub hiljem finaali soojenduseks.

Ning enne kui keegi jõuab väga kõvasti pahandama hakata, et ma suure osa filmist ära spoilerdan, siis mina vaatasin esmalt filmi ühe korra läbi, siis lugesin natuke juurde ja siis vaatsin ühe korra veel. Selleks et väikseid detaile märgata ja mõtestada jäi mulle ühest korrast ilmselgelt väheks. Ja siin ongi põhjus miks seekordse õnnesoovi on ära teeninud 52 aastat tagasi linastunud film. Alphaville ei ole lihtne ,,elu ilma emotsioonideta on paha, sellepärast et" film, vaid veidi pühendumist nõudev ,,miks sa arvad et veidi emotsiooni peab ikka elus olema" film.

Clark ja Friedenthal Headreadil (Erkki Toht)

Meelis Friedenthal ja Marek Tamm

Laupäeval, 27. mail kirjandusfestivali Head Read raames vestlesid Meelis Friedenthal ja Marek Tamm. Kirjanike Maja musta laega saali oli kogunenud õhtul kella kuueks üle viiekümne kirjandushuvilise. Vestluse huvikeskmes olid Meelise kaks viimast romaani - ,,Inglite keel" ja ,,Mesilased", kuid ka ulme teemast ei mindud mööda. Selgus, et Friedenthal tuli kirjandusse ulme kaudu ja üks esimesi verstaposte tema kirjanduslikul teel on võrguajakiri Algernon. Marek Tamm tahtis teada kuidas Friedenthal suhtub ulmekirjandusse praegu. Friedenthal leidis, et Algernon oli tema jaoks ette antud ja ulmekirjandusse suhtub ta loomulikult.

Edasi huvitas Marek Tamme Friedenthali kaks karakterit: teadlane ja kirjanik - kuidas need küllaltki erinevad karakterid omavahel läbi saavad? Friedenthal arvas, et teaduse ja kirjanduse vahe on võrreldav tavakirjanduse ja ulmekirjanduse vahega.

Kirjaniku viimaseid romaane lahates tekkis küsimus meelelisusest ja tähenduslikkusest. Friedenthali raamatud olevat väga meelelised, leidis Marek Tamm - nad lõhnavad, haisevad, levitavad kopituse hõngu, neid on parem mitte lugeda tühja kõhuga, sest tegelastel on alatasa nälg! Friedenthali tekstid olevat ka vaimses mõttes rammusad. Need on sümbolistlikud. Kõigel on oma tähendus, ka nimedel. Autor arvas, et talle kui lugejale meeldivad tähendusega tekstid, mistõttu ta püüab ise kirjutada tekste nii, et sellel oleks mõte, tähendus.

Järgnevas arutluses leiti et sümbolismil on oma oht - liiga sümbolistlik tegelane ei jää ellu! Jõuti ka müsteeriumite teemani: romaan kui müsteerium. Pärast vestlust jagas Meelis Friedenthal autogramme. Huvilisi oli üksjagu.

Simon Clark ja Peeter Helme

Mai lõpus külastas Eestit briti õuduskirjanik Simon Clark, kes on laiemalt tuntud oma romaani ,,Trifiidide öö" (The Night of the Triffids) järgi. Clark astus üles pühapäeval, 28. mail Tallina Kirjanike Maja musta laega saalis kirjandusfestivali Head Read külalisena. Simon Clarkiga vestles Peeter Helme. Muidugi taheti teada, kuidas tekkis mõte kirjutada järg John Wyndhami ,,Trifiidide päevale". Clark ütles, et ta luges Wyndhami romaani juba 13-aastasena ja kuna raamat tookord köitis teda, püüdis ta sellelt otsida järge, aga tulutult. Inspiratsiooni ,,Trifiidide öö" kirjutamiseks sai ta ühe rongisõidu ajal, kui nägi üht mees ,,Trifiidide päeva" lugemas. Ta rääkis ideest oma kirjastuse agendile ja too võttis ühendust Wyndhami pärijatega. Õnneks oli pärijate suhtumine soosiv ja pärast proovitöö esitamist anti tema tegevusele roheline tuli.

Wyndhami ,,Trifiidide päeva" kohta ütles Clark, et see on omamoodi metafoor, mis kajastab Teise maailmasõja järgse Suurbritannia ühiskonna meeleolusid. Kuigi britid olid sõjas võitjate poolel, märkis Teine maailmasõda nende koloniaalimpeeriumi lõppemist. Nad olid olnud võimas riik, mis tundis end ühtäkki nõrgana. Clark, kes alati on tundnud huvi impeeriumite vastu, meenutas Rooma impeeriumi kokkukukkumist: iga lõpp on algus millelegi uuele. Veel rääkis ta oma huvist sarimõrtsukate vastu, kellega ta vanglates kohtumas käib. Kurjad inimesed võivad olla väga armantsed, kuid see on nende mask, selle maski taga on midagi jubedat, arvab Clark. Vaatamata huvile kurjuse avalduste vastu peab Clark end optimistiks ja usub et inimkonnal on tulevikku. Kirjanikuga käis kohtumas umbes kolmkümmend inimest.

Estcon 2017 kommenteeritud kava (Veiko Belials)

Kuna Estconile on jätkuvalt tulnud palju uusi inimesi (ja loodame, et see tendents jätkub), siis avaldame ka see aasta Reaktoris kava kommenteeritud versiooni, et tekiks ettekujutus, mida oodata.

Eesti ulmehuviliste iga-aastane kokkutulek Estcon 2017 toimub Jõgevamaal Udu talus 21.-23. juulil.

Udu talu linnuvaatelt aastast 2015.

Reede, 21. juuli

16:00 Saabumine, registreerumine, majutamine, asjade paigutamine.

17.00 Lipu heiskamine. Estconi ametlik algus. Jällenägemisrõõm ja vaba suhtlus.

18.00 Tiit Tarlap in memoriam

20.00 Külalise tund. Ulmekunstnik Kuldar Leement. Loodetavasti valmib meie silme all Reaktori augustinumbri kaanepilt.

22.00 Ulmedisko. Tants aurukatla ümber. Aurupunk. Veiko Belials

Sõna ,,disko" tekitas paar aastat tagasi lõbusa segaduse, sest leidus inimesi, kes esmakordselt Estconil olles arvasid tõsimeeli, et tuleb tantsulka. Tegelikult on tegu nüüdseks juba traditsiooniliseks muutunud hilisõhtuse ettekandega, mis lõpetab avapäeva ja kus vaatluse all on muusika ja ulme seosed. Alguse sai traditsioon 2013 aastal, kui ma lõpetasin Strugatskite ,,Hääbuva linna" tõlkimise ja tegin ettekande ,,Labrakas laulu ja tantsuga Strugatskite Linnas". 2014. aastal oli teemaks ,,Ulmeraamatud Eesti bändide loomingus" ning 2015. aastal ,,Ulmelise sisuga videod Eesti bändide loomingus", 2016. aastal maailma metal-bändide animeeritud ulmelise sisuga videod. Seekord võtame ette aurupungi nii muusikastiilina kui visuaalse nähtusena muusikavideotes.

Laupäev, 22. juuli

10:00 hommikusöök

11:00 Autoritund: Mann Loper. Vestleb Sash Uusjärv

12:30 Ülevaade tänavusest ulmejutuvõistlusest ja ulmest romaanivõistlusel. Trendid ja suundumused. Raul Sulbi ja Veiko Belials

14:00 lõunasöök. lõunasöögi menüü:

· Külmalinna küüslaugusupp

· Kukkel, vahukoor

· Kanarull peekoni-ja maitsevõiga/keedukartul/soe koorekaste/toorsalat

· Leib, morss

15:00 Stalker 2016. Kuulutatakse välja tulemused ning kohalolevaid võitjaid ka õnnitletakse pidulikult.

16.00 Ühispilt. Kohalolijad seatakse aparaadi ette ja tehakse ühispilt.

16:30 Kirjastuste plaanid: mida on kavas avaldada

17.30 Mälumäng. Taivo Rist esitab küsimusi ja otsustab vastuste õigsuse üle.

Üks pikema traditsiooniga sündmusi Estconil, mida kõik ootavad. Klassikaline mälumäng, kus ajud sõlme väänatakse. Küsimused on Taivo Ristilt ja Rauno Pärnitsalt.

19:30 Siim Veskimees. Seks ulmes ehk vikerkaare 50 varjundit.

Veskimeest teavad eesti ulmemaastikul kõik. Tal on kõigi maailma asjade kohta põhjapanev arvamus, mida ta enamasti vaka all ei hoia.

21.00 Nicola Piovesan ja tema Eestis valmiv film ,,Küberkaheksajalgade rünnak"

Pühapäev, 23. juuli

10:00 hommikusöök

11:30 Buffy 20. Juubilari peab hea sõnaga meeles Sash Uusjärv

13.00 Estcon 20. Juubilari peab hea sõnaga meeles Veiko Belials. Memuaaride heietamine osalejatelt on teretulnud.

14:30 Lipu langetamine. Estconi ametlik lõpetamine.

Tasapisi kodu poole sättimine.

Kava kommenteeris Veiko Belials

Väärikas lõpp: Samurai Jack (Riho Välk)

Tutvustusest on meelega väga palju detaile välja jäetud, et oleks põnevam vaadata.

Minuvanused, ehk veidi nooremad ja vanemadki mäletavad ehk Cartoon Networki pealt näidatud Samurai Jack'i multikat, mis oli juba jooksmise ajal üsnagi populaarne, kuid selle suurimaks nõrkuseks peeti igasuguse lõpu puudumist. Genndy Tartakovsky ja ülejäänud meeskond ei tahtnud teha lahjat lõppu, aga uus animeeritud sari, Star Wars: Clone Wars ootas tegemist, seega jäeti lõpp meelega lahtiseks. Põhimõttel, et "kunagi tuleme selle juurde tagasi". Enam kui kümme aastat elasid fännid kibedas pettumuses, et "eks nad lubavad, aga vaevalt kunagi selleni jõutakse". 2017 märtsis aga lükati 5. hooaeg mürinal käima, ning veel pole kuulda olnud, et fännid pettunud oleks.

Lühike sisukokkuvõte esimesest neljast hooajast: Peategelaseks on noor samurai, keda kasvatatakse Aku, kõige vägevama ja kurjema deemoni alistamiseks erinevate koolkondade poolt - mungad, ninjad, rüütlid ja isegi piraadid, kõik vilksatavad korraks ekraanilt läbi. Vapper samurai saab kurjast deemonist peaaegu jagu, kuid too rebib lahti ajaportaali, ning samurai heidetakse kaugesse, segasesse tulevikku, kus kõik allub Aku hirmuvalitsusele, Maale on vahepeal jõudnud erinevaid tulnukaid, koerad on rääkima õppinud ning üldiselt on kõik üsna veider ja kole. Aastatuhandetega on deemon tugevamaks muutunud, ning samurail ei ole enam mingit võiduvõimalust. Nii hakkab anakronistlik samurai otsima portaali, mis viiks ta segasest ajastust tagasi tema enda aega.

Got to go back. Back to the past. Samurai Jack.

"Kas sa nägid, kuidas Jack üle autode hüppas?"

"Aajee, Jack oli nagu siuh-viuh-vops-PÕMM, jee"

"Ilgelt vinge vana oled, Jack"

Ma pole kahjuks isegi kuigi kindel, kas ma olen esialgsest neljast hooajast iga osa, ehk isegi iga hooaega näinud. Küll aga on sisu ja meelestatus nendel üsna läbiv: Aku käsilased, robotid või mõned niisama tõprad on kellegi suhtes ülekohtused, ning Jack läheb neile abivajajatele appi. Knight Rider'i või Chuck Norrise stiilis platsi puhtakslöömist on vähe, üldjuhul aitab Jack abivajajatel oma ahelad heita, rammu koguda, ning ahistajatest vabaneda. Siinkohal on väga tähtsaks punktiks, et pea igas osas hakitakse tosinaid roboteid vanarauakuhjaks, kuid ükski orgaaniline olend ei saanud kunagi Jacki mõõga läbi viga. Täiesti lastesõbralik saade, kohati tõsisem kui keskmine Cartoon Network'i multikas, kuid tihti mõnusa huumoriga.

Kolmteist aastat hiljem

Kellegil kuskil tuli suurepärane idee: võtame Genndy Tartakovsky kinni ja peksame teda niikaua rahapakkidega, kuni ta lõpuks 5. hooaja ning Samurai Jack'i lõpu kirjutab. Tulemus on suurepärane.

Intro: 50 aastat on möödunud. Aga ma ei vanane. Aeg ei mõjuta mind enam. Aga kannatused jätkuvad. Aku haardes on minevik, olevik ja tulevik. Lootus on kustunud.

Kohe esimeses osas lajatatakse vaatajale tõsise süngusega näkku. Viisaka kõnepruugi ja lakutud välimusega samuraist on saanud vihane, habetunud ja karvakasvanud sõjard kelle röögatusuure ja möirgava mootorratta rehvidest tungivad välja jämedad ogad, millega robotid pikema jututa räbalateks rebida. Kadunud on elegantne samurai-mõõgakunst, 8-toruline käsikahur, plasmapüstol, odad, noad, kõik kõlbab. Meile näidatakse ka 50 aasta kannatuste pahupoolt - Jack on hakanud vaikselt hulluma, ning näeb üsna ebameeldivaid hallutsinatsioone, kuidas lapsed paluvad tal tagasi tulla, või kuidas ta isa ristilöödult põleb, ega mõista, miks poeg neid hüljanud on. Jack'i painab ka vaikselt lõhenev isiksus, kes manifesteerub tema noore, sileda ja väga vihase versioonina, ning üritab teda alla andma veenda.

Andsin mõttes tubli 9/10.

Teine episood. Algus on paljulubav. Ja siis läheb peale Ecstasy of Gold, et saata kõige lummavamat stseeni, mis oleks pärit sürreaalsest, kuid võrratust muusikavideost, mis toob meieni uskumatu ängi, meeleheite, väsimuse, ahastuse ja lootusetuse, ning tipneb ühe kõige ägedama animeeritud lahinguga, mida ma näinud olen. 11/10.

Kolmas episood. Kunstiline tase ületab mitmes stseenis inimlikult mõõdetava. Vaatajat tambitakse halastamatult nii sisuliste kui visuaalsete allegooriatega, Jack'i eelnevalt painanud skisofreeniline figment on palaviku tõttu värduseni moondunud, ning soovitab tal ennast ära tappa. 12/10, skaala on ammu katki.

Edasi võetakse veidi rahulikumalt, ning ma ei hakka ette spoilima. Küll võib aga öelda, et Jack'i elu ei lähe korrakski lihtsamaks, pigem vastupidi, pärast puuritäie laste tapmist viib kummitusratsanik Jack'i surnuaiale, kus ammusurnud samuraide hinged, ning skisofreenia käsivad tal seppuku teha.

Lõpu poole võetakse tempot veidi maha, lastakse tegelastel veidi areneda, Jack käib spirituaalse juuksuri juures ja kõik läheb aina paremini. Mitte hästi, sest kõrvaltegelasi sureb kui kärbseid, kuid lõpulahing on vältimatu. Ma ei taha lõppu spoilida, sest hiilisin ise ettevaatlikult spoileritest nädalajagu kõrvale ja see tasus ära. Ütlen aga niipalju, et pinge lõigatakse ära lõputiitritega ja vaatajal pole muud teha, kui endale rusikas hammaste vahele suruda. Sa saad aru, et see on lõpp. Rohkem ei tule. Su mõistus ei ole võimeline seda vastu võtma.

Aastad ootamist on end kuhjaga ära tasunud. 5. hooaja loomisel ei ole millegi pealt kokku hoitud. Visuaalid ei ole mitte lihtsalt USA multika kohta head, vaid küündivad vabalt animakino tasemele. Heliriba väärib eraldi kuulamist. Kogu lugu on võrratult kokku kirjutatud, iga detail eelmisi täiustamas. Vaatamissoovitus täielikule võhikule esimesest hooajast esimesed kolm osa, ning huumori jaoks episood, kus Jack kohtub uskumatult klieelis-ägeda otlasega. See annab hea ettekujutuse esialgsest sarjast, ning tutvustab piisavalt maailma. Seejärel on valik vaataja käes: kas jätkata originaaliga või siirduda otse 5. hooaja juurde.

9,5 /10.

Muljeid jutuvõistlusest (Mann Loper)

Ulmejutuvõistlus on võiduka finiini jõudnud ja seekordsed võitjad kogu pidulikkusega välja hõigatud. Nüüd jääb veel oodata temaatilise Täheaja ilmumist, et kõik ulmehuvilised lugejad saaksid rõõmsa hooga ürii valikut kritiseerima asuda.

Kuid ilma naljata, eks hindamistöö andis põhjust peeglisse vaadata küll. Leidsin end olukorrast, kus pidin hoolega sõnastama, mis mulle siis ühe ulmejutu juures meeldib ja mis teeb ühe jutu teisest subjektiivselt paremaks. On mul anrieelistusi või loeb ikkagi kirjutise voolavus? Viimase kohta võib julgelt öelda, et jutu terviklikkus ja voolavus on olulisemad sellest, kas tegevus toimub kodukamaral või kaugel galaktikas.

Jutuvõistlust ürii poolt vaadata oli kindlasti väärt kogemus, millest ka autorina õppida. Samuti pakkus see senisest laiemat vaadet Eesti ulmemaastikule. Ikkagi hea hulk tekste laiemalt autorite ringilt kui ehk muidu lugema satuks.

Kui enne stardipauku tundus piiratud aja vältel suure hulga kirjutiste läbi lugemine natuke hirmutavgi ülesanne, siis lõppkokkuvõttes kulges protsess päris valutult. Mitte, et võistlusel ei oleks esinenud kõikvõimalikul tasemel ja viimistlusastmel jutte, ikka esines. Kuid õnneks ei ole ma lugejana enam ammu nii õrnuke, et read virtuaalpaberil võiks püsivaid kahjustusi põhjustada.

Tööprotsessist ka. Esimene hindamisvoor oli lihtne ja loogiline. Lugesin teose läbi ja määrasin punkte nullist kolmeni. Nii kogunes terve rida jutte, mis vähemalt punktikese said (37!). Võistluse saatuse osas sai pilt oluliselt selgemaks mõistagi siis, kui kõigi üriiliikmete punktid kokku arvati ja paika sai lävend, millise summaga edasi teise vooru pääseb.

Edasi läks tõepoolest ka keerulisemaks, sest nüüd oli võimalik hinnata vaid kümmet lugu kõigi edasisaanute hulgast. Valik oli karm ja täiesti subjektiivne, sinna ei ole miskit parata. Kõige keerulisem oli mul valida esikolmikut, kus antud punktid lõpptulemust enim mõjutasid. Sisulise-anrilise poole pealt oli erinevusi küll ja veel, aga tehniliselt osutus võistluse eesmine ots minu arvates üsna tasavägiseks.

Varasema võistlusega võrdlust tuua ei oska, sest osaleja kogemus ja üriiliikme vaade asjale on ikka väga erinevad. Seekordse jutuvõistluse üldpilt pakkus mitmekesist lugemist - igasugust leidus. Kui eelmisest tulemuste väljakuulutamisest jäi meelde lause, et postapokalüptikat oli palju, siis seekord maailma lõppemine ei domineerinud. Eks oli neidki lugusid, kuid vältimatu hukk ei kujundanud üldist tonaalsust. Pigem jäi silma, et nii mõnigi võistlustöö oli kirjutatud läbi mõnusa huumoriprisma. See mulle täitsa meeldis. Nii et pole me, eestlased, sellised sünged ja masendunud midagi. On veel lootust.

Mõne reaga ehk sellestki, mis lugedes kõige rohkem turri ajas. Vot see, kui jutt oli sõnaliselt voolav ja sisult huvitavgi, kuid autoril oli jäänud sellele tervikuks siduv lõpp andmata. Sellised poolikud asjad olid mulle kui lugejale suurimaks pettumuseks, sest kõik finaalile eelnev lubas midagi. Tarkusetera sai siit kõrva taha panna küll - kui lubad, siis vii ka täide, pagan võtaks! Samas - lõpuni kirjutades ja viimistledes saaks nii mõnestki kirjatükist ilmselt päris kobeda jutu.

Kas me sellist festivali tahtsime? (Veiko Belials)

Alustuseks tuleb tunnistada, et ma olen hõff´lasena üsna roheline. Alles teine kord. Eelmiselgi aastal sattusin kohale vaid seetõttu, et Helmut tellis artikli festivali ajakirja ja andis priipääsme. Üldse oli eelmisel aastal esimene kord, kui Ulmeühing ja HÕFF ametlikult koostööd tegid (ja ma loodan, et see koostöö ei lõpe, vaid pigem süveneb).

Muide - minu algaja-staatusest koorub ka üks vastus sel aastal laineid löönud teemale: kas me sellist festivali Haapsallu tahtsime? Sellise küsimuse püstitamise peale annab ikka tulla, aga mulle küll tundub (juba enda näitelgi), et on üsna palju inimesi, kes sellesse mudapealinna muidu üldse ei satuks. Kui ma pean üle kolme tunni roolis olema, et sinna jõuda, siis peab see ikka tõsine põhjus olema, et teekond ette võtta. Jah, kutsuti mindki osalema selles vestlusringis pühapäeval, aga kuna ma pidin siis juba Tallinnas ühel teisel üritusel olema, siis jäi kahjuks vestlusringis sõna sekka ütlemata.

Nagu eelmiselgi aastal, algas mu HÕFF oluliselt varem, kui Haapsalu sündmus ise - sel aastal tuli siis pisut koordineerida Tiit Tarlapi mälestusüritust ja organiseerida müügiks kohale ka mõned Tarlapi raamatud kirjastusest Fantaasia.

Reedel kella viieks oli mul majutus käes, raamatud äsja kohale jõudnud Metsavanalt ka kätte saadud ning Helmutile üle antud ning (vist ainsana kohal olnud ulmikutest) jõudsin ilusti esimesele seansile - dokfilmile ,,Frankensteini kompleks", mis oli lausa tund ja kolmveerand kestnud sissevaade kõikvõimalike filmipeletiste loomise köögipoolele, alates tummfilmiaegsest grimmist ja kummiülikondadest kuni moodsa, arvutiga tehtud animatsioonini välja. Pealkiri, muide, oli pärit filmis esinenud eriefektimeistrite suust, kus mitmed neist võrdlesid oma tööd doktor Frankensteini omaga - kui nende loodud olend liikuma hakkab, tahaks hüüda nagu Frankenstein: ,,Ta elab!" Üsna üllatav oli teada saada, et isegi Alienis oli võtteid, kus peletist mängib kummikostüümis inimene (muide, ka Jurassicus olid osad kaadrid velociraptoritest kostüümis inimeste tehtud). Või et Terminaator-Kahe T-1000 ei olnud tapmishetkel, kui Arnold ta keskelt pooleks lasi, arvutianimatsioon, vaid liikuv nukk. Need animatroonika supersaavutused nägid ülimalt tõetruud välja ja suutsid tänu kümnetele ja kümnetele servomootoritele isegi näomiimikat ning emotsioone edasi anda (kuigi ühe näo juhtimiseks võis olla tarvis oma tosin sõrmiste ja joystickide kallal pusivat nukujuhti). Ühesõnaga huvitav ja hariv film tõeliste meistrite hääbuvast kunstist, kelle oskusi kipub arvutis tehtav animatsioon välja suretama.

Vahepeale mahtus ametlik festivali avamine, kus juba tavapäraselt kalpsasid mingis tantsuetenduses ringi kostümeeritud ja maskistatud tüübid. Noh, kui tähti süüdatakse, küllap siis on seda kellelegi tarvis, nagu Majakovski ütles. Mina sellest kalpsamisest aru ei saa, aga ilmselt on kohalikul tantsustuudiol tegevust tarvis ja ajakirjanikel on tänu sellele, mida pildistada.

Mina jätkasin lühifilmiprogrammiga Väikesed luupainajad.

M.A.M.O.N. (Monitor Against Mexicans Over Nationwide). Uruguay. Lõbus ja sapine pila Donald Trumpi pihta. Naeruturtsatusi kõlas päris palju. Eriti vahva oli hiiglaslik Trumpi kujuline mehha, milles päris Trump sees istus ja tarataguseid mehhiklasi killida üritas. Kahur oli mehhal kubemes (ütle veel, et riista suurus pole oluline!). Oli vahvaid viiteid nii El Mariachi´le kui Nacho Libre´le. Ja mis kõige uskumatum - kõik see mahtus viie minuti sisse!

Ragnarok. Leedu. Animatsioon. Noh, nagu tihti juhtub, kiputakse animatsiooniga mingit deep´i taga ajama. Tulemus jääb ettearvatult häguseks, nagu seegi kord. Aja raiskamine.

Bon Appetit. Albaania. Nagu pealkirjast arvata, on tegu kannibalismiga. Ilmselt pidi see olema teatud moel sügavmõtteliselt allegooriline film võimust ja võimuahnusest ning sellest, kuhu see välja võib viia. Teostatud oli hästi ja mängitud ka, aga mind jättis külmaks.

Projections. Soome. Täitsa kena väike klipp, millele lõpp pisikese vindi peale keerab. Ei midagi väga põrutavat, samas ka mitte väga halb. Ainus selles programmis, mida kannatab kuidagi õudukaks nimetada.

You´ve Made Your Bed, Now Lie In It. Norra. Üsna küüniliselt naljakas lugu, säärane võiks ka vabalt kusagil Eesti külakolkas juhtuda. Kannatab lustiga vaadata, kuigi pole sel erilist pistmist ei ulme ega õudusega.

Death Metal. USA. Nagu pealkiri lubab, on metal. Ja on ka death. Ja seda viimast on ikka kohe palju ja suurem osa viiest minutist, mis film kestab, purskab ekraanil ohtralt verd. Lõbus ja jabur.

Black Ring. Türgi. See film meeldis mulle sellest lühiprogrammist kõige rohkem. Küps, sõnumiga, sügava sotsiaalse mõttega, ühiskonnakriitiline, visuaalselt (ja ka heliribalt) kaunis film. Kogu aeglaselt kulgeva 15 minuti jooksul ei kõla filmis ainsatki sõna, kogu taust on muusikaline. Puhas Kunst. Nii mitmeski mõttes. Jõhker ja ilus. Aplaus.

Lunatique. Brasiilia. Miks peab alati nii olema, et kui mingi asja kirjeldus on paljulubav, siis on tegemist jamaga? ,,Ulmeanri kuuluv lühifilm üksikust naisest, kes üritab ellu jääda postapokalüptilises maailmas". No peaks ju kompu olema? Aga ei ole. Tüüpiline ilma sisu ja lõputa jupp, mis on tehtud ilmselt ainult selleks, et kasutada promoklipina, tõestamaks mõnele stuudiole, et tegija valdab arvutit ja suudab visualiseerida erinevaid maailmu. Youtube on selliseid täis. Mõttetu.

George. Prantsusmaa. Üleloomulikkust ei ole kopika eestki, aga jube kõhe hakkab, kui vaatad ja mõtled. Selline argine õuduk, pisut psühholoogiline (või siis psühhopaatne, oleneb, kust otsast vaatad), aga kriibib päris kenasti.

The Absence Of Eddy Table. Norra. Kirjutavad, et seesinane Eddy Table olla miskitest koomiksitest tuntud. Nujah. Võib-olla. Film oli igal juhul paras psühhedeelia. Nii loo kui visuaali poolest. Jah, ütlemata jäi, et animatsioon. Jättis suht külmaks.

Kokkuvõtteks siis sellele programmile - tugev Harju keskmine. Paar lõbusat lugu, paar ülihead asja, paar täielikku jama ja mõned keskmikud.

No ja siis tuli muidugi ,,Päästik põhja". Tegijad vajutasid selle päästiku lausa põhjast läbi. Seda filmi vaadates võib mõtlemise rahumeeli koju jätta, nii loogikavaba sündmustikku ja karaktereid annab ikka välja mõelda. Aga lusti oli küllaga, dialoogid olid ülitotakad ja aru ma ei saanud, kuhu põhjatutesse taskutesse neil kõigil selline kogus padruneid mahtus, mis seal välja tulistati.

Pärast filmi öömaja poole kõmpides sattusime koos Hargla ja tema naispoolega linnas seltskonna peale, kes palus abi. Nagu selgus, seisnes abi selles, et ühe noormehe seljas olevale valgele keemiakaitse?kombinesoonile tuli anda autogrammid. Poisid panid muusika mängima, meie sirgeldasime siis kolmed pookstavid vabadele kohtadele, ja poisid soovisid meile joviaalselt: ,,Olge siis loomingulised!" Paarkümmend meetrit eemal ütles Heli turtsatades: ,,Nad ei saanud arugi, et said praegu korraga kolme kirjaniku autogrammid!". Öös on tõepoolest asju, nagu klassik ütles.

Laupäev algas mälumänguga (kui ärkamine, hommikusöök ja muud eluks vajalikud toimingud kõrvale jätta). Dream Teami noriti hommikusöögi aegu üsna korralikult (eelviimane koht eelmisel aastal oli vist seda väärt). Ma ei plaaninud tegelikult üldse osaleda, aga kuidagi ootamatult ma sinna laua taha koos Hargla, Ulmeguru, Metsavana ja Jaaniga maandusin. Käis kõva arutelu, kas panna meeskonna nimeks ,,Pool tonni", nagu eelmisel aastal või ,,Üle poole tonni" (mina olin ilmselt see ,,üle"). Naaberlauda maandunud tütarlaps väitis, et tema on lihtsalt maskott, mille peale meie laudkond leidis, et ega meil ju võistlejaid olegi, kõik ainult maskotid ongi. Igal juhul läks kuidagi niiviisi, et vahepeal suutsime lausa esimesed olla, mille peale leidsid kõik üksmeelset, et ega see hästi ei lõpe. Noh, tegelikult lõppes siiski üsna hästi - 4. koht on päris kena tulemus ja kolmas koht läks alles lisaküsimusega käest.

Pärast lõunat jätkasin jälle lühikatega - seekord siis võistlusprogrammiga.

Kahjuks jäin lõunalt tulekuga hilja peale ja ei näinud kahte esimest filmi - Fierce. Prantsusmaa ja Bonehorn. Hispaania. Tunduvad vaadatavad olevat.

The Tunnel. Norra. See oli siis esimene nähtud film. Sünge. Painav. Aga kuidagi pidetu. Peale selle atmosfääri seal suurt midagi ei olnudki.

Rewind. Hispaania. Klieelik ja müstilise atmosfääriga mängiv film. Millegi väga uuega ei üllata.

Fucking Bunnies. Soome. Pärl. Mõtlemapanev. Pööraselt naljakas. Ja, kurat, see lõpulause! Naera või piss püksi! Hullud soomlased, no kes oleks võinud arvata, et sellest luuavarrest sihuke pauk tuleb. Soovitan.

The Night I Dance With Death. Prantsusmaa. No kellelgi oli jälle tarvis tõestada, et tal on joonistamisoskus ja mingil määral fantaasiat, mida ta suudab ka visualiseerida. Psühhedeelia kuubis. Mõtet pole mõtet otsida.

Dead Horses. Hispaania. Jälle üks deep (nuku)animatsioon. Laps ja sõda ja surm. Oh issand. Seltsimees kunstiteadlane on sellest kindlasti nõus rääkima tundide kaupa. Minu jaoks venisid need kuus minutit ikka piinavalt pikaks. Selles mõttes tõeline õudus.

Mr. Death. Norra. See oli hoopis lahedam lugu. Lihtsalt... lahedam.

Huvitav, kas need kaks esimest filmi olid ikka vaadatavad? Muidu hakkab vägisi tunduma, et võistlusprogramm on kesisem kui väljapool võistlusprogrammi linastunud lühifilmid.

Aga mis ma kahe nähtud festivali põhjal oskan järeldada, on see, et HÕFF´i publik on nagu jabur teelaudkond Alice´i raamatus: nii eelmise aasta lühifilmide võitja The Black Bear, kui seekordne soomlaste film olid kantud omamoodi kiiksuga süsimustast huumorist. Ja ka publiku lemmikud mõlemal aastal on pigem absurdi- või märulikomöödiad. Nii et seltskond, kes Haapsallu koguneb, on vastu igasugusi ootusi pigem elurõõmus ja hea huumorimeelega, mitte kurjusest seestunud, nagu näivad arvavat osad kirikukuivikud. Tõsi, poliitkorrektsust ei maksa ilmselt sellele festivalile küll otsima tulla... Muide, kui kellelgi on kusagil mõned miljonid ripakil, siis keegi võiks ühe korraliku Piibli-ainelise splätteri vändata. Sellise ülinaturalistliku. Vana Testament peaks ainest andma küll ja veel. Oleks ehk kirikule meelepärane tegevus?

Päeva nael oli iseenesest mõista Tulnukas. No kus sa pääsed, kordi nähtud ju, aga ikka lähed. Sest suur ekraan. Sest seltskond. Sest... Aga miks peab õigustama? Tulnukas on klassika. Ja klassikat lihtsalt vaadatakse. Ei ole veel arvutianimeeritud klantsi. Nii nunnu oli vaadata, kuidas purukspekstud Ashi pea rääkima panemise hetkel kaamera ette küünitav käsivars nagu kogemata korraks vaate ära varjab, et näitleja saaks järgmises kaadris kummist mulaai asemel oma silmad lahti lüüa.

Mart Sanderi raamatu ja filmi esitlus. Alguses mõtlesin, et olen raamatuesitluse ära ja hiilin minema, aga raamatuesitlust kui niisugust eriti ei olnudki. Ove pakkus tillukestest topsikestest viskit (Võtke-võtke. Võtke rohkem. Võtke kohe terve pudel. Huvitav, miks me küll sõna ei kuulanud?!). Siis ütles Ove kaks lauset ja Mart teised kaks ja hakkasimegi filmi vaatama. Ja minema hiilida polnud kuhugi, sest saal oli puupüsti täis ja mina istusin keskel. Ega ma tegelikult kahetse. Lugu oli hea, kuigi Mardi näitlejameisterlikkusest ei oska ma pidada. Minu jaoks liiga... maneerlik või? Liiga ülemängitud. Lugu ennast oleks saanud ka pisut lühemaks ja tihedamaks kärpida (no milleks see tarantel, no milleks?), aga mis ma ikka jauran. Keskelt läbi oli ju täitsa kobe tükk. Ja aplaus oli korralik. Nii et aja raiskamine see kindlasti polnud.

Sünge lugu jäi vaatamata. Kirjelduse järgi tekitas küll huvi, aga jäin hiljaks. Õnneks avastasin suurema osa ulmikute maskuliinsemast seltskonnast koos Helmutiga fuajeest, kus nad olid moodustanud rannatoolidest (aitäh selle idee eest, oli mõnus lebotada) ringi ja arendasid intellektuaalset vestlust, millega ma rõõmsalt liitusin. Kui film lõppes ja feminiinsem pool saalist väljus, selgus, et filmi lõpp oli pettumus. Nii et ma ei jäänud millest ilma.

No ja siis oligi juba kesköö peaaegu käes ja algas teine klassika - Võõrkeha. Kuna dokfilmis ,,Frankensteini kompleks" oli selle filmi eriefektide tegemisest päris palju juttu, siis oli täitsa põnev seda selle teadmisega vaadata. No ja Nicola kaheksajalgadest näidati ka jupikest. Näis teine täitsa paljutõotav.

No ja edasi oli seltskondlik suhtlus.

Ja pühapäeval sain ma festivalimelust osa ainult seljanka söömisega kultuurimajas. Seekord sedapidi.

Mida siis kokkuvõtteks öelda?

Lamamistoolid koridorides ja fuajees oli ilmselgelt positiivne uuendus. Meeldivalt paljudel filmidel olid eestikeelsed subtiitrid (mis muudab minusuguste mitte-inglaste elu lihtsamaks). Programm oli mõnusalt eriilmeline (leidsin end kogu aeg mõtlemast, kas ,,Kevad südames" on tõesti nii jube film, et linastub õudusfilmide festivalil?). Ja pühapäevased kordused on ka hea idee, mis sellest, et ma ise seekord neid kasutada ei saanud.

Nii et jah, just sellist festivali me tahtsime. Ja kui vähegi võimalik, võtan ilmselt ka järgmisel aastal selle sõidu ette.

Raamatuarvustus: Viimane ring Öövarju baaris (Leila Tael-Mikein)

Raamatut reklaamitakse tagakaanel kui teravmeelset ja naljakat linnaulmet, milles alkohol on maagiline ja deemonid reaalsed. Deemonite reaalsus jääb eelnevast väitest hoolimata lugejale üpriski kaugeks, sest tegelased suudavad üleloomulikke olendeid näha ja nendega võidelda vaid alkoholijoobes.

