Peatoimetaja veerg 05/18 (Ove Hillep)

Kevadine suvi on haripunktis, jaanipäevakülmad alles ees... Hoolimata eelmise kuu vigurist, mis põhjustas ilmselt vaid hingehaavu, lõõmab Reaktor endise hooga ning toob oma lugejateni 80. numbri. Festivalidest on praeguseks selja taga HÕFF ning Riia Hypertown, kuid Estcon terendab vaid kahe kuu kaugusel. Lisasime sellesse numbrisse ka ulmeühingu presidendi poolt heaks kiidetud kava - kes veel mõtleb, mõelgu kiirelt ja regagu ära, kuna soodushind Estconile kehtib vaid jaanipäevani!

Ja kõik peale sisu on meil endiselt ajakirjas muutumatu. Onu Kalver tutvustab lugejatele seekord härrasmeest, kelle käe alt tuli kurikuulus film "Cannibal Holocaust" (seekord mitte "Cannibal: The Musical"), Jaagup Mahkra võtab rapsimisele mängud "Surviving Mars" ning tublisti üles-haibitud "Frostpunk"-i ja loomulikult HÕFF! Igal aastal on sellel festivalil pakkuda üllatusi, kuigi sealkäidud 7 korraga võiks nagu kõik juba tuttav olla. Kui filmid ning mõnus seltskond vähegi huvi pakub, siis olge järgmine aasta platsis. Üritus on hea!

Tehke ulmet ning saagu teid palju!

Kaanepildi autor Kait Kybar.

Ulme ja selle maine (Veiko Belials)

Ulme positsioon meie kirjandusmaastikul on asi, mille üle olen pead murdnud ja südant valutanud juba päris kaua. Kuna positsiooni määrab tihti suures osas maine, maine aga kujuneb paljudest esmapilgul tähtsusetustest pisiasjadest, siis katsun oma uitlevad mõtted sel teemal kokku koguda. Mõnevõrra aitab see kirjutis ehk mõista ka minu teatud käitumisajendeid ja sõnavõtte (õnneks on ühingu presidendi valimised ära olnud, muidu hakka või kahtlustama, et kirjutan siin valimisplatvormi). Loomulikult väljendab see kirjatükk vaid minu isiklikke seisukohti.

Alustuseks väike ekskurss ajalukku. Ulme seis Eestis oli ilmselt kõige parem ajal, kui ajakiri Horisont regulaarselt ulmejutte avaldas. Siis ilmus neid ka Pioneeris, neid loeti ette raadios, ilmus „Mirabilias“. Samas – praktiliselt puudus omamaine ulmekirjandus. Üks silmatorkavamaid murdepunkti tähistavaid teemärke oli otsus lõpetada „Mirabilias“ ulme avaldamine (uskumatu, aga ühtekokku ilmus seal ulmet ainult 18 nimetust, aga sellele vaatamata leiti, et see rikub muidu korraliku krimisarja maine). Sealt edasi polnud ulmel minu arust eesti kirjandusmaastikul üsna kaua mingit erilist mainet, millest rääkida, eesti enda ulmet aga polnud praktiliselt olemaski.

Järgneva eest tuleb tänada Mario Kivistikku, kes Marduse väljaandmisega hakkas läbi halli kivi ulmet (sh kohalikku ulmet) edendama. Mäletan, kuidas ta kurtis, et KULKA ei kavatsegi ulmele mingit raha anda, sest see olla puhas meelelahutus, mitte see osa kultuurist, mida riiklikult peaks toetama. Selline maine siis.

Kui mind 1999. aastal kirjanike liitu võeti, olin ma vististi esimene, kes end teadlikult just ulmekirjanikuna positsioneeris, et ulmet propageerida (paljud ei mäleta või ei teagi, et mul oli tol ajal Eesti Päevalehe laupäevalisas ligikaudu pool aastat oma pooleleheküljeline rubriik, kus ma just ulmekirjaniku staatuses tutvustasin kord kuus uuemat eesti keeles ilmunud ulmet. Ka ei peitnud ma end teadlikult pseudonüümi taha).

Muide, pseudonüümidest. Millegipärast eeldab lugeja, et raamatu kaanelt vaatab talle vastu inimese nimi (erinevalt muusikatööstusest, kus piir üksikartisti ja ansambli vahel on kulunud olematuks ning artist võib panna endale nimeks mida iganes: Symbol, 50 senti või mingi muu jama). Aga ma ei kujuta end ostmas mõne loomingulise tandemi (Pratchett/Baxter, Silverberg/Ellison vm) raamatut, kui sellel ilutseb autori nimena näiteks Plekksepa Poeg Pühapäeva Hommikul. Ansambli nimena see ju ei häiriks, aga kirjaniku nimena küll. Ja ma pole ilmselt ainus, kes ei suuda võtta tõsiselt seda tüüpi pseudonüüme.

Aga tagasi maine juurde.

Maine ja kuvand ei ole asjad iseeneses – neid ei saa luua kunstlike võtetega tühjale kohale. Organisatsioonidest rääkides öeldakse, et maine kujuneb organisatsiooni identiteedi kaudu, et me loome seda ise oma käitumisega – järelikult on organisatsiooni enda käitumise suunamine parim viis mainekujunduseks. Iseenesest ei ole ulmeühingu kui organisatsiooni maine üldse mingi eriline küsimus, probleem on lihtsalt selles, et organisatsioonist väljapool seisev inimene ei taju vahet. Nii et ulme mainest rääkides mõjutame me seda kõik – vahet pole, kas me kuulume ulmeühingusse või mitte, oleme juhatuses või ei, või oleme fännid, kirjastajad, toimetajad, kunstnikud/illustraatorid, kirjanikud, tõlkijad – kõrvalseisja jaoks on see üks ulme kõik. Nii et paratamatult kantakse osa kohaliku ulmekogukonna kuvandist üle ulmele tervikuna (see võib tähendada positiivset seost a la ulme on oluliselt rohkem elus kui muu kirjandus, aga ka negatiivset stiilis „hälvikute kirjandus“). Kogukonna kuvandit määrab muu hulgas ka suhtlemine erinevates keskkondades. Siselistides toimuv ongi enamasti rohkem või vähem siseasi, aga avalikes keskkondades kehtivad avaliku ruumi reeglid – elementaarne viisakus näiteks. Kuna Baas on avalik keskkond, siis mingid reeglid ja kokkulepped võiksid olla vaikimisi täitmiseks – Baas ei ole väikese seltskonna siseasi, sinna kirjutatu on avalik ja kestab kaua. Ma isegi olen raamatukogutöötajaid koolitades soovitanud Baasi kasutada, kui töötaja ise ulmest palju ei tea, aga lugeja küsib. Kui mitte muud, siis loodetavasti leiab Baasist ka teose sisu kohta üht-teist. Igaüks võib ise arvata, mis mulje jääb ulmest, kui arvustuse asemel leiab pahaaimamatu Baasi kasutaja sealt hoopis hinnanguid autori vaimsele tervisele või midagi veel räigemat (mitte et see nüüd massiline probleem oleks, aga siiski üks killuke üldpildist).

Minusugused vanad peerud, kes on saanud oma karastuse veel nõuka-ajal, on ilmas ilmselt paljutki näinud, aga peale kasvab uus põlvkond fänne, kelle maailmatunnetus on teistsugune (ei, ma ei räägi solvumiskultuurist ja lumehelbekestest). Lihtsalt maailm muutub ja inimesed koos sellega. Selles kontekstis on lausa tragikoomiline, et Metsavana, kes kunagi pelgas Estconile tulla, kartes, et see on karmide taatide kinnine üritus, võib nüüd ise uutes noortes ulmehuvilistes samalaadset hirmu tekitada, kuigi ka tema muretseb ulme maine pärast.

Kohati näib meie ulmefännide suhe ulmesse olevatki nagu väärastunud peresuhe: peksab – tähendab armastab!

Minu arust ei ole meie eesmärk see, et eesti ulme ja ühing sureks koos fännide vanema generatsiooniga. Aga vihjeid, et me ise peletame nooremaid eemale, on juba olnud.

Ühingu presidendiks kandideerides lootsin jõudumööda midagi ära teha just selleks, et ulme laiemat kõlapinda leiaks (no ja et ühing ära ei kaoks, seda esmajoones ka). Just sel põhjusel olen korraldanud üritusi, mis paadunud ulmefänne väga ei pruugi kõnetada, vaid mis ongi suunatud eelkõige tavalugejale (ulmeühingu osalemised Teadlaste Öö festivalidel ja Prima Vistal, kampaaniakoostöö Rahva Raamatuga, Eesti Ulme Päev). Pikem koostöö HÕFFiga on viinud ühise sõnavõistluseni, mis tõi kaasa ka keskmisest suurema meediatähelepanu (ETV ekraanile pole ulme uudisena vist enne jõudnudki).

Miks see ulme maine ja kuvand mulle üldse muret teeb? Kes loeb, see loeb niikuinii, raamat räägib ise enda eest jne. Teatud määral see tõepoolest nii on. Aga…

Me oleme hakanud lõpuks jõudma selleni, et ulme roll kirjandusmaastikul on kröömikese paremaks muutunud. Tilk-tilga haaval on kivi sisse lohku kulutatud (ja loodetavasti on selles ka minu tagasihoidlik panus). Mina ei mõõdaks ulme kuldaega autorite arvu või ilmuvate tekstide arvu/headusega, vaid sellega, milline on meie ulme seis laiemalt. Selles perspektiivis pole meil mingit kuldaega olnud, aga lootust on. Vähemasti tundub, et „jää on hakanud liikuma, härrased vannutatud mehed,“ kui klassikat tsiteerida.

Miks ma seda väidan? Katsun tuua mõned konkreetsed näited. Noh, ühingu liikmete arv on juba 70, aga see selleks, olulisemad näitajad on mujal (kuigi ka see number on kõnekas). KULKA rahastus sõltub küll suurel määral konkreetsest koosseisust, aga vähemasti on kadunud suhtumine, et ulme on juba olemuslikult midagi sellist, mis toetust ei vääri. Kirjanike liit võtab ka ulmekirjanikke tõrgeteta vastu ja loodud on isegi vastav sektsioon. Kirjanduse aastaülevaadetes ei minda enam ulmest mööda. Ajakirjas Looming (3/2017), Kaupo Meieli proosa-aasta ülevaates on lause: eesti ulmekogukonna imekspandavalt monoliitne, kuid samal ajal konfliktne ühistegevus moodustab muust kirjandusest lausa eraldi seisva nähtuse /…/. Eesti realismil ei ole teatavasti ühtset kogukonda ega regulaarset, fänniauruga sõitvat võrguajakirja, nagu on ulmekirjandusel, ja teate, see on väga suur asi.

Palju paremini mõjubki, kui ulmest hakkavad rääkima teised, mitte meie ise. Taas näide: Postimehes 16. mai 2018 teeb ajakirjanik intervjuus kirjanike liidu esimehe Tiit Aleksejeviga järgmise suhtumise muudatust märkiva sedastuse: „Viimaste aastate uus tendents on krimi-, ulme- ja kalambuurikirjanduse varasemast suurem esiletõus Eestis.“ Ehk teisisõnu: seni kunstiliselt väheväärtuslikeks peetud žanrid on hakanud sisse võtma kohta kõrgkultuuris.

Või 30. aprillil 2018 ajakirja Looming juubeli puhul Postimehe tehtud intervjuus peatoimetaja Janika Kronbergiga ütleb ta: „… tunnen, et on õigustatud Siim Veskimehe hiljutine märkus kirjanike üldkogul, et Loomingus puudub ulme. Kirjutatagu ja pakutagu, ulmekirjandus on Eestis tugeval järjel, tegijaid on palju ja neil on oma kogukond.“

Ka ühes privaatses intervjuu-kirjavahetuses (mais 2018) kirjutas intervjueerija mulle:

Viimasel ajal aga olen märganud paljusid intervjueeritavaid vastamas, et nemad peavad tänapäeval ainsaks lugemisväärt žanriks just nimelt ulmet.

Ulmega seotud inimesi kutsutakse kirjanike liidu romaanivõistluse žüriisse, ulmetekstid leiavad võistlustel ka äramärkimist.

Kunstnik Katja Novitskova näituse „Kui sa vaid näeksid, mida ma sinu silmadega olen näinud“ on KUMU julgenud liigitada ulmeks (muide, KUMU kuraatorid konsulteerisid enne näituse toimumist ka ühinguga ulmekirjandust puudutavates küsimustes), Kiwa korraldas Tartus ulmefestivali.

Nii et ulme hakkab pisitasa nurgast välja pääsema. Kas see ulmefundamentalistidele meeldib, on iseasi. Ulme mõiste ähmastub, nõus, teisalt aga läheb ulme rohkem massidesse ja loob võimalusi ka klassikalises tähenduses ulme levikuks. Loodetavasti näen ka mina enne surma ära olukorra, kus eesti ulmet tahetakse tõlkida või viiakse koordineeritult kuhugi kirjandusmessidele. Vaat siis saame rääkida ka kuldajast.

Aga selleks tuleb tegeleda selle kõige tähtsama komponendiga – ulme endaga. Ehk siis kõige parem maineparandaja on hea, sisukas, hästi kirjutatud/toimetatud/kirjastatud ulme.

Nagu püramiidi ehitamisel, öeldakse igasuguse loomingu kohta, et tipp saab olemas olla vaid siis, kui aluspõhi on lai. Nii et kuigi Reaktori jutulooming mulle enamasti ei meeldi, on Reaktoril täita väga oluline roll (lugege ka näiteks lugejakirja). Loodetavasti kasvab nii sealt kui mujaltki lõpuks ka tippe.

Samas teevad teatud suundumused mulle siiski muret. Liiga palju vohab minu hinnangul eesti ulmes tekste, mis on kergekaalulised, et mitte hullemini öelda. Turureeglid töötavad – kus nõudlus, seal pakkumine. Sellised tekstid saavad tihti positiivse vastukaja ja selline kerglane, „lahe“ ulme võidab isegi auhindu. Jah, seda on enamasti vahva kirjutada, kohati ka lugeda (mis seal salata, olen ju isegi sellist kirjutanud). Jamaks kisub asi aga siis, kui need on ka lihtsalt halvasti kirjutatud, kui tekst on lisaks lihtsustav, labane ja/või kirjaoskamatu (ja autor ei näita arengut). Või kui ei vaevuta tekstiga tööd tegema – paratamatult tekib paralleel mõistetega „kiirmood“, „kiirtoit“ –, kirjutatakse kiirulmet.

Eraldi teema on kirjastamine. Ulme konnatiik on liiga väike ja kehtib omamoodi vaikiv kokkulepe, et teatud asjadest väga ei räägita, aga lõputult rääkimata ka ei saa. Andku nüüd (väike)kirjastajad mulle andeks, aga peale fakti, et ulmet kirjastatakse, nad muu eest eriti kiita ei saa. Ma tean kõiki neid objektiivseid põhjuseid, ma saan aru, et niigi väikesel turul on nišitootega keeruline, aga… subjektiivselt ei ole vähemalt mina lugejana tulemusega pahatihti rahul (alati on loomulikult meeldivaid erandeid). Kui kuuled (pisut utreeritult), et „ulme… aa, need on need koledad ja toimetamata raamatud, jah?“, siis sellist mainet ei tahaks meist ulmele ju keegi. Pealegi – see mõjutab otseselt läbimüüki, ehk siis nende endi kasu. Raamatupoodide jaoks on näiteks raamatu väljanägemine oluline argument, mille järgi võidakse otsustada isegi seda, mitu eksemplari sisse võetakse.

16. mai 2018 Postimehes kirjutab Andra Teede Skarabeuse mitteulmelise tõlkeraamatu „Nälja-aasta“ arvustuses: „Kuigi eestikeelse raamatu trükk ja kujundus mõjuvad veidi lohakalt ja amatöörlikult – ka kaas ei kutsu end eriti tõsiselt võtma – …“

Seda tüüpi lohakus ja amatöörlikkus on üldistatavad probleemid. Jah, see probleem ei ole ulmespetsiifiline probleem – kujundus (ja tihti ka toimetamine) on üldine väikekirjastuste valupunkt, aga ulmes torkab see tugevalt silma.

Kujundamine ei tähenda ainult kaanepilti. See hõlmab nii paigutust (ka sisuteksti paigutust), šrifti, selle suurust, reavahesid, taandeid (kui paljud üldse teavad, et teksti esimest lõiku ei eristata taandega?) jne. Ja toimetamine ei tähenda ainult korrektuuri. Peamine häda ongi selles, et sisulist toimetamist, tööd autori stiili ja lugude sisuga on liiga vähe, nagu ka terviklikku kujundamist.

Kuhu ma jõuda tahtsin, on see, et ulme maine laiemalt sõltub paljudest esmapilgul väikestest detailidest, mis eraldi võetuna ei olekski ehk probleem, aga kui nad on kõik koos, siis hakkavad nad kaaluma. See on põhjus, miks ma vingun „Sündmuste horisondi“ kaante ja olematute taandridade pärast, miks ma ahastan Tuumahiiu või Tsaari kogumikke lugedes, et nende toimetamisse on panustatud ilmselgelt vähem kui näiteks Orpheuse raamatukogu sarja puhul või miks ma leian, et teadvuse vaba voog Baasis või isegi ulmelistis ei ole päris OK. Või miks ma leian, et me ei peaks ise nomineerima ulmeauhinnale toeseid, mille žanriline kuuluvus on küsitav või mille kirjanduslik väärtus auhinnale nomineerimiseni ei küüni. Ütlen ausalt, et panin algupärase lühijutu kategoorias üsna vähestele juttudele eelnomineerimise käigus linnukese. Ja sugugi mitte selle pärast, et ei pea neid ulmeks, vaid lähtudes statuuti kirjutatud lause (punkt 5.8) teisest poolest: „… on väärt kandideerima“. Kui ikka tase välja ei vea, siis pole parata – minu silmis neil nimekirja asja ei ole.

Mind on ka poliitkorrektseks bürokraadiks tembeldatud (poliitkorrektsust ma tegelikult jälestan – rootslaste aktsioon Pipi isa neegrikuningast ümbernimetamiseks või Agatha Christie pärijate nõue „Kümme väikest neegrit“ ära muuta on nõmeduse tipp), aga kuna mul on lihtsalt üle keskmise õiglustunne, siis on mulle vastuvõetamatu selline pretsedendipõhine toimimismudel, kus puuduvad ühtsed põhimõtted. Enamasti toob see kaasa suure segaduse ja kõigi osapoolte rahulolematuse, sest pole ei läbipaistev ega järjekindel. Nii et väide „ühing võib oma auhinna anda, kellele tahab või jätta andmata, kellele tahab“, ei ole minu jaoks vastuvõetav. Ja mitte sel põhjusel, et siis on raske saada sellele KULKA rahastust, vaid olemuslikult. Ja muu hulgas on sellel veel üks tahk – selline käitumine ei tekita usaldust, usaldusväärsus ja tõsiseltvõetavus on aga taas maine komponendid.

Nii et vaata kust nurga alt tahad, minu jaoks viivad paljud asjad välja ulme maine juurde. Ja seda paremaks muuta saame ainult ise.

Intervjuu: Artur Räpp (J. J. Metsavana)

Artur Räpp on Reaktori üks kauaaegsemaid ja töökamaid jututoimetajaid, kellega on kokku puutunud iga algaja ja kogenud Reaktori autor. Kuna tal oli ka äsja juubel siis leidis Reaktori toimetus, et oleks aeg piiluda köögipoolele ja vaadata, et kes on mees reaktorikatla torustiku taga, mida ta ise juttude puhul hindab ja kust ta ulmehuvi üldse alguse sai

Räägi pisut endast, kuskohast oled pärit, mida oled õppinud, mida igapäevase tööna teed?

Ma olen elupõline Tallinna poiss. Siin sündinud ja kogu aeg elanud, kui suved tädi juures Järvamaal ja muu taoline maha arvata. Peale keskkooli tegin mõnda aega tööd tööstuses kuni otsustasin ülikoolis matemaatika- informaatika õpetajaks õppida. Viiendal kursusel jäi see asi küll katki, kuid mitu aastat oli täiskasvanute arvutikoolitamine mu põhisissetulek. Praegu on mu peamiseks tööks tehnilise toe pakkumine ja selle juures vahel ka juhendite koostamine või tõlkimine. Mõnikord teen ka muid töid, tarkvara või hoonete ligipääsetavuse testimine näiteks.

Kuidas sa üldse ulme juurde jõudsid ja kust huvi alguse sai?

Ukse ulmemaailma avas mulle jutukogumik „Põgenemiskatse“ ja sealt konkreetsemalt vendade Strugatskite samanimeline jutt. Midagi sellist polnud ma varem kohanud. Suurem osa jutust jäi mulle siis arusaamatuks, olin toona üksteist-kaksteist aastat vana, kuid lugu lummas. Ka see, et loo taga oli midagi, mis jäi mulle täiesti tabamatuks, oli osa lummusest. Paar aastat hiljem hakkasin jutte kirjutama, kuid õnneks oli mul taipu neid sahtlipõhjas hoida ja sealt hiljem prügikasti poetada. Edasi jäi pikaks ajaks mu seoseks ulmega vaid lugemine. Kirjutamise juurde tõi mind tagasi Algernon ja peamiselt selle labori osa. Lugesin neid jutte seal ja leidsin, et mina suudaks küll paremini! Edasi siis vahelduvalt kirjutamist ja lugemist. Enne Reaktorini jõudmist sai käidud ka ühel täiesti mitteulmelisel loomingulise kirjutamise kursusel, juhendaja Kristiina Ehin ja osaletud Sirje Kingsepa Jutulaboris, nüüdseks on see viimane ammu suletud. Nii see läks.

Kas sul on peale Reaktori toimetamise veel hobisid?

Lisaks toimetamisele ma ikka loen ka, enda meelest päris palju – üle 50 raamatu aastas. Kirjutan, viimasel ajal küll üsna vähe. Kui hobiks lugeda kõike seda, mis pole eluliselt hädavajalik ja mis raha sisse ei too, siis olen tegev kohalikus pimedate ühingus, juhatuse liige ja sellega seonduv. Muud hobikesed tulevad ja lähevad.

Milliste kodumaiste autorite looming läheb kõige rohkem korda?

See on päris raske küsimus. Vähe on neid autoreid üldse ja vähe nad kirjutavad ka. Mõni lootus pistab pea välja, avaldab viis-kuus juttu, mõni kümmegi ja juba ta läinud ongi. Kümme on liiga vähe. Mõni kirjutab küll, aastaid, kuid ilmutab jutte harvem kui kohtame vihmata jaanipäeva. Praegu hoian pöialt, et Heinrich Weinberg jääks kirjutama. Veiko Belials kirjutab hästi, kuid tema raamatuid ilmub vaat et harvemini kui toimub Lõuna- ja Põhja-Korea tippkohtumisi. Või Kaido Tiigisoon, kelle esikteos oli kindlalt üle eesti ulme keskmise lati, kuid kas järgmine on parem, kas järgmist üldse tuleb. Eesti naisulmeautorid on selles osas tublimad ja taset on, kuid kahjuks ei kipu mina nende sihtlugeja olema. Kuid sellegi poolest loodan, et Mann Loperil ja Mairi Laurikul läheks hästi.

Aga välismaiste?

Pikka aega oli mu suur lemmik Terry Pratchett, kuid tema viimased teosed kippusid väga tavaliseks ära ja nüüd pole enam sedagi. Aga näiteks Joe Abercrombie raamatud meeldivad, Neil Gaimani omad. Ann Leckie „Halastuse“ triloogia meeldis, Jonathan Stroudi triloogia ka. Potteri saaga mõnda osa olen mitu korda lugenud. Muuhulgas teinud ka mõne oletuse, miks see nii populaarseks sai. Mina reklaami 100-protsendilisse võlujõudu ei usu ja teiste tarkus tuleb ju ikka enda kõrva taha panna. Robert A. Heinleini armastaks ma palju rohkem, kui seda oleks veidi vähem avaldatud, praegu on talt avaldatud ka neid jutte, mis rikuvad muljet. Suur nimi ja ajalooline tagasivaade juurtele ja puha, saan aru, kuid minu meelest vähem oleks olnud parem. Ja siis Bradbury, Clarke, Asimov. Minu teetähised ulme juurde jõudmisel. Kui palju ma neid nüüd loeks, on muidugi teine küsimus, millele ma hetkel ei vastaks.

Mida arvad eestikeelse ulmekirjanduse väljavaadetest ja kuidas iseloomustaksid senist arengut?

Väljavaadetega on just parasjagu nii nagu on ja sõltub, mida täpselt silmas pidada. Kui tahta Eestis suurt lugejaskonda, ikka suurt – tuhandeid -, tuleb kirjutamisega kuhugi ulme äärealadele minna, et ka ulmest kaugemal seisvatele inimestele meeldida. Selgelt ulmelisel kirjandusel on tegelikult kõrgkirjanduse tundemärke, lugejatelt eeldatakse, et nad saavad ilma pikkade selgitusteta aru, mida võib tähendada psi või blaster või ussiurge või muu ulmeline terminoloogia või setting. Eesti on selleks pisut väiksevõitu, et n-ö kõrgulmega tuhandeid lugejaid köita. Meil jääb selleks sissekoolitatud lugejaid pisut napiks. Välismaaga on aga see häda, et ega keegi meid seal ei oota. Tuleb ise minna ja olla tasemel ja märgatud. See on keeruline. Näitena võin siin tuua Reaktori saabuvad ingliskeelsed jutud. Need on alati väga korrektselt vormistatud, autorid teavad, et jutu juures tegelikult kõige vähemtähtsam asi – vormistus – hakkab esimesena silma ja juba selle pealt võidakse otsus langetada. Emakeelsetel juttudel puudub toimetusse jõudmisel vahel isegi pealkiri.

Üldine Eesti ulme tase on aga aegadega kindlasti tõusnud. Üheksakümnendate kuldne aeg on minu meelest kuldne vaid oma nostalgilises ja teedrajavas oreoolis. Kummardus neile tee alustamise eest. Kuigi vahel tundub, et eesti autor eelistab olla suur kala soojas ja väikeses tiigis, võiksid minu meelest autorid hakata ka külmema ja suurema mere peale mõtlema.

Kuidas sulle tundub kohalike ulmeautorite tase? On see ka läbi aja Reaktoris paranenud?

Reaktoris avaldatavate juttude tase on selgelt tõusnud. Kui alguses peeti Reaktorit kohaks, kus sai iga tähti tundev inimene oma lugusid avaldada, tegelikult pole see kunagi nii olnud, siis nüüdseks on koos Reaktori maine paranemisega ka tase tõusnud. Või võta kinni, võib-olla enne tõusis tase ja siis maine? Las keegi teine ütleb, kas enne oli muna või kana. Usun aga, et Reaktori taseme tõusu mõju on olemas ka eesti ulmeraamatutes.

Mis on enamasti kõige keerulisem toimetamisetöö juures, mis laadi tekstid ja autorid on need raskeimad?

Alustuseks pean ära mainima, et ma olen peamiselt n-ö lõigu taseme toimetaja. Kui jutt on Reaktori tulnud, pole kuigi tõenäoline, et autor soovib seda lehekülgede viisi ümber kirjutada. Seepärast ma taolisi muudatusi vajavaid asju jutust ei otsi või kui need jäävad ette, siis enamasti ma neid kirja ei pane. Ma ei tegele väga ka komade ja sellise kraamiga. Reaktoris on nende jaoks keeletoimetaja. Minu tööpõld on seal vahepeal.

Autoritest. Kõige raskem on töötada autoriga, kes peab mind vaat et jumalaks ja püüab iga minu mõttekest teksti suruda, seda sõltumata sellest, kas tal on mõni hea sõnastus pähe tulnud või ei. Kohmaka teksti kohmakas parandus on üldjuhul hullem kui algne kohmakas tekst. Ma saan autorist ka aru, ta tahab oma juttu avaldatuna näha ja püüab kõigest väest, et toimetaja rahule jääks. Seepärast püüan nüüd autorile vastates esimesena öelda, kas jutt vajab toimetamist, et seda üldse avaldada saaks, või vajaks veidi toimetamist, et see oleks parem, kuid avaldatav on see juba selle hetke olekus. Loodan, et see võiks autorilt pingeid maha võtta, anda talle vabamad käed teksti parandada või parandamata jätta. Minu kommentaarid on ju peamiselt tähelepanu juhtimised kohtadele, kus mu lugemine takerdus, kohtadele, mida autor võiks täpsemalt üle vaadata.

Raske on ka toimetada jutte, mis juba oma žanri või stiili poolest on minu eelistustest kaugel. Sellistel juhtudel küsin ma enamasti kaastoimetajate abi. Reaktor on ju lugejate ja autorite jaoks, mitte minu või toimetuse.

Mis teemad või motiivid on eesti noorte autorite ulmejuttude juures sageli eelistatumad? On mingid troobid või liinid ka ülekasutatud ja on asju mida igatseksid rohkem näha?

Enamasti on alustavate autorite lood ohutud, liigagi ohutud. võiksid olla teemade valikus ja lahendustes julgemad. Samas ei saa ma küll ka lubada, et noore autori kõik pöörased katsetused toimetuses tingimata vaimustushüüdeid kaasa tooks. Võin siiski tuua positiivse näite. Alles hiljuti debüteeris Reaktoris noor autor päris mitme jutuga. Nende juttude tase polnud just Hargla ja stiililiselt oli tegu keeruka valikuga, kuid juttudega tööd tehes oli tal olemas oma selge visioon. Mingite lahenduste korduvuse osas ei oska suurt midagi välja tuua. SF on žanrilt valdav, selgelt noortele või naistele suunatud pehmet ulmet on vähe, kuid eks ajakirja nimigi määrab meie žanrilise kallaku.

Mis asju pead enda Reaktori toimetajatöö juures kõige suuremateks õnnestumisteks?

Toimetaja töö juures pean ma edukateks neid asju, kus mul õnnestus autor just autori moel särama saada, kui mul õnnestub jutust üles leida need väikesed asjad, mis pilti segavad. Mäletan üht Leila Tael-Mikešini juttu, kus autoriga koos töötades muutsime ehk vaid kolme-nelja lauset, kuid vähemalt minu jaoks tundusid need olema just need asjad, mis tõid jutu sära täielikult välja.

Toimetaja tööks pole ju muuta jutt selliseks, nagu tema oleks selle kirjutanud. Toimetaja peab aitama juttu muuta selliseks, nagu autor oleks seda kirjutada tahtnud.

Räägi pisut kui palju on raskem pimedana toimetada tekste, mis ka nägijal juhtme kokku ajavad. Mis tehnikat sa kasutad või kuidas täpsemalt näeb välja toimetusprotsess sinu vaatenurgast.