Loo peategelane Bailey Chen on äsja lõpetanud ülikooli ja saab tööd ühes Chicago baaris, milles segatakse kokku maagilisi kokteile. Võlujookide joojad saavad endale üleloomulikud võimed, näevad verejanulisi koletisi ja võitlevad nendega. Kõlab nagu tugev deliirium, milles viibides nähakse, püütakse kinni ja hammustatakse sakummiks peale väikesi viinakuradeid.

Paralleelselt kollitapmisega areneb süees ka armulugu peategelasest neiu ja tema kunagise lapsepõlvesõbra vahel, kellest on nüüdseks saanud tema juhendaja baaritöös. Asjad muudab keeruliseks see, et noormehe süda pole enam vaba ning tema kallimaks on kena deemonikütt.

Üldjoontes on tegemist hoogsa noorteromaaniga, mis meenutab oma sisu poolest tuntud ,,Vampiiritapja Buffy´t", ,,Võluväge" ja teisi sarnaseid telesarju. Tremensiteks nimetatud deemoneid tapetakse kõige käepärasega, nagu näiteks liiklusmärkide ja auto kojameestega. Igasugused teravad esemed, mida saab kellestki läbi virutada, lähevad loosi. Tankiks kasutatakse ratastel veerevat prügikasti ja isegi kanalisatsioonikaevu luuk osutub tõhusaks relvaks.

Tegelasi on palju, kuid enamus neist jäävad üpriski pealiskaudseteks ning karakterit ja elulugu seletatakse lahti ainult Bailey`l. Punkarist kõrvaltegelane Bucket tunnistab ühes stseenis, et ta on transsooline ja sinnapaika see teema jääbki. Rohkem sellel enam ei peatuta.

Kuna raamat on suhteliselt õhuke ja sellestki poole moodustavad vaimukate kirjeldustega vürtsitatud maagiliste kokteilide retseptid, jääb lugejale tunne, nagu poleks Paul Krueger viitsinud oma teose kallal rohkem vaeva näha. On tegevuskoht, inimesed ja palju kaklust, aga sügavamat sisu pole. Kuigi dialoogid venivad lehekülgede pikkuseks ja ruumielementide kirjeldused on põhjalikud, ei vii need lugu kuigi palju edasi.

Soovitaks seda raamatut lugemiseks teismelistele, kes otsivad kergemat lugemisvara. Liigselt mõtlema ei pea ja põnevust jätkub viimaste lehekülgedeni. Just nagu noortesarjas.

Raamatuarvustus: Doanizarre udulaam (Mairi Laurik)

,,Doanizarre udulaam" on lühiromaan, mille hoogne tegevus liigub väga erinevate alamanrite vahel, jäädes seejuures siiski terviklikuks ja loogiliseks. Esimeste lehekülgede lugemise järel tekib kange soov lahterdada lugu aurupungi või kellapungi riiulisse. Maailm, millesse Asger ärkab, omab teatavaid sarnasusi meie keskaegse või pigem ehk isegi uusaegse ühiskonnakorraldusega, milles on suur annus aurupunki ja kellapunki. Mehhaaniliselt üleskeeratavalt ning hammasrataste peal töötavaid tehnikaimesid leiab raamatus palju - iseliikuv tõld, üheliigilisi abitöid tegevad robotilaadsed abilised. Tehnika pole mitte vähe arenenud, vaid veidra arengusuuna võtnud ning seda ühel väga lihtsalt põhjusel - maailmas, mida meile tutvustatakse, pole elektrit. Jah, pole elektrit, isegi mitte äikest. Ometi on seal valgus ja värvid. Nii võiks kõlada raamatu kiirtutvustus.

Esimene asi, mida raamatu peategelane, hinnatud ja austatud kirjanik Asger, pärast ärkamist oma teenrilt kuuleb, on see, kuidas linnanõunik varahommikul nende köögis oli istunud ning nõudnud, et teener Asgeri üles ärataks. Asgeri äratamine on aga üks neist asjadest, mille kohta Barria (teener) väga täpselt teab, et seda ei tohi kunagi teha. Ühel korral, mil ta seda üritas, lõpetas Asger poolärkvel olevana õhupuuduses ja krampides. Nüüd näikse aga mitmed Doanizarre linna olulised isikud aga ootamatult Asgeriga koostööd teha tahtvat. Lisaks linnaisadele võtab temaga ühendust ka tütarlaps Kolleegiumist ning peadpööritav seiklus saabki alata. Nimelt on linnalähedastes mägedes juba mitu aastat kasvanud tihe udulaam, mis on linna teistest linnadest ära lõiganud ning nüüd on mitmed pooled korraga otsustanud, et teevad ekspeditsiooni udu sügavusse ning just Aserit peavad nad ainsaks, kes võiks suuta ekspeditsiooni edukalt juhtida.

Kui Asger aga õhtuti Doanizarres uinub, ootab teda ees ärkamine kaasaegses Taani riigis. Seal on ta endine kuulus muusik, kes suudab saatuse kiuste elus püsida. Maailm on sama selge ning ärkamine mõlemas reaalsuses on just seda - ärkamine. Tegemist pole reaalsuse ja unenäoga, vaid reaalsuse ja reaalsusega, millest üleminek näib toimuvat loojangust koidu suunas.

Raamatu peal on märge ,,seikluskirjanduse kullafond" ning sinna see kindlasti ka kuulub, kuid ma loodan, et ulmelugeja ei lase end eksitada. Kõnealune lugu võiks ilusasti kanda endal ka silti ,,ulmekirjanduse kullafond". Raamatu tegevustikku põrgatatakse kahe reaalsuse vahel, kuid lugeja taju loo anrilise kuuluvuse osas saab mängida veelgi laiemates raamides. Sellest, millised need raamid täpsemalt on, ma siinkohal ei räägi. Lugege ning te saate aimu!

Mul on natuke kahju, et ,,Doanizarre udulaam" on raamatupoes mitte ulme-, vaid noortekirjanduse riiulil, kuigi lugu ise pole kindlasti mitte pelgalt noorele lugejale mõeldud. Pigem vastupidi - peategelane on selgelt täiskasvanu, kes on oma jao negatiivset elukogemust korjanud ning sellest johtuvalt käitub situatsioonides nii, et seda on suurel inimesel hea lugeda. Leidmisruumi ning mõtlemisruumi jagub loos küllaga ning küllap jääb nooremal lugejal esimese hooga mõni detail kahe silma vahelegi. Tõsi, lugu on kindlasti sobiv ka teismelistele ning ehk isegi noorematele, ehk täpselt nii nagu ühelt healt ,,kullafondi" kuuluvalt ulmeseikluselt oodata võiks.

Kurioosum 05/17 (Rauno Pärnits)

Kanada Pank on aastakümneid seisnud silmitsi viiedollariliste kupüüride kaunistajate probleemiga. Nimelt hakkas teravsilmadele tunduma, et pangatähel kujutatud mees, Kanada peaminister aastatel 1896-1911 Wilfrid Laurier, on hämmastavalt sarnane ühele tuntud seriaalitegelasele. Seda enam, et isegi rahatähe värv meenutab tegelase vormirõivast. Ja pisukese pliiatsiliigutamisega moondub härra Laurier hõlpsalt vulcan Spockiks.

Seoses seda tegelast kehastanud näitleja Leonard Nimoy surmaga 2015. aastal muutus probleem sedavõrd suureks, et pank palus ametlikult "Star Treki" fännidel lõpetada rahatähtede "kaunistamine".

Kanada viiedollariline on üldse üks kummaline rahapaber, sest päris suur hulk nendest kannab ka teist, professor Snape lisakujundust.

Uudiskirjandus 5/17

Kirjastus Skarabeus

Shanidar

Keda või mida süüdistada selles, et sa pole saanud haridusele vastavat töökohta? Ainult iseennast ‒ ja veel kord iseennast. Vähemalt tulevikus on see nii. (Keith Laumer, Sobivustest, 1964)

Peategelane Johnny Thunder: ,,Ma vihkan argpüksi oma hinges. Sosistavat häält, mis pakub põhjusi, et alla anda. Aga kui ma põgenen ja päästan oma keha, siis milline saab olema see hing, mis seal elab ja seda valgustab?" (Keith Laumer, Elas kord hiiglane, 1968)

Galaktilise impeeriumi tulevane valitseja peab kolm päeva Maal veetma, kuid ta ei tea, et see on tema sobivuse test. (Gordon R. Dickson, Kutsuge teda Lordiks, 1966)

Sarimõrvar tegutseb Texases. Loole annab tooni selle meeleolu, atmosfäär - ängistav ja õudne, vastakuti on taas kord rassism ja inimlikkus. (Joe R. Lansdale, Hullu koera suvi, 1999)

Shanidar on Skarabeuse kolmas anglo-ameerika ulme antoloogia Aphra ja Pilet Utoopiasse järel. Esindatud on nii klassikud (M. Leinster, C. Simak, R. Aickman, K. Laumer ja G. R. Dickson) kui ka tänapäeva meistrid (A. D. Foster, D. Zindell, W. J. Williams ja J. R. Lansdale).

Pehmekaanelises raamatus on 416 lk. Koostanud ja tõlkinud Arvi Nikkarev, keeleliselt korrigeerinud Vaike Kreisman ja kaane on kujundanud Alar Raudoja.

Kirjastus Fantaasia

Aja valvurid

Poul Anderson

Sari: Orpheuse Raamatukogu

Tõlkinud Külli Seppa, Iris-Barbara Jeletski, Hannes Talja, Martin Kirotar, Tatjana Peetersoo.

Kaanepilt Meelis Kroetskin.

Jutukoguga «Aja valvurid» (The Guardians of Time; 1981) saab alguse ulmekirjanduse suurmeistri Poul Andersoni (1926-2001) legendaarne Ajapatrulli-tsükkel. Ajapatrull on tulevikust kontrollitud ajapolitsei, mille ülesanne on kaitsa minevikku kurjategijate eest, kes soovivad ajalugu muuta. Ajapatrulli esimese kogumiku jutud, mis on ilmunud aastail 1955-1975, viivad lugeja varakeskaegsesse Britanniasse, iidsesse Pärsiasse, miljonite aastate tagusesse minevikku, mil tekkis Vahemeri, 13. sajandi Ameerikasse, kuhu on väĺja jõudnud mongolid, ning ajalooalternatiivi, kus Kartaago oli võidukas ja Rooma riik hääbus.

Päikese kirjastus

Tihenevad varjud

V. E. Schwab

Inglise keelest tõlkinud Marge Paal

Toimetaja René Tendermann

528 lk, pehme köide, 140x210 mm

E-raamat müügil alates 20. juunist

Täpselt selline peabki fantaasiakirjandus olema. - Publishers Weekly

Kell on üks viimastest võluritest, kellel on võime rännata paralleelmaailmade vahel, mida ühendab maagiline Londoni linn. Sellest, kui tema omandusse sattus salapärane must kivi ning tema teed ristusid Delilah Bardiga, on möödunud neli kuud. Neli kuud sellest, kui Daneʼi-kaksikud ja Valge London langesid ning kivi saadeti koos sureva Hollandiga tagasi Musta Londonisse.

Nüüd painavad Kelli unenäod pahaendelistest võluväelistest sündmustest ja ärgates mõtleb ta alati Lilast, kellega ta Punase Londoni sadamas hüvasti jättis. Sellal kui Punane London valmistub Elemendimängudeks - kolme impeeriumi vahelisteks võlukunstivõistlusteks -, seilab sadama poole üksik piraadilaev.

Samal ajal hakkab elule ärkama ka üks teine London. Varjud, mis kadusid ööpimedusse, ilmuvad hommikul taas välja. Võluväe tasakaal on habras ning selleks, et üks linn saaks õitseda, peab teine langema...

,,Tihenevad varjud" on V. E. Schwabi romaanisarja ,,Võlukunsti tumedam pool" teine raamat.

Victoria (V. E.) Schwab on britist ema ja Beverly Hillsist pärit isa võsuke. Teda kasvatati lõunaosariiklikus vaimus ja seda on tänini aimata ka tema kõnepruugist. Praegu elab ta otimaal Edinburghis, ja kui ta ei luusi parajasti ringi, et otsida maha maetud aardeid, muinasjutte või head teed, istub ta mugavasti mõnes kohvikus ja mõtleb välja koletisi.

See raamat on tõeline pärl. - Deborah Harkness

Sõltuvust tekitav lugemine... Schwabi tegelaskujud on selle raamatusarja trumbiks. Täpselt nagu mitmetahuline Kell, on ka Lila meeldivalt keeruline isiksus... ning panused tunduvad veelgi suuremad, sest Schwab on loonud maailma, millesse tasub end kaotada. - NPR

Schwab on suurepärane kirjanik ja see raamat lausa lendab käes: autori loodud maailm tõmbab lugeja kerge vaevaga endasse ning kõik neli Londonit on omaette vaatamisväärsused - detailirohked ja põnevad, täis pulseerivat elu. - io9

Maagiat, intriigi, seiklusi, pettust ja pisukest piraatlust tulvil raamat... see köidab nii täiskasvanuid kui ka nooremaid lugejaid. - Booklist

Kirjastus Varrak

Saatuse laev I

Robin Hobb

Originaal: Ship of Destiny

Inglise keelest tõlkinud Allan Eichenbaum

Toimetanud Krista Kaer

472 lk, pehme köide

Eluslaevnike triloogia kolmandas osas hakkavad sündmused jõudma haripunkti. Bingtowni ähvardab häving. Seltsiline Serilla üritab  khaleetidest laastatud linnas võimu haarata, Vestritite perekonna matrooni Ronicat, kes püüab linna ja oma peret taas jalule aidata, süüdistatakse aga reetmises. Lohe saaks elanikke küll selles abistada, kuid mida ta vastutasuks nõuab?

Althea ja Brasheni suhted jätkuvad tormiliste ja vastuolulistena, samal ajal on nad jõudmas lähemale Kennitile, kes on röövinud Vivacia ning loodab eluslaeva ja Wintrow' abiga tõusta Piraadisaarte kuningaks. Selgub aga, et Vivacia on midagi hoopis enamat kui lihtsalt eluslaev ja temal võivad olla sootuks teised plaanid. Tasapisi hakkavad kooruma ka Paragoni hullumeelsuse põhjused. Meremaod leiavad endale viimaks teejuhi, Tema, Kes Mäletab, kuid selgub, et ka tema mälestustest ei tarvitse piisata kojujõudmiseks.

Ulmkonnakroonika 5/17

Ulmestaar

Selle kuu ulmestaar Reidar Andreson on ulmefänn ja ulmekirjanik, kes igapäevaselt töötab Tartu Ülikoolis bioinformaatikuna ja kelle Heinrich Weinbergiga koos kirjutatud jutt võitis just äsja jutuvõistlusel esikoha.

1. Mida praegu loed?

See on tõesti kõige lihtsam küsimus. Loen paralleelselt kolme raamatut: Martha Wells: "All Systems Red" (k***di hea raamat!), Jacek Dukaj "The Old Axolotl: Hardware Dreams" ja Eesti kohalik jutukogu "Tuumahiid 3: Triitium".

2. Mis naelutab sind raamatu külge?

Olen hingelt endiselt poisike ja seetõttu läheb korda seikluslikkus. Sõnaga, ma kannatan ära lihtsad tegelased, kui maailm on huvitav ja seiklus põnev. Alternatiivsena meeldib raskem teadusulmeline sisu. Kui jään lugedes unistama, et "vau, kas tõesti selline masin/reaktsioon/bioloogia/aktsioon on võimalik?", siis pole faabula nõrkus alati probleemiks.

3. Ulme kolm lemmikut? Paari lausega neist lugejaile.

Lemmikud on paratamatult ajas muutunud. Alguses süütuna ulmekirjandusele peale lennates olid kõige ägedamad just need esimesed loetud raamatud (Isaac Asimov "Tähed ja linn", Stanisław Lem "Eeden", vennad Strugatskid "Purpurpunaste pilvede maa"). Nimetatud lood olid kõik ajaliselt või füüsiliselt kaugel asuvatest paikadest ning samas panid isegi noore kõlupea mõtlema inimese väiksuse üle või võimele võõrast mõista. Hiljem muidugi pilt avardus tunduvalt ja praegune nimekiri tuleks päris-päris pikk. Toon välja ainult mõned autorite nimed, kelle kirjutatud raamatud on minu jaoks kindla peale minek - Alastair Reynolds, Iain M. Banks, Robert Silverberg ja Philip K. Dick. Eesti autoritest meeldivad enim Indrek Hargla, Maniakkide Tänav, Heinrich Weinberg ja Mann Loper, kuid häid tegijaid on muidugi veel.

2017. aasta ulmejutuvõistluse tulemused

Eesti Ulmeühingu ja kirjastuse Fantaasia neljandal ulmejuttude võistlusel osales 68 lugu. Autoreid oli mõnevõrra vähem, sest osad autorid osalesid rohkem kui ühe looga. Võitjad kuulutati välja Tartu Keskraamatukogus korraldatud auhinnagalal. Auhindu andsid kätte ja mõne sõna toimunud võistlusest rääkisid Eesti Ulmeühingu president Veiko Belials, kirjastuse Fantaasia esindaja Eva Luts ning üriiliikmed Raul Sulbi ja Mann Loper.

Esinejate sõnavõttudes mainiti, et äramärgitud esikümne osas tundus seekordne võistlus tugevam kui varasemad. Iga võistlus on alati erinev olnud temaatika poolest, mis autorite hulgas populaarsed on ja kui eelmisel korral oli mõnevõrra rohkem postapokalüptikat, siis seekord oli märksõnaks huumor - mitte küll kõigis lugudes, aga siiski rohkem kui tavaliselt. Samuti torkas silma soov Eestist ja tänapäevast eemalduda ja kirjeldada pigem võõramat või fantastilisemat keskkonda. Edu saatiski pigem neid, kes julgesid fantaasial lennata lasta. üriile oli meeldiv oli ka tõdeda, et autorid on hakanud etteantud mahu ülempiire ära kasutama ja tahavad kirjutada pikalt, ehk jutustada põhjalikult fabuleeritud lugu. Allpool toomegi ära jutuvõistluse tulemused:

1. koht ,,Päästa meid kurjast", Heinrich Weinberg, Reidar Andreson

2. koht ,,Tsölibaadi lõpp", Maniakkide Tänav

3. koht ,,Juhtmevaba armastus", Luule Lille

4. koht ,,Enne kui lahvatab leek", Aleksander D. Lannes

5. koht ,,Tuulerändur", Miikael Jekimov

6. koht ,,Kõik kivide pärast", Piret Frey

7. koht ,,Meie külas nähti imet", Maniakkide Tänav

8. koht ,,Jumala hingus", Toomas Jürgens

9. koht ,,Raske vihm", Manfred Kalmsten

10.-11. koht ,,Rohelistest välisseintest plastakendeni ehk näitus Geuna linnapildi ajaloost", Triinu Meres

10.-11. koht ,,Mina: kaitsja", Kaisa-Liina Näär

Teise vooru pääsenud lood (kohad 12-21): ,,Das Kulturkonflikt", ,,Verilaid", ,,Mustade inglite armee", ,,Valguse võimendamine ergastatud kiirguse abil", ,,Alkeemiku täht", ,,Tagasi maa peale", ,,Kuidas haldjas orki lendas", ,,Taevatrepi punased astmed", ,,Prinditud (l)ootused", ,,Udriku küla surnumanaja".

Kõik jutuvõistlusel osalejad on edaspidigi oodatud Eesti Ulmeühingu üritustele. Iga kuu teisel reedel toimuvale Tartu ulmehuviliste koosviibimisele, iga kuu kolmandal reedel toimuvale Tallinna kogunemisele ja loomulikult iga-aastasele ulmesõprade suvisele kokkutulekule Estcon. Ulmeühing ootab jutuvõistlusest osavõtjate seast ka uusi liikmeid. Kirjutamishuvilisi on valmis juhendama Maniakkide Tänav oma Tartu kirjutamise töötubades, uusi ulmejutte ootavad ulmeajakirjad Täheaeg, Reaktor ja Algernon.

Pildistas Jaana Muna.

Reaktori aprilli juttudest (Tõnis Hallaste)

,,Te olete teine"

Artur Räpp

Kuna Arturi jutt on lühike, siis ei hakka ma eeldama, et keegi pole seda lugenud, seega ärgu pahandatagu, et ma ei varja ei puändi olemasolu ega selle sisu.

Esmapilgul on tegemist looga sellest, kuidas jutustajategelane triivib mööda futuristlikku linna ja püüab end hoida võimalikult puutumata tehnoloogiast. Ent tehnoloogia - eriti selle kõige pealetükkivam vorm, reklaamid - püüavad ta tähelepanu tõmmata, temale vastumeelsel moel. Ühel hetkel hüüab peategelane kõrtsmikule:,,Mina hoian oma mõtted puhtad! Ma töötan kodus, ma ei vaata reklaame, mul pole holoviisorit ega isegi kella!" Ühesõnaga, tundus esmapilgul olevat tänapäevase infoküllastuse ja reklaamiäri kriitika.

Ent lõpuks tuli välja, et hoidudes tohutust infoküllastusest jäi ta peaaegu ilma inimajaloo suurimast infokillust - kohtumisest tundmatuga.

Lugu oli lühike ja selle peategelase tõttu täis mingit misantroopset kibestust. See oli selline mitte-kaasa-mängimise meeleolu, mis teeb peategelase natuke ebameeldivaks, aga mis ühtlasi annab puändile teatava rahulduse sellest, et talle on koht kätte näidatud.

Natuke on tunne, et lugu lõppes enne, kui läks huvitavaks. Puänt oli mõeldud konteksti ümberpööramisena, aga mind huvitas, kuidas peategelane sellele reageerib. Kas tehnoloogiast hoidumine oli siis viga - kas nüüd lülitab holoviisori sisse? Või saadab ta kõiki perse, ütleb, et on suutnud x aastat elada ilma viirusega suhtlemata, suudab järgmised x aastat sama teha? Praeguse seisuga on lugu mehest, kes hoidub tehnoloogiast, ja puänt ütleb vaid: ,,Aga näed, sa võiks ikkagi ühendusse jääda, muidu jääd olulisest infost ilma." Tekst otsapidi küsib, kas teadlik hoidumine tehnoloogiast on hea ning annab ekstreemsevõitu näite selle kohta, et pigem ei ole.

Natuke segab see, et ulme selles tekstis näib eelkõige olevat dekoratiivne element. Mul on tunne, et suhteliselt sarnase loo saanuks kirjutada kellestki, kes hoidub Facebooki kasutamast. Näiteks. Ühesõnaga, mulle tundub, et ulmeline element on suhteliselt väljajäetav. Millest on kahju, sest mõte sellest, et tehnoloogiast hoidumine maailmas, kus tehnoloogia meid aina enam ümbritseb, on potentsiaaliküllane teema. Praegugi on sõbrad, kes FB-d ei kasuta, pigem erandlikud. Nad justkui peaks end välja vabandama, nagu keskmine peol olija, kes ei joo. Tehnoloogiakarsklase elu ja põhjendused veelgi futuristlikumas maailmas oleks huvitav teema, millest lugeda. ,,Te olete teine" ainult flirtis selle teemaga.

4/10

,,Räppar vastu tahtmist"

Kaido Tiigisoon

Tiigisooni loo peategelane on Christopher, kes asub tööle kauge planeedi suunas asuvale asustuslaevale, suuresti lootusega näha kauneid kosmilisi vaatepilte. Üks ebameeldivus järgneb teisele - kohapeal ilmneb, et seal pole ühtki akent, vähemalt mitte temasuguste jaoks, nii et kaunitest vaadetest peab ta suu puhtaks pühkima. Töö on alandav ja räpane. Kõige tipuks saab ta puhkuseks koju minnes teada, et tema tüdruksõber petab teda. Samal asustuslaeval on maailmakuulus räppar, kellel on sama nimi ja väljanägemine. Kogemata juhtub nii, et Christopher tapab ta ära - ja selleks, et seda varjata, teeb väikse identiteedivahetuse. Selline vindiga printsi ja kerjuse lugu.

Eelkõige on tegemist õnnetud eluvalikud teinud ,,kerjuse" looga. Christopheri olukord võiks tekitada lugejais kaastunnet, aga ta ei mõju piisavalt haletsusväärselt. Pigem on üsna meeltlahutav jälgida, milline on tema suhtumine teistesse. Tavaliselt on võõrplaneetide koloniseerimise lood küllaltki lootusrikkad ja ehk lausa utoopiasegused, seekord on rõhk sellisel marginaliseeritud karakteril nagu musta töö tegija. Siin esitatakse mitu toredat klieed - ,,demotivatsioonikõnesid" pidavad bossid, alandav suhtumine klientidelt, töö enda tuim rutiinsus -, aga klieedel on oma kokkupuude reaalse eluga ja milleks arvata, et sellisel asustuslennul peaks kõik tegelikult olema võrdsed?

Natuke oleks tahtnud, et lugu jõuaks kaugemale kui lihtsalt ühe nõmeda elusituatsiooni kirjeldus selle mitmes tahus ja sellele järgnev lõpplahendus. Natuke on siingi tunne, et lugu lõppes seal, kus asi läheb huvitavaks (võib-olla pealkiri jättis mulle liiga suuri ootusi identiteetide vahetuse osas), samas polnudki lugu mõeldud nii kaugele minema. See polnud ju niivõrd printsi ja kerjuse vahetuslugu, kuivõrd ühe õnnetu lihttöölise ebamugavuste loetelu ühes tulevikusituatsioonis ning fantastilisevõitu väljapääs sellest.

Siinkirjutajale tundub, et üldiselt ladusalt jutustatud ning üsna musta huumoriga. Tekst on kirjutatud iroonilise suhtumisega, milles pole lugejana sugugi ebameeldiv viibida. Selle novelli põhjal on raske aimata, milline võiks tema esikteos ,,Kui pingviinid ei laula" - üldiselt tundub tegemist olevat ligipääsetava autoriga.

7/10

,,Mitmekihilisem"

Heinrich Weinberg

Krista Werner on alles väike tüdruk, kui ta leiab ühest mahajäetud mõisast salapärase peegli, milles tema peegeldus käitub veidralt. Sellest peeglist saab alguse umbes lühiromaani pikkune seikluslugu, millesse on segatud maailmadevahelised organisatsioonid ning alternatiivmaailmates rändavad mässajad.

Heinrich Weinberg on vaikselt endale nime teinud Eesti ulmemaastikul. Olemata lugenud kõike, aga mitme pikema novelli jagu siiski, tahaks teda kirjeldada sõnaga ,,stabiilne". Seni on tekstid ilmunud küllaltki korrapärase sagedusega - esimesed tekstid ilmusid mõni aasta tagasi ja nüüd on ta neid järjest avalikkuse ette toonud, tekitamata suurt pausi ilmumiste vahele. Stabiilne on ta ka taseme poolest - esimene tekst üllatas teatava küpsusega ja kujutatava universumi originaalsusega (ei ole niisama tuttavatest lugudest kokku laenatud maailm), hilisemad tekstid on samuti sellisel originaalsuse astmel, kus parem ulmeteadja kui mina oskaks öelda, kus ja kuna üht või teist ideed on varem tehtud, aga keskmine inimene pigem üllatub positiivselt. Näiteks need terviseprobleemid, mis tabavad krüogeenilisest tardumisest ärkavaid inimesi novellis ,,Pimesi hüpates", mõjus mulle ootamatult ja tekitas kohe teise suhtumise teksti.

Loo ,,Mitmekihiline" originaalsuskilluke on maailmade vahel rändamise võimalus ning see, milline on ainus alternatiivmaailm, mida selles loos näidatakse - Eesti kui metropolidega suurvõim ning Tartu kui suurlinn. Nii-öelda mehele tänavalt, kes pole tuttav näiteks Maniakkide Tänava ja Metsavana kosmose-eestlastega, võiks selline idee mõjuda päris rabavalt. Ulme pakub võimaluse esitada eestlasi kui kosmosehõlvajaid või maailma valitsejaid - see on seesama pisuke rahvuslik uhkus, millega inimesed reklaamisid Valdur Mikita raamatuid. Eesti ulmekirjanikel on võimalik anda sellele mingi ilukirjanduslik väljund.

Stiili poolest on tema kirjutis mitteprovotseeriv ning lobedalt kulgev - tema hoiakute ja ellusuhtumise juures oleks noorteromaanide kirjutamine igati omal kohal. Kui välja arvata paar natuke võikamat ,,kaadrit" ning mõned vängemad sõnad, on see mõnuga kulgev tekst, milles ükski lõik ei sunni peatuma, selleks et üle lugeda. Kirjutusstiil on süee teenistuses ning lugedes on peaaegu tunne, nagu sellest võiks teha filmi või sarja.

See on ühtaegu nii tugevus kui ka nõrkus mu jaoks - stabiilne tähendab ühelt poolt, et ei ole otseselt nõrkusi, mida ette heita, samas pole selles otseselt geniaalsusevälgatusi, mis tekitaks vaimustust. Kõik on maitsekalt sooritatud, korrektselt sooritatud. Nagu öeldud - ükski lõik ei sunni kohmakusest üle lugema, samas ei sunni ükski lõik taaskogemistuhinast üle lugema.

Stiil stiiliks, sisulise poole pealt on asi maitsekalt sooritatud. On hea ülesehitusega - alguse üllatav kontekst (mainitakse venelasi, lätlasi - ja liivlasi) ning sealne vägivallasutsakas, mis näitab kohe ära, et siin on elud mängus; Krista ja tema mitu kokkupuudet ,,võlupeegliga" (polnuks avastseeni, oleks seda pidanud teistmoodi väravaks Narniasse või kuhu tahes); järgmiseks Krista täiskasvanuna ning ülikoolis viibimine. Seiklus andis korraks maad filosoofilistele arutlustele olemisest ja maailma kogemisest (mis eelkõige aitas ilmestada libaõppejõudu, kes sellest rääkis). Lõppu jälle märulit ja tagaajamisi. Iga jupp oli omamoodi huvitav, kordagi ei tekkinud tunnet, et miks ta sinna läheb või miks lugu selles suunas edeneb - kenasti välja töötatud lugu, hästi voolas.

Ühesõnaga, tekst täidab oma funktsiooni. Lugu on huvitav ja väärt küll seda aega, mis lugemisele kulub. Ta ei raputa küll kellegi maailma (või maailmu, mitu kihti ikkagi), aga kinnitab taaskord, miks Weinberg on pannud kulmusid kerkima Eesti ulmeskenes.

7/10

Järjejutt: Celestia 2. osa

Arad

Tõlge: Osvald Soobel

Eelmine osa jättis mulje, et Arad tegeleb ,,My Little Pony" dekonstrueerimisega, loobudes selle sihilikust irooniavabadusest ning asendades see naturalistliku karmuse, vägivalla ja jõhkrusega. See ei meeldinud mulle sugugi. Tolle kohta kirjutasin niimoodi:

,,Tekstist on saanud üsna klassikaline brutaalne fantasy, kus näiliselt head on jõhkrad ja näiliselt pahad on kaastunnet äratavad kannatajad. See, mida ma otsiks ,,My Little Pony'st", on asendatud kellegi vaimustusega ,,Troonide mängust", ainult et kõik tegelased on kabjalised."

Teises kolmandikus ei jätkata seda jõhkrutsemist, vaid pigem astutakse vaikselt samme selles suunas, et lõpuks valitseks sarjale omane armastuse ja sõpruse ja muu säärase roosilise ideaal.

Kui eelmine osa tegeles Celestia lõputu võimulolekuga ja sellega, kuidas piiramatu võim korrumpeerib viimseni, siis teises osas hakkab Celestia vaikselt avastama selliseid asju nagu rõõm teistest, kiindumine endast nõrgematesse ja muu säärane. Ühes üsna meeltlahutavas stseenis tabab teda ehmatusega selline ootamatus nagu naeruhoog.

Lähenemist armastusele ja sõprusele kui piiritule maagilisele väele on varemgi tehtud - emaarmastus oli Potteris tugevam kui Avada Kedavra -, aga siin see töötab minu jaoks ka metatasandil. ,,Troonide mängu" jõhkrus on tore, aga siinse loo implitsiitne vägi peakski seisnema sellessamas sõpruses-armastuses, mis teeb ponid maagiliselt vägevateks. Aga võib-olla lähenen loole liiga piiratud ootuste ja eeldustega.

Lugu ühe minevikku varjava tegelase elust tavaelanike seas, tema katsed enda väge ja olemust varjata ning need üksikud silmapilgud, kus see tuleb mõnevõrra ka pinnale - teine osa on sedapuhku selline. Vana olemuse ja uue elu vaheline vastuolu, mida on isegi huvitav jälgida. Eks näis, kuidas asi laheneb, aga praegu tundub, et pigem on see mulle sümpaatne.

7/10

HÕFF 2017 pildis (Eva Liisa Sepp)

Tallinna kirjutamistoa saak (Riho Välk)

24. mail toimus üle väga mitme aasta esimene Tallinna ulmekirjutamistuba. Kohale jõudis lausa 7 huvilist, mis ei ole esimese korra kohta üldsegi paha saavutus. Teemad valisime seekord kollektiivse hääletusega: Rait luges ette kaheksa märksõna, millest viis sai järjest maha tõmmatud, kuni jäid järgi ,,kolmas maailm", ,,külm maa" ja ,,viimane kõrts maailmas". Kirjutamiseks leppisime kokku kaks ja pool tundi, ettelugemine ning arutlemine võtsid veel kaks tundi. Üheskoos sai kirjutamise ajal nii tegelastele kui ka kõikvõimalikele koletistele nimesid mõeldud, ning hiljem üheskoos loogikavigu lahatud. Autorite lahkel loal avaldame kõik kahe ja poole tunniga kokku kirjutatud jutud üsna muutmata kujul.

Tahaksime tänada ka Lounge Vintage Factory't - meid tõsteti eemale jalkafännidest ning pokkerietoonidega lõgistajatest (kas nad mängivad ka või ainult lõgistavad), ehk meile anti täiesti omaette nurgake, kus meid keegi ei seganud.

Kes soovib liituda, siis see võimalus on juba väga varsti - järgmine kirjutamistuba toimub 7. juunil samal ajal (18:00), samas kohas.

Kirke tegi pildi

Kristo Janson: "Külma maa töötuba"

Päike, kui seda ihmjat valguslaiku niiviisi nimetada võis, oli parasjagu silmapiiri tagant kerkima hakanud ja viimane öisest lõkkest alles jäänud tukk hakkas vaikselt tuhaks pudenema, kui lumekollid lõpuks julguse kokku võtsid ja rünnakule asusid.

Juba mitu päeva olid rändurid neid siin-seal silmanurgast märganud, tavaliselt üksi või paarikaupa kaugemate hangede või igerike puude tagant luuramas, kuidas nende väike reisiseltskond hõredas hanereas läbi tundra rühkis. Inimesed ei lasknud ennast sellest eriti segada, vaid koormaponid kippusid puhisema ja pead loopima, kui üksik tuulehoog kollilõhna nende sõõrmetesse tõi.

Võimalik, et kollidel oleks õnnestunud inimeste laagrit isegi ootamatult tabada, kui traditsioon poleks ette näinud vastasele veel enne kallale tungimist hirm korralikult naha vahele ajada. Otsekui maa alt tõusev õõnes ulgumine ja tarvasarvest pasunate mitmehäälne jõrin oleksid isegi poolkurdi karu talveunest üles ajanud, kõiksugu ebameeldivateks üllatusteks valmis olevatest ränduritest rääkimata.

Koidueelset vahikorda pidav kapten Jörgen virgus juba esimeste kiunatuste peale oma mõtisklusest, ajas end kilbile toetatades lumehangest püsti ja tõmbas mõõga.

"Äratus, loodrid!" käratas ta reipalt ja lajatas mõõgaga paar korda lapiti vastu kilpi. "Võtke jalad alla ja relvad ligi. Kohe saab sooja!"

Tunnistan, et kulutasin oma esimeses ulmekirjutamise töötoas enamuse aega pigem mõtisklemise kui kirjutamise peale, mistõttu tulemuseks oli kõvasti tausta, aga jube vähe reaalset teksti. Aga kui kellelgi huvi, siis selle laastu taga peituva loo tutvustus oleks lühidalt selline:

Väike, kuid südikas seltskond on tulnud vana relvameister Jörgeni juhtimisel külmale kõnnumaale otsima koobast, mida sealt tõusva suitsu järgi rahvasuus Lohepesaks kutsutakse. Kuid lohede asemel loodavad nad leida sealt hoopis pääsu allilma, mille elanikud on varastanud nende noore maaisanda jaoks olulise väega artefakti. Nende ülesanne pole siiski kergete killast - raskused ootavad igal sammul, seda olulist eset pole inimeste ilmast asjata ära viidud, ning lõpuks ilmuvad välja ka selle tegelikud ja algsed omanikud, kes seda endale tagasi nõuavad.

Millega asi lõpeb, ei tea ma veel isegi, aga kui huvi ja tahtmist on, õnnestub ehk kunagi välja uurida.

SFW

Ene Koppelmann: "Viimane kõrts maailmas"

Manfred sügas oma vatsa, tõstis siis oma õllekõhu kõrgele üles ja lasi sel vappudes tagasi alla vajuda. Ta tõstis pilgu üle soo kummuva silmapiiri poole, mühatas rahulolematult ja ohkas. Seejärel tegi ta pika sammu otse edasi, mülgas tema ees võttis jala lurtsatusega vastu. Manfred mühatas veel kord, sülitas otse enda ette ja astus järgmise sammu. Soo tema ees paistis olevat lõputu. Manfred kahlas edasi.

Soo mulksus iga ta sammuga kaasa. ,,Kindlasti on siin soos ka mingeid vastikuid madusid, kes mind ootavad," mõtles Manfred mõrult. Vaevalt oli ta seda mõelda jõudnud, kui ta tundis, kuidas tema kummik takerdus kuhugi. Ta nägi vaeva, et püsti jääda. Tasakaal tagasi saadud, jäi ta seisma ja hinge tõmbama. Ootamatult tõmbas see keegi, kes oli ta korraks rahule jätnud, teda tugevasti jalast, nii et ta kukkus selg ees plartsatusega vette. Manfred hakkas rabelema, kuid lahti teda ei lastud. Koos väljapulbitsevate õhumullidega hakkas ta teadvus hägustuma, kuid korraga oli ta vaba. Manfred tõusis pinnale ja morsana puristades pladistas ta ees paistva saarekese poole.

Jalad tahedamale maale saanud ja süda kloppimise järgi jätnud, sai Manfred lõpuks aega ringi vaadata. Kaugemal kidurate puude vahel paistis olevat onnike. Manfred kõndis lähemale. Kohale jõudes selgus, et tegemist polegi onnikesega, vaid täitsa korraliku majaga. Veidi lagunenud ehk küll, kuid siiski korralik ja elamiskõlblik. Kõheldes tegi ta tiiru ümber maja ja midagi kahtlast leidmata, lükkas ta ukse lahti. Kui tema silmad hämarusega harjusid, nägi ta enda ees olevat suurt kõrtsiruumi. Kõiki pindu kattis paks tolmukord, nagu poleks siin juba mõnda aega keegi käinud. Manfred tundis endas töötahet tõusmas - ehk oligi see otsitav siin, mida ta leidma saadeti. Ta hõikas ,,Halloo!", kuigi ta vastust õieti ei oodanudki ja astus edasi. Esmalt tahaks juua. Ta seadis sammud leti taha ja leidis sealt rätiku ja tolmused klaasid. Ta pühkis ühe klaasi tolmust puhtamaks ja jäi siis ringi vaatama, et leida midagi, mida sinna klaasi sisse ka panna. Tema pilk jäi seisma õllevaadil. Proovi mõttes keeras ta kraani lahti ja tema üllatuseks hakkas vahutav õlu sealt välja voolama. Punnissilmi lasi ta klaasi täis ja maitses. Tuli välja, et jook oli täiesti joodav.

Ta võttis veel ühe lonksu ja lasi pilgul üle ruumi libiseda. Nüüd oleks ta äärepealt joogi endale kurku tõmmanud, sest ruumi ühest nurgast vaatasid vastu kaks säravat süsimusta silma. Varsti volksas silmade omanik ise ka nurgast välja - tegu oli suhmiga. Suhmi on väike kuldse karvaga umbes kassimõõtu loomake, kellel on suured teravad hambad ja karvane saba, mille karvad punub suhmi tavaliselt palmikutesse.

Suhmil oli hambus kokkumurtud paberileht, mille ta Manfredi jalge ette poetas ja ise jälle nurka piidlema puges. Manfred kummardus ja võttis paberi üles. Ta voltis selle lahti ja luges sellelt: ,,Palju õnne, oled meie kõrtsi uus kõrtsmik! Esimesed külastajad tulevad ülehomme." Nüüd libistas ta uuesti pilgu üle ruumi, kuid nüüd polnud see enam hajameelne pilk. See oli terav, hindav pilk, mis märkas igat tolmutera, sodi ja soppa. Neid siin juba jagus. Manfred mühatas ja läks nohisedes tagaruumist lappe ja ämbrit otsima. Selle ja järgmise päeva veetis ta küürides. Ülejärgmise päeva hommikul ärkas ta varavalges uksele tagumise peale. Unisena uksele astudes leidis ta end vastamisi olevat hiigelsuure mõõklondilise pühvliga, kes pasundades sisse marssis ja juua nõudis. Vaevalt sai Manfred talle joogi toodud, kui uksest sisse astusid kaks sulisjänest, kes soovisid juua kumbki pitsitäie suffi. Varsti oli kõrts rahvast täis, kostis kõnekõma ja Manfred toimetas nii et higipull otsaees ja seda hetke polnudki, mil ta maha istuda oleks saanud. Öö hakul läks kähmluseks lumekonnade ja sorikute vahel, kus Manfred pidi vahele segama ja tülitsejad ukse taha rahunema tõstma. Lõpuks, kui juba tähed taevalael sirasid, lahkusid viimasedki külalised, jättes endast maha pika sulava limaraja. Ruumi jäid ainult Manfred ja nurgas kükitav suhmi.

Manfred põrnitses pika pilguga suhmit: ,,Mina rabelesin päev otsa, mida sina täna tegid?" Suhmi põrnitses teda oma säravate silmadega ega vastanud. Tundus, nagu muigaks ta oma võbelevate vurrude sisse.

Margus Makke: (pealkirjata)

See maailm kuhu ma seekord sattusin, peale mõningast ekslemist Siiriuse sektoris, kus minu paat üsnagi rääbakaks muutus - oli jahedavõitu ning siin on peale tavalisti mõtetute hütilaadsete majade ka kõrts, mis kohalike väidete kohaselt pidavat olema viimane omasuguste seas. Paadi parandamis võimalused kusagil töökojas osutusid suht võimatuks, hea kui sain välja kaubelda mingi kuuri, kus lumivähemalt peale ei saja, seni ise oma juustu taas sõidukõlblikuks putitan.

Nojah kaua sa ikka seda küna lolli lonthülge¹ näoga vahid sest olegem ausad, viimati kui ma kosmoselaevale remontimis mõttega liginesin oli ikka väga ammu. Seega mõtsin ümbruskonnas ringi luurida. Oh jah siinne kant on ikka päris mülgas kõikide mülgaste seas. Oleks pidanud ikka Ruudikut kuulama, kes hoiatas mind Siiriuse ja selle ümbruses olevate olude kohta. Mõelge ise: siin pole isegi infopunktegi², pole liikurteidki kui neid teid üldse teedeks saab nimetada - kitsad konarlikud rajad vaid. Kohalikud on täitsa segased selle asemel, et korralikult punktist A punkti B minna kõnnivad nad jala ja nii ka kuradi pikki vahemaid. Ainukesed sõiduvahendid mis silma hakasid olid mingid paari- kolmasadat inimest mahutavad jurakad, mis ennem liikuma ei hakka kui kõik kohad on hõivatud ning kui lõpuks liikuma saavad siis ainult ühes suunas - selle kuramuse niinimetatud kõrtsi poole.

Kõrts see on ikka monstrumite monstrum lausa kõhe hakkas ainuüksi seda vaadatatagi. Olgem ausad sama räpane ning jõle eelmainitud monstumite suhtes mõelduna või isegi hullem vist, igatahes varem pole ma nii jälki kohta sattunud.

See kõrts haiseb!!! Haiseb nagu ... ma ei teagi kohe mis, võibolla näiteks nagu mõned miljonid Orioni lõpnud haisuloomad, no teate küll neid rõvedaid mädamülklusi, kellede haisu võib juba parsekite kauguselgi tunda. Kurat see urgan on nii suur ja nii mõtetu koht, et kui tahad midagi tellida (teenindatakse vaid ühe pika leti taga), tuleb maha kõmpida  ilmatu pikk tee ja ega sellega asi piirdu - sa pead seisma ilmatuma pika aja, et üldse midagi saada. Ja teate need kuradi siganülpurid pakuvad ainult mingit äärmiselt rõlget laket mida nood ise defineerivad sisuliselt jumalate joogiks, mis tegelt tundub olevat tehtud nülpurite ja nende mädamülkluste ekstrementidest ning söögiks annavad enam-vähem Betelgeuse mudasoodes olevata limakate kuivatatud kange milledesse on pikitud mingid polüüpide jätked sisse. Igatahes kaua ma selles jõledas kõrtsis polnud (mis kui järele mõelda on tõesti viimane kõrts kuhu ma oma jala tõstan) ning saadud kogemus kannustas mind ennast kokku võtma ja võimalikult kiiresti oma paadi remondi lõpetama.

Artur Räpp: "Päästjad koobastest".

Haldjad oskasid tööd teha, pidi Martin järjekordselt tõdema. Kaunis vikerkaarevärviline sädelus laotus lae alla, kui haldjaklaasist pokaal lae all kõrge kaare tegi ja siis pehmelt tema vasakus pihus maandus. Uus kätte õpitud randmenõks ja taas paiskus sädemevihm tühjas kõrtsitoas laiali. Vanasti võis ta kolme haldjaklaasist pokaali korraga õhus hoida, tavalisi, neid odavaid pliiklaasist, neid kasvõi kuus, neid võis rahva rõõmuks vahel ka puruks kukkuda lasta, kuid nüüd. Milleks? Kelle jaoks? Seintel polnud silmi ja laudlinu jättis see kõik ükskõikseks.

Uus randmenõks, veel üks.

Uks kriiksatas.

Uks? Viivitusega tõstis mees naeratuse näole. inspektorid? ratsioterroristid? jäme käsi vajus leti alla tammemalaka juurde.

ei kedagi? Oli ju uks?

Oli tõesti. Aegadest kulutatud uks avanes ja sulgus uuesti, kuid keegi ei sisenenud.

"Tuul? Raisk!"

Veel kaks korda avanes uks ja sulgus siis kriiksudes uuesti, kuid ikka ei sisenenud kedagi. Ei ühtegi hingelist.

Martin tõstis klaasi. Mees hüpitas ebalevalt seda peos.

"Isegi tuule on nad ära rikkunud!" vandus ta tühjas kõrtsis valjult.

"Me pole tuul vastas talle keegi kõrtsi leti alt sisinal.

"Te..?" Haldjaklaas ta käes heitis üle kulunud kõrtsitoa heitlikke läikeid.

"Meie jah pole tuul,," teatas sisisev hääl ninakalt. "Meie oleme meie. Me tulime sinu kõrtsi investigeerima. Meile öeldi, et sa oled reliktne, oled Redundantne ja sind ja sinu protsessihoonet tuleb katalogiseerida."

"mis kuradi remu ?" Martin tõmbas käe leti alt. "Oi, andke andeks." Tammemalakas kadus pea sama kiirelt leti alla, kui see ilmunudki oli.

"Analüütiline osakond saatis meid siia. Meil on volitused olemas, vaatlusplaan on ja kõik mis peab. Et kõigepealt."

"Ole vaid, B, mina olen A ja A alustab!"

"Aaa, teid on mitu?" Martin lasi silmadel üle tühjade laudade-toolide käia.

"Ei ole mitu, mind on üks! Igas tetragrupoidis on alati üks A ja mina olen see!"

Mingi hägune vari ilmus viimaks leti kohale. "Räägi meile, miks on kõrts olemas? Miks rahvas siin käib?"

"Miks on kõrts olemas?" kordas Martin hämmeldunult häguse kogu küsimust. "Miks rahvas siin käib? Käib? Ei käi ju. Tühi on ju."

"Aga kõrts ju on. Igal eksisteerival asutusel eksisteerib eesmärk. Berkore kolmas aksioom. Ilma eesmärgita ei ole mitte midagi ja kui selline asi leitakse, siis see hävitatakse! Et vasta mulle, miks rahvas siin käib? Miks on sinu protsessihoone olemas?"

See oli siis nüüd käes. Martin nühkis higiseid pihkusid tumerohelisse sametpõllesse. Nad kuulutavad ta eesmärgituks ja likvideerivad.

"Rahvas käib siin ..." Martin silmitses päkapikuhõbedast lühtreid, säravvalgeid laudlinu, mida ta iga päev hoolega harjas, punasest mägitammest leti ja väärikate värviliste pudelite rivi enda selja taga.

"nad armastavad lõbu ja seltskonda ja ilu ja ..."

"Palun selgemalt? Mis asi on lõbu, definitsioon. Mis asi on ilu, definitsioon. armastavad? definitsioon. Ja seltskond, mis asi see veel on? Definitsioonikaanonis andmed puuduvad." Hääl oli piuksuvam kui enne kuuldud ja näis tulevat lähimate laudade alt. Martinile korraks nagu isegi näis, et ühe laua lina serv liigahtas.

"Jäta, D," kähvatas hägune kogu leti servalt. "Meil on küsitlusplaan. Ja me järgime seda. Jätka, küsitletav."

Martin kaalus olukorda. Mis võis olla praegusel ajal aktsepteeritav eesmärk? Mis jätaks tema kõrtsi alles, kõrtsi, mida oli juba kolmkümmend üks põlve isalt pojale üle antud?Nanod ei vaja midagi, see on selge, olgu kõrts või ärgu olgu. Haldjad oma mälukiipide ja implantaat toiduprotsessoriga ei vaja enam hõrke kastepiisku kõrgmägedest. Päkapikud?, vana nimega päkapikud, nüüd siis r-pikud. Siin tegelikult nagu midagi oli. Kuulu järgi käisid neil ikka veel vahel neelud värske roti liha järgi, kuigi polümeermetallist käed-jalad ja teised kehaosad valgulist toitu ju tegelikult ei vajaks. Kõrtsmik lasi pilgu üle ruumi, mille sisustus oli erinevatest, nüüdseks ammu suletud, kõrtsidest ja restoranidest kokku tassitud. Ta püüdis ette kujutada siin salapäkapikke rituaalset rotti söömas, kuid ei suutnud. Masendunult langetas ta pea.

"Palun vasta, küsitletav! meie infovajadus on suur ja temporaalne ressurss piiratud."

Inimesed, nad olid kõik läinud kõrge taeva taha. Kääbikud, nad olid geenmuundatud päikesest energiat hankima, vampiirid, need on juba ammu nälga surnud!, orkid, võlurid, eh, milleks meil nüüd programmeerijad siis on, ... Aga stopp! Just.

"Minu kõrts on preemiaks orkidele, neile, kes on hästi oma tööd teinud."

"Orkidele? See kõik? Oled kindel, küsitletav?"

Et siis ei olnud usutav. Vaikus.

Tea Roosvald: "Jäisest ja vedelast verest"

Pimedas nurgas seisid ootavalt mõned jäähingused. Miski nende rohekashallis läbikumavas olemuses tundus alati morn, sünge, pahane. Aukartus peletiste võime vastu ebameeldivat surma külvata seisis heas tasakaalus vastumeelsusega neid oma elamisse lasta, nii ei olnud kõrtsmik eriti kiirustanud eraldi tiiva ehitamisega. Siseruumi jahedas servas siiski juba aurama hakanud saadikuid silmitsedes mõistis ta, et säärane mõttelaiskus kipub peagi kallilt kätte maksma. ,,Kuidas nüüd võtta..." püüdis ta aega võita, sügas hoogsalt ja silmatorkavalt vatsa ning libistas vasaku käe leti alla. Loodetavasti jäähingused ei märkaks, kui ta pumpaks kaminasse toorest. Loodetavasti nad ei hakka tegutsema, enne kui kütus on teinud ringi ümber köögi - olgu neetud see praktiline meel, mille abil ta hääletas lahingu jäävaimudega kui harvaesinevama tahapoole argivajadustest - ja on valmis välja purskama kaminasimsi alla ehitatud sülititest...

,,Ära," sosistas leti alt vaevukuuldav hääleke. Tütar, tema pisike Malida, üleni parimatesse karusnahkadesse mässitud nukunäoline nääpsuke, piilus sealt üles suurte jääkarva silmadega. Ema silmadega. Kõrtsmik tundis ühekorraga hellust ja nukrusepistet. Benida oli olnud haruldus. Jäänaine, kes oli teda vastu armastanud kogu selle üürikese aja, mil ta veel elus oli, ja kes oli talle kinkinud selle imelise väikese lumilaka siin leti all.

,,Anna meile Malida!" nõudsid külmasaadikud häälega, mis puhus kuulajal otse läbi pea nagu kõige lootusetum talvetorm. ,,Anna Malida, ja me lahkume midagi purustamata."

,,Laps on minu," sõnas kõrtsmik vaoshoitult, ,,Benida oleks nii tahtnud."

,,Laps kuulub Jääle, mitte Vedelale," põlastas tuuleiili sarnane kahin vastu. ,,Benidal, kes ta suri reeturina, pole siin enam sõnaõigust."

Kõrtsmiku mustad sorakil vuntsid kerkisid vihast, ta hingas raskelt sisse. Olgu neetud need pakasevaimud, olgu nad neetud lapse ees ema mälestust mustamast, olgu neetud üles kiskumast seda ebaloomulikku plaani, mis...

,,Isa," sekkus tüdruk häälega, mis oli selgem kui kellukesehelin. ,,Isa, ma olen juba kuulnud, ma TEAN. Ära takista mind, ma tahan täita oma kohust!"

,,Kallis ummake," püüdis isa tütart vaigistada, endal rinnus rebiv tunne. ,,Ära kuula kedagi, kes ütleb midagi su..."

,,Isa!" hüüdis tüdruk resoluutselt ning ronis lagedale. Ta pöördus jäävaimude poole ning silus oma põlvedel rebaste ja jäneste valgeid talikarvu. ,,Ma teen seda, milleks mind tehti - ma lähen koos nendega, avan läbipääsu vanasse maailmasse ja päästan meid kõiki, ma tean, et keegi teine ei suuda, et selleks on vaja kahe maailma last, just sellist, nagu mina, ja ütle nüüd ausalt, keda peale minu sa veel sellist tead?"

Isa pea vajus norgu. Kui jäähingused oma maailma tagasi ei saa, hävitavad nad siinse. Neil, ka Malidal, ei ole siin pikka pidu, kui nad ei nõustu. Mitte keegi ei jää elama, kui Malida oma kohust ei täida...

,,Aga midagi võib viltu minna," protesteeris ta siiski jõuetult, ,,avamisriitus on ohtlik!"

,,Midagi ei lähe viltu," ähvardas jääsaadik kõminal. ,,Selleks, et midagi viltu ei läheks, mässisime selle maailma jääloitsudesse. Kui sinu rahva mõtlemise reeturlikud mürgid on sinu tütart nakatanud ja ta ei tee seda, mida lubas, mattub kõik siin maailmas kristalli ja te surete! Tea seda ka sina, poolevereline Malida! Su isa kõrts langeb viimasena, et tal oleks aega kahetseda!"

,,Aga kui mul õnnestub, elab ja õilmitseb siin kõik!" hüüdis vahele Malida. ,,Ja neil samuti! Ja mina - ma ei ole poolevereline, ma olen kahevereline Malida!" Ta küll ei tahtnud isast igaveseks lahkuda, ent püüdis vapraks jääda. ,,Kui ma sean end sisse oma ema kodumaailmas, mõtlen ma sinust, ja kui siin lilled õitsema hakkavad, siis sa tead, et ma olen vähemalt elus. Siis sa ju rõõmustad!"

*

Nii pidi see kõik juhtuma. Nii läksid nad teele. Nii teadis kõrtsmik, et ta tütar jääb vähemalt ellu, ehk küll ühel teisel, külmemal maal.

Mitte keegi neist ei olnud valmis selleks, et laotuste vahelisest pimedusest purskab väljarändajatele vastu sulalaavat ja põrgulikke aurupilvi. Mitte keegi neist ei olnud tulnud mõttele, et laotuste vahel võiks neid oodata hoopis mingi lugudest tundmatu, lauludest puutumatu, hoopis mingi... Kolmas maailm!

Rait Piir: "Mälestus indigo silmadega tüdrukust"

Lumi langes aeglaselt Agni räbaldunud mantlile, jättes sulades endast maha vaid lägaseid tuhaplekke. Ta lasi katkise villase kindaga läbi juuste, tõmmates minema vett ja tuhka ning silmitses hämarat tsivilisatsiooni surnuaeda enda ees. Pärastlõunane päikesevalgus suutis vaid vaevu penetreerida läbi tumeda pilvemassi, mis muutis pilvelõhkujate ja kõrghoonete varemed mustadeks siluettideks, mille katkised avavused lekkisid pimedust ja jääd.

Agni sumpas läbi Bangladeshi tänavate, tema kaltsudest kokku seotud saapad lirtsumas külmast veest, mida ta registreeris, kuid ei tundunud. Millal ta viimati üldse reaalselt midagi tundis? Agni polnud selles endam kindel, sellest oli möödas nii palju aega. Mida tähendas üldse midagi reaalselt tunda, mitte ainult registreerida? Ta polnud ka selles enam kindel. Võib-olla just nende mõtete pärast suunduski ta parajasti sinna, kuhu tee teda parajasti viis: kohta, mis tõmmas ta läbi aastate ikka ja jälle tagasi, ükskõik kui kaugele Agni sellest ka ei läinud.

Radioatsiooni tase oli täna mõõdukuse piires, seda isegi hoolimata tuulevaikusest. Ju siis oli hiljuti torm olnud. Ükski inimene poleks aga isegi nendes tingimistes üle paari tunni elada suutnud. Inimesed polnud aga need keda Agni kartis. Ta kartis hoopis seda, mida nad olid endast maha jätnud. Automaatne solenoidkahur, mis oli koormarihmaga tema seljal, andis märku Agni hirmust selle ees, mis võib luurata pimeduses.

Pärast ligikaudu 26 kilomeetrit vantsimist läbi metropolis valitseva haudvaikuse, oli mees võrdlemisi kindel, et läheduses polnud mitte midagi, mis võinuks tajuda tema või tema sihtkoha kohalolu. Samas ei võinud kunagi kindel olla, need raiped olid targad. Õhk sisaldas mõõdukates kogustes biomodifitseeritud antraktsi ja lihaskudesid ründavaid nanomasinaid. Midagi rõvedamat õnneks ei paistnud olevat, seda võib-olla samuti tänu hiljutisele tormile.

Agni sihtkohta ei eristanud ülejäänud linnapildist mitte midagi. See oli kitsas tänav lumme, tuhka ja pimedusse mattunud majade rägastikus. Hoolikamalt uurides võis kohata veel ainult üksikuid märke sellest, mida see koht kunagi esindas. Punaste laternate tänav, kus kaua aega tagasi meelitasid patust ööelu nautima lugematud neoontuled, liitreaalsuse tablood ja teeääres poseerivad tüdrukud, seisis nüüd vaikses surmas, just nagu kogu ülejäänud planeet. Agni polnud kunagi sellel tänaval käinud, siis kui see veel elas, aga ta suutis seda hästi ette kujutuda, oli ta ju ometi isegi kunagi olnud osa sellisest maailmast.

Ta ronis peatänavalt ühe koone pimedatesse rusudesse, silmad võimendamas nõrka valgust ja andurid püüdmas iga vähimatki helisignaali. Klaasikillud ja külmunud sodi ragises mehe jalge all, kui ta astus ettevaatlikult läbi pilkase mustuse, mida saatis siit ja sealt mõni prõksatav jääpurikas või seintelt pudenev krohv. Agni leidis tuttava roostes metalltrepi, mis juhtis ta maasügavusse - kohta, kus natukeseks võis unustada maailma, milles ta eksisteeris.

Paks metalluks võinuks tunduda suvalise külmunud pinnana, kui Agni poleks osanud otsida jää alla mattunud juhtpaneeli. Sõrmenips lõi jääpinna kildudes, paljastades puutetundliku ekraani. Agni teadis, mida sisestada, sest ta oli ise selle paneeli seadistanud. Korraks kahtles mees, kas krigisev ja ragisev ukse on võimeline ennast avama, kuid lõpuks tõmbusid need kahele poole laiali. Sügaval Bangladeshi varemetes, punaste laternate tänaval peitis ennast killuke maailmast, mis kunagi oli.

Agni astus saksofoni poolt saadetud jazzmuusikaga täidetud baari - maailma, mida domineeris roosa, lilla ja sinise valguste hüpnootiline mäng. Laest alla laskuvatel läbipaistvatel alustel tantsisid bikiinides tütarlapsed, kes Agi märgates hakkasid õrritavalt oma väheseid kehakatteid alla poole laskma. Agni ignoreeris neid, astudes läbi poolhämara baari, möödudes ettekandijatüdrukutest, kes talle kandikul jooke pakkusid ja tüdrukutest, kes pakkusid ka enamat.

Wu-Wei oli oma leti juures nagu alati, toimetades klaaside ja pudelite kallal, puhastades samal ajal letti klientide jäetud lagast, mida ei eksisteerinud. Viisaka triiksärgi, vesti ja lipuga keskealine mees märkas Agnit ning noogutas.

,,Sind pole juba mõnda aega näha olnud, Agni," lasus baarmqn, hakates kokku panema kokteili, mille Agni alati esimesena tellis.

,,Kõigest 6 aastat, Wu-Wei," lausus Agni, nõjatudes baariletile. Väga veider oli kellegagi reaalselt rääkida - kasutada oma enda häält. Baarmani osavad käed töötasid nobedalt ja kiirelt, pudelid, kokteilianumad ja klaasid lendlemas mehe oskuslikes kätes. Ei möödunud kaua kuni Agni ette libises Long-Island jääga.

,,Kontoris on endiselt raske ja boss elab seljas?" küsis Wu-Wei, asetades oma ainsa kliendi ette taldriku tikujuustu ja viinamarjadega. Mõlemad ei olnud palju enamat kui hallitus ja muld. Agni rüüpas oma kokteili, leides, et see on sama suurepärane kui alati. Wu-Wei oli alkoholiga võlur.

,,Vana sitapea ei andnud isegi üle kahe nädala puhkust," möönis Agni, otsustas hoida illusiooni. Ta rüüpas oma kokteili, tundes alkoholi maitset, kuid mitte selle mõju. Ka see tunne oli ununenud kuhugi ammustesse aegadesse.

,,Kas ta on siin," küsis Agni Wu-Weilt.

,,Tal ei ole ühtegi klienti hetkel," vastas baarmen, kes tõenäoliselt ei taibanud, et isikul, keda Agni näha tahtis polnud ühtegi klienti olnud juba üle saja aasta. Ta oli isik, kellele Agni ikka aegajalt mõtles, nägi teda unes ja kes oli justkui lõpmatu raadiusega magnet, kes Aga alati sellesse kohta tagasi tõmbas. Ta pidi teda nägema, et kinnitada omale, et ta on võimeline tundma veel mingisuguseid emotsioone, et ta pole unustanud ära, mis tunne on olla inimene.

,,Kas ma kutsun ta alla?" küsis Wu-Wei.

,,Pole vaja, ma lähen üles," vastas Agni, silmitsedes baarimelu. Striptiisitari nimega Ling oli osa oma paremast põsest ära kotanud, paljastades sünteetilised igemed ja hambumuse, kuid see ei takistanud neiul ümber posti imalalt ja graatsiliselt mänglemast.

Riho Välk: ,,Boreas-1"

Maanduri uksed avanesid, ja Mattias hüppas esimesena põlvini lumme ja vaatas ringi. Kui välja arvata lõputu lumeväli, mida kohati katkestasid suuremad jääkuhjatised ja üks erkpunane baasihone, ei olnud sadade kilomeetrite raadiuses mitte midagi. Üksteise järel üritasid nii jalaväelased kui ka teadlased maandurist välja saada, kuid lund tuiskas neile näkku ja pimestas neid. Baasihooneni oli küll ainult sadakond meetrit, kuid lumes sumpamine väsitas nad kõik põhjalikult ära. Lisaks võis lumest iga hetk välja hüpata mõni kohalikest sulistest lumemadudest. Nende rünnakud olid baaside läheduses haruldased, kuid alati vähemalt ühe meeskonnaliikme jaoks surmavad.

,,Tere tulemast meie tagasihoidlikku baasi, F31, omadele aga kogu ekvatoriaal-Borease kõige kuumem kuurort, ning kogu selle mõnuslt jaheda planeedi esimene, viimane, parim, halvim ja ainus kõrts, Pingviini Balalaika" tervitas neid päkapikku meenutav staabiülem. Familiaarne suhtumine oli veider, kuid paratamatu - üheskoos tuli veeta vähemalt 2 kuud, kuni järgmise vaikushetkeni lõputus jää- ja lumetormis. Enamus olid siin aga vähemalt aastks. Lisaks oli raske ette kujutada kedagi, kes oleks siia paremini sobinud, kui skandinaaviast pärit pika habeme, jässaka kehaehituse ja väsimatult hea tujuga Fredrik Stendahl. ,,Võtke nüüd kola näppu, Gunnar ja Gustav näitavad näitavad teile, kuhu me teid majutame ja siis lähme ütleme kõigile teistele ka tere." Gunnar ja Gustav osutusid, vähemalt esimesel hinnangul, kohapeal prinditud juppidest koostatud väikesteks robotiteks, kellesarnaseid vuras siin baasis tõenäoliselt tosinkond. Mattias vantsis ühe järel, kuni see näitas haaratsiga ühele kitsale uksele ja rõõmsalt tema suunas piiksus. Uks avanes, ning Mattias vaatles pettunult oma kahe järgmise kuu kodu. ,,Noh, vähemalt palk on hea" pomises ta kotti nurka tõstes.

Kogu baasi peale oli ainult üks suur saal, mis oli mõeldud kõikideks rahvarohketeks tegevusteks. Maanduriga oli saabunud neid kümme, kohalikke oli 24, kuid kümme neist said loodetavasti paari tunni pärast koju sõita. Kokku suutsid nad hõivata saalist ehk veerandi. Staabiülem toksas arhailist mikrofoni ja alustas kõnega.

,,Tere tulemast, värske veri. Meid, mind rõõmustab väga, et olete teinud niivõrd põneva karjäärivaliku. Nagu te teate, on Boreas inimkonna kolmas koloonia, üks väheseid sobiva gravitatsiooni ja atmosfääriga planeete, mis inimkond on leidnud. Ja nagu te teate, siis praegu ei ole me suutnud ekvatorist kaugemale jõuda, meie uhke baas, F31 on kõige lõunapoolsem, mis kunagi rajatud on, ekvaatorist 600 kilomeetri kaugusel. Ja teie, meie kõige värskema vere jaoks tähendb, et kui kõik hästi läheb, näete kuu aja pärast Borease kevadet ja suve, mis täiesti liialdamata, tähendab vähemalt nädalat aega päikesepaistet, ning hea õnne korral isegi lapikest paljast maapinda ja vedelat vett. Aga teile, kes te siit täna lahkute, ma loodan, et teil hakkab Maal palav, ning ootan teid siia juba tagasi."

Mattias kuulas seda juttu üsna ükskõikselt. See, mida Fredrik võttis kokku kahe minutiga, oli Maal olnud 89 lehekülge pikk leping, mis tuli sõna-sõnalt läbi lugeda, ning iga peatükk vajas allkirjastamist. Suvine keskmine tempertuur -3 celsiust, talvine keskmine temperatuur -94, lume sees elav mikrofauna, neid vetikasarnaseid asju söövad kohalikud väikesed karvased elukad ja lumepühvlid, ning lõpuks mitmed erinevad toredad kiskjad, kellest kõige ohtlikumad sulelised lumemaod, ründasid võimaluse korral ka inimesi. Kogu inimasustus koosnes ekvaatoriala ümber asuvatest baasidest, kus kaevati täisautomaatsete masinatega jäätunud pinnasest erinevaid väärismetalle, mida leidus siin piisavalt, et jääplaneedi koloniseerimist õigustada.

,,Noh, ootad juba esimest perimeetrikontrolli? Täna on ainult -43 kraadi, nagu kevad ju, täitsa Maine temperatuu ju" tögas Mattiase paarimees ja relvavend Timofei, kes oli pärit Siberist, ning oli terve tee lubanud, et ta tunneb end Boreasel nagu kodus.

,,Mine sina ka oma perimeetrikontrolliga" urises Mattias, kuid teadis, et see saab järgmised pool aastat tema peamine töö, hobi ja meelelahutus olema. Reaalsuses ei olnud sõdureid rohkemaks vaja, kui et teadlased, insenerid ja mehhaanikud end turvaliselt tunneks. Baasid olid väikesed, nende piirid fikseeritud, ning baasidevahelist konflikti kui sellist ei saanud eksisteerida. Kohalikud kiskjad aga ujusid lumes takistamatult ringi, jättes endast maha ainult lumekeeriseid ja vagusid. Nende otsimine, jälitamine ja igasugune küttimine oli täiesti võimatu.

Fredrik oli oma kõne vahepeal lõpetanud, ju ei olnud see vaatamata oraatori võimetele ja karismale kuigi efektne olnud, sest lahkujad seisid puntras ja arutlesid omavahel, kuidas võimalikult kiiresti oma palka laiaks lüüa. Just saabunud munapead ei jõudnud aga ära oodata, et kuskile koopasse tehnikat putitama asuda.

,,Mattias, Timofei, minu juurde" hõikas Fredrik saali otsast ja rehmas käega. ,,Saage tuttavaks siis, teie seeniorid, Kristofer Mühlhausen ja Li Weng, Mattias ja Timofei, teie uued jooksupoisid". Mehed surusid üksteisel kätt, ning Fredrik jätkas pikemalt peatumata: ,,Seeniorid, võtke poisid kaasa, näidake kohe ära, kus misasi on, kuidas mootorsaan käima käib ja mida teha, kui lumepühvid tormi jooksevad".

Saanid ja kogu muu õuekõlbulik tehnika seisis angaaris. Kuus punase-mustakirjut saani seisid esireas, nende taga kaks suurt ja soomustatud transportööri, mis pidid olema viimaseks lahenduseks, kui baasiga peaks kõik valesti minema, ning on vaja järgmisse baasi põgeneda.

,,Poisid, olete saaniga varem sõitnud," küsis Kristofer, teades väga hästi, et ilma kogu tehnika põhjaliku koolituseta ei oleks neid siia lubatudki. Kõik neli pugesid kaitseülikondadesse, ning istusid saanide selga. Angaari siseuks avanes, ning nad sõitsid lüüsi. Siseuks sulgus, hetkeks valitses vaikus, mille purustas koheselt välisukse avamisest lüüsi tunginud lumetorm.

,,Teil vedas," kostus kiivrist Kristoferi hääl. ,,Saite omal jalal maandurist baasi jalutada, ilm oli ilus nagu pildi peal. Aga harjuge ära, üldjuhul võib praegust heaks ilmaks lugeda".

Kiivri visiir joonistas nende ette maastiku ja tähtsamad punktid. ,,Punane täpp näitab baasi asukohta. Sinna on vaja alati pärast tagasi jõuda. Piirid on rohelised, kõikvõimlikud liikuvad asjad kollased. Lihtne ja loogiline. Läksime."

Lumetormis ei olnud tegelikult midagi näha ega kuulda. Mattiast ümbritses valge vall, ning ainult kolme teise saani märgid visiiril näitasid, et ta ei olnud üksi. Üksikutel rahulikumatel hetkedel oli näha mõne teise saani siluetti, kuid sama hästi võisid need olla ka viirastused.

Kolmveerandtunnise sõidu järel jõuti esimesse punkti. Mittemidagiütlev kaljurahn turritas läbi lume ja jää, kõrgudes paarikümne meetri kõrgusel nende kohalikest

,,Vaatamisväärsus," sõnas Li lühidalt. ,,Suvel on see must kaljuserv mitmesaja kilomeetri raadiuses kõige kuumem koht. Siis katavad taimed selle mõne tunniga, õitsevad ja surevad. Ja selline tärkamise-õitsemise-suremise tsükkel kestab kogu nädalapikkuse suve."

Pärast kalju vaatamist suunduti edasi järgmise kaardipunktini, mis tähistas järgmist baasile kuuluva maaosa nurka. Ka see osutus mittemidaigütlevaks maamärgiks, niisamuti ka järgmised kolm punkti. Eelviimase kontroll-punkti poole liikumisel katkestas neid Fredriku hääl. ,,Mehed, otse baasi tagasi, siin toimub miskit, aga me ei hakka jalgsi õue minema sellise ilmaga. Seinte taga käib mürgeldamine, aga ükski kaamera ega sensor ei näita selles lumes mitte midagi. Inimene see pole, sest ühelegi ruuporist antud märguandele pole mingit reaktsiooni olnud."

,,Juhtub sellist asja siin tihti," küsis Timofei Li'lt.

,,Pole varem kunagi juhtunud, kes või mis siin ikka kolkimas käiks".

Tagasi sõideti kiirustades, kuid ikkagi võttis see üle poole tunni. Murettekitavam oli aga, et baas ei vastanud enam raadiokutsungitele. Veelgi murettekitavam oli aga see, et ideed said otsa, ning tegu on kõige klieelisema juhtumiga, et kohe alguses visatakse tüübid actionisse, aga siia vahele oleks vaja mingit muud materjali, sest sellises tempos võiks see olla 10 korda pikem.