Toimetanud olen ma erinevalt ning asju proovides ja katsetades olen leidnud järgmise töökorralduse.

Kõigepealt loen jutu otsast lõpuni läbi, kui see just väga pikk või lootusetu moega pole. See annab jutust üldise mulje, tunde, kas jutt haarab kaasa ja kas mingid osad tõrguvad. Lisaks saan nii tunde jutu üldisest stiilist. Pärast seda spellin MS Wordi spelleriga vähemalt kolm-neli lehte, et täpsemal lugemisel lollid näpukad segama ei hakkaks ja näha, kui hästi on autor jutu ette valmistanud.

Ja siis läheb täpsemaks tudeerimiseks. Pean ütlema, et juttude toimetamisel on mul suur abi kunagi tehtud tarkvara lõppkasutaja seisukohast testimise kogemus. Toona pidin õppima jälgima enda reaktsiooni, et kus ma satun segadusse või jään hetkeks mõttesse, nüüd sama ka juttude puhul. Et ma jälgin samaaegselt nii jutu sõnastust ja ladusust kui ka enda reaktsiooni jutu kulgemisele, et kohmakamaid kohti üles leida.

Kui minna tavamaailmast veidi kaugemale minu eritarkvarade ja lahenduste juurde, siis kasutan arvutiga töötamiseks ekraanilugejat ja selle väljundina peamiselt kõnesünteesi. Enamasti soomekeelset, kuigi see hääldab asju tõsise masinsoomlasena, olen ma sellega harjunud ning alternatiivina pakkuda olev eestikeelne on kaunikõlalisusest ikka väga-väga kaugel. Mõnikord kasutan ka punktkirjakuvarit, selline tükk rauda, mille pinnal tõusevad ja langevad punktid, mida saab siis sõrmedega kokku lugeda. IT-inimestele on moodsat arvutipunktkirja põhimõtet üsna lihtne seletada: 8-bitine reljeefsetest punktidest kokku pandud kiri. Klassikaline paberil punktkiri on 6-bitine – kuue punktiline. Vahel vahetan jutust teise vaate saamiseks toimetamisel süntesaatori kiirust või kuulan kord soome, siis eesti süntesaatoriga. See on üllatav, kui palju võib jutt vaid sellest muutuda, kui seda teise kiirusega lugeda - kuulata. Aeglasemal lugemisel jõuab rohkem süveneda. Samas, kui jutt venib, kipub mõte aeglasemal lugemisel veidikene uitama minema. Arvan, et see on ka üks põhjus, miks soovitatakse autoritel oma jutt endale kõva häälega ette lugeda, see sunnib paratamatult juttu teise kiirusega lugema.

Mida soovitaksid algajale ulmekirjanikule?

Alustuseks triviaalsed soovitused: kirjutada rohkem, lugeda rohkem ja vahel lugeda teooriat ka, kuidas kirjutada. Triviaalsed need soovitused on, kuid ikka tuleb ette, et kellelgi on need märkamata või uskumata jäänud.

Kindlasti on kirjanikul vaja tagasisidet oma loomingu kohta, nii ka algajal. Mitte ükski kirjanik ei suuda oma teksti näha nii nagu lugejad seda loevad. Ja see, mida üks või teine inimene täpselt samast jutust või isegi lausa ühest ja samast lõigust välja loevad, võib olla jahmatav. Kirjanikul on hea neid asju teada. Kuna aga kirjanik teab ise kõige täpsemini, mida ta öelda tahtis ja kuna iga lugeja loeb juttu omamoodi, ei tasu tagasisidena antud soovitusi liiga tõsiselt võtta, lugeja või siis ka toimetaja võis jutust oodata hoopis muud kui seal oli. See ei tähenda nüüd küll seda, et kõik soovitused tuleb kohe ära unustada. Need tasub lihtsalt läbi mõelda.

Mõni asi veel.

• Sõnakordus ei ole juttudes see, mille eest tuleb vana armas emakeeleõpetaja ja lajatab kahe. Tõsi, sõnakordus on ohtlik vahend, kuid senise kogemuse järgi pingutatakse pigem sünonüümidega üle kui sõnakordustega.

• Esimesed avaldatavad jutud võiksid olla pikemad kui üks-kaks lehekülge. Inimestele näib tunduvat, et lühemat juttu on lihtsam kirjutada. Tegelikult mitte. Lühemasse juttu mahub väga vähe tegevust, tegelasi ja maailma ning igal sõnal on suurem kaal kui pikemas jutus. Pigem soovitaks esimeste juttude avaldamisel sihtida vähemalt 4 lehekülge pikka juttu, kuid samas ka mitte liiga pikka. Vaatamata jutu konarustele peaks lugeja suutma jutu lõpuni lugeda. Loomulikult on see kõik vaid soovitus.

• Asi, mida on jutus öeldud vaid üks kord, jääb suure tõenäosusega liiga paljudel lugejatel märkamata. Kui see vaid korra mainitud asi oli jutu kaunistus, meeleoluks või nii, pole häda midagi. Kuid kui see oli jutu jaoks tähtis fakt või meeleolu, mida niimoodi vaid korra mainiti, on meil probleem. Ega muud, tuleks näha veidi loomingulist vaeva ja leida võimalus olulist infot mingil moel korrata.

• Kui kirjutada lühikest juttu, 3 lehekülge, või kasvõi 15, siis tasuks püüda meeles pidada, et jutus pole nii palju aega kui romaanis. Üks tüüpilisemaid algaja vigu on see, et 5-leheküljelisest jutust kulub sissejuhatusele 3.

• Ja palun spellige oma tekste. Arvamust, kas antud jutt on avaldatav või mitte, hakatakse kujundama juba jutu esimesest leheküljest, ning vähemalt mina olen kohanud vaid ühte kirjanikku Eestis, kelle puhul ei tähenda juba esimesel leheküljel olevat 15 masin-spellitavat viga, et juttu siin küll nüüd pole. Väheusutav, et neid on veel. Ma usun, et inimene võib mitte osata õigekirja, kuid siiski osata jutte rääkida, kuid kui tekst on lohakalt – näpuvigadega – kirjutatud, on väga suure tõenäosusega ka jutu sisuline pool lohakalt ja halvasti tehtud. Andke oma jutule võimalus avaldatud saada.

• Ja viimane soovitus algajale kirjanikule - kasutage ära oma algaja kirjaniku eelis. Teilt ei oodata veel midagi ja nii on teil kordades suurem vabadus eksperimenteerida, kui teie tulevasel tunnustatud minal.

Kadunud ulmekirjaniku tagasitulek (Raul Sulbi)

Indrek Hargla. "Kolmevaimukivi"

ulmekogumik

425 lk

Kirjastus Raudhammas

Pärnamäe

2018

Introduktsioon

Indrek Hargla on pärast mitut üsna ambivalentse retseptsiooniga teost avaldanud nüüd raamatu, mis raamat on. Julgen jutukogu «Kolmevaimukivi» pidada käesoleva kümnendi vast olulisimaks algupäraseks ulmeraamatuks üldse. Õieti vajaks siinkohal selgitamist, mida arvustaja silmas peab, kui jagab Hargla teoseid halbadeks raamatuteks ja suurteks õnnestumisteks. Kasutasin nimme sõna «halb», kuna see ei tähenda tegelikult ju midagi, on lootusetult laialivalguv ja amorfne hinnang.

Kuigi Hargla apteeker Melchiori lood (2010, 2010, 2011, 2013, 2014, 2017) on omas võtmes ju head või lausa suurepärased, ei valmista selle sarja uute köidete ilmumine mulle kui eelkõige ulmefännile siiski nii suurt rõõmu kui mõne Hargla ulmeraamatu jõudmine poelettidele. Ka ei ole nende ridade autor kuigi suur kelmiromaanide austaja, mistap läksid minust emotsionaalselt üsna kaugelt mööda kirjaniku Frenchi ja Koulu sarja teosed (2005, 2007, 2009), kus alternatiivajalugu või aurupunki oli ulmehuvilise jaoks liiga vähe, prevaleeris tobe jant, eksituste komöödia. Ka «Raudrästiku ajas» (2016) oli siinkirjutaja jaoks liiga vähe alternatiivajalugu ja üleloomulikku, nõnda et see koht, kus need krimimõistatused toimusid, jäigi kuidagi ebalevalt eri maailmade vahele rippuma, olemata päriselt ei meie Eesti minevik, selle korralikult välja joonistatud ajalooalternatiiv või siis suvaline pseudokeskaegne fantaasiamaailm. Eelkõige oli tegu ikkagi detektiivjuttude kogumikuga, mis aga nende ebamäärase toimumiskoha tõttu ennast lugeja külge nii tugevalt ei haakinud, erinevalt Melchiori-lugudest ei tundunud need «nagu päris», need mõjusid kunstlikena, algusest lõpuni väljamõeldistena ja läksid seetõttu vähem korda. Ning möödunud aasta mahukaim algupärane ulmeteos «Merivälja» (2017) oli jälle selline... oma aineselt kuidagi kergekaaluline ja ebahuvitav. Rohkete olmedetailidega ja veidi liialt üle võlli karikatuursete karakteritega esoteerikasoust kusagil Tallinna aedlinnas.

Nagu näha, olen ma siin üles loetlenud nüüd kirjanik Hargla viimase tosinkonna aasta kõige menukamad raamatud. Ja selles mõttes ongi kõik õige: kutseline kirjanik peabki kirjutama sellest, millest lugejad lugeda tahavad, ja kirjastaja peab andma välja neid raamatuid, mida inimesed ostavad. Aga kurb tõsiasi on, et minu kui lugeja jaoks viimase kuraditosina aasta jooksul väga kordaminevaid tekste kirjanik raamatuvormis ei avaldanud.

Eksin muidugi, sest ilmusid ju kaks esimest osa «Süvahavva»-triloogiast (2013, 2015), mis on igati korralik ulme, igati korralik etnoõudus, ka ei mõju need Eesti maapiirkonna tegelased nii karikatuurselt kui näiteks «Merivälja» omad. Aga see lugu on tänaseni pooleli ja ootame huviga, kuidas Hargla selle süžee kokku sõlmib. Nagu aru olen saanud, võiks kolmas osa olla kusagil lähiaastate töökavas.

Ja siis on muidugi Hargla ulmekogumikud. Kõnealusesse perioodi jäävad neist «Roos ja lumekristall» (2006) ning «Suudlevad vampiirid» (2011). Aga neist veidi hiljem. Faktiks jääb, et nende ridade autori jaoks on Hargla parimad romaanid tänaseni «Palveränd Uude maailma» (2003) ja «Vabaduse kõrgeim määr» (2003) ehk siis teosed, mis kuuluvad loomeperioodi, mida kirjanik ise enam kuigivõrd ei hinda. Need on tekstid, mille lausega, mille kirjutusstiili ja tasemega ta enda sõnul enam üldse rahul pole.

Mina nii ei oska hinnata, olles mõlemaid raamatuid korduvalt ka hilisemail aastail üle lugenud, ei näe ma seal mingeid erilisi lapsusi, stiilist väljalangemisi vmt, pigem on mingi matsakas ja eba-harglalikult labasevõitu stiil sisse hiilinud just hilisemaisse teostesse (Frenchi ja Koulu sari, «Merivälja»).

Vahemärkusena oleks aus rõhutada, et isegi nende, arvustaja jaoks ebahuvitavamate Hargla teoste puhul on tegu raamatutega, mis oma loetavuselt ja lugejasõbralikkuse poolest teevad enamikul samal ajal ilmunud muul eesti ulmel selja kerge vaevaga prügiseks: kirjanik Hargla pole kunagi unustanud seda lihtsat tõika (mida valdav osa eesti tavakirjandusest pole kunagi teadnudki, aga mille vastu eksib ka kurvakstegevalt palju ulmeautoreid), et kirjanik ei tohi kirjutada endale ja endast, vaid ikka lugejale ja huvitavatest asjadest.

Aga selle sissejuhatusega soovisin peaasjalikult selgitada, et kui jagan Hargla teoseid pluss- ja miinusmärgilisteks, siis selle liigituse aluseks on eelkõige nende tekstide aines, see, millest kirjanik on otsustanud kirjutada. Mingit suurt stiilihüpet kuhugi seninägematutesse kõrgustesse, üle kuristiku või siis hoopis mäest alla sügavikku pole mina Hargla loomingu juures tuvastanud. Mulle nende teoste tegevusaeg ja koht ja see, millest nad räägivad, kas läheb korda või ei lähe. Kelmilood ei lähe üldse, esoteerika ei lähe üldse, pseudokeskaegne krimi ei lähe eriti, keskaegne krimi üsnagi läheb, etnoõudus läheb päris hästi ning puhas ulme (kus lisaks etnoõudusele on esindatud žanr kogu oma värvikirevuses) läheb väga hästi. Nüüd on Hargla kirjutanud ja avaldanud just sellise raamatu. Ulmekogumiku, mis on täis puhast ulmet.

Komparatiivne analüüs

Formaalselt on aprillis 2018 ilmunud «Kolmevaimukivi» Indrek Hargla kuues ulmejuttude kogu (või siis lausa kaheksas, sest hoolimata kohalike bibliograafide ja auhinnafunktsionääride pongestustest on ka «French ja Koulu Tarbatus» ning «Raudrästiku aeg» tegelikult jutukogud, mitte romaanid), aga siinse käsitluse huvides jätame edasise vaatluse alt välja ühe tegelasega seotud juttude kogu «Pan Grpowski 9 juhtumit» (2001) ja teistest kogumikest oma napi mahu tõttu väga erineva «Hathawareti teenri» (2002).

Uurimisobjektiks jäävad seega kogumikud «Nad tulevad täna öösel!» (2000), «Roos ja lumekristall» (2006), «Suudlevad vampiirid» (2011) ja «Kolmevaimukivi» (2018). Kes tõstab need raamatud riiulist enda ette lauale ja avab teoste sisukorrad, avastab, et need on omavahel paljuski väga sarnased köited. Hargla on läbi oma loometee kasutanud kogumike puhul mõneti sarnast ülesehitust ja tihti on neis esindatud kolme-nelja-viite kindlat tüüpi või kindlasse žanrisse kuuluvat teksti.

Oma kuidagi heas mõttes õhulise ja kerglase laadi poolest meenutab siinarvustatav kogumik mulle kusjuures kõige enam autori debüütkogu, «Roos ja lumekristall» mõjub mitmest tipploost hoolimata kuidagi raskepäraselt ja igavalt (ilmselt see liigpikk ja uimane alternatiivajalooline pajatus «Dom Ramón»), «Suudlevad vampiirid» tundub aga kohati nagu väsinud ja kuidagi tige või ärapanev raamat. Esikkogu aga katsetab mõnuga väga erinevaid žanre, eri pikkusega lugusid, stiile ja seda mängulusti on tunda ka värskes raamatus. Paralleele võib tihti leida lausa loopaaride kaupa («Mirabilia saladus» ja «Kõik võimalused maailmas», «Penningbütteli kummituse juhtum» ja «Heeringakaupmees Hendriku mõrsja» jne). Selliseid loopaare moodustavad uue kogumiku palad muidugi ka kahe hilisema jutukogu tekstidega: «Mirabilia saladus» kui kogumiku ava- ja tuumiklugu on oma kaalukuselt väga hästi võrreldav «Roosi ja lumekristalli» ning «Suudlevate vampiiride» nimilugudega. Jne.