Jutt: Tagasi maa peale (Toomas Krips)

Õde. Õeke. Armas õeke Madeleine.

Mul on jälle halvem. See punane hägu tuleb aina sagedamini tagasi, ja mu ravimid - need ei aita, või kui aitavad, siis teevad kõike kuidagi õhulisemaks, kaugemaks, eemalolevaks. Ma olen praegu tuhandete meetrite kohal õhus, mu lennuki tiivad plagisevad, on külm, mootorimüra, ja ma mõtlen sinust, see külm, see minu maine keha, see on kuidagi kõik nii eemal, nii eemal. Ma tean, et kusagil minu sabas on veel viimane sakslaste lennuk, et mind on vaja alla tulistada, aga taevas on nii suur, nii suur, ja ma olen sellesse ära kadunud.

Madeleine, mäletad sa neid jõulusid vanasti, lapsena, kui lumepihu oli nii tihe, et me kirikutorni isegi mitte kiriku lävelt ei näinud - see udu, see hall on siin ehk sama tihe, ja võib-olla sama külm. Ma nägin Saksamaa armeede paiknemisi, Madeleine, sellepärast ta mind alla lasta tahabki, aga see udu kaitseb mind, ta ei näe mind.

Ma ei tea enam isegi, kus ma olen ja minu nähtamatuse-eelis mängib ühtlasi minu vastu. Ma olen eksinud, Madeleine.

Madeleine, ma kuulen uuesti mootorimüra, teise lennuki oma, sakslane on ikkagi mu üles leidnud. Ta ei saanud mind näha, aga ilmselt ta kuulis, või tundis mu lõhna, kes teab, ehk on tal hoopis mingisugune kuues meel. Arvatavasti kuulis. Aga sellest pole häda, mind jälitasid kuus Saksa lennukit, ma lasin neist viis tükki alla, lasen ka kuuenda, ma olen selleks küllalt väle, küllalt osav, isegi praegu, kui olla on nagu vati sees. Lennuk läheneb, ma avan tule, ja tema nõndasamuti, ja vaatan nagu kõrvalt, kuidas ma järsult lennuki ülespoole tõmban, et tema kuulivoogu vältida, ja kuidas see ei õnnestu, kuulid rebestavad mu lennuki tiibu, ma hakkan kontrolli kaotama, ei, veel mitte. Mul õnnestub veel lennukit tüürida ja tulistada ja näha, kuidas minu kuulid tema lennukit läbistavad, enne, kui mu kontroll kaob. Mind ootab maa.

Mis toimub? Pea kumiseb, lõhub. Olen elus. Kindlal maal. Ja lennukist väljas. Ilmselt ronisin ma sealt enne teadvuse kaotamist välja.

Olen üllatavalt ühes tükis. Ainult mu vasaku jalaga on midagi viga, valus on. Uurin lähemalt. Tõmban ettevaatlikult saapa jalast. Haiget teeb. Siis jalaräti. Varbad on verised, aga tundub, et see on ka kõik. Puhastan haava, seon kinni, jalarätt, saabas. Nii. Tunduvalt parem. Kuidas lood on?

Lennukiga on räbalasti. Hullem lugu, kui verele tõmmatud varbad. Mitte ka lootusetu. Ülekandemehhanism katki. Täbarasti. Automaat samas enam-vähem terve. Tore, aga praegu ebaoluline. Peale selle üks tiib otsast murdunud, tiivariie lõhki kärisenud. Nendega pole samas raske. Puid ümberringi leidub. Kui leian sae, peitli ja muud sarnast, saab võrestiku korda. Kui inimesi näen, annavad ka kangast. Kui näen. Kui annavad. Kui on omad. Omad. Kelle territooriumil ma olen?

Siin, maa peal, on samasugune udu, kui taevas. Kaugele igatahes ei näe. Lõikan endale toeks kepi, võtan oma veepudeli ja Lebeli revolvri ning asun ettevaatlikult ringi vaatama.

Mulle tundub, et ma olen mingisuguse mäe peal, aga mitte liiga kõrgel. Tippu on näha, vähemalt praegu seal lund pole. Puid leidub. Peamiselt männid, aga ka mõned pöögid ja pihlakad. Puude vahel on aasad, tundub, nagu peetaks siin mingeid loomi, rohi ei ole igatahes kõrge. Järelikult inimesed. Aga mis rahvusest?

Leian pöögiallee, mis jõuab üsnagi ruttu ühe kolmekorruselise majani. Maja uksel kõlgub silt, aga seda, mis seal kirjas, ma nii kaugelt ei näe. Udu. Tundub, et mingi hotell, võib-olla võõrastemaja.

Sisenen. Oleks nagu kõrtsituba või kohvik. Kolm vanameest istuvad ühe laua taga, mängivad kaarte ja arutavad midagi itaalia keeles. Ma ei räägi itaalia keelt, oskan ainult tere ja head-aega ütelda, aga Prantsusmaa ja Itaalia on liitlased, ma ei ole vähemasti vaenlase territooriumil. Leti taga istub vana naine, koob ja ümiseb mingit laulukest. Lauluke on kummalise kõlaga, üleüldse mitte sääraste toretsemiste moodi, nagu itaallastele üldiselt meeldib.

"Parla francese? Inglese?" Vana naine vuristab mulle vastu pika itaaliakeelse tiraadi, millest ma ainult mõned sõnad välja nopin. Mulle tundub, et ta on vihane, aga võib-olla ongi see tema iseloom. Lõpuks hüüab ta "Federico!" ja kohale ilmub umbes kuueteistkümneaastane kõhetu poiss. Vana naine osutab Federicole, ja ütleb kägiseva häälega: "Tema. Prantsuse keel." Üritan oma olukorda ja vajaminevaid tööriistu Federicole seletada. Kui ma oma lennukit mainin, ehmuks ta nagu veidike, aga kui ma küsin, milles asi, ei ütle ta midagi, sestap jätkan juttu. Varsti ei oska ma enam midagi ütelda. Jään vait. Federico pöördub vana naise poole ja ei ütle ikka veel midagi, aga hakkab hoopis kätega energiliselt igasuguseid märke tegema. Aa. Selge. Poiss on tumm.

Vana naine (kas ta on Federico vanaema?) kuulab ta ära, kui nii ütelda võib. Tõmbab kulmu kortsu, ja vaatab mind, päris pikalt vaatab. Hindavalt. Mõtleb pisut. Tõstab näpu. Vuristab midagi. Osutab Federicole. Too naeratab kohmetult, viipab mulle ja läheb välisukse poole. Mis seal ikka. Lähen talle järele.

Võõrastemaja taga on mingusugune abihoone, puukuur ehk? Värkstuba? Federico avab ukse. Õli ja puidu ja metalli lõhn. Pime. Federicol on latern, näitab valgust.

See ei ole puukuur ega värkstuba. See on garaa. Keset pimedat tuba seisab auto. Siin-seal laiali tööriistad, tundub, et garaai omanik pole just kõige korralikum. Aga auto on ilus. Hoolitsetud. Läikima löödud.

Võtan Federicolt laterna. Lähen sügavamale garaai.

Äkitselt lask. Ülevalt, paremalt, kusagilt parte pealt. Õnneks mööda. Garaai uks on liiga kaugel, ma ei jõua selleni

Sööstan auto alla, pikali. Keeran laterna kinni. Garaais on nüüd pime, ainult ukse alt piilub valgust sisse.

Tunnen, kuidas veri kohama lööb. Silme ette lööb punane hägu, ja järsku on pimedust nagu paremini näha. Vähkren auto alt välja, ma näen sind küll, katuse all kiikuv tume kogu. Tulistan. Kukud, ma jõuan sinna, kuhu kukkusid, ma löön sind rusikaga veel ja veel, aga siis hägu lahtub korraks. Mu ees ei ole mitte midagi. Federico seisab mu taga, garaaiukse lävel, tuhm udune päevavalgus tema selja taga.

Varsti sa raisk enam ei seisa.

Löön Federico ühe hoobiga pikali ja karjun. Mis kuradi lõks see on! Kelle kuradi poolt sa oled?

Federico üritab minema roomata, aga ma ei lase. Surun värdja vastu maad. Lõrisen läbi hammaste.

"Nüüd kuula mind väga hästi. Kes.. kes kurat see oli!"

Poiss laliseb abitult, ja ma taipan, kui loll mu küsimus on, poiss ei saa ju midagi vastata. Ja üleüldse, mida talt küsida? Mis oli just juhtunud? Keegi kukkus ju alla, aga kuhu oli ta kadunud?

"Vaatame selle garaai nüüd veel korra üle. Sina lähed ees."

Federico kuulab sõna. Lähme ettevaatlikult garaai tagasi, ta valgustab kõik nurgad ja kohad üle, aga seal pole kedagi. Mitte jälgegi tulistajast, ei verd, ei kuule. Ainult minu enda lask on lakke augu teinud, sealt tuleb hämarat valgust. Toa keskel seisab auto nagu altar pühamus.

Uurin tööriistu nüüd lähemalt, üht silma Federicol hoides. Poiss on norus ja hirmunud. Talle on minu hoobist parema silma alla sinikas tekkinud. Sae ja peitli leian, ülekandemehhanismi mitte. Auto oma ei sobi, ja vaevalt et tema omanikule selle võtmine meeldiks, ja Federico käitumisest hoolimata ei taha ma veel nii lihtlabaseks vargaks muutuda.

Läheme välja tagasi. Udu meie ümber on pimedam.

Võõrastemajas ööbimine ei tundu eriti targa mõttena, arvestades, et Federico oli mulle lõksu seadnud - aga kas ikka oli? Federico ei teadnud võib-olla asjast midagi. Ja ma ei ole päris kindel, misasi seal garaais oli olnud, ja kas see oli üleüldse päris. Kas mu haigus lööb uuesti välja?

Ma ei ole enam ausalt ütelda kindel, kas ma sellises valguses oma lennuki enam üles leiaks. Mul on külm, ja ma olen väsinud.

Kõmbime võõrastemaja juurde tagasi.

"Ütle oma vanaemale, et ma tahan tuba."

Vanaema juhatab mind teisele korrusele, väiksesse tuppa. Tuba on väike, aga hubane, voodi on pehme, maas on kahvatusinine kaltsuvaip, seinal ripub amatöörlik, aga armas akvarell. Laen püstoli, jään vaenlast ootama ja nõnda ma uinun.

---

Ärkan, põsk vastu märga rohtu.Ma olen keset külma alpiaasa. Udu on hõredam, ma näen läbi selle tõusvat päikest, see näeb välja nagu kuu. Pea kumiseb. Mul on vist palavik? Kas ma näen und? Sulgen korraks silmad, ja uinun uuesti.

Kui ma uuesti ärkan, on valge, aga hotellitoa aknast enam päikest näha ei ole. Udu on liiga tihe. Lebel on ikka mu käes. Pilgutan silmi. Ma olen elus. Jalg tuikab vaevumärgatavalt. Vaenlane ei ole tulnud öösel mind tapma. See koht on turvalisem, kui ma arvasin.

Komberdan särgiväel trepist alla. Olen harjunud vara tõusma, aga näib, et kohalike vara on veel enne minu oma. Paistab, et nad on oma hommikusöögi juba ammu ära söönud. Igatahes pole fuajees kedagi. Koputan leti taga asuvale uksele.

Vanaema pistab pea välja.

"Mangiare?" küsin. Mul on natuke raha kaasas, ma loodan, et frangid sobivad talle. Kauaks seda muidugi ei jätku.

Igatahes surub vanaeit mind ühe laua taha istuma, kaob tahatuppa, ja ma jään hommikusööki ootama. Mul hakkab igav. Mängin lauakaunistusega. Seon sellesse sõlmi. Vaatan seinal rippuvat kella, varsti taipamaks, et see on seisma jäänud.

Äkki kuulen, kuidas trepist keegi alla tuleb. Tore. Saab elavat inimest uuesti näha.

Tulijaks on noor naine, pikk, isegi väga pikk, ja mehe moodi riides. Minust poolteist pead pikem, aga see ei ütle palju, ma olen väikest kasvu, olen alati olnud. Olen kuulnud, et praegu teevad naised meeste töid, muist mehi on ju rindel, ilmselt sestap ka riietus.

Üritan oma vähese itaalia keelega hakkama saada. Minu buongiornole vastab ta enda omaga, puurib mind aga pilguga ja pärib juurde, ega ma tedescot või ingleset ei parli.

Inglise keel, jumalale tänu.

"Jah, räägin," vastan nüüd juba ingliskeeli.

"Oh kui hea," kostab ta vastu, ja nüüd on ta jutt tunduvalt kiirem ja elavam. "Te ei kujuta ette, kuidas ma siinsetega maadlen, minu itaalia keele tase ja see, kuidas kohalikud räägivad, need ei saa üldse läbi kohe. Tähendab, lõbu pärast rääkida ei saa, seda, kus vürtspood, hotell ja kirik ja mis hommikusöögi hind, seda saab muidugi, nii ma ikka oskan. Ja oleks siis, et tavaline itaalia keel, ei, nad ikka oma veitsi murrakut räägivad ju, mis neil sellest koolide itaalia keelest, see mingi kasutu jura neile. Hea, tähendab, et tulite, muidu olekski mina, hommikusöögi hind ja vürtspood, hotell, kirik, eksole ja sure ära omadega selle kätte. Gertrud Krause, igatahes."

Nii et veits, mitte Itaalia.

"Raphael Binchois. Hotelli järgi pole ilmselt küsida vaja. Kuigi ta on päris imelik hotell - ma mõtlen, et kes siin üleval ikka käib, eriti sellisel ajal."

Vanaema toob margariini, mett ja leiba, Gertrud tellib sedasama. Tema itaalia keel on tõesti parem minu omast, kuigi mina turistina palkaks sellisel tasemel olles ikkagi tõlgi.

"Kohalikud räägivad," jätkab Gertrud, "et talvel käib inimesi siin, mitte et meie nüüd inimesed poleks, aga talvel käib rohkem, eks. Suusatavad teised, kenad nõlvad ja puha. Muidu üks kohalik küla on, sealt nad ka käivad. Seal need vürtspood ja kirik ka."

Tegelikult ei ole mul väga palju aega. Saksa väed ei ründa ilmselt veel lähiajal, aga lõpmata kaua ma siia passima ja alpiaasu nautima jääda ei saa.

"Ega nad ei maininud, kas külas mingit kohta ei ole, kust tehnilisi kaupu saaks osta. Mul on praegu natuke probleeme."

"Jaa, olevat küll, aga..." ja järsku jääb ta vait, otsekui midagi taibates.

Gertrudi elav olek kustub nagu lülitist, ja ta jääb mind korraks jõllitama, siis hüppab nagu vedrust püsti ja virutab mulle rusikaga näkku.

Kukun toolilt maha, kõrvus kumiseb löögist ja alles nüüd ma taipan. Meheriided, võõras, saksa nimi, turistiks kuidagi sobimatu - Gertrud on piloot. Saksa piloot. Me lasime üksteist alla.

Gertrud lööb mind jalaga näkku. Rullun eemale ja tuba muutub punakat tooni. Valu ei ole. Haaran Lebeli järele. Kuradi Gertrud on ees. Löön teda. Värdjas saab mu Lebeli kätte. Värdjas. Tundub nüüd kuidagi eriti suurena. Kuratlikuna. Ebainimlikuna. Vinnastab Lebeli. Uks. Ainus pääsetee. Lask, mööda. Torman välja, otse punasesse uttu.

Jooksen läbi tiheda valge udu, kusagil mu kannul Gertrud. Gertrud üritab lasta, tulistab mööda. Tal on ainult neli kuuli järel.

Ma kuulen, kuidas ta jookseb, tal on raske samm. Mina olen kergem, mind ta ei kuule. Põikan kõrvale, väikesele metsateele, ja kuulen, kuidas Gertrud minust mööda jookseb. Jälitan teda, vaikselt, nii, et ta ei kuuleks.

Äkki kuulen Gertrudi karjatust ja kuulen, kuidas ta kukub. Jaa! Jooksen talle järele, aga komistan millessegi, ja kukun isegi. Okastraat? Siin? Näen eemal udus mingit liikumist, vist Gertrud? Aga need ei ole tema sammud.

Üritan ennast okastraadist lahti rebida ja kuulen lõrisemist.

Koer. Hiiglaslik must koer, sama kõrge, kui mina olen pikk. Kuidagi udune või hägune. Teiselpool okastraati. Rebin ennast lõpuks okastraadist lahti.

Vaatan, kuidas koer üle okastraadi ronib. Tal on liiga palju jalgu, need ei tohiks niimoodi liikuda. Ronib kuidagi laisalt, nagu teeksid tema lisajalad ronimisest liigagi lihtsa ülesande, mida ei viitsi täie tõhususega teha.

Jooksen. Jooksen selja taha vaatamata, kuni hotelliukse enda selja taga kinni löön. Hingeldan. Sulen silmad.

Kuulen eemalt lasku. Siis veel üht. Vaikus.

Torkan käe tasku, võtan purgi tablettidega, avan, üks tablett, kaks, kolm, neelan. Ma ei saa niiviisi jätkata. Fuajees istuvad ikka need kolm kaarte mängivat vanameest ja leti taga koob vanaema ja ümiseb sedasama laulu. Nad ei tee minust suuremat välja.

Ronin trepist üles, komberdan oma toani, keeran ukse seestpoolt lukku. Vajun voodisse. Ootan, kuni maailmast hakkav teravus kaduma, kuniks maailm läheb nagu valget vatti täis.

-

Ärkan üles, ja maailmas on jälle rahu, Madeleine. Ma olen elus. Olla on hea, rahulik. Mu jalg ei valuta enam. See-eest on mu vasaku käe väikese sõrme nukk on hakanud sügelema, ma kratsin seda, seal on mingisugune kubel, ilmselt kirbud või lutikad. Aga see on väike mure, Madeleine. On valge, udust hoolimata on ikka veel päris valge, ja selles valguses ma näen, kuivõrd lagunenud ja kõle mu tuba tegelikult on. Mäletad, Madeleine, kui me läksime sinu ja Josephiga sellesse mahajäetud kloostrihoonesse piknikku pidama, salaja, nii et keegi ei näeks. Meil oli seal tore, kuigi hoone oli lagunenud ja räämas, tore oli, ja meeldivalt palav. Aga mingi hetk pidime me sealt lahkuma, Madeleine, kuigi seal nii meeldiv ja hea oli, ja nõndasamuti pean ma sellest toast lahkuma.

Ma peaks võtma linast riiet ja sae ja peitli ja oma lennuki tiivad ära parandama, Madeleine, see ei ole raske, seda kõike ma siit saan. Aga sellest ei piisa, et siit mäelt minema pääseda, seda on vähe.

See neetud ülekandemehhamism - kust peaks ma seda leidma? Auto oma ei sobi, ja kui sobikski, oleks see puhas röövimine, mitte et sõjaolukorras see õigustatud ei oleks, eriti kui nad mulle lõkse üles seavad, aga kuidagi ikka ei taha vargaks ja röövliks hakata, tahaks olla ikka see kõrgustesse tõusev kangelane.

Külas - Gertrud ütles, et külast saab tehnilisi kaupu osta. Võib vedada, ja ehk on seal keegi, kes midagi säärast müüb, võib-olla saab seda parajaks õgvendada või pinguldada, kui ta natuke ebasobiv on. Kui ma külani jõuan.

Madeleine, kas Gertrud varitseb mind hotellis, kas ta on ukse taga, peos püstol minunimelise kuuliga? Sellisel juhul ei ole mul just ülearu lootust. Ma olen relvastamata, Madeleine, ja peale selle pole mul täit kontrolli oma meelte üle, need kujutlused okastraadist ja koletislikust koerast olid erakordselt realistlikud, aga need pidid ju olema kujutluspildid? Midagi sellist ei saa ju reaalselt olemas olla?

Mu toas pole oma kaitseks mitte midagi võtta, kuulatan, aga ukse tagant ei kostu midagi. Avan ettevaatlikult ukse, ja tänu taevale, Madeleine, seal ei ole kedagi. Terve koridor on tühi. Kõnnin ettevaatlikult trepini ja hiilin alla, ise hinge kinni pidades ja kuulatades, aga Madeleine, kas ma saan oma meeltes üleüldse enam kindel olla?

Fuajee on tühi. Leti taga pole kedagi, kaarte mängivad vanamehed on kuhugi kadunud. Tundub, et Gertrudit hotellis pole, vähemasti mitte siin. Madeleine, kuhu ta läinud on. Ons ta väljas? Ootab mind seal? Parandab ehk omaenda lennukit? Hangib külast endale vajalikke tööriistu ja vahendeid? Ma ei tea. Aga kuidagi kaitsetu on ilma mingi relvata üksipäini välja minna.

Madeleine, äkitselt ma taipan.

Kui Gertrud hommikust sööma tuli, ei olnud tal püstolit kaasas, ehk ta lihtsalt ei uskunud, et tal seda tarvis läheb. Ja siis jooksis ta minu kannul välja ja kohtus selle - aga tema nägi ju ka seda koera, Madeleine, kuidas sai see siis ainult minu kujutlus olla? Aga äkki jäi Gertrud välja, metsa, äkki ta ei tulnudki hotelli tagasi. Ja piloodil on tavaliselt püstol. Püstol, mida Gertrudil fuajees kaasas ei olnud.

Madeleine, äkki on Gertrudi püstol tema toas?

Vaatan vastuvõtuleti taha ja näen seal rippuvat suurt võtit, ilmselt on see üldvõti. Madeleine, see on küll seadusevastane, aga sõjas ei saa selliste asjade taha kinni jääda. Külalisteraamatut aga ei ole, nii et mul ei jää üle midagi muud, kui hakata kõiki tühje tubasid läbi vaatama.

Astun esimese korruse tubade koridori ja kuulatan esimese ukse taga. Sealt ei kostu midagi. Teen ukse lahti, ja sees on ainult natuke lagunenud voodi ja öökapp, mitte midagi muud, Madeleine, see on hirmutavalt tühi ja kõle. Ma sulgen ukse ja lähen järgmise ukse juurde.

-

Gertrudi tuba oli teisel korrusel, natuke pärast mind. Kõik toad esimesel korrusel olid tühjad. Ilma igasuguste isiklike asjadeta. Väga iseäralik. Teisel korruse esimesed toad olid samasugused, aga siis hakkas tubadesse inimeste isiklikke asju rohkem ilmuma. Võib-olla on neil mingi kummaline majutusskeem.

Gertrudi toas on ainult tema lendurijakk, püstol, ja moon. Omandan nad kõik. Keeran ukse lukku ja liigun esimesele korrusele tagasi.

Vahepeal on sinna elu tagasi tulnud. Vanaema istub leti taga, koob ja laulab sedasama laulukest. Vanamehed mängivad kaarte, nagu eilegi õhtul. Selles on midagi häirivat. Mul on tunne, nagu polekski aeg siin edasi liikunud.

Teejuhti külasse on mul ikkagi tarvis.

Küsin vanaeidelt leti tagant Federicot, too hüüab tolle alla.

Federico tuleb, ja tema näol pole minu hoobist ainsatki jälge.

"Federico," pöördun ma poisi poole. "Vabandust, et ma sind eile lõin. Aga palun juhata mind külasse. Ma võin sulle selle eest raha anda."

Federico näib kuidagi hämmeldunud olevat, aga siis noogutab.

Astume hotellist välja. Udu hõljub mäe kohal nagu ennegi. On veel valge, aga ma ei tea, kui palju aega on möödunud. Siin pole kellasid. Päikest samuti mitte.

Vaatan garaai poole.

"Võtame auto, Federico," ütlen, aga Federico raputab pead. Võib-olla on nii parem. Mulle ei meeldi eriti see, mida ma garaais nägin. Mulle ei meeldi see, milline ma garaais olin.

Lõikan ja laasin meile mõlemale suuremad malakad jalutuskepiks ja enesekaitseks. Asume teele.

Siinpoolne tee jõuab peagi metsani. Puid ei ole väga tihedalt, nad on enamjaolt hallid tüved, lehti vähe, aga tuhm valgus väheneb veelgi. Metsaalust on halvasti näha, mahakukkunud oksad ja puhmad varjavad maapinna. Siin-seal on teele langenud puud. Keegi pole neid siit koristanud. Ma taipan, miks Federico autoga ei tahtnud minna. Ajapikku valgus väheneb. Mul hakkab igav, ja hakkan Federicoga rääkima.

"Kaua te olete siin elanud? Kuidagi raske on uskuda, et teil äri praegu hästi läheb. Kõik ju sõdivad. Kellel on veel aega mägedes puhata ja peesitada? Peale teie, ma mõtlen. Ja minu. Mul on mitmes võttes vedanud, kas tead. Mitte kõik mehed ei saa lennukiga lennata."

Federico võpatab korra mu viimase lause peale. Selge. Lennukitest ei maksa rääkida.

Oleme jõudnud väikesele metsalagendikule. Jätkan lobisemist, aga siis udu korraks hajub. Päike lööb mulle äkitselt silma. Sulen silmad, mu monoloog katkeb korraks, ja kui ma nad uuesti avan, näen, et Federico on kuhugi kadunud. Hõikan teda.

Federico ei anna ennast näole. Vaatan enda ümber ja lagendik näeb valguse käes kuidagi palju helgem välja.

Ma ei tunne seda kohta päikesevalguses ära, puud oleks nagu teise kujuga ja rada läheks teises suunas. Kakerdan, silmad kissis, ringi, lootuses Federicot näha.

"Federico? Kuhu sa kadusid?" Muidugimõista keegi ei vasta. Mulle tundub, nagu oleks keegi mu ees liigutanud, jooksen sinnapoole, aga see oli kõigest lind. Kas ma olen siin mäel enne linde näinud? Või kuulnud?

Madeleine, see mägi on kuidagi ebaloomulik. Kõigil, kes siin on, on nagu midagi valesti, midagi, mis ei klapi, ja seda on raske taluda.

Udu tuleb tagasi sama äkki, kui ta enne kadus. Olen hämaral metsarajal, pöökide oksad põimuvad tihedasti mu kohal ja varjavad päikese. Tõttan läbi okste, kuniks taipan, et olen eksinud.

Äkki kuulen eemalt häält, inimese häält. Torman sinnapoole. Mu saapad vajuvad läbi lehekõdu ja puhmad peksavad vastu mu nägu, aga ma ei hooli.

Kahe pöögitüve vahel seisab tume inimkuju. On pime ja ma ei näe suuremat rohkem. Ta laulab meeldiva tenoriga keeles, millest ma aru ei saa. Seisatan, varjun ühe jämeda pihlaka taha. Mul tõusevad kuklakarvad püsti.

Madeleine, mulle tundub, et ta ei ole inimene. Võib-olla on tõesti asi mu haiguses, aga temas oleks nagu midagi kahemõõtmelist, midagi tasandlikku. Midagi irreaalset. Madeleine, mul on tunne, et ma ei saa kogu selle mäe kummalisust oma haigusega põhjendada.

"Viska pikali, lollakas, ja ära mõtlegi mind tulistada, sa oled mul kirbul!" kostub järsku sõnajalgadest vihane sosin, ja see on isegi väga reaalne. See on Gertrud. Teen nagu kästud, ja viskan pikali. Sõnajalgade all on Gertrudit paremini näha, lebab seal ja sihib mind minu enese Lebeliga.

"Ma ei taha tegelikult sind praegu maha lasta," sosistab Gertrud, "aga ma ei taha, et sa välja annaks mind lolli peaga."

Kuidagi hea on päris, elavat inimest näha, isegi kui ta sind püstolist sihib.

"See asi seal, ma arvan, et ta on suurem vaenlane meile kahele, kui me üksteisele oleme. Täpsemini, ma arvan, et kogu see mägi on suurem oht meile kahele, kui me üksteisele oleme. Ma ei tea, kas sa mind uskuma jääd, aga ma arvan, et see asi seal ei ole inimene."

Madeleine, nii et tema näeb seda ka?

"Ma vist nägin enne üht sellist varjukuju. Hotellis, garaais."

"Neil on pesa siis vist siin kusagil," torkas Gertrud.

Olla on kuidagi vähem õudne. Gertrudis on mingit lohutavat reaalsust.

"Me peaksime minema roomama, võib-olla ta ei tule meile järele, kui ta meid ei näe."

"Hea küll, aga rooma sina ees. Lihtsalt igaks juhuks."

---

Hakkame sõnajalgade varjus minema roomama. Gertrud vist saaks mind maha lasta, aga ma usun, et ta seda ei tee, ta tundub sellest küljest usaldusväärne.

Muld lõhnab raskelt ja niiskelt, selle lõhn lämmatab mind ja siin all on veel pimedam kui püsti seistes. Ma ei ole harjunud roomama, Madeleine, ei ole. Joseph ilmselt nüüd juba on harjunud roomama kaevikutes ja eikellegimaadel. Kui ta üleüldse veel elus on. Kui tal veab. Maurice ei ole elus, tal ei vedanud, seda ma tean, ja Paulil ka mitte. Félixi kohta ma ei tea. Ja see ongi kõik meie kambast, mina olengi võib-olla ainsana järel.

Laul meie taga on jäänud kaugemaks, ma ei suuda kiusatusele vastu panna ja piilun korra sõnajalgade vahelt.

Ta näeb mind. Pööraks nagu pead, kuigi tema kahemõõtmelisuse juures on seda raske täpselt näha. Mulle tundub korraks, nagu oleks ma tema vormitus, omadusteta näos näinud korraks silma, mis siis kohe kadus. Ta näeb meid ja hakkab meie poole kulgema, jooksva inimese kiirusega, aga tema siluett jääb samaks, läheneb meile täiesti hääletult. Laulmist ta ei katkesta.

Kargan püsti ja pistan jooksu. Gertrud sõimab mind ja jookseb järele.

Puhmarinne on valgem kui põõsarinne, aeg-ajalt peksavad oksad mind näkku. Ma vaatan korraks tagasi ja näen, kuidas varjukuju meile lähemale hõljub, ta on meist kiirem, kuigi mitte märkimisväärselt. Ma ei tea, kuhu me jookseme, hotellini me küll välja ei vea, aga siis jõuame me metsalagendikule, ja laul lakkab. Metsalagendiku tuhm valgus mõjub üllatavalt eredana ja pöökide vahelt ei paista enam midagi. Olla on kuidagi kergem. Seisame Gertrudiga hingeldades vastakuti.

"Mis olevus see oli? Kuidas ta siia sai? Mida ta meist tahtis?" Kuidagi raske on sellele reageerida, mida me just nägime.

"Mina olen muidugi see kõige suurem ekspert siin. Tean kõike sellest mäest ja hotellist ja kõigest ja üldse. Täpselt. Just. Nii ongi." Gertrud on ärritunud, aga panen tähele, et ta on oma püstoli tagasi vööle pannud.

"Ma arvasin alguses, et ma kujutan seda ette, aga sina nägid seda ka."

"Kujutasid ette? Päriselt? Kõike seda? Sul on ikka ettekujutus."

"Ma vahel... Pole oluline. Aga mulle tundub, et ta on kuhugi kadunud. Siin mäel üldse inimesed ja teised kaovad kuhugi."

"Mulle ka kusjuures tundub nii, mingid asjad kipuvad vahel õhku haihtuma. Kas see eelmine, kes sul oli, seal garaais. Kas tema kadus ka ära?"

"Kadus." Mõtlen korra järele. "Mulle tundus, nagu oleks ma ta maha lasknud. Võib-olla oleks pidanud me seda siin ka tulistada üritama, kuigi teisalt ta kadus tulistamatagi ära. Aga kuidas sul selle koeraga läks, kas sa tema lasid maha?"

"Lasin. Ta oli sihuke vastupidav. Üks kuul pähe, mis tal sellest. Aga teise peale suri ta ära. Pärast surma vaatasin teda, laip oli küll tavalise koera laip, suur küll. Täitsa õudne, mulle täiesti tundus, nagu tal oleks kaheksa jalga olnud."

Siin ma siis olen, vennastun vaenlasega, ajan juttu koerte tapmisest ja nõnda edasi. Aga mul on tunne, et praegu on ehk nii kõige parem. Tema ei ole hõljuv must kogu ega haihtu heast peast niisama õhku.

"Kuule, teeme äkki vähemalt mõneks ajaks vaherahu? Siin on kuidagi hirmus olla, ja ma arvan, et sul oli õigus, kui sa ütlesid, et siin mäel on meile kahele suuremaid ohte, kui me üksteisele oleme. "

"Teeme nii," on Gertrud nõus. "Ja me võime pärast ju edasi sõdida, kui me sellega ühele poole saame, tähendab."

Madeleine, see on ju õige, see on ju õigustatud? Ma ju võin Gertrudiga teha ajutise vaherahu, neid on varemgi tehtud. Kas Joseph või Félix saab seepärast surma, et ma ühe vaherahu teen? Ja kui ma ei tee, siis võib-olla ma saan surma ja kõik see, mis ma vägede paiknemisest nägin, läheb niikuinii kaotsi. Madeleine, see on ju õigustatud?

"Hea küll. Lööme käed."

Madeleine, kas ma tegin õigesti?

"Ma arvan, et me peaks hotellirahvaga sellest rohkem rääkima," ütlen ma pärast pisukest pausi. "Nad on siin elanud, nad teavad, kuidas siin asjad käivad."

"Arvad sa, et neid saab usaldada üldse? Nad ju elavad siin, aga nad ei räägi midagi varjudest ega koletiskoertest ega millestkist. Aga külarahvas. Äkki see on parem?"

Gertrudil võib õigus olla. Hotellirahvas on kahtlane, neil võib varjudega olla midagi ühist, salajasi motiive - kuhu Federico näiteks kadus? Aga külarahvas, sellega on lootust.

Metsatee on langenud oksi täis. Õhk on raske ja udu nõndasamuti. Läheb vaikselt pimedamaks, vist ühest küljest seepärast, et õhtu hakkab kätte jõudma, aga vist eelkõige seepärast, et mets läheb tihedamaks. Kusagil kiuksub tuuletallaja.

Sügan mõtlemata oma kupla, kui tunnen, et see on nüüd tunduvalt suurem. Vasaku käe nimetissõrme nukist on üks väike jätkend välja kasvamas. Väikese proovimisega suudan seda liigutada. Selle otsas on pisikene ja õhukene, otsekui helmele sarnanev küüs.

Mulle on kasvamas kuues sõrm.

Jään oma uut jätket jõllitama.

"Mis sul nüüd hakkas?" küsib Gertrud. Näitan. Gertrud jääb sõrme vahtima.

"See kuradi koht moonutab sind. Ja võib-olla mind ka."

"Sind ka?"

"Minu poole sääremarja peale on hakanud paksend kasvama mingisugune. Umbes seal kohas täpselt just, kus ma okastraati komistasin."

Kurat.

Muidugi.

Puhub kerge tuul, see lööb udu natuke hõredamaks. On natukene valgem.

"Ma lõin enne üht varjukuju rusikaga. Täpselt selle kohaga siin."

"Nii et neid asju, varjukujusid, või kuidas sa nende kohta ütledki, et neid asju ei tohiks puutuda," ütleb Gertrud mõtlikult. "Kuigi ma seda koera puutusin küll, või tähendab, et tema puudutas mind ja ma üldse ei ole sealt kuidagi imelik, kust ta mind hammustas, tähendab, hammustusejälg on ja verd ka, eksole, aga sihuke täiesti tavaline haav."

"Võib-olla see koer ei olnud siis varjukuju? Võib-olla ta oli midagi muud, mingit muud sorti olevus?"

"Võib-olla ta oli nagu meie? Lihtsalt puutus liiga palju kokku nende... kummitustega?"

Jääme mõlemad selle mõtte peale vait. Tuul vaibub mõneks ajaks, udu taaskoguneb. Äkitselt on väga pime.

Teel meie ees seisab kogu, aga nüüd on tal tunduvalt rohkem detaile juures, ta ei ole enam lihtsalt pime pinnavirvendus. Ähmaselt on näha näojooni, kehahoiakut, isegi natuke miimikat. Gertrud hakkab jooksma, aga mina ei oska esimene hetk midagi teha, see asi ei saa päris olla. Siin mäel on nii mõndagi kummalist, aga see siin läheb üle piiri, seda on liiga raske uskuda, ja mu käsi, nagu sellises olukorras ikka, liigub kui ise tuttava kaitsemehhanismi suunas.

Tõmban taskust tabletipurgi, võtan ühe, kaks. Loomulikult see kuju ei haju veel, need ravimid ei saa nii kiiresti mõjuda, aga see ei saa päris olla.

Madeleine, miks Joseph minu ees seisab?

Joseph nagu naerataks mulle. Nägu on väsinud, võib-olla natuke kurb. Ta hõljub aeglaselt minu poole

"Tule minuga, Raphael."

"Mida sa passid, kuradi debiilik!"

Gertrud on seisma jäänud ja vaatab, kuhu ma jäin.

See ei ole päris. Joseph ei saa siin olla. Joseph on sõjas, Joseph riskib oma eluga, roomab mudamülgastes. Joseph ei saa olla siin sellel mäel täis udu ja õhku.

Joseph paneb käe mu õlale.

"Joseph, ma tahan..," alustan, aga siis tunnen, kuidas Gertrud mind teisest õlast tõmbab ja järsku on lummus katkenud ja ma jooksen Gertrudiga kaasa.

"Mis sul viga on, värdjas," karjub Gertrud ja ma ei tea. Joseph meie taga hakkab meile lähenema, aga on kuidagi udusem, hõredam. Läheneb meile aeglaselt ja järjekindlalt. Tuul hakkab vaikselt uuesti tõusma. Udu jääb napimaks. Puude oksad meie kohal hakkavad kõikuma. Raske on mahakukkunud okste vahel hüpelda, eriti sellises pimedas.

Tuul tõuseb, ja teele mu ees ilmuvad päikesejänkud - udu on vähemaks tõmmanud ja puuoksad on hõredamalt.

"Raphael, see kuju. Ta on kuhugi kadunud."

Gertrud on sammu aeglustanud.

Heidan pilgu tagasi, ja seal ei ole enam Josephi. Tunnen kergendust, aga samas on kuidagi kurb. Langetan kiirust sörgini.

Ja siis mulle koidab.

"Valgus, Gertrud. Need kujud ilmuvad ainult pimedas. Kui kusagilt valgust ilmub, siis nad kaovad."

Gertrud on korra vait.

"Siis on meil targem sellest pimedast metsast välja saada. Varsti läheb uuesti pimedaks."

Nõustun, me jookseme edasi, kuni taimestik meie kohal piisavalt hõredaks muutub. Tuul vaibub. Udu langeb uuesti maa peale.

Madeleine, ma ei olnud Gertrudiga päris aus. Ma arvan, et valgus peletab neid kujusid, aga ma arvan, et mu ravimid aitavad kaasa. Aga ma ei pea Gertrudile kõigest rääkima. Me tahame teha praegu koostööd, aga kui kauaks? Lõppude lõpuks võidab meist ainult üks, kui sedagi. Ma kas lendan nähtud infoga tagasi laagrisse või ei lenda, ja kui ei lenda, siis Gertrud võidab. Kui lendan, siis mina võidan, aitan meie poisse, prantsuse poisse. Nii lihtne see ongi, ja kas on suur patt, Madeleine, kui ma midagi ka enda teada jätan?

Kõik on siin nii õhuline, Madeleine. See mägi väsitab mind, ma tahan lennata, tõusta lendu, nagu ma olen tahtnud lapsest saati, sellest ajast, kui nägin pildiraamatust ingleid, või ei, veel varem, siis kui ma nägin linde. Inimene on alati vaadanud linde ja tahtnud lennata, miks peaks mina teisiti? Aga ei, inimese pärisosa on muld, palehigis oma leiba teenida, mullast loodud ja mullaks peab saama. Mina lihtsalt tegin natukene sohki, minul vedas, minul õnnestust mõneks ajaks põgeneda. Aga mina olen üks vähestest, Josephil see ei õnnestunud, Maurice'il see ei õnnestunud, üleüldse see ei õnnestunud ühelgil teisel meie küla poisil, kõigil nendel teistel prantsuse poistel, kes on määratud kaevikutes muda sisse uppuma. Madeleine, ma olen lugusid kuulnud, ma tean, mida nad läbi elavad. Aga mina pääsesin ära. Kui pääsesin. Kui see mägi nüüd mulle puhastustuleks pole määratud.

-

Jõuame tagasi metsalagendikule ja Gertrud ütleb:"Me ei saa külla minna."

Õrna tuule käes on lagendik peaaegu valge.

"See tee on liiga pime," jätkab ta, " ja teisi teid külla ei ole. See hotell on metsade keskel."

Madeleine, tal on täiesti õigus.

"Nii et siit mäelt ei saa keegi ära pääseda?"

"Mitte maad pidi," vastab Gertrud mõtlikult.

Lennukiga saab siit ära lennata, Madeleine. Mina saan alati ära lennata. Minul on lihtsalt niipalju vedanud.

"Minu lennuk on selleks liiga katki. Mul on varuosi vaja. Külast. Ja külla me ei pääse."

Gertrud mõtleb korra järele.

"Tead mis. Teeme nii, et eelkõige üritame siitkohast pääseda, eksole. Ükskõik kuidas. Sest mina ei taha muutuda selliseks, nagu see koer seal, sina ka ei taha. Ja kui me oleme pääsenud, siis äkki teeme duelli või midagi, et kes lõpuks ära pääseb. Et kumb siis lõpuks peale jääb."

Ma arvasin, et me oleme selles juba kokku leppinud? Või näeb Gertrud mind läbi, näeb, kuidas ma kahtlen?

"Mida sa ütelda tahad? Me ju olime nõus, et teeme koos asju?"

"Ma mõtlen, et äkki meil on kahe katkise lennuki peale üks terve lennuk koos."

--

Ma tunnen, kuidas mu õlast on hakanud kasvama mingisugune lihasmudru, ta on nagu pulbitsev pehmete ripsmetega ollus, ma arvan, et sellised olendid elavad sügaval meres. See hõõrub vastu mu särki, ja teeb haiget, üritab välja pääseda, aga ma ei taha oma särki sealtkohalt katki teha, niipaljukest on veel minus tsivilisatsiooni alles.

Gertrudi lennuk on igatahes hotellile väga lähedal, võib-olla isegi kiviga visata. Püstoliga tulistada, igatahes, aga see on ka praegu üks tema väheseid voorusi. Tundub, et maandudes on lennuk peaaegu enne metsaserva seisma saadud. Peaaegu. Nii mõni meeter läks liiga palju. Igatahes on minu katkise tiivaga Nieuport on sellega siin võrreldes nagu vabrikust tulnud. Lendu sellega küll ei tõuse.

"Sinu lennuk, see on väga katki, sellega sa enam ei lenda."

"Nojah, ega lennukid lähevad ju kukkudes üha paremaks tavaliselt ju. Ei lähe üldse katki, ei, üldse mitte kohe, kus sa sellega."

Noh, mis seal siis ikka, ega ei olnudki plaanis ju seda lendama panna. Pidin lihtsalt sellest võtma, mis mulle endale tarvis oli, küll pärast klaarib, kes selle endale saab, kas see jääb sakslasele või mulle, vast see antakse ülevaltpoolt.

"Ma uuriks neid ülekandemehhanisme, Gertrud, kui ma võin, mul on just seda oma lennukile vaja, kui me mõlemad sellega ära lendame, ma mõtlen."

"Vaata siis, mis sa niisama tühja räägid üleüldse."

Vaatan saksa lennukit. Mehhanism on kannatada saanud, aga mitte päris katki, võib õnneks minna, kui teda parajaks õgvendada, võib ehk vedada, ehk saame tõepoolest sellelt mäelt kahekesi minema.

-

Metsast kostub mingit raginat. Kas jälle need varjukujud? Aga praegu on ju siin üsnagi valge ja kõik see, mis võlts, hakkas õrnalt kaduma, kui ma rohtu võtsin ja ma tunnen ikka veel, kuidas selle mõju veel alles on. Ja peale selle, need kujud olid kuidagi nii õhulised, kuigi Josephi käsi mu õlal tundus füüsiline, isegi väga. Kui ta aga oksi lõhub, siis on ta ehk niivõrd füüsiline, et teda maha lasta annab, kui ta üleüldse ohtlik on, aga siin mäel ei või teada, mis on ohtlik ja mis mitte, sestap haaran oma kabuurist püstoli. Gertrud teeb nõndasamuti, ega ta loll ei ole, teab väga hästi, millega siin silmitsi seista võib vaja olla.

Olevus, kes metsast ilmub, on umbes kolm meetrit pikk, tema keskosast väljuvad pikad jäsemed, neid on vähemalt kümme, need eenduvad tema kehast, hargnevad ja ühinevad uuesti, siit-sealt väljuvad tundlamassid, puhmad nüridest ja paksudest kergelt läbipaistvatest okastest. Kusagil tema keha ülaosas on mõned väikesed hallikad poolläbipaistva limaga täidetud avaused, ma arvan, et need on vist silmad.

Gertrud tulistab korra, teine kord, aga siis on ta kuulid otsas. Elukas kiunub ja tõmbub korraks kössi, aga siis ajab end sirgu ja teeb ähvardava ja aeglase sammu meie suunas.

"Imbetsill, kas sa tulistada ei oska või!" karjub Gertrud, krahmab minu käest püstoli, tulistab veel ja veel ja veel. Koletis undab selle peale vihaselt, ja virutab ühe oma usja jätkega Gertrudile, ta lendab kaks meetrit tahapoole pikali.

Ehmatus minus lahtub kuidagi selle peale, ja ma taipan, kust saada relva koletise vastu. Hüppan lennukirususse, ja avan koletise pihta tule. Mõelda, seesama automaat, millega Gertrud mind alla lasi, sellesamaga päästan ma meid mõlemaid mingi ebamaise olevuse käest. Koletis tõmbub kuuliderahe ees kössi maha, tema tsiliaadid tõmbuvad tema ette kaitsvaks katteks, mida kuulid rebestama hakkavad.

"Hoia teda kinni, mul on üks mõte!" hüüab Gertrud ja hakkab hotelli suunas jooksma.

Kas Gertrud jättis mind üksinda koletisega võitlema? Niikaua meie koostöö siis kestiski, kuniks talle mugav oli? Ma ei saa vist olla väga vihane, sest ma ise oleks ilmselt sarnaselt toiminud, aga tõde on see, et nüüd olen ma silmitsi selle olevusega, kes on praegu otsekui looteasendis, kaitseks minu kuulide ees, aga kauaks neid mu kuule jätkub?

Koletis vingerdab maas. Ta tundub kuidagi lühem, ja kas tal on jäsemeid kuidagi vähem? Mulle tundub, nagu oleks tema häälistsuses vokaale ja konsonante, mitte ainult urinat ja kiljeid.

Madeleine, kas see olevus on kunagi inimene olnud?

Mu kuulid lõpevad otsa, ja, taevas mind kaitse, koletis tõuseb püsti. Temas on nüüd midagi tunduvalt inimlikumat, hoolimata tema kaheksast jäsemest ja siit-sealt väljuvatest lihamoodustistest ja meriliiliaid meenutavaid okaspuhmastest. Häguste limaallikate asemel on nüüd midagi märksa inimsilma sarnasemat.

Hüppan lennukist välja ja jooksen, lootes, paludes jumalat, et koletis mulle ei järgneks, või vähemalt, et ta mind kätte ei saaks, et äkki tuleb valguskiir taevast ja päästab mu, tehes ta mitteolevaks, Madeleine, äkki midagi juhtub, ma olen alati puhta nahaga pääsenud, äkki see üks kord veel, äkki mul veab vähemalt see viimane kord veel, palun, ma ei taha niimoodi surra, palun ei, Madeleine.

Kuulen selja tagant valju klõmatust ja siis veel üht. Tagasi piiludes näen, et koletis on oma kaheksa jäsemega asunud lennukit peksma. Aitäh, hea jumal, aitäh, et sa mind veel kord ära päästnud oled, et sa suunasid selle oma hüljatud lapse viha lennuki, mitte minu peale. Kuulen raginat ja kriginat, kui olend lennuki keha tundmatuseni lõhub. Jooksen edasi, nii kiiresti kui jaksan, ma ei tea, kuhu joosta, peale selle, et joosta koletisest eemale, seni kuni ta lennukit peksab.

Aga näib, et rõõmustasin liiga vara. Elukas pole mind unustanud, ma kuulen, kuidas ta lennuki purustamise lõpetab, ja minu poole tormama hakkab.

Minu ees on pöögiallee, ja ma ei tea, kas see elukas oskab ronida, aga mina oskan, juba väga väikesest saati olen osanud, ja ma olen puu otsas.

Mul veab, jällegi, niivõrd kui seda ütelda saab, olend ei hakka ronima, see eest virutab ta oma hiiglaslike kämmaldega puutüvele. See väriseb.

"Ära tee nii, jäta meid ellu!" hüüan. Ma ei tea, kas ta must aru saab, aga kui ta on kunagi inimene olnud, siis ehk ta saab must aru. Sellest pole abi, ta jätkab puutüve klohmimist, pöök ägab sellise julma kohtlemise all. Puu ragin seguneb mingi kauge urinaga.

"Meie oleme ka ristiinimesed, ma tean, et sina oled ka. Me ei ole siit pärit, me tulime ülevalt, lennukitega."

Viimase sõna peale hakkab olend puud erilise vihaga peksma. Muidugi, rumal mina, ma poleks pidanud seda mainima, ta ju peksis seda lennukit nagu oma kõige vihasemat vaenlast, ja Federico, Federico ehmatas ju alati, kui ma lennukit mainisin. Madeleine, mis neil kõigil siin lendamise vastu on?

Pöögipuu hakkab kõikuma, ja õnneks saan ma aru, et ta hakkab ümber kukkuda, et jõuan veel üht oksa mööda joosta ja järgmise puu suunas hüpata, ja ma peaaegu saan hakkama, saan kätega oksast kinni, ühest nii peenest oksast, et ma ei julge ennast üles tõmmata, kartuses, et ta selle peale murduda võiks. Minu endine puu kukub ragisedes ümber ja taustal kostuv urin muutub üha valjemaks, aga mina ei näe, mis see on.

Koletis on nüüd minu puu alla jõudnud, vahib mind, annab puule hoope ja karjub iga hoobi ajal midagi, aga ma ei saa aru, mida. Madeleine, ta on vist väga meeleheitel, palju enam meeleheitel kui mina siin puu otsas, ta tahab minust midagi, et ma sureks, et ma teda mõistaks, aga mina ei tee kumbagi, ainult kiigun oma oksakese küljes, ma tunnen lõpuks läheneva müra ära, ja näen, kuidas minu oksake puu värisedes murdub, ja enne kui ma midagi teha jõuan, ma kukun. Maa lööb minust õhu välja, ja ma olen kõhuli maas vastu märga rohtu ja mulda.

Koletis karjub midagi, aga enne, kui ta jõuab midagi teha, käib vali mürtsatus, ja ta lendab mitme meetri kaugusele.

Gertrud on kohal, autoga. Võtab hoogu ja rammib uuesti lamavat koletist. Tõusen püsti. Olend, kes maas lebab, on nüüd palju väiksem, umbes minusuurune. Astun talle väikese ettevaatusega lähemale, ja näen, et ta on täiesti äratuntavalt inimene, pikk ja õbluke meesterahvas, alasti, verine ja mullane, katkendlikult hingav. Madeleine, ta on suremas, ja surma lähenemine on ta tagasi inimeseks teinud.

Gertrud astub autost välja ja tuleb teda vaatama. Mees lebab, jalad murdunud, ma näen, et tal on valus, aga samas on ta õnnelik.

"Aitäh," sosistab ta prantsuse keeles. "Aitäh."

Gertrud üritab tema näolt higi ja verd pühkida, ja mina ka, aga on tunda, et meist kumbki ei oska tegelikult haavatud inimese eest hoolitseda, me mõlemad teame, et see on puhas teater, ja midagi sisulist me teha ei oska.

"Mis suga juhtus üldse? Kuidas sa siis niimoodi?"

Mees vaatab meid tuhmil pilgul.

"Kõik on minu süü." Mees väriseb. Tahan oma jakki talle peale panna, aga ta tõmbub sellest otsekui instinktiivselt eemale.

"Ei," oigab mees. "Mitte lendurijakki."

Gertrud vaatab mind küsivalt - muidugi, ta ei räägi ju prantsuse keelt. Ütlen inglise keeles edasi, mida mees ütelnud oli.

"Tegin hädamaandumise, üleval mäel."

Madeleine, see mees on samuti lendur olnud.

"Suur lumevaring, kui ma maandusin."

Ta hingeldab, aga saab siiski järgmise lause suust.

"Kui ma ärkasin, oli siin see udu."

Madeleine, kas see lendur põhjustaski selle kõik?

Järgmine lause tuleb juba koos verise köha seguga.

"Ma... ma ei pääsenud enam välja."

Kas meie oleme määratud tema saatust kordama? Jääma siia, muutuma temataoliseks? Ma ei taha seda, Madeleine, parem oleks surra, sina oled surnud, Joseph on surnud, te teate paremini, kuidas see on, aga ma usun, et teil on parem kui sellel õnnetul siin.

"Aitäh teile ," sosistab mees. "Laske mul minna. Palun."

Tõlgin mehe jutu Gertrudile. Ta vaatab mulle otsa, võtab püstoli, ja tulistab mehele silma.

"Ma arvan, et kõik need inimesed siin mäel on surnud, Gertrud. Meie kaks oleme ainsad kaks elavat inimest siin mäel, kui just ei ole selliseid veel, nagu see lendur siin, ja ma tõesti loodan, et ei ole, mitte ainult sellepärast, et nendega oleks hirmus kohtuda vaid ka sellepärast, et selline asi ei tohiks ühe inimesega juhtuda."

"Meiega see juhtub ju," osutas Gertrud. "Sinu õlg ja minu jalg ja puha. Kui me ära ei pääse siit, siis meist saavad samasugused, inimesed-vähkkasvajad sellised. Ja võib-olla juhtub isegi siis nii, kui me ära pääseme tegelikult."

"Ma ei tea, mul on tunne, et asi on kuidagi selles udus, selles õhus siin, see kuidagi aretab edasi seda koletiseks kasvamist. Valgus aitab, ja ravimid mõnevõrra ka, teevad seda mäge siin rohkem päriseks, vähem illusoorseks, võib-olla see aitab selle haiguse vastu ka, me peame lihtsalt ära saama."

"Nojah, aga me ei saa külasse minna ju, pimedust on ümberringi liiga palju, me ei saa ikka metsast läbi, ja minu lennukist ka mingeid varuosi enam üldse ei saa, ta peksis selle ju puhta puruks."

"Me saime ju just teada, et siin mäel on vähemalt üks lennuk veel."

"Kui see terve on ja meie äsjalahkunud sõber siin teda ära hävitanud ei ole."

"Aga mis muud lootust meil on?"

-

Mäetipp ei ole praegu lumine, aga ilmselt on ta talvel selline olnud. Ta ei ole väga kõrge mägi, aga alates teatavast kõrgusest lõpevad puud ära. Kui seda udu ei oleks, oleks siit võib-olla isegi küla näha, vähemalt kirikutornigi.

Eksleme mäetipul ringi. Gertrud andis mulle mu püstoli tagasi, aga ma tundsin temas teatavat ebalust. Me oleme üksteist kahtlustama hakanud. Me leppisime kokku, et me siin mäel üksteist ei tapa, aga palju me ses asjus üksteist usaldada saame? Kauaks Gertrudil mind veel vaja on? Ja minul Gertrudit? Ma ei taha praegu Getrudi tappa, hirmus oleks jääda ainsaks elavaks inimeseks siin mäel, ja ta on sümpaatne ka, tore on tema seltsis olla. Peale selle, nagu välja tuleb, on tal teravamad silmad, kui mul.

"Ma näen mingit masinat, ma arvan, et me oleme lennuki üles leidnud, kui see just midagi muud ei ole," ütleb Gertrud ja piidleb mind kahtlevalt.

See on lennuk. Lähemale minnes näen, et see on Nieuport, nagu minu omagi, ja täpselt sama mudel ka veel. Puudutan lennukit, see on külm ja sile, nagu äsja kukkunud, roostevaba. Külm ja sile. Mulle tuleb kuidagi meelde, Joseph, kui sa mul oma puhkuse ajal külas käisid ja mina sind endaga koos lendama viisin ja kuidas see sulle hullupööra meeldis ja sa olekski tahtnud kõrgele taevasse jääda, aga läks teisiti. Mina olen siin mäel kena saksa naisterahvaga, ja sina oled seal, kus kõik teised prantsuse poisidki, kaevikutes ja eikellegimaadel.

Joseph, ma arvan, et on aeg, ma olen lõpule küllalt lähedal, aitab ka.

Võtan ülekandemehhanismi, see tundub pikkuse poolest täpselt sobivat. Kahju, et automaat katki on, see võib veel kasulikuks osutuda.

"Sain ta kätte." Ohkan. "Egas midagi? Ehk jõuame veel enne pimedat minu lennukini ja seda korda teha? Ja siis lendame minema ja peame duelli?"

Ma ei ole kunagi eriti hea valetaja olnud, aga vahest ongi loomulik, et mu hääles teatavad kahtlused on.

"Nii me teeme jah." Vähemalt oleme selles asjas Gertrudiga ühel meelel.

-

Kui me hotellini jõuame, on veel valge, aga udu on hakanud kergelt hämarduma. Mul on palav. Mu käest ja õlast kasvav ihu on verilihal ja õrn, õlg hõõrub vastu särki.

"Ma lähen võtan sae ja peitli ja nööri garaaist, sa hangi kusagilt seest mingit lina või värki oma tiiva jaoks. Hotellist... mine sina hotelli. Nii on äkki parem."

Ma ei vaidle Gertrudiga - ma parem läheks tagasi hotelli kui sellesse pimedasse garaai. Astun hotelliuksest sisse. Mind võtab vastu täpselt sama stseen, mis eile ja ennegi. Fuajees mängivad kolm vanameest kaarte, vanaema istub leti taga ja laulab sedasama laulu, täpselt sedasama, mis eilegi. Ma arvan, et vanameestel on täpselt samad kaardid ka peos kui eile.

"Buongiorno," tervitan vana naist, ja loomulikult ta ei mäleta mind. "Francese?"

Ja nii hõikab eideke Federico alla, ja mina saan talle seletada, et tahan osta mingisugust vastupidavat riiet, üsnagi suurt tükki, näiteks lina või kardinaid. Targu jätan igasugused lennukid mainimata. Seekord toob Federico ilusa palaka valget lina, maksan talle, ja võtan linad, üritades teda mitte puudutada. Ma ei tea, kas Federico on sama tüüpi olend kui varjukujud, aga ma ei taha riskida.

Astun välja ja garaai juurde. Gertrud seisab uksel. Saag, nöör ja peitel on maha kukkunud. Üle tema õla näen, et garaai hämaruses seisab ilus, lühike ja õbluke ruugete juustega naisterahvas. Ilmselgelt on see varjukuju, aga Gertrud on teda jõllitama jäänud. Ma kuulen üht tema lausetkatket - "..jätsid minu maha koju ja läksid...", näen Gertrudi okki, ja saan aru, et see võib olla minu parim võimalus. Virutan Gertrudile kuklasse, haaran maast ülekandemehhanismi, nööri, sae, ja peitli ja jooksen omaenda lennuki poole.

Minu oma lennuk seisab seal, kuhu ma ta jätsin. Ülekandemehhanism sobib nagu valatult. Lõikan metsast paar kitsamat puud, laasin need okstest ja asendan murdunud tiivaosa nendega. Paigutan lina kohale ja kinnitan selle, loodan, et sellest piisab. Ma ei tea, kas see riie on piisavalt päris, et ta lennukit kannaks, aga mida mul paremat võtta on. Vahest kannavad need tiivad mind vähemalt siit udulaamast välja, ja ehk väljaspool on ka päris kangast. Vähemasti oksad peaksid vähemasti päris olema, kas pole?

Ma olen juba peaaegu valmis. On üsnagi hämar.

Järsku seisavad minu ees Madeleine ja Joseph.

Ei.

Ei.

Ei.

Ei.

Võtan taskust tablette ja kugistan alla. Ma ei lase teil enda ligi tulla. Ei. Ma ei taha teiega pistmist. Te ei saa mulle ligi. Aga võtab aega, enne kui need mõjuma hakkavad ja juba on üsnagi pime.

"Jää alla." ütled, Joseph. "Meil on kolmekesti hea olnud."

Ma ei kuula sind. Lapin meeleheitlikult viimaseid sõlmi kokku.

"Ära mängi enam kangelast. Sa oled küllalt ülal kõrgel olnud, puha kuulsuse ja au nimel. Sa oled liiga kaua ära olnud. Lõppude lõpuks on aeg alla tulemiseks."

Madeleine, ära räägi nii. See ei ole minu süü.

Te tulete mulle lähemale, otsekui tahtes mind emmata.

Miks te ei haju? Miks te ära ei värele, Madeleine, Joseph? Miks? Valgus pagendas teid, aga ravimid tegid seda ju ka, ma tean seda, ma tundsin seda. Ja ma praegu ju tunnen, kuidas ained mu kehas ringlevad, kuidas taju muutub aeglasemaks, aga teie seisate ikka mu ees, ma ei taha ju...

Tunnen äkki, kuidas midagi valusat mu kõhtu tabab ja kuulen püstolipauku. Eemal seisab Gertrud, või kas see ikka on Gertrud, ta peaks olema ju moondunud, nagu mina, kui see varjuneiu ta kätte sai, aga tema, tema lihtsalt on nagu ennegi.

Üritan oma püstolit kätte saada, aga ma olen liiga aeglaseks muutunud. Gertrud tulistab, tulistab vägagi täpselt, ja purustab minu Lebeli otse mu käes. Temas näos on teatav etteheide, kui ta lennukisse istub. Palun ei, Gertrud. Palun ära jäta mind siia.

Teid tuleb aina juurde. Felix, ema, isa, vanaisa ja vanaema, Maurice, vanamamma ja vanapapa, Paul, Felix. Kogunete mu ümber, panete oma pehmeid käsi mu peale ja surute mind mulla sisse. Vaevu kuulen, kuidas lennukimootor käivitub, ja seda on läbi teie kehade massi ainult vilksamisi näha, kuidas see tõuseb mäe kohale, udust kõrgemale. Käsi mu peal on aina rohkem ja rohkem, mõned teist on inimesed minu külast, aga enamus neist on sõdurpoisid, need, kes kaevikutes ja eikellegimaal muda sisse uppunud, suruvad oma mullaseid käsi minu vastu, ja ma tunnen, kuidas ma ei saa hingata.

"Tere tulemast maa peale. Tere tulemast tagasi," sosistad, Madeleine, ja surud oma külmad huuled minu põsele. "Siia sa jääd."

Maa on mind lõppude lõpuks kätte saanud.

Jutt: Alkeemiku täht (Kell Rajasalu)

Pühendatud L-ile (logaritmide eest) ja R-ile (alati).

Kõik teavad, millist hinda me teaduse nimel maksime. Meil on öelda ainult järgnevat: me ei oleks pidanud, ent nii see läks, ning kahetsemiseks on hilja.

Hea küll. Valetame. Kuna kollaseid detaile on kõik juba kuulnud, on meil tegelikult rohkemat öelda. Me ei teinud seda puhtast õelusest, nagu mõne uudise põhjal arvata võiks. Keegi meist ei tahtnud alkeemilist tähte kustutada. Keegi meie seast ei kustutanudki tegelikult seda tähte, seda suurt punast kangi ei tõmmanud mitte meie käed. See on puhas tõde, mitte vabandused.

Alustame algusest.

Meid on kolm: Saale ja Noor ja Kim. Me kõik oleme sündinud adrastelased. Me kõik oleme teadlased. Me kõik oleme piisavalt noored, et meid väga tõsiselt ei võetaks: meiesuguseid on veel jalaga segada. Võta üks nooremteadlane ja viska teist. Võib-olla mitte meie kauges ja väikeses kodumaailmas, kuid igal asustatumal planeedil oleks me kolm sadadest tuhandetest.

Me jäime alkeemikule silma, kui ta Adrastele saabus. Keegi meist ei tea tegelikult miks, kuigi kahtlustada ju võib. Väike punt noorukesi kohalikke, kes olid ühtviisi huvitatud nii tema tööst kui temast endast. Adraste on nii kõrvaline planeet, et sinna ei tule keegi, kes ei ole kinni makstud või sunnitud või missioonitundega. Keegi meist ei olnud varem ühtegi alkeemikut näinud. Muidugi olime me huvitatud.

Kui ametlik tuur läbi oli, aga alkeemikul endiselt küsimusi jätkus, määrati nimelt meid talle observatooriumi näitama. Täpsemalt ainult Kimi, sest meist kolmest oli tema kõige tõenäolisem mitte terve asutuse reputatsiooni rikkuma. Kim on alati osanud naeratada ja rääkida, isegi võõrastega, nii palju kui neid Adrastel on. Noor läks koos nendega, kuna nii auväärsel külalisel ei saanud ju olla ainult üht saatjat.

Me teame, et alkeemiku sõnul oli meie planeet väike ja kolkalik, ei midagi erilist ega avaldanud talle kuidagi muljet. Me võime kinnitada, et ta valetab. Adraste oli tollal külm ja pime, kuid see ta ju eriliseks tegigi.

Alkeemik võis olla käinud ükskõik kui paljudes maailmades, kuid keskvalitsus ei vaevu üldiselt koloniseerima tähtedevahelisi planeete. Peaaegu kõigi asustatud ilmade taevas tilpneb naeruväärselt hele täht või paar kuud või pool tosinat naaberplaneeti. Adraste oma rikkumata tähistaevaga oli ainulaadne.

Me teame, kuidas inimesed reageerivad, kui nad esimest korda Adraste taevast näevad. Alkeemik tundis vähemalt korraks aukartust, isegi kui see ametimaski ja ebapraktiliselt paksude rõivaste alt kuidagi välja ei paistnud.

Kuna ta oli siiski palgatud seda taevast rikkuma, siis mitte kauaks.

See on järgmine kõmuline tõlgendus: meie kui tagurlikud nohikud olime nii sentimentaalselt armunud Adraste tähistaevasse, et me olime selle muutumatuna hoidmiseks valmis ükskõik mida tegema. Ka see on vale. Me teadsime tehistähtede kohta sama palju kui iga teine observatooriumi töötaja. Suuremat osa väheke kaugema taeva vaatlusi alkeemilised tähed ei mõjuta ning Adraste öötaevas oleks pärast tähe süttimist vaid pisut tuhmim kui enne.

Adrastelased ei ole kaotanud midagi, mida ei saaks asendada. Nähtava lainepikkuse vaatlused on kolinud Euriale, kuna Johann Mertzer on endiselt piisavalt rikas ja ekstsentriline, et tähtedevaheliste planeetide asustamist sponseerida. Inimsilm ei erista öötaeva heledusi nii täpselt. Väljaspool kaitstud-kilbistatud linna on Adraste jäine ja elukõlbmatu ning kellelgi pole tegelikult kannatust jalutamas käia, seega ei hooli keegi ka tähepaistel hukka minevast maastikust.

Meile meeldis idee alkeemilisest tähest. Või, täpsemalt, Saale oli kõigest natuke skeptiline, Kimile meeldis idee sellest, et Adraste muutub terraformitavaks ja Noor tahtis tähe ehitamist oma silmaga näha. Alkeemia võib olla ametisaladus, kuid protsessi ei saa täielikult varjata, ikkagi täht.

Me ei näinud alkeemilist massiivi ennast. Selle ehitasid alkeemik ja tema abilised rangelt turvatud alale observatooriumist kaugele. Muidugi märkasime me seda, kui massiiv tööle pandi. Tähe südameks pidi saama suuremat sorti asteroid, mis oli juba aastaid tagasi orbiidile veetud, kuid selle massist ei piisanud kaugeltki. Tulemusena oli taevas mitu nädalat täis kukerpallitavat kosmilist prahti, mis massiivi mõjuvälja sattus ja sisse imeti. Läbi selle ei näe ikka mitte kui midagi.

Saale idee oli aine kokkuimemist vaadelda. Me meenutame igaks juhuks, et see on legaalne. Aine liikumise järgi ei saa kuidagi dekonstrueerida protsessi käima tõmmanud massiivi. Meist tähtsamad teadlased on selliseid vaatlusi teinud ja gildil ei olnud mingeid kaebusi.

Kahe nädalaga oli piisav mass koos. Kõige viimase ja kõige keerukama osa tegi alkeemik üksinda, meie ootasime observatooriumis koos teiste teadlaste ja alkeemiku assistentidega.

Me ei olnud kunagi varem päikesetõusu oma silmaga näinud. See oli veider.

Konverentsisaalist käis kahin läbi, kui alkeemik päikese sisse lülitas. Mitte et me oleks seda näinud, turvalisuse tõttu ei olnud seal ühtegi kaamerat. Kuid poole tunniga tõusis see üle silmapiiri ja see oli juba silmatorkav.

Atmosfääriga planeetidel on päikesetõus ilus, me teame. Adrastel peaaegu ei ole atmosfääri, seega meenutas see rohkem tohutu proektori sisse lülitamist. Ühel hetkel piilus hiiglaslik valgusvihk üle horisondi. Maastik oli selge. Terav. Üks asi on teada, et Adraste on kivine ja rünklik, näha iga viimast kui kurdu ja kivikest oma silmaga hoopis teine.

Plaksutati. Õnneks ei hakanud keegi enam kõnet pidama. Kümne minutiga oli üritus läbi ja inimesed valgusid kõrvalruumi võileibu sööma ning alkeemiku naasmist ootama, et teda siis isiklikult kiita.

Kui saal peaaegu tühi oli, märkas Noor Saalet kõige suurema ekraani ees seismas. Seal ei olnud vaadata midagi, mida me poleks juba näinud: kalgilt detailne kivimaastik, aeglaselt taevasse tõusev aur. Rida näitusid erinevatelt sensoritelt linna pinnal ja kaugemal. Nende tajutav temperatuur oli muidugi järsult tõusnud. Niinimetatud atmosfääri tihedus veel mitte väga. Planeedi pind oli endiselt stabiilne, kuid observatoorium ja linn selle ümber troonisidki kõige stabiilsemal alal, mida Adrastelt leida võis.

,,Kuidas kurat see töötab?" küsis Saale.

,,Fiiberoptiline kaabel," ütles Noor.

Saale heitis talle tüdinud pilgu. ,,Mitte ülekanne. See täht. See on kordades kergem kui Adraste, liiga väike, et sünteesile mõeldagi. Miks see kiirgab? Kust see energia võtab? Kas see üldse suvatseb astrofüüsikale tähelepanu pöörata?"

,,See on alkeemiline, seega tõenäoliselt ei."

,,Kuidas see siis eksisteerib?"

,,Ma näen, et sa panid kutsumusega mööda," ütles Noor leebelt.

,,Kuraditki. Ma ei taha seda ise ehitada, ma tahan teada, kuidas see töötab."

Kim tuli tagasi, kui nägi, et me ei olnud söögisaali jõudnud. Mõnd aega seirasime me kolmekesi ekraani ja siis küsis ta: ,,Kas keegi on kunagi üritanud seda teaduslikult mõõta?"

Muidugi oldi. Alkeemilisi tähti on koloniseeritud kosmoses oma sadakond. Elukõlblikust tsoonist väljaspool tiirlevaid planeete on küllaga. Nende koloniseerimise hõlbustamiseks paneb alkeemikute gild tähe üles, seob selle süsteemi tegeliku tähega ja siis lihtsalt oodatakse, kuni planeedil sulavesi mulisema hakkab.

Seotud tähed ei ole sama, mis iseseisvad alkeemilised tähed. Detaile ei tea täpselt muidugi keegi väljaspool gildi, ametisaladus (nagu arvata võib), aga väidetavalt on nende toimimismehhanism täiesti erinev.

,,Sellest saaks arvatavasti artikli kirjutada. Me ei ürita seda dekonstrueerida. Me lihtsalt vaatleme ja paneme kirja."

(Me ei kavatse öelda, kes meist selle idee välja käis.)

Me vaidlesime selle üle. Muidugi me vaidlesime selle üle, kuna ei ole kahekümnendates nolkide koht hakata mingit põhjapanevat teadust tegema. Me olime kindlad, et meie vanemad või ülemused saadaksid meid pikalt ja soovitaksid meil katalooge koristada, kui me teataksime, et tahame alkeemilist tähte analüüsima hakata.

Me ei saanud olla esimesed, kes selle idee peale tulid. See meid lõpuks veeniski. Kui keegi teine ei olnud midagi nii ilmselget avaldanud, oli sellel põhjus. Meie artiklike upuks toimetajate käes või ilmuks mõnes tillukeses, kõrvalises ajakirjas. Pole ambitsioone, pole ka võimalust haiget saada. Nii me kirjutama hakkasime.

Panime oma uurimisobjektile nimeks Adraste-b. Tehniliselt oleks pidanud planeet tähe järgi nime saama, mitte vastupidi, kuid alkeemiline täht tiirles ümber Adraste ning meie teada ei olnud sellel muud nime kui Adraste täht. See ei olnud ometi teaduslik.

Adraste-b ei eiranud kõiki füüsikaseadusi. See tegi ühe tiiru ümber planeedi standardpäevaga, mis oli tähe massi ja distantsi arvestades täiesti mõistlik tulemus. Selle tihedus vastas massile ja läbimõõdule ning ei erinenud eriti harilike tähtede omast. Lihtne koolimehaanika töötas tõrgeteta.