Samuti on Hargla alati pikkinud pikemate ja kaalukamate, traagilisemate, nn. suurte tekstide vahele lühemaid hingetõmbepause, mis enamasti täidavadki vaid seda reklaamipausi funktsiooni – paraku ilma võimaluseta sel ajal köögis võileiba tegemas käia. Need suurest loost emotsionaalselt väljatulekut võimaldavad lühipildistused on seekord küll kahjuks üsna kergekaalulised ja ununevad kiiresti, ühtegi «Meninos da rua» või «Viljakolli» tasemel emotsionaalse laenguga pisikest meistriteost siin pole.

«Suudlevatest vampiiridest» teeb käesoleva kogu kõvasti paremaks tekstide paigutus, mäletan, et olin tolle raamatu puhul väga kriitiline Liina-lugude asetuse üle sisukorras. Siin on sellisest eksimusest pääsetud: «Mirabilia saladus» ja «Suvitusromaan» on täpselt neis kohtades, kus nad olema peavad. Ka jagub tugevaid ja väga tugevaid lugusid käesolevas raamatus kuidagi ühtlasemalt kui 2006. ja 2011. aasta kogumikes, sellegipoolest meenutab see rohkem Hargla debüüti.

Kokkuvõttes usun, et mitte ainult minul, vaid ka teistel veidi tähelepanelikumatel ja ulmeteadlikumatel lugejatel on seda raamatut lugedes põnev avastada just neid varasemate kogudega sarnaseid rütme, mingis mõttes samasuguseid lugusid, vedada paralleele, leida huvitavaid seoseid. Et selles mõttes kirjutab Indrek Hargla iga kuue-seitsme aasta tagant tegelikult sedasama jutukogu uuesti, uutes variatsioonides, värvides ja variantides, aga ikkagi suuresti sedasama asja.

Jutukogude teema lõpuks tahan aga avaldada kahetsust, et mitmed Indrek Hargla parimad lühiproosatekstid, mis on omal ajal ilmunud erinevates antoloogiates, ei ole seetõttu jõudnud ühtegi kirjaniku autorikogusse ning – arvestades Hargla suhtumist oma varase perioodi loomingusse – ei jõua ilmselt seda ka kunagi. Räägin siin eelkõige sellistest pikematest ja lühematest juttudest nagu «Uskmatuse hind», «Sierra Titauna nekropol», «Sindbadi kaheksas reis» (kõik «Eesti ulme antoloogias»), «Väendru», «Fusion» (mõlemad «Stalker 2002»), «Cuncti simus concanentes: Ave Maria» («Fantastika»), «Vlad» («Täheaeg 2. Doominosillad»), «Truuta» («Täheaeg 3. Kauge lahingu kaja») ning «Ingel ja kvantkristall» («Täheaeg 7. Ingel ja kvantkristall»). Sest eelöeldut arvesse võttes ei ole ilmselt ka erilist lootust kunagi näha lettidel kogumikku «The Best of Indrek Hargla», kus lõviosa neist lugudest kindlasti sees peaks olema. Kahju.

A-st O-ni

1

Värske kogumik algab 116-leheküljelise pikema lühiromaaniga «Mirabilia saladus», mis on ilmselgelt ka kogumiku tipptekst ja üleüldse olulisim algupärane ulmetekst, mis käesoleval kümnendil ilmavalgust on näinud. Mäletan, et hakkasin seda lugema HÕFFi viimase päeva varahommikul esimesena ärgates, mõnetine valu kurnavast festivalist veel kontides, kuid hoolimata veidi nihestunud ja tardunud enesetundest rabas see tekst mind kohe enda külge. Juba esimestest lehekülgedest viis see jutt mind sealt pühapäevahommikusest päikeselisest Haapsalust ära kuhugi Jack Vance'i või Gene Wolfe'i tsipa kummalisse teadusliku fantaasia (science fantasy) maailma. Ja hiljem raamatu Tallinna esitluse salvestust vaadates avastasin rõõmsa üllatusega, et ka autor ise mainis sellest tekstist rääkides just neid kahte kirjanikku.

«Mirabilia saladus» kirjeldab ühest küljest hästi julmi ja jõhkraid sündmusi ühes justkui keskaegses fantaasiamaailmas (meenub «Vabaduse kõrgeima määra» esimene osa «Kangelaste veri»), aga kuna kaamera on nn. ebausaldusväärse jutustaja (unreliable narrator) käes, siis ei mõju see lugu ülearu rusuvalt karmina. Seda seepärast, et ebausaldusväärne jutustaja pole seekord mitte valetaja, vaid peast lihtne tegelane, seda sünnijärgse trauma tõttu, kes näeb maailma oma nappide intellektuaalsete ja emotsionaalsete võimete piires. Tegu on ääretult põneva ja palju huvitavaid võimalusi pakkuva kirjandusliku nipiga, mida autor siin ka täiel määral rakendanud on. Ja teaduslikule fantaasiale kohaselt selgub loo arenedes, et tegu pole pelgalt fantaasiamaailmaga, vaid mõneti Marion Zimmer Bradley Darkoverit meenutava ülegalaktilise komplotiga. Nii tugevaid tekste kirjutas Hargla viimati eelmise kümnendi esimesel poolel. Ulmekirjandus oma parimal kujul.

2

«Jõulujõud» on selle kaaluka teksti järel esimene kergem vahepala (ilmunud ajakirjas Kodu ja Aed aastal 2013) ja sellisena täidab oma rolli, on pisike ja emotsionaalne etnoõuduse lugu, ilma suurema pretensioonita, aga maitsekalt ja stiilselt teostatud.

3

Järgneb «Einsteini viimased sõnad», 61-leheküljeline lühiromaan (?), mille sarnast Hargla mu mälu järgi kunagi pole kirjutanud. Ainus paralleel, mis pähe kargab, on 2002. aasta oktoobris Loomingus ilmunud «Novembrivalss vanal väljakul», milles tundmatuseni muudetud ajalooalternatiivis tegutsevad Nõukogude Liidu raames kommunistidena Lennart Meri, Mart Laar jt. Midagi sarnast on juhtunud ka selles loos kujutatud maailmaga, kus natsi-Saksamaa on sõja kaotanud ning võitjate survel on võimule tagasi toodud Hohenzollernite dünastia. Selles maailmas on aga juhtunud midagi veel, nii et ulmekirjandus pole Suureks Asjaks arenenud ning enamik meile tuntud ulmekirjanikke, selle loo peategelasi, tegutseb hoopis teises rollis, teadlastena – Isaac Asimov, Arthur C. Clarke, Robert A. Heinlein, Poul Anderson jne. Lisaks neile kuuluvad selle loo kandvate tegelaste galeriisse veel päris teadlased nagu Niels Bohr, Stephen Hawking ning mõistagi Albert Einstein. Aga paraja kurioosumina ka Harald Keres, Gustav Naan ja... pan Mieciszlaw Grpowski.

Teismeline Hawking

Selline kirjeldus võib tekitada eksliku mulje, justkui oleks siin tegu mingi palaganiga, pöörase naljalooga, kuid nii ei ole. Kuigi loos saab korduvalt nalja ja on üksjagu koomilisi stseene ning momente, siis tervikuna on tekst igati tõsine ja mõtlema ärgitav ajalooalternatiiv. Isiklikult tahan siit esile tõsta Hargla võimet nende meile päris ajaloost tuntud ulmekirjanike karakterite kujutamisel: isegi kui tegelane figureerib loos vaid ühe lühida kirjelduse ja kahe saalist hõigatud lausega, on need visandatud nii geniaalselt, et lugeja tunneb ära, et see on tõesti ka oma olekult Poul Anderson, mitte vaid kirjaniku pandud nimesildina. Sama hästi on õnnestunud Heinleini, Clarke'i jt karakterid.

Ning Asimovi, Clarke'i ja Hawkingi kohtumise stseen Berliini loomaaia jäätisekohvikus väärib küll kõikvõimalikke huumoriauhindu, mis meil olemas on, sest Hargla ON siin tõeliselt humoorikas (mitte õel ega jämekoomiline nagu Frenchi ja Koulu sarjas). Igatahes on «Einsteini viimased sõnad» pea sama tugev tekst kui kogumiku avalugu ja mul on juba praegu tõsiseid raskusi väljanuputamisega, kumb neist oma Stalkeri-soosikuks panna. «Novembrivalsi» looga seob seda pala aga veel tõik, et üks tuntud eesti laulukirjutaja on mõlemas alternatiivmaailmas saanud kuulsaks Ameerika orkestrijuhi ja muusikalimeistrina – Ray Walgren.

4

Järgmine minoorne vahepala, paarileheline laast «Penningbütteli kummituse juhtum» on üsna kurb juhtum. Eessõnast selgub, et see on sündinud Maniakkide Tänava Tartu ulmekirjutamise töötoas ja just sellised palad, ma usun, on suuresti süüdi, et seda värkstuba on nimetatud nii «grafomaanide rühmateraapia tunniks» (Meelis Sepp) kui ka «flaami meistri Pieter Bruegel vanema kuulsa maali «Pime juhib pimedaid» päriseluliseks kehastuseks» (vist Juhan Habicht). Tegu on keskpäraselt ja ilma mingisuguse loomingulise sädemeta teostatud sooritusega jabural ja totral teemal. Autorile soovitan selliste palade edaspidigi kogumikesse lülitamise soovi korral mõtelda selle peale, mis saab, kui lugeja ei loe kogumikku nii, nagu autor on seda soovinud: algusest lõpuni. Vaid võtab esimeseks ette näiteks selle... tüki? Kas ta siis tahabki enam edasi lugeda?

5

«Tammõküla viljakuivati» on taas aga Indrek Hargla etnoõuduse absoluutsel tipptasemel jõhker ja kuri sooritus, mis ilmus originaalis 2015. aastal Martin Kiviranna antoloogias «Pikad varjud» ja on oma Stalkeri juba auga välja teeninud. Nüüd pala üle lugedes veendumus, et tegu on ühe kirjaniku tipptekstiga, vaid kinnistus. Raamatu Tartu esitlusel Hargla kõneldu sellest, kuidas Tammõküla viljakuivati on tegelikult olemas, vaid lisas ülelugemisel õõva ja seda ahistavat jälestus- ning hirmutunnet, mida tekst nii võrratult genereerida suutis.

6

«Clemens Fellinus, Rex Estonicum» ilmus originaalis eelmisel aastal Indrek Hargla koostatud alternatiivajalooliste tekstide antoloogias «Eestid, mida ei olnud». Nüüd pala esmakordselt lugedes ei mõjunudki see siinkirjutajale niivõrd alternatiivajaloolisest aspektist, mis on teksti juures, olgem ausad, üsna selline tausta loov muster ega tungi kunagi peategelaseks. Eelkõige mõjus just selles palas leiduv realism, see jättis painama küsimuse, miks ei ole meil korralikku ja toekat ajaloolist romaani kroonik Henrikust, kelle elusaatuse ja traagika Hargla siin üsna napil pinnal ometi nii ilmekalt ja jõuliselt välja joonistab, see 13. sajandi alguse Liivimaa olude kirjeldus mõjus siin eelkõige realistlikust küljest. Teine loo tugevus on muidugi eksortsismi-teema sissetoomine ning vastav stseen on väärt võrdlust pan Grpowski sarja parimate hetkedega. See 43-leheküljeline tekst kaalub oma mineviku-Eesti kirjeldustelt kerge vaevaga üles enam kui 350 lehekülge «Raudrästiku aega».

7

Järgmine pisike vahepala «Osariigi presidendi kohtumine» on ilmunud 2012. aastal Eesti Päevalehe arvamusküljel ja oleks võinud õigupoolest sinna jäädagi. Ei, parandan: see tekst oleks võinud üldse sündimata jääda. See poliitilis-ideoloogiline satiir on vahepealse kuue aastaga tõestanud oma absoluutset paikapidamatust ja mõjub nüüd kogumikus nagu sadul sea seljas.

8

«Heliose teoreem» tekitas lugema hakates hirmu: kuna tegelasteks on mingid rääkivad pead Helios, Aura ja Gaia, siis kas on tegu mingi tobeda kreeka dialoogi vormis heietusega maailmast, ajaloost ja universumist? Õnneks nii ei läinud, tegu on kogumiku vahest kõige sciencefictionilikuma tekstiga, mis vaeb inimkonna tsiviliseerumisprotsessi küsimusi, küsimusi, miks kultuurtsivilisatsioonid tekivad, kuidas nad arenevad ja miks impeeriumid lõpuks ikkagi kokku varisevad. Korraks meenusid võimalike mõjutajatena ka Dan Simmonsi «Ilium» ja «Olympos». Autor esitab selles palas mõningaid üsna huvitavaid ideoloogilis-religioosseid mõttearendusi, mis mulle vahepeal lausa kelmika pilkena ta enda maailmapildi kohta tundusid. Igatahes väga mänguline, tõsine ja mõtlemapanev tekst, mille olen samuti oma Stalkeri-favoriitide jaoks ära märkinud.

9

Kogumiku nimilugu on taas etnohorrori ehk siis täpsema terminiga folkloorse õuduse (folk horror) alažanrist. Aga see pole niivõrd Harglale tüüpilises stiilis etnoõudus, vaid pigem kummardus inglise tondijutuklassiku M. R. Jamesi antikvaari õudusjuttudele, kus keegi muinsusi uuriv ja otsiv õpetlane satub näppima midagi vana ja kurja, kuhu on peale kirjutatud «ära näpi mind!» Lugu ei arene Harglale tüüpilises registris ja helistikus, pigem on siin tunda mingit sellist tobe-õnnelikku ja karlaugusthermannilikku ärkamisaegsete laulupidude vibe'i, sellist rahvusromantilist rõõmsat ogarust «Oh, laula ja hõiska...» stiilis. Loo lõpupuänt võtab naljatuju muidugi ära.

10

«Per homicidium ad astra» on kummaline tekst, see sarnaneb kõige rohkem kirjaniku eelmisest kogumikust tuttava «Jõgeva elavate surnutega», kuna loo tegelastegalerii ja nende nimed on kirjutatud maha tänase (ja eilse) eesti ulmefändomi põhitegijate pealt: Manuela Lopez, David Gilder, pootsman McKee, seersant Simpson, Luarvik Berg, Christof Sneyder, Yoel Yakovic jne. Ühtlasi sain ma alles selle loo tõttu teada, et Mahkra on tagurpidi Arkham. Lugu poleks nii õnnestunud, kui Hargla piirduks pelgalt nimesiltide suvalise kleepimisega, ei. Lugu läheb heaks, kui lugeja märkab, et osa neist tegelastest on ka välimuse ja olemuse järgi natuke nagu needsamad inimesed, kelle nimesidki nad kannavad. Et kes on päriselus vaikne ja tagasihoidlikult nohisev, on sellisena pandud ka «laulu sisse», kes lärmakas ja ekstravertne, on selline ka loos.

Muidu on see ehk üsna keskpärane kosmoselaevas mõrvari otsimise protseduur, kus uurija küsitleb kõiki meeskonnaliikmeid, aga kui mõelda nende tegelaste juurde meile tuttavate päris inimeste näod ja olekud, muutub pala tõeliselt nauditavaks ja naljakaks. Tapetud kompuutrigiik Yoel Yakovic, gurmeekokk Herman Candid Moser, vabandust, Moses või siis turvaülem Lew R., vabandust, Luarvik Berg, keda autor kirjeldab kui «vuntsidega, väga korrektse soengu ja tähelepandamatu välimusega meest, keda Maal oleks ilmselt kelneriks või habemeajajaks peetud», siis ei saa midagi teha, kui läbi naerupisarate tulebki silme ette kadunud Bergi nägu. Eriti veel, kui kirjaniku tahtel vastab ta küsimusele, kas ta kompuutrit kasutab, sõnadega: «Mul on küll üks selline, aga ma peaaegu ei kasuta seda, ma eelistan mikrofilme, projektorit ja trükimasinat, nii saab kiiremini.» (Vahemärkusena, et nii autoril kui toimetajal on läinud sassi või jäänud märkamata, et siin peaks olema tegelikult kirjutusmasin, sest trükimasin tähendab seda suurt kolakat, millega raamatuid, ajakirju ja ajalehti trükitakse.)