Peaaegu kõik tähe sisemust puudutav pani meid juukseid peast katkuma.

Adraste-b oli sama hele kui Sol-standard Maalt vaadates. Noori arvutuste põhjal oleks see pidanud kiiratava energiahulga ning suuruse järgi olema mitte täht, vaid eriti jahe pruun kääbus või hiidplaneet. Selle pinnatemperatuur pidi arvutuste järgi olema kaugelt alla null-celsiuse. Saale ütles, et tähe absoluutne tähesuurus oli enam-vähem 37, ehk vähegi kaugemalt vaatlemiseks oleks olnud vaja planeedisuurust teleskoopi. Selliste parameetritega tähti lihtsalt ei eksisteerinud. Jaheda pruuni kääbuse võis veel leida, kuid Adraste ümber tiirlev oli olemuselt peajada täht, matemaatiliselt kivi ning pruun kääbus ei oleks kumbagi olnud.

Peale vaadates nägi Adraste-b välja nagu Sol-standard. Selle valgus oli tugevaim nähtavas lainepikkuses, mitte infrapunas ning nõnda ei olnud see punakas nagu madala pinnatemperatuuriga tähed üldiselt. Sellel ei olnud huvitavaid spektrijooni. Noor oli lootnud mõnd pisut keerukamat süsinikuühendit, siis oleks see vähemalt mingi normaalse ülijaheda tähega sarnanenud, ehk isegi mõnd eripära seletanud, ent loomulikult nägi Adraste-b välja nagu iga endast lugu pidav G2V täht.

Päikesetuult ei olnud. G-tüüpi tähel oleks see olnud nii lähedalt vaadates märgatav. Me oleks kõik pidanud olema õrnalt läbi küpsetatud, kuna observatooriumi kilbid ei olnud mõeldud reaalsest tähest mõnekümne tuhande kilomeetri kaugusel funktsioneerimiseks. Meiega oli kõik korras. Adraste-b pinnalt tuli valgust, mitte muid huvitavaid osakesi.

Võinuks peaaegu arvata, et keegi projitseeris Sol-standardit Adraste-b peale nagu filmi tühjale valgele seinale, kuid Sol-standard oli mitmesaja valgusaasta kaugusel ja alkeemiline täht kiirgas selgelt täiesti ise, ilma abivahenditeta.

Kõike arvesse võttes oli meie viimane tähelepanek üsna vähetähtis, kuid me mainime seda siiski. Adraste-b tuikas. Ühehertsise sagedusega, ehk rahuliku inimese südamelöökide taktis; mitte palja silmaga märgatavalt, kuid täiesti mõõdetavalt. Üldiselt ei koloniseeri keegi selliste tähtede ümber olevaid planeete, kurat teab, mida täht veel teha mõtleb, kuid Adraste-b tundus täiesti süütu.

Graafile kandes meenutas Adraste-b muutlikkuse tsükkel südamelööke. Me võime kinnitada, et seda tähed üldiselt ei tee.

Istusime kolm nädalat hiljem sööklas ja ahastasime. Üks alkeemiku assistent sõi kolm lauda edasi võileiba, kedagi muud seal ei olnud.

,,Ma lähen küsin tema käest," ütles Kim.

Mida, ütlesime meie.

,,Ma küsin, miks tema täht füüsikaseadusi ei järgi. Et me mõõtsime huvi pärast üht-teist nagu tublid pisiteadlased kunagi ning mitte miski ei sobi millegi muuga kokku. See ei ole ometi räige ametisaladuste vargus."

Assistent söökla teises otsas muigas, aga ei öelnud midagi. Ta viskas võileivafooliumi ära ja läks minema. Meie ennustasime, et alkeemik ei anna Kimile mingit kasulikku informatsiooni. Ta kehitas õlgu ja ütles, et proovida tasub.

Meil oli täiesti õigus. Alkeemiku hääles oli leplik naeratus, kui ta ütles, et Kimi peake ei võta midagi nii keerulist. Ikkagi alkeemia, natuke keerulisem kui astrofüüsika, noored daamid ei peaks end millegi sellisega vaevama. Kim suutis mitte auväärt külalisele näkku plahvatada, kuid uut infot ta ka ei saanud.

Me olime tõestanud, et alkeemilised tähed on loodusseaduste vastased. Seda oleks võinud ükskõik kes öelda, nii et me jätsime oma artikli mõneks ajaks sinnapaika. Nätsutasime andmeid, kataloogisime, tegime muid lihtsaid töid, ilma milleta observatoorium kuidagi hakkama poleks saanud.

Järsku oli alkeemik meist sama huvitatud kui meie olime alguses olnud temast. Ta ilmus pea iga päev laboritesse ja vaatas, mida me teeme. Seal ei olnud midagi huvitavat. Astronoom või mitte, tundide kaupa ekraani vahtimine või failide sortimine lihtsalt ei ole põnev. Kuid midagi pidi ta nägema, sest ta ei läinud ära.

Me teame, mis on kõige tõenäolisem seletus ja me tahame rõhutada, et mitte keegi meist ei õhutanud teda kuidagi tagant. Me olime muidugi viisakad, kuid me olime hõivatud ja me kandsime observatooriumi univorme. Mis iganes tema peas toimus, meie seda ei alustanud.

Meist kõigist rääkis ta kõige rohkem Saalega. Saale ei olnud selle üle just õnnelik. Talle ei ole kunagi inimesed eriti meeldinud ning alkeemik oli vanem, võõras ja võimsam. Me olime kindlad, et alkeemiku solvumine oleks meie ülemustele olnud palju olulisem kui Saale oma. Kuid esialgu ei teinud alkeemik midagi ja seega hakkas Saale ka lõpuks rahunema.

Alkeemikut huvitasid spektrijooned. Tema sõnul mõõdeti asjade koostist alkeemias hoopis teisiti, ja seega oli valguse põhjal koostisainete määramine lõpmatult põnev. Kuna Saale oli üles kasvanud, spektromeeter peos, oli teema talle tuttav. See oli ohutu vestlus.

,,Kõikide nende joonte määramine pidi väga kaua aega võtma," ütles alkeemik seinale projitseeritud Adraste-b spektrit vaadates. See oli tuttav katkendlik vikerkaar.

,,Iga viimast kui ühte ei tea me siiani," ütles Saale.

,,Milliseid te teate?"

Kõigi tuvastatud joonte üles loetlemine oleks olnud kauakestev ja tüütu. Saale kehitas õlgu ja näitas oma lemmikuid. Vesinik-alfa. Heeliumi tugevaim joon. Mõned kõrgema lainepikkusega magneesiumi ja raua jooned.

,,Mind üllatab alati, kui palju on tähtedes rauda," ütles alkeemik mõtlikult. ,,Need meenutavad natuke inimesi, kas ei? Ilma rauata ei ole võimalik elada, kuid liiga palju rauda südames tapab."

Midagi tema hääles viitas sellele, et Adraste-b rauasisaldus ei olnud tavapärane ja igav murdosa protsendist. Saale kortsutas kulmu. ,,Selle tähe südames ei ole ometi rauda. Mitte rohkem, kui harilikel tähtedel. See ei suuda seda sünteesida."

Alkeemik naeratas oma maski taga. ,,Oh, on küll. Selle südamik on rauast. Kas te ei teadnud seda?"

Me avastasime hiljem, et see oli tegelikult mittesalajane info, mida ei olnud avaldatud väljaspool väga spetsiifilisi teadusartikleid. Tehnilist alkeemiat pole keegi iial üritanud populaarteaduseks teha. Seega ei, me ei teadnud seda.

Saale oleks napilt rabanduse saanud. Täht, mis oli hakanud räni ringiga rauaks sünteesima, oli suremas, ning mitte enam kosmilises ajaskaalas, vaid lähemate tundide jooksul. Adraste-b oli liiga pisike, et räni põletada, kuid see ei oleks pidanud üldse midagi sünteesima.

,,See täht ei saa supernoovaks minna." Adraste-b võis olla füüsikaliselt seletamatu. Supernoova jaoks oli see ometi liiga kerge.

"Ei, loomulikult mitte," ütles alkeemik. Saale ehmatus oli silmnähtav. Ta astus lähemale, kavatses ilmselt rahustava käe Saale õlale panna ning mõtles siis ümber. ,,Alkeemilised tähed ei plahvata kunagi. Nad surevad nagu inimesed, vaikselt."

,,Miks?" küsis Saale. ,,Kuidas? Rauast ei saa peaaegu midagi muud, see peatab sünteesi ja..." ta jäi vait. Üldiselt inimesed ei hinda seda, kui ta hoogu läheb.

,,Plahvatused on keelatud turvalisuse huvides. Ma ei saa teile loomulikult tähe detailidest rääkida." Ta vaatas Saalet, kes ei olnud kindel, mida selle pilguga peale hakata. Alkeemiku hääl oli teistsugune, kui ta jätkas. ,,Ma võin teile öelda, et see ei tööta samamoodi kui looduslikud tähed. Teie astronoomia-alased teadmised ei aita teid nii palju kui te harjunud olete. Te ei mõista seda."

Saale kummardas pead, ei öelnud midagi ning eiras seda, kui lähedal alkeemik talle istus.

Alkeemik alahindas meid.

Keegi meist kolmest ei olnud alkeemik, kuid me kõik olime järjekindlad ning kasvanud üles teadusartikleid lugedes. Observatooriumil oli juurdepääs peaaegu kõigi teadusajakirjade andmebaasidele, kuna Adraste oli siiski teaduslikult ekstsentriline. Meil kulus peaaegu pool aastat, ent me leidsime lõpuks artikli, mis mainis, et alkeemilistel tähtedel on rauast süda. Selle põhjustab nende algne ehitus: harilikult koostatakse alkeemilise tähe aine asteroididest, mis sisaldavad omajagu rauda. Miks seda protsessi käigus millekski kergemaks ei muudeta, pole meie uurimisala.

Me suutsime teha üsna intelligentseid järeldusi, enda vaatluste ja selle ühe infokillu põhjal. Kirjutasime enda artiklile peatüki juurde, lõime paar hüpoteesi sellest, kus täpselt Adraste-b sees midagi toimub ning ei avaldanud ikka ühtegi alkeemilist saladust. ,,Me ei spekuleeri neid protsesse võimaldavate alkeemiliste tehnikate üle." See on täpne tsitaat meie artiklist.

Saatsime selle välja. Ootasime, mitu kuud, nagu teadusartiklite puhul ikka.

Me ei lüpsnud üheltki alkeemikult ühtegi saladust. Me tahame seda eraldi rõhutada. Alkeemik käis endiselt Saalega rääkimas ja teadis nende kuude lõpuks tuumasünteesist rohkem detaile kui keegi, kes pole teadlane või fänn. Ehk ta oli viimast. Me ei tea. Tema ei öelnud Saalele rohkem midagi põhjapanevat. Noor oli sõbrunenud ühe alkeemiku assistendiga ning nemad ei kõnelenud üldse teadusest. Nad mängisid malet, kuna peale tööd oli vaja end kuidagi lõbustada, Noor oli oma Adraste sõpradele kaugelt liiga palju kordi armutult tappa andnud ning alkeemiku assistent pidas seda väljakutseks. Me ei olnud mingi alkeemiasaladuste varastamise spioonitiim, kurat küll.

Meie artikkel võeti vastu paremini, kui keegi meist lootnud oli. Eksperthinnangud olid positiivsed. Toimetaja sõnum oli kiitev. Artikkel pidi ilmuma ülejärgmises ajakirja numbris.

Me ei olnud artiklit range saladuskatte all hoidnud. Me meenutame teile, et autorite nimekirjas oli kuus inimest, mitte kolm. Võib-olla mujal lasevad inimesed end teadusartikli autorite nimekirja panna ilma seda läbigi lugemata, kuid Adrastel asjad nii ei käinud. Keegi neist ei kirjutanud seda meie eest. Kõik kolm lugesid, silusid, soovitasid lisamaterjali tsiteerimiseks, andsid nõu. Kõik olid sama rõõmsad kui meie.

Meie ülemus hakkas juba kaaluma meie kohustuste muutmist. Talle näis õiglane, et Adraste-b'd uurime edasi meie, mitte keegi vanem ja tähtsam, kellel ei olnud meie artikliga asja. Loomulikult saaks me abi ja nõu, aga meie au ei võetaks meilt ära. Observatooriumis käitutakse niimoodi. Õiglaselt.

Otsustasime alkeemikule öelda. Me polnud seda enne teinud, kuna see ei puudutanud teda, mitte sellepärast, et me oleks kavatsenud oma artiklit tema eest saladuses hoida. Artikkel oli teadus, astronoomia, astrofüüsika. Tema oli alkeemik. Need kaks teemat ei kattunud just palju.

Me ei oodanud seda, mis edasi juhtus.

,,Kas selline on tänu, mida te mulle näitate?" Oli väga ilmselge, et ta rääkis ainult Saalega. Me ülejäänud kaks olime vaid stseeni dekoratsioonid. Tema viha oli arusaamatu meie kõigi jaoks. ,,Ma kulutan oma kallist aega teie peale, ma räägin teile midagi, mida te oma ajudega poleks kunagi avastanud ja siis te lähete ja kritseldate sellest midagi oma tühiste teadustabloidide jaoks? Te ei tea alkeemiast midagi. Te ei tea sellest tähest midagi! Mina ei andnud teile selleks luba!"

,,Selles artiklis ei ole midagi salajast," ütles Saale ehmunult. ,,Me leidsime Andersoni artikli alkeemiliste tähtede kohta. Me tsiteerisime..."

,,Mind ei huvita, mida te tsiteerisite! Ma ei veeda teiega aega selleks, et te minu teadmisi varastaks, te lollpea!" Ta keeras kannal ringi ning trampis Saale poole. Saale astus mitu sammu tagasi. Alkeemik oli pikem ja vanem ja raevunud ning järsku ei olnud need enam akadeemilised faktid.

Kim seisis nende kahe vahele. Ka tema pidi alkeemikule alt üles vaatama, kuid ta ei taganenud. ,,Saale ei ole midagi varastanud," ütles Kim. ,,Lõpetage karjumine."

,,Ma ei karju." Ta märkas Kimi vist esimest korda. ,,Aa, ka teie olete selle käki autor. Teeb ainult selgemaks, et oma mõistusega ei oleks te seda kindlasti valmis saanud."

,,Kes selle teie arvates kirjutas?" küsis Kim.

,,Tähtsusetu. Ma kordan. Ilma minuta ei oleks te kuhugi jõudnud. Ma ei hinda seda, et mingid keskkoolipõngerjad ehivad end loorberitega, mis neile ei kuulu."

,,Mida te tahate, et me teeksime?" küsis Kim nii mõistlikult kui võimalik, arvestades, et keegi meist ei olnud enam aastaid keskkoolis. ,,Lisaksime teid autorina? Muudaksime artiklit vastavalt teie tähelepanekutele? See kõik on võimalik."

Alkeemik vaatas talle läbi ametimaski ülevalt alla. Hetkeks näis, et ta kaalub Kimi pakutut ning on ehk nõus kaasautor olema. Siis meenus talle, et tema on alkeemik ning meie mitte. Ta heitis pilgu üle Kimi Saale poole. ,,Ma ei ole astrofüüsik. Mul ei ole vaja teie artiklit lugeda, et teada, milline küündimatu rämps see on. Alkeemiline täht ei ole teie uurida."

Ta lahkus ruumist. Vahetasime pilke ja viisime Saale sööklasse kakaod jooma. Tal oli seda tarvis. Järgnevast ei teadnud me midagi, enne kui liiga hilja.

Alkeemik ei läinud oma ruumidesse rahunema või oma assistente torkima. Ta ei läinud isegi meie ülemuste või vanemate või ülejäänud kolme autori juurde nõudma, et me artikli tagasi võtaks. Ei, ta pani skafandri selga, laenas vaba pinnasõiduki ja läks alkeemilise massiivi juurde.

Me ei tea, mida ta mõtles. Adraste-b oli sellel pikkuskraadil veel horisondi taga. Oli külm ja pime ja rahulik. Tähed sirasid. Mida lähemale massiivile ja tähest valgustatud Adrastele, seda rohkem maapind auras, kuid sublimatsiooni ei olnud piisavalt, et sõidukit ohustada. Alkeemik ei olnud pinnasõiduki juhtimises eriti kogenud, nii et retk pidi tal võtma tunde, ent ümber ta ei mõelnud. Ta jõudis massiivi juurde. Ta kirjutas olulised detailid üle. Ta taaskäivitas selle.

Raudne tuum Adraste-b südames lagunes kildudeks, rahnudeks, liivaks. Raudliiv tõusis kõrgematesse kihtidesse, segunes vesiniku ja heeliumi ja raskemate elementidega. Endist raudtuuma ümbritsev vesinikukiht, kus tuumasüntees oli tegelikult toimunud, üleküllastus. Alkeemilised protsessid, mis sisemust füüsikaseaduste vastaselt tihekuumana hoidsid ning sundisid aatomeid ühinema, olid järsku ülekoormatud. Tähe ühtlased südamelöögid läksid rütmist välja.

Adraste-b kustus.

Üle terve Adraste laiub sensorite ning vastuvõtjate võrk. Sõnum jõudis observatooriumi vaikselt ja väga kiiresti. Temperatuur langes, kus poleks pidanud, tajutav valgus oli taas kogu planeedil kahvatu ja vähene. Sensorite jälgijad mõtlesid põhjuse välja minutitega. Poole tunniga oli neile selge, et alkeemikut pole ei observatooriumis ega linnas.

Kui alkeemik naasis, ootas õhulüüsi juures teda peaaegu sajapealine rahvamass, meie sealhulgas. Tema nägu ei olnud läbi skafandri näha ning rõivaste vahetamine andis talle piisavalt aega, et end kontrollida. Ta seisis õhulüüsi linnapoolsel uksel, ilma ametimaskita, ilma ametirõivasteta, ainult skafandri õhukestes alusrõivastes, aga ometi oli tema alkeemik ning meie parv teadlasi kolkaplaneedil.

,,Miks on täht kustunud?" küsis observatooriumi direktor.

Alkeemiku pilk eksles läbi rahvamassi ning leidis lõpuks meid. Täpsemalt Noori ja Kimi. Saale olime me koridori nurka pingi peale jätnud, kuna tema jalad ei kandnud eriti. Alkeemik vaatas meid ning naeratas. ,,Küsige nende käest."

Rahvamass lahknes tema ees nagu gaasipilv noore päikese kiirtes. Hetkeks vaatasime me tõtt. Siis läks alkeemik oma ruumidesse, pool tosinat observatooriumi tähtsaimat töötajat läks talle järele ning ülejäänud jäid segaduses meid vaatama.

Nii nad meie artiklist kuulsidki.

Alkeemik veetis ülejäänud päeva direktoriga diskuteerides. Adraste-b taas sisse lülitamine oli tehniliselt võimalik, kuna midagi kustutamises ei olnud pöördumatu. Kuid selleks oleks pidanud massiivi häälestama nii peenelt ja spetsiifiliselt, et seda oskas ainult alkeemik ise, ning tema ei kavatsenud seda teha. Direktor ei öelnud meile kunagi, mida täpselt me alkeemiku väitel teinud olime. Teda solvanud? Võib-olla.

Isegi observatooriumi direktor ei söandanud alkeemikut arestida. Tal keelati rohkem linnast lahkuda, tal keelati minna ükskõik millisesse delikaatsesse ruumi, kuid teda ei lukustatud tema enda tubadesse. Ta ei olnud enam teretulnud, tema teadis seda, tema assistendid teadsid seda, ent ta ei lasknud sellel end takistada ning jalutas ikka observatooriumis ringi, otsekui olnuks ta endiselt austatud külaline.

Me ei saa öelda, et keegi poleks meid süüdistanud. Me saame öelda, et enamus adrastelasi ei süüdistanud meid. Alkeemikuga oli tehtud leping ning tema oli seda rikkunud. Kuid alkeemikute gildi kohtusse kaevamine võttis aega ning mingil salapärasel põhjusel sai juhtumist planeetidevaheline sensatsioon.

Adraste on liiga väike, et see tegelikult sellist huvi vääriks. Me ei soovi öelda, et see ei oleks pidanud ajalehtedes lõpetama. Me ütleme, et see pidanuks tekitama paar lugu, võib-olla kangekaelse artikliseeria uurivalt ajakirjanikult ning seejärel suikuma. See ei oleks pidanud olema sensatsioon. On meist palju huvitavamaid skandaale.

Oh, keda me lollitame. Me teame, miks see lugu sensatsiooniks sai. Loomulikult oli põnevaim osa mitte miski Adraste-bd puutuv, vaid see, mis hiljem juhtus. Tollel hetkel, enne seda viimast detaili, oligi tähe kustutamine kuivavõitu uudisnupp.

Me tõepoolest kaalusime artikli tagasi võtmist. Mõtlesime, et kuna alkeemik oli Adraste-b ära kustutanud just selle tõttu, siis võib-olla taastaks ta tähe, kui teda solvanud artikkel ei oleks enam ilmumas. Direktor ütles aga, et me sellega ootaksime, ta räägib alkeemikuga ise ning meie ei pea seda probleemi lahendama. Usaldasime teda ning ei teinud midagi.

Meie süüdistajad käisid Kimiga rääkimas. Saale peale karjumine oli nagu kasside jalaga tagumine ning Noor oli nii stoiline, et see ei olnud huvitav. Kim vaidles vastu, tõi argumente, sattus segadusse. Neid, kes arvasid, et me olime tähe kustumise põhjustanud, ei olnud palju, kuid nad olid väga järjepidevad. Ta väsis kustumisele järgnenud nädalaga üsna ära.

Seitse päeva pärast Adraste-b kustumist naasis alkeemik laborisse, kus Saale töötas. Sel hetkel oligi seal ainult Saale, mitte meie kõik. Nooril oli vaba õhtu ja Kim oli läinud sööklast võileibu nuruma, kuna kell oli juba palju.

,,Ma ei veetnud sinuga aega selleks, et sa minu teadmisi varastaks," ütles alkeemik.

Me võiksime detailselt kirjeldada, mis edasi juhtus. Kes ütles mida. Kes tegi mida.

Me ei kirjelda midagi. Sellest on juba rohkem räägitud, kui tarvis oleks, see varjutab iga viimast kui tõlgendust Adraste-b kustutamisest, ning mida detailid tegelikult muudavad? See ei olnud nii lihtne ja ilmsüütu kui kirjutasid mõned. See oli vähem räpane kui kirjutasid mõned teised. See poleks pidanud juhtuma. Ongi kõik.

Juhtunust ei oleks pidanud teadma keegi peale meie ja alkeemiku ja asjassepühendatud ametiisikute, aga ometi sai sellest paras sensatsioon. Või ei, mitte täpselt sellest, mis juhtunud oli. Põhiline lugu oli see, et Saale oli ümber mõelnud ja esitas nüüd valesüüdistuse, et alkeemikut kuidagi haavata.

Me soovime eraldi ära märkida, kui jabur see on. Alkeemikut süüdistati juba Adraste-b kustutamises. Miks oleks Saale pidanud sellele veel midagi lisama? Milleks oleks Saale pidanud valetama?

Kim pakkus veel korra välja, et me artikli tagasi võtaks. Kui me ei oleks seda kirjutanud, oleks me endiselt tähtsusetud nooremteadlased Adraste observatooriumis, mitte viimase kümne aasta kõmulisima loo peategelased. Noor ja ülejäänud kolm autorit ütlesid, et see on Saale otsus.

Saale ütles, et pärast seda kõike ei võta ta kindlasti artiklit tagasi ja alkeemik võib kuradile käia. Niikuinii ei mõjutaks see midagi. Alkeemik ei paneks tähte uuesti tööle lihtsalt sellepärast, et meie alla anname, kuna ilmselgelt oli asi rohkemas kui ainult artiklis. Kui direktor oleks käskinud meil tagasivõtuavaldus sisse anda, siis küll, kuid mitte meie omast vabast tahtest.

Meie ei nimetaks seda kättemaksuks. Kuid see on juba igaühe enda otsustada.

Me ei võtnud artiklit tagasi. Direktor ei käskinud meil seda teha. Artikkel ilmus lõpuks, tükk aega pärast seda, kui meist olid saanud kõige kõmulisemad astronoomid viimase viiekümne aasta jooksul.

Peame kurvastusega mainima, et artikkel ise sai kaugelt vähem tähelepanu kui alkeemiku teo ümber kerkinud kära. Võinuks arvata, et kuna see oli väidetavalt kõiges süüdi, oleks seda rohkem kajastatud. Saale rääkis meie tulemustest päris mitmele saatele, mitte-astronoomile võimalikult arusaadavas keeles, kuid sellest ei olnud kasu.

Meist kolmest oli Saale kõige rohkem meedias, observatooriumi pressiesindaja kõrval või üksi intervjuusid andmas. Talle ei meeldinud endiselt inimesed, kuid osutub, et raevust saab ekstravertsust sünteesida ning Saale oli väga raevunud.

Alkeemik kadus oma gildi. Nad olid kindlasti tema peale vihased, ikkagi gildi hea nime rikkuja, lepingumurdja ja nii edasi. Ehk oleksid nad tahtnud teda omapäi jätta, arvestades, kui kohutavalt piinlik ta oli, kuid seegi oleks gildi mainet määrinud. Alkeemikud on alkeemikud ning ei viska omi huntidele. Observatoorium seisis silmitsi terve gildi, mitte ühe inimesega.

Kuuldavasti on protsess alkeemikute gildiga jõudnud nii kaugele, et Adraste saab uue alkeemiku. Kellegi, kes on võib-olla võimeline massiivi lahti harutama ja muutma nii, et seda saaks kasutada Adraste-b taas tööle panemiseks. Me loodame, et see õnnestub tal.

Me ei ole Adraste-bga veel lõpetanud.

Jutt: Mustade Inglite Armee (Leila Tael-Mikein)

,,Meil pole tarvis tiibu, et lennata läbi aja ja ruumi. Me liugleme öömusta taeva taustal. Meid peetakse surmatoojateks, mardusteks ja põrgudeemoniteks. Me oleme Mustade Inglite Armee. Suured tumedad linnud, kes sündisid varjudes. Päevavalgusel pole meie tarvis kohta..."

Rob tõstis pilgu ruudulisele paberile kirjutatud ridadelt ning põrnitses teisel pool lauda istuvat arsti üle kandiliste prilliklaaside. ,,Kas ma sain õigesti aru, et selle jama kirjutas teie haigla patsient?"

Arst noogutas.

,,Tiivuline ükssarvik nimega Helbeke?" küsis Rob kindluse mõttes üle.

Arst noogutas jälle.

,,Mis kuradi moodi sai hobune pastakat käes hoida? Tal on ju kabjad!" pahvatas Rob.

,,Ta on osav," vastas arst. ,,Aga mitte nii osav kui Orph."

,,Kes on Orph?"

,,Midagi trollilaadset. Ta peab ennast hambahaldjaks."

Rob muigas irooniliselt. Trollist hambahaldjas. See tekitas huvitavaid mõtteid. Tõenäoliselt lõi ta mõnel sanitaril hambad välja, kui teda siia asutusse lohistati.

,,Tal on kahar seelik ja sädelev võlukepike," jätkas arst.

Nii palju siis sahtleid puhtaks tampivast metslasest, mõtles Rob ohates. Hullumajas olid arstidki väga harva normaalsed, aga need patsiendid, keda talle eesootava töö jaoks pakuti, tundusid siiski liiga... koloriitsed.

Justkui Robi mõtteid lugedes, lisas arst: ,,Vähemalt ei saa nad seal enam hullemaks minna. Võib-olla tulevad hoopis mõistuse juurde tagasi, kes teab."

,,Hea küll," ohkas Rob ning korjas prillid oma hiiglaslikult krokodillikoonult. ,,Tooge nad siia."

,,Te pole sugugi musta ingli moodi," nentis Rob, kui tema vastas võttis istet helelilla ponilaadne elukas. Purpurpunane lakk peitis osaliselt tema trotsi täis pilku. Looma nina kaunistas vikerkaarevärvides sädelev sarvekoonus.

,,Öösel on kõik inglid mustad," vastas ükssarvik. ,,Meie armee ei tohi päeval silma paista. Me peame välja nägema tavalised, et keegi ei aimaks, milleks me pimeduse saabudes suutelised oleme..."

,,Armee?" katkestas teda Rob. ,,Kes teie armeesse veel kuuluvad?"

,,See pole tähtis," vastas Helbeke.

Rob sirvis laual lebavat tahvelarvutit, kuni leidis vajaliku info. ,,Siin on kirjas, et teid leiti kirikutornis kõnet pidamas, samal ajal kui kiriku ette kogunenud rahvas jälgis teie hiiglaslikku varju surnuaia müüril. Te olite endale papist tiivad selga sidunud, et vari rohkem inglile sarnaneks. Te õhutasite rahvast mässule. Kas nemad olidki teie armee?"

,,Osaliselt," pomises Helbeke. Uks Robi selja taga avanes ja steriilselt valgesse ruumi toodi veel üks patsient: Orph. Trolli laiaõlgne suure peaga kere sarnanes rohmaka skulptori kätetööga. Pruunide karvapuhmastega kaetud pead ehtis sädelev kroon ning ainsaks riietusesemeks oli pooleldi läbipaistev roosa balletiseelik.

,,Elagu Mustade Inglite Armee!" kuulutas Orph ühe käega kulpi lüües. Teises hoidis ta habrast võlukeppi. Helbeke noogutas armulikult, andes trollile loa istuda. Tool ragises hoiatavalt, kuid kogukas haldjas ennast sellele toetas.

,,Nii..." venitas Rob ning seadis prillid koonule. Pikaaegne tahvli lugemine väsitas ta silmi. ,,Teie armees on mulle teadaolevate andmete järgi kolm liiget. On mul õigus?"

,,Me tegelesime liikmete värbamisega..." pomises ükssarvik kumedalt.

,,...ja siis tulid need idikad uinutipüssidega," võttis Orph teema lühidalt kokku. Tõepoolest - avalikud kogunemised ja mässu õhutavad etteasted olid rangelt keelatud. Eriti veel siis, kui neid korraldasid vaimuhaiged.

,,Kes on teie armee kolmas liige?" küsis Rob. ,,Kas ta toodi samuti siia?"

Patsiendid põrnitsesid üksmeelselt lauaplaati ja vaikisid. Krokodill-mees võttis prillid eest, kohendas lipsu, laksutas hambaid ja ütles väga aeglaselt, et iga sõna tema vastas istuvate vaimuhaigete pehmesse peakolusse kohale jõuaks: ,,Teil on võimalus siit välja pääseda. Aga seda ainult ühel juhul: kui te ütlete, kus on teie armee kolmas liige. Meil on ülesande täitmiseks tarvis tervet armeed."

,,Millise ülesande?" küsis Helbeke. Ta haaras justkui muuseas võlukepi Orphi jämedate sõrmede vahelt ja hakkas seda kapjade vahel närviliselt keerutama. Troll urahtas hoiatavalt ning haaras maagilise eseme uuesti enda kätte.

,,Küll te näete," vastas Rob. ,,Ärge muretsege, teiega ei tohiks midagi juhtuda. Pärast ülesande lõpetamist olete te vabad ja võite teha, mida iganes soovite. Peale avalike kogunemiste. Ja muude seadusvastaste tegude."

Ükssarvik ja Orph vahetasid pilke. Armee kolmas liige polnud püüdnudki neid neid siit hullumajast välja päästa. Ta lihtsalt redutas kusagil ja õgis maiustusi, samal ajal kui nemad pidid siin polsterdatud seinte vahel tablette neelama.

,,Hea küll. Me oleme nõus," vastas Helbeke. Ta ütles Mustade Inglite Armee kolmanda liikme nime.

Kääbusekasvu tegelane, kelle pikk valge habe oli otsapidi püksirihma vahele topitud, turnis ohtlikult kõikuva redeli otsas ja püüdis kätte saada kõrgel riiulil seisvat küpsisepurki, kui keegi tema korteri uksele koputas. Kääbus kukkus käkaskaela alla, takerdus habet pidi redeli külge ja tõmbas selle valju kolinaga endale kaela.

,,Uks on lahti!" suutis ta oma armetus olukorras vaevu kuuldavale tuua. Koputamine lakkas ja esikusse ilmus külalise pikk roheline koon. Krokodilli saabumine ei hirmutanud päkapikku karvavõrdki - multikultuur ja liigirikkus olid siinkandis igapäevased. Küll aga hirmutas teda need kaks tegelast, kes krokodilli selja tagant häbematult sisse trügisid. Kääbus sulges silmad ja soovis, et ta oleks alla kukkudes surma saanud.

,,Minu nimi on Robert Replit," tutvustas ennast ootamatu külaline, kui oli hättasattunud mehikese redeli alt välja aidanud. ,,Ma ei saa oma ametit öelda, nii et nimetage mind lihtsalt uurijaks. Kas te saite viga? On teil tarvis kiirabi?"

Kääbus silus porisedes habet ja sirutas haiget saanud jalgu. Väänanud nikastatud kaela võika nõksatusega paika, vastas ta: ,,Kõik on korras. Või vähemalt oli, kuni teie tulekuni. Miks nemad siin on?"

,,Kas ma räägin Päkatsiga? Päkapikuga, kes koondati Jõuluvana juurest, sest te sõite ära kõik lastele määratud maiustused?" küsis Rob, eirates kääbusel esitatud küsimust.

Mehike piidles igatsevalt kapi otsa jäänud küpsisepurki ning vastas: ,,Minu nimi on Samuel. Ma olen inimene. Mu lühike kasv on tingitud geneetilisest haigusest ning ei anna vähimatki põhjust nimetada mind päkapikuks." Ükssarvik ja troll turtsatasid krokodilli selja taga. Nad olid seda juttu juba väga palju kordi kuulnud.

,,Tore," vastas Rob. ,,Sellisel juhul seadke ennast valmis. Mul on teile üks ülesanne."

,,Mis ülesanne? Ma ei tule kuskile. Ma pean homme hommikul komandeeringusse sõitma..." puikles Päkats nimega Samuel.

,,Kas te kuulusite Mustade Inglite Armeesse?" katkestas teda Rob. Samuel lõi automaatselt kulpi, enne kui mõistus refleksidele järele jõudis. Saades aru, et on paljastatud, vastas ta: ,,Jah."

,,Sellisel juhul olete te just see, keda meil tarvis läheb," ütles Rob. ,,Te kas tulete kaasa või ootab teid ees pikk puhkus pehmete palatitega sanatooriumis. Ma lindistasin kogu meie eelneva vestluse."

Samuel vajus norgu ja hakkas raskelt ohates kingi jalga panema. Ta tõmbas selga pika musta mantli ja surus pähe vildist kaabu. Mitte miski peale kasvu ei reetnud tema tegelikku päritolu.

Inglite armeed ootas ees pime ruum, mille üht seina kattis suur valge ekraan.

,,Kas me hakkame filmi vaatama?" küsis Orph. ,,Ega see õudne pole?"

,,Hakkame tõesti," nõustus Rob. ,,Õuduse kohta ei oska ma garantiid anda. Kõik sõltub teie enese suhtumisest. Igatahes tahan ma selle filmi abil teile aimu anda, mis teid ees ootab."

Ükssarvik ja kääbus neelatasid kuuldavalt. Troll surus kõvemini võlukeppi, mis polnudki nii habras kui välja nägi. Ekraan hakkas helendama ja sellele ilmus pilt okastraadiga ääristatud müürist. Igal pool rippusid hoiatavad sildid. Alale sisenemine oli rangelt keelatud. Sisenejaid ähvardati raskete tervisekahjustustega. Tsoon Nelikümmend Kaks. Mitte keegi, kes sinna sattus, polnud sealt enam normaalsena väljunud.

,,Nagu te juba teate, pole teie mõistusega kõik korras," ütles Rob. ,,Meie katse eesmärgiks on proovida teie peal selle anomaalse piirkonna ravivõimet. Kõigi eelduste kohaselt peaksite te seal käies oma haigusest paranema."

,,Mul pole midagi viga!" protesteeris Samuel. ,,Ma olen täiesti tavaline inimene! Mul pole tarvis sinna minna!"

,,Kas laseme meedikutel teie väidet kinnitada?" küsis Rob väga laialt irvitades. Ainult krokodillid suutsid naeratada nii, nagu seda tegi Rob. Päkats tõmbus tagasi ja ei lausunud enam ühtegi sõna.

,,Kas seal hambaid on?" küsis Orph. ,,Mitte keegi ei anna mulle hambaid! See on diskrimineerimine. Suurus ei takista mind oma tööd tegemast. Ma vaatan igal öösel kõigi patjade alla, kuid ei leia ühtegi hammast!"

Helbeke pööritas silmi ja tegi grimasse. Orphi-taolised olid iga rühmituse häbiplekiks. Eriti, kui selleks oli Mustade Inglite Armee.

,,Ma luban, et te saate nii palju hambaid, kui iganes soovite," vastas Rob. ,,Aga enne töö ja pärast lõbu."