Käriseva häälega rääkiv ja usinalt tagaplaanil askeldav turske kräsupealine noormees Sneyder muutub mõistetavaks, kui juhtud teadma, kuidas on saksa keeles sõna «rätsep». Ja nõnda edasi. Olles saanud ise kunagi 2001. aastal sisse kirjutatud «Väendrusse» («Kunagi ja väga purjus peaga oleksin ma ühe Roomase seltsisemuga, mingi kiila ajalootudengiga isegi kaklema läinud, tõsi, tüliküsimuseks oli Hiina, õieti Puna-Hiina, mis üliõpilases seletamatut raevu tekitas.»), ei tundnud nende ridade autor vähimalgi määral kadedust, vaid ainult rõõmu ja äratundmist.

Kirjutustehniliselt torkas selle suuresti dialoogidest (ülekuulamine) koosneva pala puhul silma see kadedakstegev meisterlikkus, mida Hargla dialooge luues ilmutab. Otsekõne ja dialoogid on kirjutamise puhul tihti üks raskemaid õppetükke omandada ja Hargla on seda õigupoolest osanud algusest peale. Kadedaks teeb. Aga jah, paraku on tegu tekstiga, mis n-ö esimesel tasandil, neid nimesid ja isikuid kokku viimata, puhta kirja pandud loona mõjub ilmselt üksjagu suvalisemana kui fändomisisese publiku jaoks.

11

Raamatu lõpetab, raamib, sõlmib kokku 66-leheküljeline lühiromaan «Suvitusromaan», mis ilmus esmalt Loomingus novembris 2013. Pean tunnistama, et see ilmumine jäi minust miskipärast märkamata, kuid kohe esimestest lehekülgedest on aru saada, et tekst on seotud kogumiku avalooga «Mirabilia saladus», «Suvitusromaani» peategelaseks olev noor ja edukas kirjanik Ervin kirjutab siin «Mirabilia saladusele» järge. Otsisin Loomingu vastava numbri kohe välja ning tõesti-tõesti, teksti on veidi muudetud, «Mirabilia» kangelaste Ylsvingi ja Ustavi asemel on seal tegelasteks Esclarmunda ja Hamelin, aga muus osas tundus tekst üsna sama olevat. Igatahes siis selline lahe raam kogu raamatule, pildist välja tulek. Raamatule valusa ja tihke sõlme pealesõlmimine. Väga lahe nipp.

Tegelikkuses ei ole «Suvitusromaanis» muidugi midagi lahedat: see on üks Hargla võib-olla et kõige kurjemaid ja jõhkramaid tekste üldse, seekord mitte etnohorror, vaid etnoterror, kuna üleloomulik mõõde tekstis tegelikult puudub, see ei ole ulmejutt. See, milliste maainimestega kirjanik Hargla kirjanik Ervini ja tema hipsterineiust agendi Kertu kokku viib, see on tõeliselt ängistav, ajusid tangide vahel kokku suruv ja painajalik, et kinnitab kokkuvõttes igati levinud mõttetera, et korralik üleloomuliku elemendita terror on palju õudsam kui mistahes üleloomulik horror.

See lugu on ka Hargla poolt tõsine hoiatus kõigile meie realistlikke suhte- ja olmeromaane kirjutavaile autoreile, et kui ta vaid tahaks ja vaevuks, võiks ta tulla ja ka selle spordiala kuldmedalid endale kaela joosta. Aga ma täiesti mõistan ta lauset esitluselt, et see on üks ta enda isiklikke lemmikuid oma loomingust. Jah, see tõesti ongi üks tippudest.

Coda

Kui ma siin ja seal aeg-ajalt sedastan, et Hargla on jätkuvalt Eesti parim ulmekirjanik ja kõigist teistest üritajatest püüdmatus kauguses, siis ei ole see kuidagi teisi halvustava või ülbitseva tagamõttega öeldud. Ei, see hinnang lihtsalt võtab arvesse kõiki asjaolusid. Mõni teine kodumaine autor võib olla kirjutanud kunagi mõne üksiku novelli või lühiromaani, mis on ehk Hargla loodust tugevamgi, aga see üks harv sooritus ei tee veel kirjanikuks. Kaks raamatut ja seitse juttu kümne aasta jooksul ei tee kirjanikuks. Kirjanik on olek, sa pead pidevalt kirjutama ja avaldama ja oma loomingu abil lugejate ja arvustajatega suhtlema. Jah, meil on lisaks Harglale veel mõned autorid, kes kirjutavad ning avaldavad palju ja pidevalt... aga neist paraku Indrekule sisulises, loetavuse ja väljamõeldu huvitavuse, köitvuse mõttes, professionaalsuses küll konkurentsi pole.

Mis on siis Hargla saladus? See on tegelikult hästi lihtne: ta on suutnud ühendada enam-vähem kõik olulised asjad, mida lugejana väga healt ulmekirjanikult ootad: ta on nõtke sulega jutuvestja, tal tulevad väga loomulikult välja tegelased ja dialoogid, ta viitsib välja mõtelda huvitavaid ulmemaailmu, olgu need siis kaugel minevikus, veel kaugemas tulevikus, paralleel- või meie päris reaalsuses. Jah, Hargla ei ole mingi stiilimeister ega modernistlik vormieksperimentaator, aga ta tahab jutustada lugejatele põnevaid ja kordaminevaid lugusid, milles on traagikat, huumorit, elusaid inimesi ning selle kõige juures on Hargla siiski intellektuaalne kirjanik, tal on rikkalik kultuuritaust, mis ka igast tekstist näha on, ta ei lähtu proletaarsest või punkkultuurist, ta lause ja mõttemaailm ei ole labane ega blatnoi-keelne.

Hargla ulme on ulme ulme enda pärast, kuna ulme on lahe. Harglat ei paista huvitavat, «mida ulmetekstid oma lugejatega teevad, kuidas neis tähendused moodustuvad» või muu säärane kultuuriteoreetiline jamps, ulme tundub Hargla jaoks olevat eelkõige võimalus luua keskkondi ja situatsioone, mida argikirjandus ei paku, ja seeläbi näidata tegelaste valikuid ekstreemolukordis, inimese reaktsioone, milliseid meie maailmas ja elus tõenäoliselt ei teki. Ja nagu väga hea kirjandus ikka, muudab seegi meid lugejatena emotsionaalselt rikkamaks, paremaks, mõistvamaks, empaatilisemaks inimeseks, me kogeme nende lugude läbi midagi, mida tavaelu meile ei paku (ja tihti jumal tänatud!), meie teadvus avardub ja jõuab parimat ulmet lugedes uuele tasemele, me hakkame maailma nägema veidi mitmekesisema ja värvilisemana kui seni.

Mida öelda lõpetuseks? On see Hargla parim raamat? Võimalik. Hargla parim kogumik? Seda kindlasti. Kirjanik tunnistas esitlusel, et selline kogumiku jaoks lühemate ja pikemate juttude kirjutamine konkreetse kindlalt piiritletud aja jooksul talle tegelikult väga meeldib ja on romaanide loomisele suurepärane vaheldus. Lisaks mainis Hargla väga õigesti, et romaanide kirjutamine muudab kirjaniku laisaks ning et sellised novellikogud panevad looja uuesti pingutama, ennast kokku võtma, keskenduma lühikese aja jooksul väga paljudele eri maailmadele, lugudele ja tegelastele, aga et ometi see talle väga meeldib.

Mille peale ma ütlesin sealsamas esitluse lõpuks: «Palun tee siis veel!»

Raamatuarvustus: „Verevalla varandus“ (Triin Loide)

“Mardo ei ole selline nagu sa arvad,” ütles poiss rutakalt.

“Milline ta siis on?” tahtis Ave teada.

Ivo ei tahtnud Avele valetada ja otsustas tõtt rääkida, või vähemalt sellise versiooni tõest, mis polnudki väga vale. “Usu mind, sa ei taha teda. Ta on mingi ökopede, lisaks sellele sööb ta ainult toortoitu ja tal on halb hingeõhk!“

Ave näis pettunud. (Kuusler 2018: 165)

„Verevalla Varandus“ on Helga-Johanna Kuusleri teine noorteromaan, mille andis sel aastal välja kirjastus Tänapäev. Mulle meeldib alati peale mõne teose lugemist uurida ka autori varajasema loomingu kohta, ja tundub, et Kuusleril on välja kujunemas mitu lemmikteemat – autoõnnetused, surm, surmajärgne elu, hingede olemasolu, hingede võime peale füüsilise keha surma edasi eksisteerida ja tegutseda, süütunne, inimeste kõrval elavad teistsugused olendid. Mulle iseenesest meeldib kui noorteromaanide raames räägitakse ka millestki muust kui (keelatud) armastusest ja täiskasvanute piiratud mõttemaailmast, puudutatakse ka süngemaid teemasid ning lastakse tegelastel südamerahus olla nõrgad, saamatud ja emotsionaalsed.

Teose süžee on tegelikult üsna sirgjooneline ja lihtsakoeline – peategelane Ivo on seitsmeteistkümne aastane noormees, kes koos oma noorema õe ja neurootilise emaga jätavad selja taha Tallinna elu ja kuskile Lõuna-Eesti metsade ja soode vahel asuva küla serva elama. Hiljutised kurvad sündmused perekonnas on selle põgenemise ajendiks, ja teismelistel polegi suuri vastuväiteid kolkasse kolimise osas. Saabki maailma silma alt ära. Internetiühendus on vilets, aga vähemalt saab oma mõtetega omaette olla.

Ivo koos perekonnaga ei jõua veel korralikult asjugi lahti pakkida, kui Ivo poolkogemata satub jälile sajandivanusele mõistatusele ja kistakse vastutahtmist haldjate, poolhaldjate, inimeste, vaimude, jumalate ja iidsete metsaelanike omavahelisse tülikeerisesse, millest ta uustulnukana üldse sotti ei saa, ja pidevalt sekeldustesse satub. Üleloomulike olendite esinemistihedus Verevallas on üsna muljetavaldav, lisaks kõigele muule leiab sealt ka vähemalt ühe vetevana ja mitmeid tonte, keda autor Krõlli-sarnaste sümpaatsete, ent verejanuliste elukatena kujutab. Lõpuks on vaja lahendada Verevalla saladus, nurjata iidne ettekuulutus, päästa mõned elud, ise ellu jääda, ja jumalatega rahu sobitada.

Ma olen selles mõttes üsna leebe arvustaja, et klišeed, üldlevinud narratiivsed võtted-tehnikad ja troobid mind eriti ei häiri, muidugi oskuslikult lahti kirjutatuna, sest sageli on nad omal kohal ja vajalikud. Mul on endalgi sahtlisse kogunenud mitu jutuideed, mis algavad sellega, et keegi ostab vana maja, või kolib kuskile metsaserva elama, leiab pööningult päeviku, tunneb vajadust oma nina toppida sinna, kuhu see rangelt võttes üldse ei kuulu, see omakorda käivitab sündmusteahela, mille kaudu peategelane saavutab lunastuse, ja lugeja veedab loodetavasti mõnusalt aega. See on hea ja turvaline algus, ja kuigi ma Campbelli narratoloogiliste teooriate suhtes natuke kahtleval seisukohal olen, siis ei saa eitada, et selleks, et jutt saaks alguse, tuleb kangelase normaalsust natuke kõigutada mingis suunas, et ta oma teekonnale asuks. Ettemääratuse paradoks ajarännujuttudes on pea vältimatu (kas siis selle kinnitamine või ümberlükkamine), erinevalt paljudest teistest meeldib mulle enamasti ka MacGuffini kasutamine, ja mu isiklik lemmik on ebausaldusväärne jutustaja. Nii et „perekond kolib vanasse majja kuskil pärapõrgus, ja siis lendab sitt siibrisse“ on täiesti arvestatav ja hea algus ühele seiklusromaanile.

Siinkohal jäin ma oma arvustusega esialgu toppama. Tundsin, et mul ei ole midagi sellist öelda, mis väljaütlemist vajaks. Kuskilt on meelde jäänud mõttetera, et kui sul pole öelda midagi sellist, mis oleks vajalik, lahke, või tark, siis ole parem vait. See on väärt nõu kõigile, nii kirjanikele, lugejatele, kui arvustajatele, ent „Ma lugesin raamatut“ ei ole maailma kõige informatiivsem raamatuarvustus. Haarasin raamatu uuesti kätte ja asusin seda teist korda üle lugema.

Kas on ehk võimalik, et ma ei haaku raamatuga, sest ma lihtsalt ei ole selle sihtgrupp? Otsisin lagedale oma vanad konspektid ja kaevusin internetti. Mida üldse peetakse tänapäeval sihtgrupi all silmas? Kellele on mõeldud noorteromaanid? Selget vastust ma ei saanudki, nagu kõik kirjandusse puutuv, on ka selle küsimuse vastus peidetud kuskile sadade pooltoonide vahele. Üldiselt kehtib vist rusikareegel, et filmi või raamatu sihtgrupiks, ehk siis kõige tõenäolisemaks tarbijaks, on inimesed, kes on peategelasega umbes sama vanad, ja enamasti ka samast soost. Selle teooria kohaselt on „Verevalla varanduse“ peamine sihtgrupp 15-20 aastased noormehed, nende järel sama vanad neiud, seejärel kõik teised. Oletatavasti täiskasvanud enne lapsi, kuigi mulle meeldis lapsena väga lugeda kuidas soolikaid välja lasti ja inimesi kaljuservalt alla orkide otsa loobiti. Aga võimalik, et see on pedagoogiliselt kuidagi ebakorrektne ja väär.

Miski minus aga protesteerib väga kogu selle idee vastu, et kirjandusel või filmidel peaksid olema mingisugused kindlapiirilised sihtgrupid, mis hakkavad kohe algusest peale asju määrama. Selge see, et rahastuse saamiseks tuleb kirjastusele või Kulkale midagi sellekohast seletada, kramplik naeratus näol, aga ma arvan, et see kõik ei tohiks kirjutatu sisu eriti mõjutada. Eriti selles suunas, et võetakse aluseks eeldus, et teismelised on rumalavõitu, ja teismelised tegelased peaksid olema rumalavõitu, ja teismelised lugejad peaksid samuti olema rumalavõitu, kellele võib südamerahus kirjutada teisejärgulist kirjandust, sest ega nad paremast nagunii aru ei saa, ega oskakski seda tahta.

Lähen ajas tagasi ja mõtlen nostalgiliselt neile teostele, mida ma ise lapse ja varateismelisena lugesin. Mõnedki neist olid välja antud NSV Liidu ajal ja kandsid oma viimasel leheküljel märget „noorsooromaan“ või „keskmisele koolieale“. Tihtipeale olidki selliste romaanide tegelaseks noored inimesed, aga ma lugesin palju ja huviga ka sellist kirjandust, kus tegelased olid kõik enam-vähem täiskasvanud. „20 000 ljööd vee all“, „Saladuslik saar“, „Aarete saar“, Poe novellid, Durrelli ja Herrioti loomalood, edaspidi muidugi ka Banks, Rowling, Anderson, Gibson... Mul ei olnud nende mõistmisega mingeid erilisi raskuseid. Selge see, et 12-aastane laps, kahekümnendates neiu, ja kaheksakümneaastane eit loevad sama teksti erinevate nurkade alt, aga ma ei peaks tingimata üht nurka teisest paremaks.

Selle mõttekäiguga taipasin, et mind häirib tänapäeva noorteromaanide juures peamiselt see, et kirjastused ja autorid suhtuvad oma oletatavasse sihtgruppi kerge patroniseeriva üleolekuga. Isegi mitte tingimata pahatahtlikult, see on selline heatahtlik diskrimineerimine, umbes nagu Rousseau kontseptsioon „õilsast metslasest“ või naiste tingimata empaatiliste, tundlike ja emalikena kujutamine. Selle naela otsa on ka Kuusler kas kogemata astunud või tahtlikult selle endale jalga surunud. Kas omaaegne tütarlastekirjandus patroniseeris lugejat, või üritas kordki süžee loogikale ja vettpidavusele, tegelaste ja lugeja intelligentsile mingeid möönduseid teha? „Kadri“, „Kasuema“, või tõlkekirjandusest „Roheliste Viilkatuste Anne“ või Websteri „Pikakoivaline isa“? Ei saa öelda, et nii oleks olnud. Kust on siis küll ometi pärit veendumus, et noortekirjandus peaks tingimata olema dumbed down? Tsiteerides purjus Bernard Blacki: „Ma ei arva, et me peaksime lastele ülalt alla vaatama!“

Eespool mainisin, et erinevad troobid ja tehnikad on kirjutamise juures sageli möödapääsmatud, vajalikud, ja tihtipeale meeldivadki. Aga see ei tähenda, et ei oleks terve rida võtteid, mida kirjanikud minu arvamuse kohaselt peaksid vältima nagu tuld. Üks neist on kindlasti „tegelaste ebaloogilisus, ebapädevus, ja rumalus kui süžeed edasiviiv jõud“.

Kui jutt liigub edasi üksnes seetõttu, et tegelased reageerivad saadud informatsioonile täiesti arusaamatult, kõike määrab juhus ja autori kõikvõimas tahe (nii on, sest nii on), süžeest saab kiiresti üks lõppematu õnnelike ja õnnetuste juhuste jada, mis passiivset peategelast justkui õletuusti ühelt lehelt teisele paiskavad, siis tekib lugejal kiiresti teatud kognitiivne dissonants – teos üritab toimuvat esitada normaalse sündmustiku arenguna, aga lugeja ei suuda taibata miks.

Heaks näiteks on asjaolu, et Ivole satub üsna teose alguses pihku küla folkloorist ja kohalikest legendidest kõnelev raamat. Paranähtuste suhtes esialgu skeptiline Ivo otsustab seda raamatut ka üsna tõe pähe võtta – ent see on siiski kuidagiviisi selgitatav sellega, et ta on juba üht-teist imelikku kogenud. Mida ei ole võimalik aga kuidagi selgitada on see, et kuigi Ivo raamatut tõe pähe võtab ja loetu tema edasisi tegevusi tugevalt mõjutama hakkab, ei loe ta läbi tervet raamatut, vaid ainult sirvib seda. Sellele käitumisele ei ole võimalik mingit seletust leida.

Veel enam, see nullib ära suurema osa raamatu sisust – umbes priske pool teosest jääks olemata, kui Ivo vaid selle neetud raamatu kohe ja põhjalikult läbi loeks. Ülejäänud poolest jääks enamik olemata, kui tegelased üksteisega normaalselt suhtleksid, selle asemel, et täiesti arusaamatutel põhjustel mõistujuttu ajada ja kiivalt informatsiooni varjata. Mõnes kohas on selline käitumine ka seletatud – iidsed tõotused saladust varjata, mis takistavad sellest kõnelemist. Aga kohati räägitakse ümbernurgajuttu ainult selleks, et sellest kunstlikku segadust tekitada. Heaks näiteks on episood, kus Ivole antakse võti, ja kästakse üles leida kast, kuhu see sobib. Õnneks tuleb hea juhus Ivole appi, nagu terve teose jooksul kipub olema, ja ta leiab kasti väga kiiresti üles, aga selle asemel, et Ivole öelda, et „Mine vaata, sul pööningul peaks üks kast olema, see võti avab selle!“, antakse võti Ivole üle mingisuguse mõistujutuga.

Pähe kerkib stseen, kus tütarlaps küsib noormehelt, et pidime reedel kinno minema, millist filmi sa vaadata tahaksid? Ja noormees ütleb, et no eks sa arva ära, aga kui valesti arvad, siis me enam ei kohtu, kuigi ma sind armastan, ja logib ennast Facebookist välja. Kuigi sellest saaks vähemalt keerutada jutu sellest, kuidas noormees on manipuleeriv psühhopaat. „Verevalla varanduses“ aga tundub ümbernurga jutu ajamine ja kriitiliselt tähtsa informatsiooni ebaselgetel põhjustel teiste inimeste eest varjamine ja pidev hämamine olema lihtsalt üldlevinud viis suhtlemiseks. Lugejana tekitab see aga tahtmise lõpuks frustreerunult juukseid katkuda.

Veel teatud osa raamatust saaks maha kriipsutada selle arvelt, et Ivole meeldib oma peas sündmuseid pidevalt üle korrutada ja kedrata, ja esitada lõputut küsimuste ja oletuste jada. Sellest võib veel aru saada, kuigi Ivo on üsna kahedimensiooniline tegelane (autor rõhutab tema juures enim tema ülekaalulisust ja kommet higistada ning iiveldust tunda), siis tal on üsna selgesti kõrgelt arenenud uudishimu ja isegi teatud analüütilise mõtlemise alged, ja ülejäänud tegevuse impulsiivsuse ja juhuslikkuse foonil on see isegi meeldiv, et ta üritab natukenegi selgust saada oma mõtetes ja olemasolevas infos. See ei takista tal muidugi iga paari lehekülje järel rutakaid oletusi tegemast või surmaohtu sattumast, kust siis teised tegelased teda pidevalt päästma peavad. Mardus ex machina...

Aga peale kõige rangelt võttes ebavajaliku mahakriipsutamist jääb alles tubli tükk üsna tahedat teksti ja maailmaloomist. Kuusleril on annet huvitavalt kirjutada, ja teoses on päris mitu kohta mida võib rõõmuga lugeda, sest näha on, et autor on „tsooni“ sattunud. Kirjeldused on tihtipeale elavad, värvikad ja toovad silme ette selged pildid toimuvast, nii mõnedki naljad maanduvad väga hästi, ja autoril on soont situatsioonikoomika peale.

Prillid ette pannud, nägi ta, et oli lömastanud teab kust tuppa pääsenud roti ning tal läks süda pahaks. Roti pea oli täiesti puruks, tema veri oli põrandal laiali ja samuti oli vereplekk Ivo maika peal. Iiveldustundega koristas Ivo roti ära /.../ Hommikusöögiks oli jäätis maasikatega (Kuusler 2018: 21).

Ühes teises kohas näiteks pakub Ivo jumalale ohvrianniks muffinit, ja selliseid hetki on raamatus palju, mis muige suule veavad. Kuigi peab märkima, et autoril õnnestub teksti sisse põimitud soe huumor paremini, kui ilmne katse kildu rebida üksnes killurebimise enda pärast. Aga see lihtsalt näitab, et inimesel on loomupärast huumorimeelt palju rohkem, kui ta ise arvab endal olevat. Ja see on hea asi, vastupidine oleks palju hullem. Samuti võib kogu teose kohta öelda, et hoolimata ilmsetest sisulistest puudujääkidest on valmis kirjutatud huvitava maailmaga üsna kaasahaarav lehekeeraja, ja kui autor unustab, et ta peab popilt ja noortepäraselt kirjutama, siis õnnestub süngevõitu kurblik etnohorror tal ju hästi. Palju hullem oleks nentida, et hoolimata ilmsetest pingutustest puudub autoril anne kaasahaaravalt kirjutamiseks. Kuusleril seda muret ei ole, aga teksti sisulisele toimetamisele tuleks tulevikus küll suuremat rõhku panna. Probleemiks pole ju see, et autor ei oska kirjutada, vaid see, et erinevad episoodid ei kipu omavahel haakuma, palju lahendusi sajab lugejale nagu selgest taevast sülle, ja seetõttu on ka raamatu lõpplahendusest tegelikult üsna ükskõik, eriti kuna lool puudub hästiviimistletud pahalane. Kui pahalane lõpuks „paljastati“, pidin esimesel lugemisel tagasi lappama, et üldse aru saada kellega tegu on, ja mis tema motiiviks võiks olla.

Aga kõigil headel lugudel, kus on pahalane, on see pahalane või antagonist teoses kesksel kohal, tema motiivid on algusest peale selgesti haaratavad, ja isegi arusaadavad ja mõistetavad, kuigi ehk mitte väga moraalsed. Scar „Lõvikuningast“, Ozymandias „Watchmen“-koomiksist, Hannibal Lecter, Kreia „Knights of the Old Republic 2“ arvutimängust, Joker Batmani seeriast, „Vääritute tõbraste“ Hans Landa... Kõik need lood ja narratiivid on head, ja mitte väike osa pole sellel hästikirjutatud intelligentsel pahalasel, kes on algusest peale pildil pinget pakkumas ja üles kruvimas, võib-olla isegi lugejas soovi tekitamas, et nad võidaksid. Kui pahalane on lihtsalt kohatäide, siis teda järelikult pole üldse vaja, ja lugu tuleks kas teistmoodi ümber kirjutada, või asi lahendada ilma pahalaseta.

Raamatut lugedes tuli mulle meelde kunagine arutelu ühe sõbraga, kus leidsime, et tihtipeale kirjutavad autorid oma raamatu nii, et täiesti selgelt on aru saada, et peategelane ei ole sugugi autori tähelepanu keskmes. Nii on ka „Verevalla varandusega“. Enamik raamatu tegelastest, mitte ainult pahalane, on üsna kahemõõtmelised kohatäitjad, kellesse autor suure iroonia ja isegi ükskõiksusega suhtub, näiteks on raamatu peategelane ise pigem nagu teisejärguline comic relief, kes abitult nagu murtud loivaga morsk Verevallas ringi sipleb, ja omaenese tormakuse ja rumaluse tõttu pidevat päästmist vajab. Aga kellest see raamat siis kirjutatud on?

Ainsad tegelased, kellele autor rohkem värvi lisab, ja kellest tundub lugu pidavat, on Luukas ja Mardo, eesti kirjanduse esimene tsundere-mardus (või marras, nagu autor soovib seda olendit nimetada). Enamik neissepuutuvat teksti ongi raamatu parimad ja küpsemad kohad, ja autor oleks võinud neid märksa enam ja julgemalt tegevusse kaasata, eriti kuna kandva jõuga pahalast lugu ka ei paku. Kui teosest ebavajalik kunstlik draama välja rookida, Ivole natuke rohkem mõistust ja tasakaalukust ja suhtlemisoskust anda (miks kujutatakse noorteromaanides ja -filmides emasid ja isasid alati täielike poolemeelsetena?!), lisada ka Mardo ja pahalase vaatevinklist rohkem episoode, oleks tegu ju täitsa hea noorteromaaniga. Verd on, soolikaid on, müstikat on, häirivaid stseene on, huumorit on, ajalugu ja konteksti on...

Kahjuks jääb praegu avaldatud raamat keskpäraseks, ja sellest on neetult kahju, sest ainest ja materjali ja kirjutamisoskust oleks autori kaugelt enama jaoks.

Raamatuarvustus: „Back Cupi saare saladus“ (Ove Hillep)

Jules Verne’i peetakse ulmekirjanduse isaks (tiitel, mida ta peab tihtilugu jagama küll H. G. Wellsi kui Hugo Gernsbackiga) ning tema hiljuti eesti keeles ilmunud romaan “Back Cupi saare saladus” ei vaidlusta antud tiitlit kuidagi. Selle, esimest korda 1896. aastal ilmunud, raamatu näol on tegu eht-Verneliku maailmaseiklusega, kust ei puudu aurukatlad, piraadid, allveelaevad, pooleteise sajandi tagune kõnepruuk ega superrelvad.

Raamatu tegevus keskendub hullule prantslasest teadlasele Thomas Rochile ning tema hooldajale Gaydonile, kes tegelikult on inconito Prantsuse keemiainsener Simon Hart ning kelle ülesmärkmete kaudu romaan suuresti lugejateni tuuakse. Roch, kes istub järelvalve all Ühendriikide hooldusasutuses, on suutnud leiutada kõikidest senituntud lõhkeainetest võimsama plahvatusvõimsusega aine. Lõhkelaengute kohaletoimetamiseks valmistas hull teadlane relva, mida nimetab Rochi välkuriks. Tema pakkumisele Prantsuse valitsusele see kohutava võimsusega sõjariist tohutu summa eest ära osta vastatakse eitusega… ning äraütleva vastuse saab ta ka teistelt maailma suurriikidelt, kuna nõnda suure purustusvõimega relva ei peeta 19. sajandi sõjanduseksperitde poolt praktiliseks. Pidev pettumine ning kinnisidee oma leiutise revolutsioonilisuses tõukavad aga Rochi hulluse servale ning nõnda ta kinnisesse asutusse lukustataksegi, määrates talle keemias kodus oleva hooldaja, kes võiks tema leiutise saladuse kirja panna, kui õnnetu leidur selle oma hullusehoos paljastama peaks. Tänapäeva maailmas, kus isegi väikesed separatistide grupid maksaks tuumapommi eest miljoneid eurosid, tundub see muidugi naeruväärne, kuid eks ajad olid teised.

Kui aga Roch ning tema hooldaja ühel ööl röövitakse, tõusevad eelnevalt Rochi pikalt saatnud suurriigid tagajalgadele, kuna sellise relva (mida keegi neist ei tahtnud) sattumine valedesse kätesse võiks lõppeda tagajärgedega, millele ükski riigivalitseda silmitsi ei taha seista. Algavad otsingud, mis viivad lugeja peadpööritavasse seiklustesse Atlandi ookeanil, lainete all ning aardeid täis piraatide koopas… Ning kõik see on illustreeritud varasemate „Seiklusjutte maalt ja merelt” stiilis illustratsioonidega.

Raamatutegelastest olid kõige silmapaistvamad minu meelest hulkur-härrasmees krahv d’Artigas, pidevalt irooniline insener Serkö ning vahel oma hulluses hiilgav leidur Roch. Nn minategelane Gaydon jääb teiste kõrval kuidagi plassiks ning ka tema siin-seal ilmuvad mõttekäigud iseendaga ei muuda asja paremaks.

Mis aga raamatu särama pani, oli Verne’i tähelepanu tehnilistele terminitele. Kui krahv d’Artigas reisijatele oma kuunar „Ebba”-t tutvustab, olin ma väga pettunud, et kõige muu kõrval jäi mainimata laeva küljeplangutuse fikseerimiseks kasutatud naelad ega mainitud isegi nende päritolu. Samuti kiitus tõlkijale-toimetusele lisamaks märkustesse seletusi hulga laevandusega seotud terminite kohta nagu ankrupeli, vandiraud jms, mida minusugune maarott polnud kuulnudki.