,,Kui meiega midagi juhtuma peaks, siis tulevad mustad inglid teile kätte maksma," lubas Helbeke. ,,Meie armee on palju suurem kui te arvate. Teil tarvitseb ainult tuled kustutada, kui..."

,,Ma magan öölambi valgel," vastas Rob. ,,Aga tänan hoiatamast."

Päriselus oli müür veel kõrgem ja hirmuäratavam kui äsja nähtud videos. Helbeke ei julgenud silmi pilgutada, sest talle oleksid kohe kangastunud filmilõigud röökivatest ja ilatsevatest haldjatest, verd ja sisikonda välja oksendavatest orkidest, endil silmi peast kratsivatest nümfidest ja võluritest, kes tegid oma võlukeppidega uskumatult jubedaid asju. Hullumeelsus ei hoolinud liigist ning ründas halastamatult igaühte, kes müüride vahele astusid. Kusagil aju tagumises sopis terendas lootus paraneda. Kuigi Helbeke oli täiesti kindel, et sündis pimedusest ja loodi mustaks kättemaksuingliks, tundus siiski, et midagi oli valesti. Isegi võlurid ei suutnud Helbekest aidata, hulluarstidest rääkimata. Ta oli sündinud valesse kehasse ning ühiskond ei aktsepteerinud teda niisugusena.

Orphi kannustas sarnane mure. Isegi lapsed ei uskunud, et ta on hambahaldjas. Mitte keegi ei andnud talle oma hambaid.

Mustade Inglite Armee oli justkui Anonüümsete Alkohoolikute grupp, mille liikmed said jõudu üksteise kogemusi kuulates ja neist õppides. Ja siis tulid need värdjad uinutipüssidega...

Ainult Samuel nohises tigedalt habemesse ja põrnitses müüri nagu oma suurimat vaenlast. Tal polnud vähimatki vajadust siin viibida. Mingu nad kõik õige...

Helbeke hingas sügavalt sisse ja astus esimesena betoonist seinte vahele. Raske raudvärav sulgus viimase siseneja selja taga. Ainsaks märgiks sellest, et neid pole päriselt hüljatud, oli kõrgel müüride kohal sumisev droon, mis jälgis tähelepanelikult Mustade Inglite Armee pisimatki liigutust.

,,Mina ei tunne küll midagi," ütles Orph, kui nad olid müürist paari sammu kaugusele jõudnud. ,,Ma pean ennast endiselt haldjaks. Aga teie?"

Helbeke piidles teda põlastavalt purpurse tuka alt, norsatas ning kappas teistest ette nagu juhile kohane. Siinne pinnas polnud jalutuskäiguks just eriti sobiv. Asfalt lagunes ja kõikjal vedeles prahti. Müüri ääres ääres lösutasid katkiste akendega mahajäetud majad ning ala keskpunktis seisis vabrikukorstna sarnane triibuline toru. Ainult, et selle korstna all polnud maja. Hiiglaslik silinder seisis omaette ning ei andnud vähimatki vihjet, millist ülesannet see kunagi täita võis.

,,Tuumajaama korstna jaoks liiga peenike," arutles Samuel omaette. ,,Samas ei välista see radioaktiivsust."

Helbeke ümises omaette marsilaulu ning galopeeris veel kiiremini. Tal polnud vähimatki soovi Samueli targutusi kuulata. Järsku ükssarvik peatus, justkui oleks nähtamatu sein teele ette kerkinud.

,,Kas te kuulete?" küsis ta oma kaaslastelt, kes olid kaugele maha jäänud.

,,Mis sa ütlesid?" hüüdis Orph raskelt hingeldades. Jooksmine polnud tema jaoks harjumuspärane. Tegelikult oleks ta tahtnud lennata, aga pisikesed haldjatiivad ei jaksanud tema rasket keret üles tõsta.

,,Kas teie kuulete ka muusikat?" küsis Helbeke kõrvu liigutades. ,,See tuleks justkui torni poolt."

,,Tundub, et mõnel meist pole vähimatki paranemislootust," porises Samuel. Tegelikult kuulis temagi vaikset muusikat, kuid ei julgenud seda teistele tunnistada.

Orph kuulatas ja hakkas madala häälega kaasa mõmisema. See kõlas, nagu oleks karu sügaval oma koopas möirgama hakanud. Seejärel tõstis ta ühe jala üles ning võttis ,,Luikede järvest" tuntud baleriinipoosi. Teinud paar kohmakat hüpet, sai Orph aru, et teised vahivad teda, ning lõpetas tantsimise. ,,Kuulen küll," tunnistas ta häbelikult. ,,Nii ilus muusika... Ma kohe ei suutnud..."

,,Kõik on korras," katkestas teda Helbeke. ,,Kui sa poleks muusikat kuuldes tantsima hakanud, siis oleksin ma muretsema hakanud. Aga praegu tundub, et kõik on vanaviisi. Sa oled endiselt segane."

,,Mis me edasi teeme?" küsis Samuel. ,,Võtame kõik kätest kinni ja hakkame ümber torni tantsima?"

,,Äkki see muusika ajaski kõiki hulluks," arutles Helbeke. ,,Kas see tuleb torni seest?"

,,Keegi peab muusikat tegema," vastas Samuel. ,,Kuid see poleks loogiline. Ta ei saaks siin elada ilma toidu ja veeta. Ilma välismaailmaga suhtlemata. Rääkimata siis muusika tegemisest. Ja kui muusika helikandjalt tuleb, siis on tarvis energiat. Akut, mis peaks vastu aastakümneid. See on veel vähem loogiline."

,,Jõuluvana ei saa ühe öö jooksul terve maailma lastele kinke viia. See poleks loogiline," lisas ükssarvik ning jäi Samueli poolset vastuväidet ootama.

,,Muidugi ei saa! See oleks ju võimatu!" nõustus Samuel. Täiskasvanud inimesele omane kaine mõistus ei lubanud tal laste muinasjutte uskuda. Helbeke tegi kabjaga liigutuse, mis tähendanuks inimese puhul käega löömist, ja seadis sammud torni suunas. Muusika muutus üha valjemaks.

Torn keerles kruvina ühe koha peal ning punased triibud voolasid lõputu spiraalina otse maa sisse. Tohutusuurele pulgakommile sarnanevast ehitisest tulvas monotoonset leierkastimuusikat ja uuesti tantsima hakanud Orph oli kui groteskne mängutoosibaleriin. Helbeke tõstis ettevaatlikult ühe kabja üles ning puudutas torni seina. Keerlemine lakkas ja muusika vaikis. Orph peatus poolelt sammult, kaotas tasakaalu ja räntsatas raskelt asfaldile. Tema raskus murdis pooleks sädeleva võlukepi ning helesinine täheke pudenes selle tipust maha prahi sisse.

,,Mida sa tegid!" hüüdis Orph läbi pisarate ja korjas võlukepi tükid hoolikalt üles. Seekord polnud Helbekesel trolli ees vabandamiseks mahti. Torni seinas avanes uks ja veel enne, kui keegi midagi öelda jõudis, oli ükssarvik kadunud. Uks sulgus ning torn jätkas keerlemist, justkui poleks vahepeal midagi juhtunud. Ilus muusika ei suutnud Orphi lohutada. Troll istus triibulise toru kõrvale maha ja hakkas valju häälega nutma.

,,Mulle aitab!" kuulutas Samuel. ,,Sa oled hullem kui väike laps. Mul on kõrini sinust ja sellest neetud ponist ja..." Toonud kuuldavale mõne krõbedama vandesõna, hakkas kääbus mööda tuldud teed tagasi minema.

Umbes tund aega hiljem pühkis Orph silmad kuivaks ning jäi tuimalt torni seina vahtima. Ta sirutas käe ja puudutas sardellijämeduse sõrmega üht punast triipu. Torn peatus. Seina sisse tekkis uuesti ukseava. Nüüd astus sealt välja päris ehtne must ingel. Tema purpurpunased juuksed voogasid üle tumedate tiibade ja katsid keha ligi liibuva kleidi alt aimatavaid rinnakumerusi. Ingel naeratas Orphile võluvalt, läks talle lähemale, ning, lausumata ühtegi sõna, lükkas trolli torni sisse.

Ingel jäi huviga tulemust ootama. Kui torn viimaks peatus, lendas selle sisemusest välja kärbsesuurune erkroosa haldjas. Vehkinud pisut võlukepiga, avas haldjas eikusagilt ilmunud suure koti ja pistis inglile nina alla. Helbeke tundis, et tema suus on midagi valesti, sülitas võõrkehana tundunud tükid endale pihku ja avastas siis õudusega, et vaatab otsa iseenda hammastele. Piiksuva rõõmuhõiske saatel kühveldas haldjas Helbekese hambad oma kotti ja lendas minema. Vahtinud mõne hetke hämmeldunult sinnapoole, kuhu haldjas kadus, sööstis ingel talle järgi. See neetud trolliaruga hambahaldjas polnud talle hammaste eest sentigi andnud!

Samuel ei saanudki väravast välja. Ükskõik, kui palju ta ka roostes varbu ei kangutanud, abi polnud sellest mitte kõige vähematki. Lõpuks kääbus väsis ning läks uuesti torni juurde, et vaadata, mis tema kaaslastest vahepeal on saanud. Torn seisis üksinda keset platsi ning ükssarvikust ja trollist polnud enam jälgegi. Uks seisis endiselt pärani ja muusika ei mänginud enam. Sügaval torni sisemuses helkis miski. Samuel kissitas silmi ja kummardus lähemale. Ta nägi suurt kausitäit kuldsete paberitega kaetud komme. Magusasõltlasena ei suutnud ta kiusatusele vastu panna ja läks kutsuva hiilguse suunas. Uks sulgus ja torn neelas Samueli endasse.

,,Kasutu. Täiesti kasutu," oigas Rob droonil tehtud videosalvestust vaadates. ,,Nad ei saanud terveks ega muutunud ka hullemaks. Torn muutis katsealused lihtsalt nendeks, kelleks nad endid pidasid."

Arst, kes koos krokodilliga videot jälgis, noogutas nõusolevalt. Paranemisest oli asi kaugel. Kuid mis sai kolmandast katsealusest? Ta läks torni ja ei tulnudki välja. Või siiski - paar tundi hiljem ilmus torni juurde lühikest kasvu suurte kõrvadega üleni karvane elukas. Inimene polnud ta kohe kindlasti. Pigem midagi Miki Hiire ja mängukaru ristandi taolist. Olend istus müüri äärde maha ning hakkas peenikese häälega laulma, harutades samal ajal paberist välja kaasa võetud komme. Millest ta laulis, jäi arusaamatuks, sest sõnad olid arsti jaoks tundmatus keeles.

,,Pole lind, loom ega kala," kommenteeris doktor hämmeldunult. ,,Kes ta sihuke on?"

Robi silmisse ilmusid heldimuspisarad. ,,See on ju Potsataja!"

,,Kes?" küsis arst. ,,Pots... mis asi?"

Krokodill ei vastanud, vaid tõusis toolilt ja kiirustas väljapääsu suunas. Lõpuks ometi oli ta üles leidnud selle, keda nii kaua otsis! Oma kadunud sõbra!

,,Kuhu sa lähed? Oota ometi!" hüüdis arst krokodillile järele joostes. Koridori jõudes komistas ta millegi otsa. Allapoole vaadates nägi ta oma jalge ees Robi pikakoonulist pead. Keha pea küljes enam ei olnud. See vedeles natuke kaugemal, veri kaelaköndist purskamas.

,,Elagu Mustade Inglite Armee!" hüüdis leegitseva mõõgaga vehkiv mustatiivuline kättemaksuingel ning lõi arsti pikuti pooleks. Puhunud silmile langenud violetse juuksetuka kõrvale, marssis ta piki koridori edasi, kannul kõndimas ustavad sõdurid ja kõrva ääres hõljumas pisike haldjas hiiglasuure kotiga, mille sisse olid kogutud kõigi ohvrite hambad.

Järjejutt: Celestia. 3. (Arad)

(c) ARAD (arad-at-fimfiction.net)

(c) Tõlge eesti keelde Osvald Soobel

Eelmine osa.

9. Ilmutus

,,Ma tean, kes ja mis sa peaksid olema, Päikene."

Tugevaimad emotsioonid, mida Päikene oli oma pika elu jooksul kogenud, olid sageli negatiivsed. Viha ja tigedus juhtisid pika edumaaga, neile järgnesid pettumus ja muud tumedad tunded.

Varjatud külas veedetud aja jooksul oli ta kogenud palju rohkem, kui ta üldse võimalikuks oli pidanud. Päikene oli kogenud imesid ja üllatusi Kuukeselt, teiste ponide tänusõnu ta töö eest, aga ka rahulolu pärast hästiõnnestunud tööd... Aga tundnud ka südantlõhestavat kaastunnet Tähepöörise ja ta väikse pojatütre suhtes. Ja teda kummitas veel üks emotsioon, mis tabas teda, kui selgusid Kuukese vigastuste põhjused. See oli midagi, mis piinas teda igal ärkveloleku hetkel. See oli tunne, millele ta ei osanud nime anda ja kui ebamugav see ka polnud, tundis ta sisimas, et ta väärib seda piina.

See emotsioon, mis nüüd siin, hämaras külakojas, Päikese haaras, oli midagi täiesti uut. See ei olnud aeglane põletav valu, mis teda seni oli vaevanud, ega ka valusööstud, mis torkasid alati, kui ta Kuukesest mõtles. Pakiline tunne, mida ta kunagi tundnud ei olnud, varjutas kõik teised ja vaid üks mõte keerles ta peas.

Nad teavad! Nad teavad!

Osa Päikese mõistusest oli veel sellest nimetust emotsioonist vaba ning ketras läbi oletatavaid olukordi, kuhu ta võis sattunud olla. Varitsus? Jama. Isegi Tähepööris ei suuda mulle eriti viga teha. Pealegi teeks selline lööming külale pöördumatut kahju. Ei, kui nad tahaks mind tappa, meelitanuks nad mind kuhugi eemale. Miks nad üldse mind ette võtsid?

Kaks sõna kordusid Päikese mõtteis üha ärevamalt, kuid kuna ta hetkel otsest ohtu ei tundnud, lähenes ta probleemile teise nurga alt. Miks nad üldse mu ette võtsid? Nad ei kavatse mind aidata... Mälestused Tähepöörisest, kes rääkis oma poja surmast, tõusva päikese eest paaniliselt põgenevast ja karjuvast Kuukesest, samuti ammutoimunud jutuajamine Targa Küpsise ja Ristiku suhtest tõusid ta silme ette ja igat mälestust kummitasid need kaks sõna.

Nad ei aitaks kunagi Solariat, nad ei aitaks iialgi mind, arvestades seda, mis ma neile teinud olen, avastas Päikene ja ta enesekindlus hakkas murenema. Nad vihkavad Solariat... Ehk et nad vihkavad mind. Ta ahhetas, kui see mõte kõigi oma tähendustega talle kohale jõudis. Nad ei kavatse mind rünnata. Nad kavatsevad mu minema ajada. Ennast varjav alikorn lausa tundis, kuidas tema lühike õnnelik elu, mille ta siin sisse oli seadnud, ta ümber põrmuks varises. Ei mingeid arutelusid ,,harmooniast" koos Tähepöörisega. Ei mingeid õmblemisi ega küpsetamisi koos Targa Küpsisega. Ei mingeid lugemisi ega õppetükke koos Kuukesega.

,,Päikene, on sinuga kõik korras?"

Muidugi nad ei tee seda! Ma olen muutunud! Nad aitasid mul muutuda! Kindlasti nad ei näe minus seda, mis ma kunagi olin, eks, anus Päikene oma mõtteis ja talle tulid meelde ponide massid, kes olid kõigi nende sajandite vältel tema ees samamoodi oma elu eest anunud. Nende lömitamine ei päästnud neid... Ja see ei päästa nüüd ka mind. Ta hingeldas raskelt, kui see kohutav tõde ta meeltesse jõudis.

,,Päikene, jää rahulikuks..."

Kui polnuks kõiki neid loitse ja kaitseid, mida Päikene enese varjamiseks enda ümber mananud oli, võinuks ta vanduda, et miski tungis ta rindu ja purustas südame. See on läbi. Kõik on läbi. See elu... See poni, kelle nimi oli Päikesetaevas, on surnud. Ma ei taha olla Solaria ja ma ei saa enam olla Päikesetaevas. Mida nüüd teha? Mis olen mina ilma selle nimeta... Ilma selle identiteedita? Mitte midagi. Ei keegi. Ta jalad ähvardasid alt vajuda ja igasugune katse juttu alustada katkes sellest teravast valust ta rinnus.

,,Hinga, lihtsalt hinga, laps..." ,,Hoia eemale, sa tolmune kronu! Sinu pärast on ta selline!"

Ma ei taha minna! Ma tahan jääda siia, jääda Päikeseks! Meeleheide uputas kõik muud mõtted Päikese peas ja otsis sellest paratamatusest pääsemiseks mingitki võimalust. Kuuke... Kuukene ütles, et kui ma andeks palun ja luban olla parem, siis läheb kõik hästi? Eks? See peab toimima! See peab toimima! Ta avas suu, et rääkida, kuid ainus hääl, mis tuli, oli hale nutt. Enne, kui Päikene uuesti vabandada üritas, haaras üks teine poni ta hella kallistusse.

,,Me oleme siin, kullake, kõik on korras," rääkis Tark Küpsis ja patsutas nõrkenud mära selga ning ta ei tõmbunud tagasi, kui Päikene ta ümber klammerdus, nagu hädas varss ema külge. ,,Tähepööris ei tahtnud sind niimoodi ehmatada, Päikene. Ta hoiab silma alati suure pildi peal, aga jätab tihti mõned olulisemad asjad tähelepanuta." Maaponi hääl oli kannatlik ja hoolitsev ja üldse mitte selline, mida Päikene oodata oskas.

,,Mulle meeldib siin, olla teie kõigi ja Kuukesega koos. Mulle meeldib siin rohkem, kui kunagi kusagil mujal!" anus Päikene. Ta ei osanud muud teha, kui puurida oma nägu Küpsise õlale laka alla ja anuda. ,,Mul on nii kahju selle kõige pärast, ma luban olla parem! Ma saan paremaks! Ärge ajage mind ära! Palun!" Järgnes vaikus, kuid Päikene ei suutnud end Küpsisest eemale tõmmata ega ta nägu vaadata.

,,Päikene, miks sa arvad, et keegi sind minema tahab ajada?" küsis Küpsis, hääles selge mõistmatus. ,,Isegi, kui Tähepöörise oletused tõeks peaks osutuma, ei saa keegi sind selles süüdistada. Sul polnud mingit võimalust peatada Solariat tegemast neid koledusi, mis ta on teinud, samamoodi, nagu meil ei olnud."

Oot misasja?, mõtles Päikene. Ta paanika asendus hämmeldusega. Ta tõmbus Küpsisest eemale, vaatas märale otsa ja nägi seal vaid kaastunnet. Mida? Millest ta räägib? Täielik jamps!

Järgmisena rääkis Tähepööris, kelle häälest kostis kõhklust. ,,Pean kah vabandust paluma, Päikene. Teadnuks ma, et see jutt sulle niimoodi mõjub, olnuks ma lahkem. Ma aimasin su tegelikku olemust juba esimesest hetkest peale, seal, kui me metsas kohtusime, ja see, , et ma sulle kohe seal peale ei hüpanud, on ehk piisav tõestus." Ta häälde sigines kurbus, kui ta Päikese pilgu eest kõrvale vaatas. Seejärel jätkas ta juba vihase häälega: ,,Meil kõigil on põhjust Solariat vihata selle kõige eest, mida ta meilt on võtnud. Kuid tahan, et sa teaksid, et mitte keegi siin ei süüdista sind tema kuritegudes. Ausalt öeldes on ta ka sinu paljust ilma jätnud, sest on üsna ilmne, et Solaria võttis su enda juurde üsna noorelt, sest sa ei tea paljusid elementaarseidki asju, mida kõik ponid teadma peaks."

Hirmu- ja kaotusetunde laine, mis pidi Päikese just uputama, purunes Tähepöörise absurdse jutu vastu.

Ristik rääkis järgmisena ja tema häälest puudus harjumuspärane kahtlev toon. Selle asemel kostis ta jutust ebatavalist kõhklust ja kurbust: ,,Kui me esimest korda sel pikal talvel kohtusime, tunnistan , ma olin su vastu päris karm, Päikene. Ma tahan, et sa teaks, et see rõõmustab mind väga, et mu kahtlus valeks osutus. Sa väärid oma kohta siin ning mitte üks poni siin ei arva, et sa võiks keelduda meid abistamast..."

Tähepööris köhatas ja noorem täkk peatus poolelt lauselt. ,,Me jõuame selleni, kuidas sa aidata saaks, kuid enne on vist vaja seletada." Ta sarv sähvatas ning hämarasse saali ilmusid mõned tulekerad. Üks seisis paigal ja teised tiirlesid aeglaselt ta ümber. Vana täku nägu jäi valguse eest kübaraääre varju ja ta rääkis: ,,Võime küll rääkida, et meie ellujäämise suurimaks küsimuseks on Solaria ja ma olen sellega ka nõus, aga on veel üks asi. Fakt, et ta juhib ka meie planeedisüsteemi, tähendab seda, et kui ta on võrrandist kadunud, sureme me kõik, kui meie päike planeedile liiga lähedale tuleb. See on täiesti kindel."

Päikese silmad saatsid tulekera, mis kujutas päikest ja selleks polnud palju kujutlusvõimet vaja, et aimata, mis edasi saab. Pikk talv pole midagi selle kõrval, mis sellele järgneb! Uus süütunne rõhus ta südant. Miks ma orbiiti ei korrastanud? Või käis see alati sellel orbiidil? Hulk küsimusi tõusis talle pähe, kuid ükski neist ei konkureerinud suurima küsimusega: Miks Tähepööris sellest just minule räägib? Ta tunnistas, et plaanib likvideerida Sol... Minu...

,,Mul on mitu plaani, kuidas Solaria mõju sellele maailmale neutraliseerida, või vähemalt veenda teda, et süsteemi häirimise lõpetamine oleks ka tema huvides. Kahtlen ka selles, kas ta on päriselt tapetud ja ma kahtlustan, et temas on palju rohkem, kui välja paistab," jätkas Tähepööris, panemata tähele, kuidas need sõnad Päikesele mõjusid. ,,Aga need plaanid pole praegu teemaks. Esmane mure on meil see, et kuidas saada kätte kontroll meie tähe üle ja pääseda hukust. Mul on käsil loits, mis võiks probleemi mõningate Ristiku leitud kristallide abil lahendada..."

,,Mis asja?" karjatas Ristik ja lõi vastu põrandat sellise jõuga, et põrandalauast eraldusid laastud. ,,Sa ei tea, kui ohtlik on arkaniit, või milleks on see suuteline. See ei ole niisama maagiat võimendav kristall, nagu ma algul arvasin! Seal oli midagi kurja, midagi, mis tõmbab..."

,,Ma tean, millest sa räägid, Ristik, ja usutavasti ma olen ka lahenduse leidnud," rääkis Tähepööris ja tõi ruuminurgast väikese laeka. Ta pani laeka põrandale ning võttis väikse võtme. Ta kabjad suutsid vaevu tillukest võtit keerata, kuid viimaks siiski mehhanism klõpsus ja kaas avanes. Vana täkk astus tagasi ja vaatas naeratades kasti. ,,Kohe pärast seda, kui me selle külakese asutasime, tõin ma need killud ja matsin need ümber perimeetri. Pärast seda on need aastaid kogunud siinsete ponide positiivseid emotsioone. Ausus, ustavus, naer, lahkus, headus... Kui need jõud on kombineeritud, on neil oma maagia, mis juhib eemale ka kõik tumedad jõud, mis arkaniidis peituvad."

Ristiku pahurus asendus pettumusega ja ta hakkas Tähepöörist sõimama, et miks ta neid eksperimente ilma kooskõlastamata tegi ja niimoodi kogu küla ohtu seadis. Päikese silmad olid naelutatud laekale. Selle põhjas lebasid kuus kristalli, enam-vähem viisnurga kujuliselt, kuues oli keskel. Igaüks oli ise värvi. Päikese silmad jätkasid nende vaatamist ja ta mõtted rändasid kuhugi ära.

Maastikku lõikasid kristalsed struktuurid nii kaugele, kui silm nägi, teravad ja sirged jooned kontrastiks kaosele, mis oli tekkinud, kui Arhitektid ei juhatanud. Neljajalgsed olendid kõndisid sirgetes ridades ühte sammu, kohusetundlikult ja mõtlemata.

Ilmutus ilmus ta meeltesse, vastupandamatu ja hoomamatu. Nende domineerimise vastu ei olnud mingit kaitset, ta oli loodud nende tahet vahendama.

TÄITKE KORRALDUSI, nõudsid nad ja ta kuuletus nii hästi, kui suutis, et saada järgmised korraldused.

Need korraldused jäid tulemata.

Päikene ehmus mälestustest üles, kui Tähepööris laeka sulges ning mälestused hajusid kui uni, kui vana täkk talle otse silma vaatas.

,,Vabandust, et segan Päikene," ütles Tähepööris ja ta heitis Ristiku suunas terava pilgu, millele noorem täkk samasugusega vastas. ,,Kas mäletad seda juttu, mida me märgipeo ajal rääkisime? Ma tean, et sul oli aega tutvuda kõigi nende töödega, mida ma sulle jagasin, kuid sa võiks meenutada konkreetselt seda." Ta võttis rullikeeratud kirja ja jätkas: ,,See on loodud pöörama ükssarvikut olekusse, kus ta suudab vahendada ja juhtida energiat, mis kuluks tähe liigutamiseks, kui seda vaja on."

Päikene noogutas automaatselt, ehkki Tähepöörise jutu tähendus ei olnud talle veel kohale jõudnud. Mis toimub? Nad lasevad mul jääda? Seda ei saa olla, nad vihkavad Sol... Mind. See on täielik jamps! Ja mis see oli, mida ma nägin? Kristalsed jooned ja aruta olendid...Ja vaid üksainus käsk.... Ta üritas vaatepilti meenutada, kuid see mattus pakilisemate murede alla.

Tähepööris ei teadnud Päikese mõtteis toimuvast midagi. Ta lihtsalt jätkas: ,,Algselt mõtlesin selle endale peale lugeda, kuid sellega on kaks probleemi. Ma ei saa riskida loitsu sattumisega valedesse kapjadesse, seega olen astunud samme leidmaks neid, kes seda väärivad. Lõviosa loitsust on aga mu oma peas, seega pole ohtu, et keegi seda tulevikus kuritarvitaks. Teine probleem on see, et ma olen vist liiga vana, et seda protsessi üle elada. Ainus alternatiiv maagilise võimsuse ja potentsiaali poolest oli... Mu pojatütar Kuukene. Ta on piisavalt noor, et kasvada..."

,,Mida?" karjatasid Tark Küpsis ja Ristik korraga ja maamära lasi Päikesel vana täku poole variseda. ,,Ta on su perekond! Sina oled kõik, mis talle jäänud on!" karjus Küpsis ja Tähepöörise silmad kadusid kübaraääre alla. ,,Ta usaldab sind rohkem, kui ühtegi poni kogu maailmas, kuigi tundub, et naiivselt! Kas sa punusidki kõik see aeg sellist plaani, sa kännuämblik? Et kasut..."

,,Kas mõtled, et jõudsin selle otsuseni kerge südamega? Või mõtled, et olen selline peletis, kes tahab teda kasutada vaid oma rõõmuks?" möiratas Tähepööris vastu ja vastas Küpsise pilgule enda omaga. ,,Ma ei tahtnud oma plaani sinu või Ristikuga jagada, kuna otsisin võimalikke alternatiive! Kui ma muid võimalusi ei leia, siis pean kasutama Kuukest, et päästa viimne kui elusolend siin maailmas." Tuli ta silmis lahtus ja ta paistis nüüd vanemana kui muidu. ,,Õnneks... Paistab, et meid on õnnistatud teise variandiga."

Tähepööris libistas pilgu Küpsise pealt ära ja maamära ning Ristik vaatasid temaga samasse suunda. Päikene tõmbus nende kolme pilgu all kössi ja hoidis hinge kinni.

,,Päikesetaevas," alustas Tähepööris sirgu tõmbudes. ,,Ma kahtlustasin juba kaua, et olid enne sõda Solaria õpilane. Arvestades ainuüksi su maagiavõimsust, kahtlustan ma, et ta kasutas juba sajandite vältel aadlikke, et aretada ükssarvik, kellel oleks selline maagiapotentsiaal, mis tema eesmärgi välja veaks. Su puusamärk - päike ise - tõendab seda. Oletan ka, et tema karmikabjaline karistus mu poja ja ta pere vastu oli tegelikult selleks, et likvideerida tema eesmärki ohustav vereliin... Ja sina... See on küll teemast mööda, see pole kudagi sinu süü.

Päikene, me saaksime lõpuks ometi lahti türann Solariast ja sinu abiga ka väljasuremise ohust, kui sa vaid valmis oleksid. Ma mõistan sind, kui oled talle ikka veel lojaalne, kuid ma soovitan sul kaaluda seda seoses kõigi siinkohatud ponide eludega ja teiste süütute ponidega, kes tema all on kannatanud. Ma ei käsi sul meid aidata, ega sea kahtluse alla sinu kohta siin kommuunis, kui sa peaks keelduma. Loits võimendab sind piisavalt, et valitseda päikest, aga muudab ka sind.... Jäädavalt, seega pead ise nõus olema, et see loits sulle peale pandaks." Vana täkk valis nüüd sõnu ja sosistas viimaks: ,,Päikene, kas sa oled nõus alikorniks moonduma?"

Mõtete laviin Päikese peas pidurdus hoobilt, kui ta Tähepöörise küsimust kuulis. Nad... Nad ei kavatse mind minema ajada, kuna nad ei arva, et olen Solaria, nad arvavad, et olen iseenda õpilane? See on totter! Ja Tähepöörisel on loits, mis võib poni alikorniks moondada!? Ma olen midagi kriitilist maha maganud... Mul on midagi tähtsat meelest läinud? Mis see on... Ma ei saa mingist asjast aru... Päikene pigistas oma mõistust, tabamaks seda keerulist võtit, mis andnuks sellele nonsensile mõtte, kuid ta mõttelõng katkes ja maailm pöördus külili.

Mida? Ma unustasin hingata, eks, mõtles ta, kui põrand temaga kohtuma tormas. Ma pean meeles pidama, et ma pean hingama. Loodetavasti, kui üles ärkan, saan kõigest aru. Jah, see kõik on selge arusaamatus või mingi Kuukese vingerpuss jälle. Mõttelõng katkes lõplikult, kui Päikene minestanult põrandani jõudis.

--

10.Moraalitus.

Päikest ei äratanud ei kabjaklobin koridoris ega aknast kostuv linnulaul, isegi mitte jutukõmin põranda all saalis. See oli raamatulehtede kahin, mis meelitas ta välja sügavast unest, mida ta parasjagu nautis. Ta ärkavad meeled haarasid kõik peale vaate, tuul avatud aknast paitas nägu, linad hoidsid sooja... Ja seletamatu raskus oli ta rinnal.

Üks silmalaug avanes ning nähtavale ilmus Kuukene, kes magas sügavalt Päikese peal, nägu Päikese tekki mässitud. Teise silma avanedes ilmus nähtavale Tähepööris, kes istus voodi kõrval toolil, suur kulunud raamat kapjadel ja nägu lehtedes. Päikene ei teadnud, kaua see stseen kestnud oli, kuid see sai läbi, sest Kuukene liigutas. Varsa liikumine äratas Tähepöörise tähelepanu, see omakorda tähendas, et ta märkas ka, et Päikene on ärkvel.

,,Ahelaist, mis paneme endale, ei ole kunagi kerge vabaneda," ütles Tähepööris ja esimest korda vaatas ta kõrvale, kui ta silmad Päikese omi kohtasid. ,,Süütundega tugevdatud ahelad on raskeimad. Ma tahaks öelda, et meie viimase kohtumise asjaolud olid juhuslikud, aga ma valetaksin siis."

,,Mis mõttes?" küsis Päikene, ikka veel hiljutistest sündmustest endiselt jahmunud ja meel unest uimane.

,,Targal Küpsisel oli õigus. Ma olengi üks manipuleeriv kännuämblik, tõmban nööre ja panen ponid enda tuju järgi tantsima," ütles vana ükssarvik. Märganud Päikese nägu, rääkis ta edasi: ,,Tegin sulle kohutavat ülekohut, kuna ma polnud aus ja palusin sinult nii suurt teenet. Seega pean ma seda parandama. Nagu ma ütlesin, ma kahtlustasin su tegelikku identiteeti juba kaua ja ma sättisin meie viimase vestluse olud nõnda, et sa endast välja läheksid. Kui olin näinud, kuidas sa reageerisid, kui Kuukese minevikust teada said, mõistsin ma, et tunned end süüdi, et oled Solariaga seotud ja ma mõtlesin seda kasutada mõjutusvahendina, kui sa vastumeelsust ilmutanuks. Päikene, ma võlgnen sulle suured vabandused, et sind niimoodi manipuleerisin, samas ei saa ma ka ületähtsustada sinu rolli selles, mis järgmiseks tuleb."

Miks ta palub vabandust selle eest, et tegi, mis vaja? Tähepöörisel on ju õigus, kui ta püstitas teooria, et see maailm hukkub, kui Sola... Kui mina kaotan kontrolli päikese üle või lükkan ta orbiidilt välja. On sellises olukorras üldse midagi, mida ei saa õigustada, mõtiskles Päikene ja sosistas: ,,Mis tuleb järgmiseks?"

,,Minu arvutuste järgi on päike meie planeedile lähemal, kui ta kunagi on olnud. Kui tahame teda Solaria kontrolli alt välja võidelda, siis praegu on parim aeg," vastas Tähepööris ja leviteeris paari sadulkotte nii kõrgele, et Päikene neid nägi ning maandas need siis voodi kõrvale. ,,Seal pealinna varemetes on kusagil väega koht, kuid me peame kiiresti minema, et mitte öö kätte jääda."

,,Ma... Ma vist tean pealinnas seda kohta, mida sa vajad," kogeles Päikene valetada. Ma pean talle tõe ära rääkima. Aga mitte siin. Siin on liiga palju ponisid, kes... Võivad valesti aru saada, kui pealt kuulevad.

,,Seda ma arvasingi," noogutas Tähepööris toolilt maha tulles. Ta maagia haaras magava Kuukese ning kergitas varssa piisavalt palju, et Päikene saaks end tema alt linade vahelt välja libistada. Ta pani kabja hellalt vastu varsa pead ja sosistas talle midagi ning astus siis toast välja, Päikene tihedalt kannul.

Ainus takistus paari teel oli Ristik, kes polnud riietunud vaid seikluseks, vaid lausa lahinguks. Ta rinda ja jalgu kattis tugev raudrüü ja kahel pool seljakotti rippusid neli telekineetilist mõõka. Ta vaatas lähenevat Tähepöörist, pilgus jonn. ,,Sul on abi vaja, Tähepööris. Ainsad ponid, kes pealinna on jäänud, on retsid ja röövlid. Keegi poni peab su seljatagust valvama."

,,Olen sellega juba arvestanud, Ristik," hakkas Tähepööris rääkima. ,,Me lähme külast välja ja teleporteerume tagamaks, et seda kohta ei leitaks ja me ei kasuta mitte mingit maagiat, kuni me väega kohta leidnud ei ole. Kui me aga juba seal oleme, on kõigil hilja meid peatada või ohustada. Pealegi pole ma kindel, kas sa oled arvestanud ohtudega..."

,,Ei ole arvestanud ohtudega?" põrutas Ristik kabja maha. ,,Sa lähed maailma ühte kõige ohtlikumasse kohta ilma seljataguseta ja mina olen see, kes ei oska ohtudega arvestada?"

,,Kui meid avastatakse enne, kui oleme väega kohta jõudnud, on meie ülesanne nii ehk naa läbi kukkunud. Võitlushääled kostavad kaugele, nagu sa mäletad, ja see meelitab ligi neid, kes loodavad saaki leida," rääkis Tähepööris rahulikult ja heitis täkule väsinud naeratuse. ,,Sa saad isaks, Ristik. Ma ei taha vastutada järgmiste orbude..." Ta vaikis ootamatult ning vaatas ringi, lisas seejärel: ,,Pealegi, kui ka meie plaan õnnestuks, peksaks Küpsis selle eest mult hinge välja, et ma sul tulla lubasin."

Ristik maigutas suud, püüdes mingitki vastulauset välja mõelda, kuid oli sunnitud alla vanduma. ,,Üks päev, Tähepööris. Kui sa homme samal ajal tagasi ei ole, lähen ise pealinna. Seda ma luban." Ta pööras vastust ootamata ringi ja trampis maja poole, kus ta koos abikaasaga elas.