Raamatu lõpplahendus aga ei tekita ei mõnuvärinaid ega õõva. Pigem paneb autori poolt väljakäidud variant pärast pikka ning pinevat kulminatsiooni õlga kehitama ning mõtlema, kas Roch ikka lõpuks selgus või kaotas hoopis täielikult mõistuse.

Raamatu ilmumise järel kaebas keemik Eugène Turpin autori kohtusse, kuna raamatu peategelane Thomas Roch meenutas väidetavalt liialt teda. Oli nimelt Turpin püüdnud aastal 1885 edutult Prantsuse valitsusele maha parseldada pikriinhapet (mis lõpuks siiski ära osteti ning Esimeses Maailmasõjas laialdast kasutust leidis). Verne’i kaitsjaks antud kohtuasjas oli hilisem Prantsuse president Raymond Poincaré, kes talle ka süütuse välja võitles. Kirjavahetus aga Jules Verne’i ja tema venna Pauli vahel aga annab alust oletada, et Turpini tegelane siiski oli Rochile prototüübiks. Mine võta siis kinni…

Loomulikult ei saa selle teose puhul rääkimata filmist The Fabulous World of Jules Verne (tšehhi k: Vynález zkázy), mis Karel Zemani käe all sai väga meeldiva jume. Zeman kasutas väga kuulsaks saanud taiese tegemisel väga edukalt puulõikestiili, andes väga edukalt edasi tolle aja hõngu ning lisab aurupunki. Kirjastaja Raul Sulbi poolt kaanele pandud pilt pärineb samuti filmist. Pildid artikli juures on võetud samast filmist.

Jules Verne on olnud üks minu lemmikkirjanikke sellest ajast peale, kui lapsena esimest korda “Saladusliku saare” läbi lugesin. “Back Cupi saare saladus” seda fakti kindlasti ei muutnud. Verne’i austajad leiavad sealt kõike seda, mis Verne’i romaanid heaks teeb, kellele aga autor mokkamööda ei ole, see ei leia sealt midagi erilist. Kes aga üldse ei ole lugenud, siis soovitan julgelt ette võtta – häbeneda ei ole selles raamatus midagi.

„Saladuslik Tsaar 5: Droonide mäng“, ehk täidame lüngad (Jakob Rosin)

Hoolimata kõigest tuleb siin arvustuses mainida eelmistes raamatutes olnud võtmesündmuseid. Seega, kui sa pole varasemaid raamatuid lugenud ja nüüd midagi liigset teada saad, siis süüdista iseennast.

Tsaarimaailma juba viies köide. Selle maailma, tegelaste, ja ka formaadi, milles Tsaari lugusid luuakse, suurele fännile on see vaid rõõmustav. Seda enam, et vahelduseks seotud sisuga romaani moodi raamatutele on autorid viimas lugejaid taas lühijuttude maailma.

Tsaari puhul ongi vist kõige ägedam see, et lünki, mida täita, on nii palju. Tegevuskohti täpselt samuti, rääkimata erinevatest vaatepunktidest ja laiemas võtmes žanritest. Ja viies osa võtab enda kanda taaskord mitu erinevat ulmežanrit. On mõningast küberpunki, on kosmoseooperit. Samas on aga ka ühiskonna taastärkamist ja pea sõna otseses mõttes kuu poole ulgumist. Uusi tegevuskohti samuti. Omajagu möllamist tuleb ette asteroididel, Marsil, aga näiteks ka seal, kus praegu asub maakeral Läti.

Jääkuningannad

J.J. Metsavana

Mis sai sellest laevast, mille Tooni intellect kaaperdas? Selgub, et see maandus ühele asteroidile ning lendas üsnagi kohe õhku. Asja saadeti uurima veel üks laev, sedapuhku inimestega. Ka seal läksid asjad üsnagi nihu ja nüüd üritavad putukad asteroidilt Maale pääseda.

Tsaari raamatutel on olnud kolme tüüpi alguseid. Küberpunki kalduv lugu hüljatud robotisüsteemist, kosmosekätš Kuu pinnal ja siis kaks reaktoriga jahmerdamist, kus ühes üks reaktor välja lülitub, teises jälle sisse. Siin, viiendas on pea kõik see kokku pandud. Lüüakse üksteist maha, käivitatakse reaktorit ja siis natukene häkitakse ka. Üldiselt on lugu vana hea Metsavana looming, meeletult hoogne, ilma suuremate mõttepausideta, samas tehnoloogiliselt kirev.

Ainus, mis mõtlema pani, oli loo sobitus kogu ajajoonele. Et kui tulnuk-AI-l oli kange vajadus jõuda oma kraamiga Maale, mispärast ta siis sinna asteroidile ronis? Aga võimalus, et mul on miski oluline detail ka meelest läinud, on üsna kõrge. Kuna raamatu tegevus sel korral pole enam lineaarne, ei saa seda otseselt nõuda, aga harjumus sunnib siiski otsima viiteid sellele, kuhu tsaarimaailma tegevustikus kogu lugu sobitada. Seega oleksin neid veidi enam oodanud.

Zombinaator

Maniakkide Tänav

Kaisu Ann Karukäpp

Selles loos on üsnagi selge, et tegevus toimub kusagil Kali ärkamise ja Losi ravimise vahele jäänud ajal, kus Kal on askeldamas Pluutol, luues sinna baasi.

Minu jaoks uus ja esmapilgul võõrastav oli nn. jutustaja/kõrvaltvaataja kõnepruuk. Loos, kus peategelaseks on küborgiks muutunud teismeline, veidi naiivne ja ehmatlik noor tütarlaps, omandab ka loo dialoogiväline tekst väljendid ja stiili, mida sääraselt inimeselt, kui peategelane on, eeldada võiks. Teiskordsel lugemisel aga tundus säärane stiil isegi mõnus, vähemalt minul aitas ta peategelasega, kes tegelikult ongi veidi justkui ehmunud, samastuda. Läbi tütarlapse silmade näeme seda Kal-i, kes ta teistele paistab - seni oleme saanud ju osaks pea ainult Liivi luulega pikitud Kal-Losi eneseõigustustest ja kahetsustest.

Kaksteist jalga põlle all

Tea Roosvald

Vahelduseks kosmoses sagimisele ka Maa peale, kus tulnukad kasutavad inimestest naisi kandjatena oma järglaste saamiseks, mõjutades neid seejuures telepaatiliselt, soovides ühel teatud hetkel ühe kindla puu otsa ronida. Üks tugevamaid ja lemmikumaid lugusid ses kogumikus, kuna toob minu meelest kõige enam esile tegelaste mõttemaailma, tunded, arusaamad. Ja teisalt on tegemist klassikalise metsajutuga: kamp inimesi, kes teevad, nagu heaks arvavad, üks vanaeidest tark, kes oma onnis kahtlaseid asju ja plaane ajab ja kes lõpuks olulisel hetkel välja ilmub.

Kuna tegevus ei toimu Eesti aladel ja selles pole meile seni tuntud tegelasi, pole autor läinud kergema vastupanu teed, vaid mõelnud erinevatele nähtustele ning olevustele uued nimetused. Mis on ka ülimalt loogiline – teine kant, teine mütoloogia, teised arusaamad jne. Vahelduseks suurele inimkonna päästmisele ja tulnukate hävitamisele veidi kitsam vaade annab selle loo näol kogumikule hulga sära juurde.

Koidik vereval pinnal

Reidar Andreson

Tagasi kosmoses, sedapuhku mandunud Marsi ühiskonnas, kus enam üldiselt ei saada aru, et elatakse võõrplaneedil, ja kõik, kes säärast ideed üldse mainivad, tuleks ära hävitada. Nii arvavad kõik peale ühe vanamehe, kes endiselt elektroonikat (vigureid) tunneb ning omab plaani olukorra päästmiseks. Seda hakkab aga ellu viima tema 12-aastane poeg Dän.

Mõnusalt hoogne, lausa filmilik jutt. Võib vabalt ette kujutada, kuidas mõni režissöör kujutaks minevikust pärit videosõnumeid kaikumas lahingust väsinute skafandrites. Samas ei ole lugu vaid ainult tulnukate hakkimisest lendavate lõikurketastega, siin on piisavalt lapselikku avastamist, kahklemist, lootust ning teadmist, et kusagil seal on äkki veel keegi, kes tuleb appi!

Muide, boonuspunktid sõna „suitsumallikas“ eest.

Väljarändajad

Mann Loper

Noja vot see on vähemalt minu konkurentsitu lemmiklugu ses kogumikus. Kohe väga. Üllataval kombel mind isegi ei häirinud lõppematud sarnasused Dennis E. Taylori Bobiverse’i seeria raamatutega, kus samuti peategelasteks digiinimesest kosmoselaevad. E-Eesti kodanik Ürmo on sõna otseses mõttes Ürmo. Digireaalsusesse genereerib ta endale küll liitrite kaupa õlut, aga milleks mängult kusel käima peab? Ei peagi. Ja üldiselt teeb ta nii, nagu tahab, ja lendab maalt minema, sest E-Eestis on enamik digitaalseid inimesi muutunud mõtlevateks vaidlusprogrammideks. Vahepeatusega Jupiteril lendab ta edasi, korjates tee pealt kaasa ka eestlasest putuka Miia.

Nagu juba öeldud, on tekst humoorikas, seda aga seekord teises võtmes kui eelmistest osadest tuttav Kiievi isalik braasnik. Oleks veel edasi lugenud. Päris ausalt.

Ja siis kokkuvõtteks…

Ehkki viies raamat ei kuulu minu Tsaari teoste lemmikute hulka, on siin küllaga uusi ja huvitavaid tegevusliine, millest praegused või ka uued autorid loomingut punuma saaksid hakata. Sest ikkagi, mida nad seal Pluuto baasis askeldavad? Mis sai Alfa Centaurile lennanud Ürmost? Ja tegelikult oleme me ju pea täielikult teadmatuses Estoonial ning teistel hiidlaevadel päikesesüsteemist lahkunute saatusest. Maad on veel küllaga, mida künda, ja aina raskemaks läheb, sest seni küntu on hästi küntud.

Estcon 2018 kommenteeritud kava (Veiko Belials)

Estcon on Eesti ulmefännide iga-aastane kokkutulek, mis toimub reeglina juulikuu eelviimasel nädalavahetusel looduskaunis kohas. Erinevalt muu maailma conventionitest toimub Estcon välitingimustes ning sellest tulenevalt pole ettekanded sedavõrd akadeemilised, programm niivõrd tihe ja suurt rõhku pannakse ka kultuursele lõõgastusele. Estconil osalejatel on suurepärane võimalus kohtuda eesti ulmekirjanike, tõlkijate ja kirjastajatega.

Reede, 13. juuli

16.00 Saabumine, registreerumine, majutamine, asjade paigutamine.

17.00 Lipu heiskamine. Estconi ametlik algus. Jällenägemisrõõm ja vaba suhtlus.

18.00 Külalise tund. Nebula nominent 2013 Sylvia Spruck Wrigley. Vestleb Sash Uusjärv.

20.00 Põlvkondade laevad. Mairi Laurik ja Raul Sulbi

22.30 Ulmedisko. Küberpunk. Veiko Belials

Sõna „disko“ tekitas paar aastat tagasi lõbusa segaduse, sest leidus inimesi, kes esmakordselt Estconil olles arvasid tõsimeeli, et tuleb tantsulka. Tegelikult on tegu nüüdseks juba traditsiooniliseks muutunud hilisõhtuse ettekandega, mis lõpetab avapäeva ja kus vaatluse all on muusika ja ulme seosed. Alguse sai traditsioon 2013. aastal, kui ma lõpetasin Strugatskite „Hääbuva linna“ tõlkimise ja tegin ettekande „Labrakas laulu ja tantsuga Strugatskite Linnas“. 2014. aastal oli teemaks „Ulmeraamatud Eesti bändide loomingus“ ning 2015. aastal „Ulmelise sisuga videod Eesti bändide loomingus“, 2016. aastal maailma metal-bändide animeeritud ulmelise sisuga videod, 2017. aastal aurupunk muusikas. Seekord võtame ette küberpungi.

Vaatame-kuulame teemat iseloomustavaid näiteid. Eelistan lugude valikus (sõltumata käsitletavast teemast) alati kas terviklikku teostust (lugu, mida videos jutustatakse), head visuaali või ootamatut-harjumatut vaatenurka. Igal kord võib valikus leida midagi, mis on naljakas, jabur või kurioosne.

Laupäev, 14. juuli

10.00 Hommikusöök

11.30 Autoritund. Kirjanike Liidu romaanivõistluse 2. koht ja kirjanduse aastaauhinna nominent Triinu Meres

13.00 Quo vadis, Kirjanike Liidu ulmesektsioon. Kirjanike liidu liige Maniakkide Tänav kommenteerib varjusurmast reanimeeritud sektsiooni edasisi plaane.

14.00 Lõunasöök

15.30 HÕFFi ja Eesti Ulmeühingu sõnavõistluse võitjate väljakuulutamine. Vasteid otsiti sõnadele splatter, slasher, gore, grindhouse, fantasy ja slipstream.

Stalker 2018. Kuulutatakse välja tulemused ning kohalolevaid võitjaid õnnitletakse pidulikult.

Ühispilt. Kohalolijad seatakse aparaadi ette ja tehakse ühispilt.

Kirjastuste plaanid: mida on kavas avaldada.

18.00 Mälumäng. Taivo Rist esitab küsimusi ja otsustab vastuste õigsuse üle.

Üks pikema traditsiooniga sündmusi Estconil, mida kõik ootavad. Klassikaline mälumäng, kus ajud sõlme väänatakse.

19.30 35 aastat hiljem.Järjed ja uusversioonid vs originaalid ulmefilminduses (kultusfilmid Blade Runner, Terminator, Star Wars, Ghost in Shell, Mad Max, Total Recall, Alien, Batman jne). Ra Ragnar Novod ja Henryk Johan Novod

21.00 Lugemistuba/LARP/Lauamängud

Programm hargneb paralleeluniversumitesse. Mant teeb LARPi, Sash ja Sylvia korraldavad ettelugemisi (ette võib lugeda näiteks valmis, aga trükis veel avaldamata jutte, aga ka katkendeid või algusi, mille alusel korraldada kuulajatega ajurünnakuid, mida selle looga edasi teha). Kes tahab, võib hoopis lauamänge mängida.

Pühapäev, 15. juuli

10.00 Hommikusöök

11.30 Reidar Andreson (PhD bioinformaatikas). Molekulaarbioloogia teadusulmes meil ja mujal.

13.00 Paneeldiskussioon: Millist teksti me tajume ulmena? Peeter Helme, J.J. Metsavana, Andri Riid. Modereerib Veiko Belials.

Vaidlusi selle üle, mis on ulme või kus on ulme piirid, võib vist pidada lõputult. Seekord võtaks vana habemega teema, aga veidi teise lähenemisnurga alt. Millist teksti lugeja ulmeks peab? Ja miks?

14.30 Lipu langetamine. Estconi ametlik lõpetamine.

Tasapisi kodu poole sättimine.

21. Estcon toimub Jõgevamaal Udu talus 13. kuni 15. juulil.

Registreerimisvorm - jaanipäevani kogu ürituse pääse vaid 20 €!