Tähepööris muheles ja sättis laia äärega kübara enesele pähe. See vajus nii madalale, et varjas ta pilgu ning ta ütles: ,,Täku uhkus on habras asi... Tule, Päikene. Päev on kuum ja me ei saa enam viivitada." Ta traavis külast eemale tihedasse metsa, vaatamata üle õla, kas Päikene järgneb talle või ei.

--

Nad olid traavinud juba mitu tundi ja peatusid pärastlõunal ühel lagendikul. Tihnik moodustas lagendiku ümber peaaegu läbitungimatu müüri ja rohi oli nii pikk, et puudutas Päikese kõhtu, kui nad mööda põõsaste vahel vaevumärgatavat rada käisid. Päike hakkas kohe Päikese kasukat soojendama, kui nad kaitsvast lehestiku varjust välja jõudsid.

Kindlasti ta higistab selle keebi all... Miks ta seda maha ei võta, mõtles Päikene täkku vaadates. Keskendu, Päikesetaevas! Sul on palju tähtsamaid asju, mille üle muretseda! ,,Tähepööris," alustas ta, kuid igasugune tahe tõtt rääkida kadus, kui ta täku pilku kohtas.

,,Jah, Päikene?" küsis Tähepööris ja kallutas pead, et mära näha ning ta pööras hetk hiljem ümber. ,,Päikene, sa tundud kuidagi ebakindel. Kas mõtled ümber?"

,,Ei. Mitte päris nii..." Räägi talle! Ta peab teadma ja praegune hetk on selleks parim! Päikene võitles kõhklusega, aga siis tuli talle pähe teine mõte. Kas ta peakski seda teadma? Lasen tal vaid loitsu ära teha, siis ma ,,moondun" ja pärast ei tea keegi. See valelik mõte põrkus vastu tema tahet tunnistada üles ja vabaneda saladusest, mis Päikest piinanud oli. Möödus hetk ja otsus tehti tema eest.

Praks.

Oksa praksatus vaiksel lagendikul kõlas kui plahvatus ning Tähepööris reageeris momentaalselt. ,,NUHID!" möiratas ta ja ta sarv lõi helendama. Võimas tuuleiil lõi kogu rohu maatasa ja painutas ümbritsevad puud peaaegu maani. Ja ainult üks asi trotsis seda ootamatut puhangut. Tuhkjassinine kaitseväli murdis tuult nagu kalju laineid ja keebis varss selle varjus ei liikunud tolligi.

Tuul rauges kohe, kui Tähepööris poni ära tundis. ,,Päikese nimel, Kuukene! Sa ei tohi siin olla! See on ohtlik ja praegu ei ole mänguaeg!" manitses Tähepööris, hääles üheaegselt kergendus ja viha.

,,Ma ei tulnud siia mängima!" karjus Kuuke vastu ning ta toon pani nii Päikese kui Tähepöörise kühmu tõmbuma. ,,Ma pole mingi loll varss, Tähepööris! Ma teadsin, et kui sa saatsid mind raamatut tagasi viima, võtsid sa Päikese koos Ristikuga külahalli jutuajamisele ja iga kord varem, kui see juhtus, tähendas see seda, et see poni lahkus igaveseks!" Ta nägu polnud kapuutsi varjust nähtav, aga viha ta hääles kandis emotsiooni edasi.

,,Kuukene, nüüd seda ei juhtu," ütles Tähepööris ja raev ta hääletoonis oli kadunud, ta hääl kajas palju pehmemalt. Ta tegi varsa suunas paar sammu ega peatunud, kui varss edasi kisas.

,,Sa valetad! Ma ei taha, et Päikene lahkuks! Ei iialgi! Ta on tark ja hea ja ta räägib alati mulle tõtt!" karjus varss ja ta pimedad silmad ei näinud võpatust, mida kumbki täiskasvanud poni ei suutnud maha suruda. ,,Ta kuulab mind ega pahanda mu naljade üle. Ta teeb hoopis oma nalju vastu! Ja ta... Lase mind lahti!" Tähepööris oli lähenenud, tegemata karjumisest välja ning haaras varsa kinni kohe, kui oli piisavalt lähedale jõudnud. Kuukene siples jalgadega, et täkku lüüa ja viimane ei teinud tabamustest välja.

Päikene jäi sellest stseenist välja. Valu ta südames võttis uusi kõrgusi ning mingi tundmatu instinkt ütles, et ainus leevendus sellele võis olla nende kahega liitumine. Vaatamata võimalikule kergendusele, ei olnud tal tahtejõudu, et täkule ja varsale läheneda. ,,Kuuke, ma ei lähe ära. Ma jään nii kauaks, kui sa mind vajad," lubas Päikene.

Kuukese rabelemine kuhtus ja lõpuks ta vastas Tähepöörise kallistusele. Ta pilkumatud silmad piilusid üle täku õla kuhugi Päikese poole. ,,Igaveseks ajaks igavesti?" küsis ta vaiksel sosinal.

Päikene hakkas juba tõusma, kuid uus õudne tõdemus tuli talle pähe. Mis temale on igavesti, pole mulle mitte midagi. Kui kaua ta elab? Seitsekümmend aastat? Äkki kaheksakümmend? Kaheksakümmend aastat pole midagi. Kaheksakümmend aastat on eluaeg. See arusaamine võttis ta sõnatuks ja ta suutis vaid noogutada.

,,Kuukene on meid vist nüüd portsu otsa sättinud," ütles Tähepööris ja lasi lõpuks oma pojatütre maa peale tagasi. ,,Kui me lähme külla tagasi, saab päev läbi ja meie võimalus läheb kah mööda. Ma ei saa teda külla teleportida, see võib küla asukoha reeta." Ta näris huult ning kummardus varsa juurde. ,,Kuukene, me lähme kohta, mis on täis ponisid, kes pole just kenad. Ainus mäng, mida seal mängida võid, on peitus. Ehk et kui me peame nende ponidega kaklema, siis sina istud väga vagusi ega kasuta maagiat. Tule kellukeste poole, mäletad ju?"

Kuukene noogutas õhinal, kuid ei öelnud sõnagi ja Tähepööris pöördus Päikese poole. ,,Ma vist katkestasin sind enne, Päikene," ütles ta väsinud ilmel. ,,Kui tahad midagi rääkida, siis räägi nüüd. Kohe kui jõuame pealinna, peame me olema käbedad ja vaiksed."

,,Ei, see pole enam oluline," valetas Päikene ja vaatas korra Kuukese poole. Mälestused surmahirmus karjuvast varsast liitusid tema viimaste väljaütlemistega ning rammisid seda tõde, kes ja mis ta tegelikult on. Ma ei saa seda praegu rääkida... Mitte praegu, kui Kuukene siin on. Ma ei taha talle enam kunagi haiget teha!

Tähepööris vaatas veel korra Päikesele otsa, kuid langetas kübaraääre silma ette. ,,Saan aru. Olge valmis, me teleporteerume pealinna."

--

Pealinn oli pärast Solaria lahkumist muutunud. Kui ta lahkus, olid siin poleeritud kivist ja klaasist säravad tornid, uhked ja puhtad poleeritud ponide poolt, kes selleks tööl olid. Pealinn oli olnud nagu majakas, mis näitas Solaria valitsuse hiilgust kogu maailmale.

Praegu oli siin vaid endise hiilguse hääbuv vari. Vaid mõned tornid olid veel püsti, särav klaas oli kõik kildudeks. Majavaremetel olid tulekahjude jäljed ja ainsad märgid, et mõni poni siin surevas linnas veel liikus, olid kaugustest kostvad harvad karjed ja hüüded.

Oma suurima saavutuse varemete nägemine vapustas Päikest hingepõhjani. Ta hoidus seda välja näitamast, kui järgnes varemete vahel teistele. Nende ainsad peatused seisnesid selles, et Tähepööris peatus ja heitis Päikesele küsiva pilgu. Kui see esimest korda juhtus, võttis Päikesel omajagu aega, et mõista, mida täkk tahab. Ta tõstis ettevaatlikult kabja ja osutas mäetipul seisva Solaria kindluse poole. Tähepööris sai aru ning kolmik asus varjust varju hiilides teele.

Ma võin Tähepöörisele näidata, et ta loits toimis ja ma moondusin... Kuid ma ei tea, kuidas loits töötab! Kas ta käivitub astmeliselt või korraga? Kas on sellel mingit märki, mille järgi otsustada, et õnnestus või kavatseb ta visuaalselt kontrollida, et see töötas täielikult? Päikese peas keerlesid tuhanded küsimused, kui nad kõndisid Solaria kindlusemäe jalamile üha lähemale ja lähemale. Iga vastamata küsimus ajas teda üha enam paanikasse ja hajutas tähelepanu. Selleks ajaks, kui ta taas keskenduda suutis, oli juba hilja.

Tähepööris hiilis ümber majanurga ja heitis tähelepaneliku pilgu peapuiesteele ning tardus paigale. Ta seisis nii rohkem kui minuti ning pöördus tagasi sinna, kus Kuukene ja Päikene end varjasid ja raputas õrnalt jalavõru kuljuseid. Kuukene sööstis varjust välja, aga ikka veel segaduses Päikene jäi tahapoole.

Kuna Tähepööris oli seljaga, Kuukene pime ja Päikene ei pannud tähele, ei olnud neil mingit kaitset kabjasuuruse kivi eest, mis lendas ühest aknast välja ja tabas vana täkku kuklasse. Heli äratas Päikese tähelepanu ja tal oli hetk aega, et hüpata tagasi, kui samasugune kivi tema suunas lendas ja kiiruga manatud kaitseväljalt tagasi põrkas.

,,Eh, sa ei saandki mõlemale pihta, Takkalööja!" kajas ülevalt koridorist käre hüüe. ,,Mööda!" Tänavale Kuukese taha maandus kupjavormi räbalaisse riietunud pegasus ning astus jooksva varsa keebisabale. Keepi takerdunud varss tegi kukkudes abitu piuksu, mille peale pegasus ja varemete vahelt ilmuvad teised ponid vaid naersid.

,,Me vist saime Jackpoti! Ükssarvikumära ja varss? Mõlema eest saab turul head hinda," ütles teine täkk, maagi rõivastes ükssarvik ja lähenes rabelevale Kuukesele. Sähvatas roheline maagiaväli, see haaras rabeleva varsa ja tõstis ta täku näo ette. ,,Noh päris nii hästi siiski ei läinud," ütles ükssarvik uurides. "See siin on praak, kõlbab ehk vaid suguloomaks, kui vanemaks saab. Pigem nagu investeering, mitte kiire kasum."

,,Nägu on sul praak!" karjatas Kuukene ning üks väike kabi välkus, tabades täkku otse vastu nina.

Kuukest hõljutanud maagia katkes kohe ning kukutas varsa maha, kuid põgeneda tal ei õnnestunud, kuna ükssarvikutäkk viskus ringi ning lõi talle mõlema tagajalaga näkku. Kuukene lendas löögist vastu kõrvaloleva maja seina. Kostis luude raginat ning seinale jäi verejälg, kui Kuukene seina äärde maha kukkus.

Varemete vahelt ilmus veel täkkusid, kuid Päikene ei märganud neid. Ta ei suutnud rebida silmi Kuukese lõdvalt kehalt ning ta pähe tõusis õõnes mõte. Oleks ma talle tõde rääkinud, elaks Kuukene veel. Mina... Tapsin tema. Irooniline mõte, et ta oli jõudnud ringiga tagasi siia, kust kõik oli alanud ja ta oli kaudselt saavutanud selle, mida oli kuid tagasi tahtnud, ei jäänud talle märkamata. See mõte vasardas ta meeli ja ta peaaegu murdus selle all.

Peaaegu.

Üks hoopis teistsugune emotsioon haaras ta, kui ta sai lõpuks silmad Kuukese murtud kehalt lahti ja vaatas kaabakaid puiesteel. Pegasus jõllitas teda läbi kaitsevälja, samas pingutas maag oma võimeid, et kaitsevälja hajutada. Teised ründajad, enamuses pegasused ja maaponid, tühjendasid Tähepöörise kotte ja lõid teda, kui ta üritas püsti tõusta.

Emotsioon, mis teda haaras, ei olnud torkiv valu ega aeglane õõv, mis teda viimased nädalad vaevanud oli ega ka pahameel, mida ta tundis, kui mõne Kuukese riuka otsa sattus. See ei sarnanenud millelegi, millega ta juba tuttav oli. Uus emotsioon haaras ta meeled ning täitis viimse kui muskli kihuga, mis nõudis rahuldust.

Rahuldus ei saanud läbi kaitsevälja tulla, seega ta hajutas selle. Koos sellega kadus ka illusioon Päikesetaevast.

--

11.Surematus.

,,Heh, see on kena trikk, tibuke, kuid see ei aita sind kuidagi. Lumekuninganna on ammu kadunud ja keegi ei karda siin teda! Tuleb muidugi tunnistada, et oleks päris veetlev mõte tirida voodisse mära, kes on Solaria moodi. Kui sa just niimoodi vastu ei hakka, et ma peaks su tapma nagu selle seal. Noh, miks sa illusiooni veel maha pole võtnud?"

,,See ei ole."

,,Häh, mis ta ei ole?"

,,See ei ole, ei ole, ei ole, ei ole!"

,,Päikese nimel, see on vaid mingi illusiooniloitsuga mära, kes end varjab. Mida te kardate?"

,,SEE EI OLE ILLUSIOON!"

Sagimine tänaval katkes ja kõik hulgused vaatasid hüüu suunas. Endine maag oli külili kukkunud ega saanud teha muud, kui õudusega vaadata. Samas ei teinud pegasusetäkk millestki välja.

,,Otsustasid just nüüd aru kaotada? Kurat kui mul ol..." täku jutu katkestas kummaline tundmus: iga sõna juures ta hingamine nõrgenes. ,,Mis see on... Oh..." Ta pööras pea külma alikorni poole, kui viimane nõudis: ,,Sobilik oleks kuninganna ees kummardada."

Telekineetiline jõud hajus laiali ja surus kõik täkud maha. Pahaaimamatute ponide pahurad hüüatused asendusid kiirelt paaniliste karjete ja anumistega, kui nad said situatsioonist täielikult aru. Nende vastas oli kuninganna Solaria kõiges oma kohutavas hiilguses.

Sadistliku aeglusega astus Päikene bandiitidele lähemale. Igast tema sammust hajus jää, mis hakkas aeglaselt kogu puiestee pinda katma. Igat sammu saatis kabja all mureneva jää krõmpsatus, saateks täkkude arusaamatu mõmin. ,,Bandiidid. Vargad. Mõrtsukad. Orjastajad..." loetles Solaria igal sammul kuriteoliigi ning kummardus ja sosistas pegasusetäkule kõrva: ,,Vägistajad." Ta ei võtnud vaevaks pudikeelseid vabandusi kuulata ning sirutas end taas täiskõrgusesse. ,,Te üritasite seda kõike minu juuresolekul. Teie elud on läbi."

Nii, nagu tal oli õigust otsust vastu võtta, oli Päikene enam kui valmis seda ka täide viima, kuid... Mitte midagi ei toiminud. Jäisus, mis temast lainetena hajus, kaardus ümber bandiitide, ega tapnud neid, kuigi külmutas omajagu. Kui ta ennast vähem oleks kontrollinud, kaotanuks ta enesevalitsuse ja hakanuks karjuma ja trampima. Ta pidi seda juba peaaegu tegema, kuid üks pisiasi äratas ta tähelepanu.

Nagu külmus ei levinud bandiitide peale, ei levinud külm ja jää veel ühte kohta: sinna, kus lebas Kuukese lõtv keha.

Ta... Ta on elus! Ma pean teda aitama! Lootusesäde silmis, astus ta sammu kortsus keebis tombu suunas, kuid siis meenus talle hetkeolukord. Ma ei saa teda aidata, kui need värdjad siin on. Ma ei saa neid tappa ja paistab, et needus takistab mind neid ka minema teleportimast, kuna ma ei tea kohta, mis nad võiks vigastamata jätta... Mõtle! Mõtle midagi!

Päikese pea kees mõtetest, siis meenus talle peaaegu unustatud vestlus Tähepöörisega ja naeruväärne teooria Solariast. Ta peas kujunes meeleheitlik plaan. Nad arvavad, et Solaria oli windigo... Aga kuidas seda manada, kui ma ei mäleta, millised nad olid? Ma olen viimane elav hing, kes on neid kohanud! Küsimus vastas enesele ise. Illusioon ei pea olema täpne, vaid usutav. Päikene hakkas naerma, naerma nii võikalt, kui oskas ning kõndis puiestee teise otsa. Kõigi silmad saatsid teda, aga siis aktiveeris ta kaitse- ja varjevälja ning ükski poni enam ei näinud, mida ta täpselt teeb. Tal oli vaja vaid seda, et nad kuuleks teda.

,,Jah, ma vist alustan temast," kuulutas Päikene kõlavalt, ja pidi peaaegu kokutama, kui üritas meenutada, mida üks pahalane Kuukese raamatus öelnud oli. Ta manas kiiruga järgmise nõiduse ning bandiitide anumine uppus ühe poni meeleheitlikku karjumisse, keda Päikene vaevu mäletas. Kui karjumine tõusis haripunkti, tekitas ta ponikujulise jääskulptuuri ning laskis sellel maha kukkuda. Kuju purunedes lõppes loits ja koos sellega ka hädakisa ning Päikene kõndis bandiitide juurde tagasi, jääkuju pea enese ees maagiaväljas hõljumas. ,,Hmm, kui palju kurjust, ahnust ja vihkamist.... Kuid kaugeltki mitte nii palju, kui hirmu. Uhkust kah pole."

Päikene ütles rõhutatult ,,kuss!" ning lasi jääskulptuuri peal röövlite maagi ette kukkuda, mille peale kuulis ta uut nutu ja anumise lainet, sest täkud nägid nüüd lähedalt, mis nende ees maas lebas.

,,Rõõmustage, minu väikesed ponid," irvitas Päikene ja jäljendas raamatupahalast, tsiteerides teda sõna sõnalt: ,,Paistab, et praegu pole see aeg, mil ma teid ära söön. Mida rohkem te röövite, põletate ja tapate, seda rohkem häda ja hirmu te tekitate. Kui te olete seda juba piisavalt teinud, siis mina tulen ja kaanin teid tühjaks. Teie agoonia võib olla... Mõnus. Minge ja levitage minu sõna ja nautige meeleheidet. Talv tuleb tagasi!" Röövlid vabanesid küll telekineesi alt, kuid ükski neist ei liikunud. Möödus mõni sekund ja Päikene urises kannatamatult. Ta tõstis kabja ja lõi sellega nii kõvasti maha, et kogu jää sel puiesteel purunes ning jää killud lendasid lainetena vastu majaseinu. ,,JOOKSKE!" möiratas ta ning röövlid hajusid nii kiiresti, kui suutsid. Kohe, kui ta oli veendunud, et oli üksi, jooksis ta Kuukese juurde.

Varsa keep oli ta ümber laiali ja jää oli moodustanud ta lamamiskoha ümber täiusliku ringi. Keebi all oli märgata kerget liikumist ja nüüdseks tühja ja puiestee vaikuses kuulis Päikene Kuukese vaevalist hingamist.

Paanikalaine ähvardas lootusesädet kustutada. Ma... Ma tean, et maagid on loonud loitsud, mis parandavad haavu, kuid ma ei tea neid! Päikene lappas oma mälestusi, leidmaks mingitki vihjet, kuidas sellised protsessid toimida võiks. Kui see oleks mingit sorti ründav loits, võiks ma selle mehaanikale pihta saada või seda simuleerida. Kui loitsu tulemuseks oleks tuli, poleks ju oluline, kuidas see süüdatakse. Aga kuidas liita elavat liha ja luud... Ma ei kujuta ettegi, kuidas see käib! Päikene hakkas meeleheitele juba alistuma, kuid talle meenus, et ta ei ole siin puiesteel üksi. Ta viskus ümber, et paluda abi täkult, kes ilmselt oskas aidata.

Kiire liigutus jättis talle piisavalt aega, et kaitseväli üles manada.

Võimas maagiatorm, millist Päikene kunagi varem näinud ei olnud, murdus vastu ta kiiruga manatud kaitsevälja, nagu mäslev jõgi ümber rahnu. Maja tema taga hajus selles energiavoos hetkega, kui energiatorm tema kaitsevälja ümbert selleni jõudis. Samakiiresti, kui see algas, see ka lõppes. Koht, kus Päikene Kuukese kohal seisis, oli nüüd nagu saar keset sulanud kivivälja. Kaugemalt kostis veel lööklainest tabatud majade kokkuvarisemise müra, kuid Päikese tähelepanu oli koondunud täkule, kellelt see rünnak tuli.

,,SINA!" möirgas Tähepööris. Ta raev oli nii suur, et röövlitelt saadud peahaav ei seganud teda. ,,Pidin ma alles loll olema, et sind niimoodi usaldasin! Solarial polnud kunagi põhjust õpetada järglast, kes võiks tulevikus tema seadust ohustada!" Ta sarv sähvatas taas ja Päikese suunas sähvatasid kolm juuspeent kiirt. Kiired peegeldusid kaitseväljalt juhuslikus suunas ja lõikasid varemeid, põhjustades uusi varinguid. Üks kiir möödus Tähepöörisest ohtlikult lähedalt ja lõikas ta kübarast tüki. Kui ta ka riivakat märkas, ei teinud ta sellest välja.

,,Tähepööris, sa pead aitama..." anus Päikene, kuid Tähepöörise järgmine rünnak summutas ta hääle.

Üks väiksem tornikiiver, kus kunagi oli ilmselt elanud uhkete ükssarvikute perekond, oli teise korruse kohalt ühe maagiakiire poolt läbi lõigatud ning poole varisemise pealt pidama jäänud. Kogu ehitis hakkas leviteerima ning sööstis odana Päikese pihta. ,,Oli see sinu plaan? Lähed ja põletad küla maha, kui oled minuga hakkama saanud?" süüdistas Tähepööris, kui majasuurune projektiil Päikese kaitsevälja vastas purunes. See teda ei üllatanud, kui vähese vaevaga Päikene selle puu, kivi- ja klaasipuru pilve hajutas.

Tähepöörise pani vakatama see, et Solaria tema järgmise rünnaku täielikult nullis ja ta jõuga Solaria kõrvale teleporditi.

,,Kuula mind! Kuukene on väga raskelt viga saanud ja ma ei tea, kuidas teda päästa! Palun, Tähepööris!" anus Päikene ning ta kasutas telekineesi, sundimaks täkku varsa poole vaatama. ,,Sa oskad teda aidata, eks? Ütle mulle, et sa suudad tema päästa, palun!"

Raev Tähepöörise näos asendus meeleheitega, siis kahtlusega, siis lepliku neutraalsusega. Ta hingas sügavalt, siis veel korra, siis veel kord. Ta põskedele voolasid pisarad ja ta tõstis kabja õrnalt keebis kogu peale. Täku õlad vappusid ja ta ütles vaid ühe sõna.

,,Ei."

Läks aega, kuni sõna ja selle tähendus Päikesele kohale jõudsid. ,,Miks?!" karjus ta jahmunud häälega, kui tundis, et ta viimane lootus hajub ta silme ees.

,,Ta vigastused on rasked ja eluohtlikud, tavaline ravi teda ei aita... Ma ma ei saa teda päästa vaid selleks, et sulle anda! Sa oled temalt juba varsapõlve röövinud ja ma ei lase tal muutuda eluks ajaks üheks sinu tööriistaks!" käratas Tähepööris vastu.

Päikene hakkas peaaegu vastu vaidlema, kuid viimasel hetkel jäi see jutt ta kõrisse pidama. Enne seda, kui ma tema vigastuste põhjustest teada sain, olin ma just plaaninud temaga nii teha. Kõik, mida ma olin teinud, oli talle lõpuks vaid haiget teinud. Selle arusaamisega kaasnes uus laine lõikavat südamevalu ja ta vaatas anuval pilgul Tähepöörise poole. ,,Aga ta on su pojatütar!" Kui ka see Tähepöörist ei kõigutanud, varises Päikene peaaegu kokku. ,,Ta on mu sõber," nuttis ta.

Kuulnud neid sõnu, pööras Tähepööris pea aeglaselt Päikese poole. Ta pilgus oli äärmine kahtlus, see otsis väiksemaidki valelikkuse märke. ,,Kas kinnitad seda? Kas sa kinnitad, seda, mida sa just ütlesid? Ja mida sa rääkisid külas? Kas kinnitad seda kõike või sa valetad mulle?!"

Täku hääl langes peaaegu sosinani, aga lause lõppedes ta hüüatas, mille peale Päikene pisut tagasi tõmbus. Ta ei vaadanud Tähepöörisele silma, ta silmad olid Kuukesel. ,,Ma ei taha, et ta läheb. Ma tahan, et ta räägiks mulle kookidest, raamatutest, lollustest... Kõigest, millest ma enne mitte midagi ei teadnud. Ma ei taha, et ta läheks!"

Raev Tähepöörise silmist oli lahtunud, alles oli vaid tuim pilk. Ta ohkas ja sulges silmad. ,,Ära muretse, väike silmatera," sosistas ta Kuukese kohale kummardudes. ,,Peagi lõppeb su valu. Ma näen sind teises elus ja ma loodan, et sa andestad mulle selle, mida ma nüüd tegema lähen," sosistas ta ja pani kabja hellalt varsa keebile. Möödus veel hetk ning vana täkk galopeeris minema.

Kui Tähepööris seda ei tee, siis pean seda tegema mina, avastas Päikene, kuid kogu ta ind lahtus, kui talle meelde tuli, et ta ei teadnud ainsatki loitsu, mis võinuks aidata. Kui vana täkk ei aita, siis tema raamatud võivad aidata. Kui Tähepööris neid ei anna, võtan talt need jõuga. Päikeses tõusis habras viha, ta vedas end jalule ja järgnes vanale täkule.

,,Korja ta üles, nii õrnalt, kui võimalik, aga kiiresti!" mörises Tähepööris eemalt alleelt. Ta kabjad virvendasid röövlite laialipillatud asju kottidesse koguda. Kui ta oli valmis saanud, heitis ta Päikesele karmi pilgu. ,,Ma ei usalda sind ja sinu ,,väega kohta," millest sa rääkisid, seega on meil vaid üks koht, mis Kuukest võib aidata. Muidugi pole see enam oluline, kui sa venida kavatsed."

Tähepöörise meelemuutusest tulnud okk kestis vaid hetke, Päikene tõstis sureva varsa pehmesse telekineesivälja ning kappas järele. ,,Kuhu me läheme?" küsis ta.

,,Sinna, kust ma esimest korda arkaniiti leidsin:"

--

Telepordiloits heitis kolmiku pealinna varemeist kohta, mida Päikene ei teadnud. Neid ümbritses kas kuiv jõesäng või väike kanjon, kuid ta ei jõudnud seda pikemalt vaadata, kuna Tähepööris galopeeris kaljuseinas haigutavasse koopasuhu. Päikese pikemad sammud võimaldasid tal kergesti täkule järele jõuda, aga ta suu vajus ammuli, kui koobas suureks grotiks laienes. Kaljuseintest eendusid punased ja lillad kristallid ja kuigi Päikesel ei olnud aimugi, millega on tegu, karjusid talle mingid sügavad instinktid, et ta nendest eemale hoiaks.

,,Too ta siia, meil ei ole aega," käsutas Tähepööris ja kummutas oma sadulkotid tühjaks. Raamatud ja muu varustus lükati kõrvale, et leida kuus kristalli, mida Päikene oli korra külas laeka sees näinud. Uurinud neid hetke, võttis ta oma pudinate hulgast tüki kriiti ning tõmbas põrandale väikese ringi. ,,Pane ta siia," osutas täkk ringile ning ta joonistas ruumi keskele suurema ringi.

Päikene täitis käsu ning astus eemale. ,,Kas saan veel abiks olla?" küsis ta, tõmbas pilgu Kuukeselt lahti ja vaatas täkku.

,,Ei. Lihtsalt hoia eemale või sa rikud protsessi ära," urises Tähepööris, kui ta tõstis ja paigutas arkaniidikilde, kasutades maagia asemel kapju. Ta peatus korra, vaatas Päikest ning jätkas ettevalmistustega. ,,Et ma seda teeksin, pead sa mulle lubama kolme asja, Solaria. Kolm asja, või ma varistan koopa meile peale."

,,Ükskõik, mida! Ma teen kõik, mis nõuad!" vastas Päikene meeleheitlikult.

,,Esiteks, kui oled meie külast midagi õppinud, nõuan ma, et sa kasutaks neid teadmisi, et teha kõik ponid õnnelikumaks. Ei mingeid kaste, ei mingit orjust ega tuubil salonge. Kas on selge?" Tähepööris peatus jälle, et Päikest vaadata ning leebus pisut, kui alikorn noogutas. ,,Teiseks, Kuukene ei tohi kunagi teada saada, mis siin juhtus. Ei iialgi."

,,Ja viimane nõudmine?"

Tähepööris pani viimase killu paika ning läks Kuukese juurde. Hetk hiljem võttis ta kübara maha ning pani Kuukese kõrvale, seejärel võttis sisse koha ringi keskel. ,,Ma nõuan, et sa kohtleks Kuukest, nagu oleks ta su enese liha ja veri. Kui saabub aeg, oled sina ainus, kes tal on, Päikesetaevas." Täku mõtlik toon muutus vihaseks, kui ta näo alikorni poole pööras: ,,Päikese nimel, muuda oma välimust! Kui Kuukene ärkab ja sind sellisena näeb, ei hakka ta sind enam iialgi uuesti usaldama."

Päikene noogutas nõustudes, aga miski selle viimase nõudmise juures jäi kripeldama. ,,Ma teen seda, kuid kas sina ei tulegi appi?"

,,Ei, mina saan veel teha vaid seda, mida on vaja teha."

Täku häälest kostev lõplikkus tekitas Päikeses ärevust, kuid enne kui ta midagi öelda jõudis, alustas Tähepööris loitsuga. Ta maagia puutus järgemööda igat kristalli ning need tõusid aeglaselt ta ümber hõljuma. Tähepööris tõusis samuti hõljuma, kui ta manas keeruliseimat loitsumustrit, mida Päikene kunagi näinud oli. Mustrist hakkas kiirgama valgust keebis varsa suunas. Pööris puutus ka koopakristalle ja mõned neist sirutusid peaaegu hõljuva täkuni.

Kui ta loitsumanamisega jätkab, mõtles Päikene paaniliselt ja ta püüdis lähemale tulla, kuid pöörise vägi lükkas ta tagasi. ,,Tähepööris, lõpeta, see loits võib su hävitada!" hüüdis ta üle energiakeerise müra.

Vana täku silmad olid suletud, kuid Päikese hüüd pani need avanema. Ta silmad hõõgusid, kui ta need Päikese poole suunas ja ta ütles vaid kaks sõna.

,,Ma tean."

Valgus muutus aina heledamaks. Sama tegid ka kristallid, kuni hetkeni, kust maalt Päikene enam vaadata ei saanud.

--

Esimene asi, mida ta tundis, oli keharebestav lihasevalu, mis vasardas kogu tema keha, ninast kuni kapjadeni. Ta sirutas ennast, kuis suutis, kuid märkas midagi muud: kalts, mille all ta oli, oli ilmselt haisvaim asi, mis olemas sai olla. Kunagi.

Teiseks üks hääl. Hääl. Mära hääl, äärmiselt murelik, kui selle tooni järgi hinnata. Järgmiseks pimestav valgus, kui kalts ette hoiatamata eemale visati. Järgmiseks oli soojus, mis ta täielikult ümbritses ja kaitses teda valguse eest. See oli... Lohutav.

Silmad harjusid aeglaselt valgusega, kuni ta need täielikult avada sai... Ja ta leidis enese kauneima mära kaisust, keda ta kunagi näinud oli. Pimestavvalge karv kattis ta keha ja ta lakk oli pehmelt roosa. Mära ilu rikkusid vaid pisarajäljed ta palgeil ning millegi pärast ta teadis, siis on parem, kui ta vastu kallistab.

,,Kuukene, ma olin nii mures. Ma arvasin, et sa oled läinud." ütles mära, pingutades kallistust iga sõnaga.

,,Emme?" lipsas ta huulilt tahtmatu sõna. Ta tahtis, et see oleks tõsi. Selline hea ja lahke mära sai kuuluda vaid parimasse perekonda...

Mära võpatas seda sõna kuuldes ning vaatas teda suurte, hirmu täis silmadega. ,,Ei, ma olen... Kuukene, see olen mina. Päikene. Kas sa ei tunne mu häält ära?"

Vastus sellele küsimusele võis oodata, kui ta märkas sädelevaid kristalle koopa seintes. Ta märkas ka ümberringi vedelevat kola, kummalist laia äärega kübarat ning kuljustega jalavõru. Siis keeras ta ennast ümber.

See oli... Nagu puu. Kui puud said olla kristallist. Juured olid sügavlillad ja tüvi muutus üha heledamaks, mida kõrgemale ta vaatas. Tüvest hargnes palju oksi, kuid viis suurimat hoidsid igaüks eri värvi kristallikildu. Ta oli kindel, et polnud ealeski midagi sellist näinud, kuid vaatepilt oli kummaliselt julgustav.

,,Kuukene?" küsis Päikene uuesti, mure kostis nii ta häälest kui paistis ka kehahoiakust.

,,Kuukene?" kordas ta ja ta lappas enda mälestusi, kuid kõik oli... Tühi. ,,Kas see on mu nimi? Kus me oleme?" Lõpuks meenus talle mära eelmine vastus ning teda haaras kerge pettumus. ,,Kui sa ei ole minu ema, siis oled sa mu õde?" Lootus, vajadus mingigi side järele selle märaga, oli praegu tema ainus soov.

Uus pisaratulv jooksis mööda Päikese palgeid. ,,Jah, Kuuke. Me oleme õed," ütles ta ja tõmbas Kuukese järjekordse kallistusega lähemale, kasutades nii esijalgu kui tiibu.

,,Ära nuta, Päikene. Kõik läheb hästi, kuniks me teineteise jaoks olemas oleme," vastas Kuukene, sest see tundus sobilik olevat. Kui ta enam rohkemat öelda ei osanud, nautis ta kallistust ja vastas sellele oma esijalgade ja tiibadega.

--

12.Kas see on tõde või ei ole.

,,Ja siis nad elasid igavesti õnnelikult ed... Kas midagi on valesti?" Ükssarvikust valvur peatas enese heietuse, kui märkas poisi näoilmet. ,,Mida? Kas midagi on valesti?"

,,Ma pole kindel, et sellest midagi usun," vastas poiss skeptiliselt. Ta lösutas toolil ning heitis valvurile kõõrdpilgu. ,,Kõlab nagu jutt, mida mõni mu vendadest jommis peaga ajab, kui ema ütleb, et ta joob liiga palju. Hullumaja."

Ükssarviku näkku tõusis lai naeratus. ,,Eluterve skepsis! Sinu ea kohta nii haruldane. Aga sul on täitsa õigus! Kui keegi jutustab sulle midagi uskumatut, siis ära usu! Tavaliselt on need asjad, mida sa tõesti uskuda võid vaid need, mida sa oma silmaga näinud oled!"

Poiss kehitas õlgu, hüppas baaripukilt maha ning sirutas jalgu. ,,Mu jalgadel on nüüd parem, äkki läheme selle teise loo juurde tagasi," pakkus ta ja vaatas koridori järgmist vitraaakent. Sel hetkel oli ta hajevil ega märganud oma giidi kõverhambulist naeratust.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 5/17 (J. J. Metsavana)

Intervjuu: Mart Sandriga (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: Lux gravis ehk raske valgus (Ove Hillep)

Alaanrite assortii ja terminite triangel liigituste laadaplatsil (Raul Sulbi)

A. Merritt ja temanimeline ajakiri (Jüri Kallas)

Palju õnne, Alphaville (Kalver Tamm)

Clark ja Friedenthal Headreadil (Erkki Toht)

Estcon 2017 kommenteeritud kava (Veiko Belials)

Väärikas lõpp: Samurai Jack (Riho Välk)

Muljeid jutuvõistlusest (Mann Loper)

Kas me sellist festivali tahtsime? (Veiko Belials)

Raamatuarvustus: Viimane ring Öövarju baaris (Leila Tael-Mikein)

Raamatuarvustus: Doanizarre udulaam (Mairi Laurik)

Kurioosum 05/17 (Rauno Pärnits)

Uudiskirjandus 5/17

Ulmkonnakroonika 5/17

Reaktori aprilli juttudest (Tõnis Hallaste)

HÕFF 2017 pildis (Eva Liisa Sepp)

Tallinna kirjutamistoa saak (Riho Välk)

Jutt: Tagasi maa peale (Toomas Krips)

Jutt: Alkeemiku täht (Kell Rajasalu)

Jutt: Mustade Inglite Armee (Leila Tael-Mikein)

Järjejutt: Celestia. 3. (Arad)