EL-Hiina Kirjandusfestival (Indrek Hargla)

2. Euroopa Liidu ja Hiina rahvusvaheline kirjandusfestival, kus mul oli au Eestit esindada, toimus kahes hiigellinnas Shanghais ja Suzhous ja ehkki selle programmis otseselt ulmele pühendatud üritust ei olnud, on mõned muljekillud siiski väärt kajastamist. Eesti kirjanik Indrek Hargla oli välja hõigatud ulme- ja kriminullikirjanikuna, nii et mitmed publikuküsimused puudutasid just neid žanre ning seega avanes mul võimalus tutvustada mõningaid Eesti ulme omapärasid, iseäranis etnoõudust. Hiinas, kus tondijutte kirjutati juba iidammusel ajal, on folkloorsele ainesele tuginev õuduskirjandus endiselt menukas. Paar korda mul oli see meeldiv võimalus meenutada, et Piu Songlingi tondijutud on Eesti keelde tõlgitud ja inspireerinud mitut Eesti kirjanikku – mis oli hiinlastele muidugi meeldiv üllatus. Kohalike tontide iseärasusi tutvustati meile Suzhou iidsete kanalite ja aedade vahel – nad nimelt liiguvad ainult sirgjooneliselt ja maa kohal hõljudes – nii et nende vastu aitavad sikk-sakilised sillad ja koridorid ning kõrged lävepakud.

Suzhou kõrts-raamatupood „Bookworm“, kus toimus mitu üritust, on kord nädalas ka kohaliku ulmeklubi kogunemiskoht. Hiina kirjanike seas, kellega me kohtusime, päris ulmekirjanikke ei olnud, vaid Suzhou kirjaneitsi Zhu Wenying, on kirjutanud mõned tondijutud. Euroopa kirjanike seast, kes sellel üritusel osalesid võiks mainida iirlast Gavin Corbetti ja portugaallast Jose Luis Peixotot. Gavini romaan „Green Glowing Skull“ ei ole rangelt žanriulme, aga tema enda sõnade järgi fantastiline ja sürreaalne. Meil oli Gaviniga sessioon, kus me pidime vaagima Hiinas väga tähtsat küsimust, kas kirjanikul on sotsiaalne vastutus. Tundus, et meie Hiina kolleegid leidsid, et kindlasti on ja eurooplased ei olnud selles nii väga kindlad. Jose Luis Peixoto nime taha aga võiks ka kirjutada ex-„Moonspell“, tema oli nende 2003 albumi „The Antidote“ sõnade ja temaatilise raamatu autor.

Raamatute hinnad on Hiinas eestlasele depressiivselt odavad, isegi kõvakaaneline tõlgitud romaan ei maksa üle 5 euro ja seda peetakse seal ka üsna kalliks. Väga palju raamatuid müüakse internetis ja siis on hind veelgi odavam, ainult paar eurot.

Hiina, või vähemasti selle idaranniku linnad, jätavad üsnagi futuristliku mulje, alates üle 400 km/h kihutavatest rongidest, „Blade Runneri“-stiilis linnapildiga ning lõpetades hotellides ringisiblivate koristajarobotitega. „The Shanghai Daily’le“ antud intervjuus pidingi ma vastama küsimusele, mida üks ulmekirjanik sellises atmosfääris tunneb. Midagi on Hiinas aga väga sama kui Eestis, kõige selle futurismi keskel, on raamatupoodides näiteks ikkagi mikrofonid, mis krabisevad ja ära surevad.

Kas androidid unistavad elektrikitarrist? (Veiko Belials)

12. mail 2018 Prima Vistal peetud ettekanne

„Oh, see on tulevikumuusika,“ öeldakse mõnikord, rääkides millestki, millele on veel vara mõelda. Miks just muusika?

Ulmet seostatakse tihti tuleviku kujutamisega. Kuigi tegu pole futuroloogiaga, mis peaks tuleviku suundumusi ette ennustama, ollakse harjunud ootama, et ulme seda teeb. Ja ulme teatud määral teebki. Nagu sai sõnastatud 2017. aasta Teadlaste Öö festivalil peetud ettekandes „Teadus ja vastutus ulmes ehk ulme kui teaduse valvekoer: „Suurem osa ulme- ja õuduskirjandusest (ja ka –filmidest) tegeleb meie hirmude sõnastamisega, tuletades teadusele valvekoerana pidevalt meelde ohte, mis luuravad üsna õrnõhukese seina taga. Nii nagu areneb teadus, nii muutuvad teemad (ja ohud) ka ulmekirjanduses.“

Tuleviku ihalusest ja –kartusest on kantud terved alamžanrid (utoopia ja düstoopia). Ja ka alternatiivajalugu pole ju sisuliselt midagi muud, kui katse konstrueerida läbi mineviku muutmise teistsugust tulevikku.

Ulme on seega kogu aeg luuranud teadus eesliinil ja üritanud kombata seda, mis on tulemas. Kui miski on teoreetiliselt võimalik, võetakse see ette ja mängitakse läbi. Varem või hiljem jõuab ka teadus selleni, et see muutub reaalsuseks – sealt siis ka arvamus, et ulme ennustab ette tuleviku suundumusi. Tehnikaga on see rohkem või vähem võimalik – tuntuimad näited on ilmselt Arthur C. Clarke´i geostatsionaarne satelliitside kontseptsioon, mida ta kirjeldas paarkümmend aastat enne esimese geostatsionaarse satelliidi orbiidile saatmist. Või robotkäe/manipulaatorite nimetamine waldodeks Heinleini samanimelise jutu järgi. Alles hiljaaegu tuli uudis, et on leitud uus moodus fusioonenergia saamiseks (ulmekirjanduses on fusioonmootorid igivana klassika). Neid näiteid võiks ilmselt palju tuua. Isegi mul endal on õnnestunud korra tulevikku piiluda, kui nii võib öelda. Oma jutus „Oleks võinud ju ka hullemini minna“, mis ilmus 2013. aastal kogumikus „Kogu maailma valgus“, olid read: „Aga KLB? KGBd ma tean; FSBd samuti. Aga KLBst pole kuulnudki. Mis see on, ka mingi julgeoleku-värk või?“ „Kaspersky Lab Bezopasnosti,“ sõnas Serõi napilt.“ Ja siis, neli aastat hiljem, aastal 2017, loen 2. detsembri Postimehest: „USA keelas Kaspersky viirusetõrje kasutamise riigiametite arvutites kahtluse tõttu, et firma on seotud Vene luurega.“

Keerulisem on olnud ennustada inimhulkade sotsiaalset käitumist (kahjuks on ka geniaalne Hari Seldon kõigest väljamõeldud kuju). Nii ei suutnud keegi ette kujutada näiteks Nõukogude Liidu lagunemist või seda, milleni võib inimkonna viia sotsiaalmeedia (minu isiklikul hinnangul hääbub inimkond lodevusdemokraatia ja sotsiaalmeedia vohamise kombinatsiooni tõttu, kui õigel ajal mingit mullistust ei tule).

Sõnale „tulevikumuusika“ võib aga läheneda ka teisest küljest – sõna-sõnalt. Kuigi, nagu järgnevatest näidetestki selgub, ükskõik, millest me ka ei räägiks, räägime me tegelikult ikka inimesest.

Muusika ja ulme on alati olnud tihedalt läbi põimunud. Fantaasiamaailmad on täis skalde, barde, rändmuusikuid ja menestrele nagu nende aluseks olevad ajastud ja kultuurid. Fantaasiates saab muusikariistadele lisaks omistada ka võluvõimeid. Aeg-ajalt kolitakse kogu see krempel ka teaduslikuma taustaga ulmesse ja tõstetakse tulevikku (Anne McCaffrey Perni „Lohelaulu“ tsükkel). Ka õuduskirjandus kasutab muusikat tihti, sest see aitab luua meeleolusid ja võimendab emotsioone. Lovecrafti „Erich Zanni muusika“ on esimene, mis meenub, aga värskemast ja lähemast kraamist näiteks soomlase Juha Jyrkäse „Velese raamat“. Teadusulmega on keerulisemad lood. Kuidas sa seletad oma kaasaegsele tulnukate või võõraste tsivilisatsioonide muusikat? Või kaugete järeltulijate muusikalist maitset tulevikus. Isegi uute muusikariistade osas jääb fantaasiast puudu. Etteruttava üldistusena võibki mainida, et inimene on paraku oma meeleaistingute ja kogemuse ori – kõike tundmatut on võimalik adekvaatselt ja kirjeldada vaid seda juba tuntuga võrreldes. Ja see ei kehti ainult muusika kohta. Samamoodi kirjeldab Lovecraft meile võõrast mitteeukleidilist ruumi sarnase võtte abil – tulemusena me ei taju seda, vaid üritame senise kogemuse abil ette kujutada, aga see kogemus jääb tegelikult hätta. Me loeme vaid tähenduseta sõnu, hoomamata nende tegelikku sisu, mida üritatakse edasi anda. Täielikust võõras on inimesele käsitamatu. Ehk nagu ütles juba suur vene isemõtleja Kozma Prukov: „Ei ole võimalik hoomata hoomamatut.“

Jah, muusikast tulevikus saab rääkida mitut moodi. Võib valida ülepingutatud lähenemise, nagu Douglas Adams „Universumi Lõpu Restoranis“, kus mängitakse tegelikult sisutühjade terminitega: „Kui Arthur Dent oleks viibinud viie miili raadiuses kõlarihoidlatest, siis oleks tema surmaeelseks mõtteks olnud, et nii suuruse kui kuju poolest meenutas heliplatvorm kangesti Manhattanit. Hoidlatest välja kerkinult kõrgusid neutronfaaskõlarite tornid koletislikult taeva taustal, varjates ära nende taga olevad plutooniumreaktorite ja seismiliste võimendite plokid.

Sügavale kõlarite linna alla betoonpunkritesse olid maetud muusikariistad, mida muusikud oma laevast juhtisid, massiivne footon-ažitarr, bassdetonaator ja Megapaugu trummikomplekt.

Sellest pidi saama üks lärmakas šõu.“

Võib keerata vindi peale sotsiaalsele taustsüsteemile, nagu filmis „Demolition Man“, kus kõik laulavad vaimustusega tänapäeva reklaamlaulukesi, mis on tõusnud hittideks. 25 aastat tagasi tehtud (1993) filmil jabur ja tollal piinlikuvõitugi huumor on tänapäevaks interneti ja sotsiaalmeedia toimel inimestega toimunu taustal omandanud õelavõitu satiiri varjundi.

Ometi on ka tõsisemaid lähenemisi.

Kui rääkida tulevikust ja muusikast ulmes, siis ilmselt esimene asi, mis meelde tuleb, on Visi-Sonor Asimovi ”Asumis ja Impeeriumis”, Muula mutandivõimeid võimendav muusikariist.

”Kas te teate, kuidas see kühmuline asjake töötab? Ma vaatasin raamatust järele ja nii palju kui ma aru sain, stimuleerib tema radiatsioon ilma nägemisnärvi puudutamata vahetult aju nägemiskeset.”

”Õhus kõlas peen, roogpilliheli meenutav trillerdus, mis jõnksudes heliredelit pidi ülespoole vankus. See rippus õhus, laskus ja püüdis enese kinni, paisus ja sööstis kõmisevasse kärgatusse, mis mõjus nagu loorkardina kõuehäälne kärisemine.

Väike pulseeriv värvikera kasvas rütmiliste pursetena ja lõhustus kõrgel õhus kujutuiks tilkadeks, mis pöörlesid kõrgel ja langesid alla looklevate paelte läbipõimunud mustrina. Nad liitusid väikesteks kerakesteks, ei olnud kahte samavärvilist – ja Bayta hakkas avastama asju.

Ta märkas, et kui silmad sulgeda, muutuvad värvimustrid selgemaks; et igal väiksemalgi värvivarjundil oli oma helikujund; ja viimaks, et kerad polnud kerad, vaid tillukesed figuurid.

…

Tähed tõmbusid koomale, heitsid üksteise suunas sädemeid, kasvasid aeglaselt üheks kujundiks – alt üles paiskus kiiresti laiali laotudes särav palee. Iga tellis oli tilluke värvitäpp, iga värv tilluke säde, iga säde torkiv valgus, mis vahetas mustreid ja juhtis silma taevasse kahekümne juveelidega ehitud minareti poole.

Ümberringi rullus lahti sädelev vaip. See keerutas, tiirles ebatõelise põimena, mis neelas terve ruumi, ja sellest torkusid ülespoole helendavad võsud ja oksastusid puudeks, mis laulsid oma muusikat.

Bayta istus sellesse mähkununa. Muusika lainetas ta ümber kiireis, lüürilistes arpedžodes. Ta sirutus puudutama ühte habrast puud ning õitsvad raod heljusid alla ja haihtusid, igaüks selge, õrna tilinaga.

Muusika raksatas kahekümne vaskse taldriku tärinal, tema ees paiskus üles leegitsev juga ja langes kosena mööda nähtamatuid astmeid Baytale sülle, voolas üle ääre maha ja voogas kiire hoovusena, tõustes lõõmava sätendusena ümber ta piha, kuna üle tema süle kaardus vikerkaare sild, sellel tillukesed figuurid.

Üks paik, ja aed, ja tillukesed mehed ja naised sillal, ridamisi nii kaugele, kui silm ulatus nägema, ujumas läbi keelpillimuusika tormi üleva järellainetuse, mis koondus temasse.

Ja siis – nagu hirmunud paus, kõhklev, enesessetõmbuv liikumine, kiire kokkuvarisemine. Värvid põgenesid, keerdusid kerra, mis kokku kiprus, siis õhku kerkis ja hajus.” (Isaac Asimov „Asum ja Impeerium“, Eesti Raamat, 1989).

Lisaks sellistele ülevatele nägemustele suutis Muul Visi-Sonori abil esile kutsuda ka teistsuguseid muutusi inimeste meeleoludes – hirmu, ängi, meeleheidet. Kuni surmani välja.

Ka Rõbakovi „Koduhoidjates“ loob peategelane muusikat mingi sarnase aparaadiga, mis ühendab nii kuulmis- kui nägemisaistinguid:

„Küllap oli see tõesti kehv sonaat. Tegin selle ilma erilise innuta ja mängisin nüüd samuti ilma naudinguta, ähmase ärevusega, võimetu taipama, mis selles minu jaoks puudu on; see näis mulle paigaljooksuna, mootori undamisena tühikäigul – aga see lootusetu liikumatuse tunne oli mul kogu meie elust ja esmajärjekorras iseendast; mulle kangastus, et ma ootan midagi pikka aega ja kannatlikult ning muusika vaid aitab mul seni aega surnuks lüüa; ma oleksin otsekui kuhugi sõitnud ja varem või hiljem pean ma ju kohale jõudma, – nii ma summutasin seda tunnet raevuka visklemisega veriste sähvatuste ja haiglaste, peaaegu inimlike kriisete uskumatult keerukas labürindis; küllap ma aimasin, et ei jõua kunagi pärale, nii et tegelikult puudub sellel organiseeritud valguse ja müra käänulisel vool, isegi kui seda muusikaks kutsutakse, vähimgi mõte…, sest mu hing pole võimeline enam midagi uut looma; see iseenese külge aheldatus, see lootusetu iseenda seltsi määratus viisid mind raevu – ma oleksin tahtnud kõik vastu taevast lasta, põlema panna ja ma surusin tõrkuvat crescendo-pedaali nii, et näidikud võbelesid skaala piirajate lähedal, – vaat, milliseid mõtteid ma oma sonaati pojale ette mängides mõtlesin, vaat, millest ma mõtlesin, kui vibreeriva kaja viimased helgid püüdmatusse libisesid, külmad vilkuvad tuled kustusid ning vaikus võimust võttis.

„Selline vidin,“ sõnasin ma ja nõjatusin seljatoele.

„Vapustav… Midagi itaaliapärast, jah?“

„Täpselt. Ma stiliseerisin veidi andantet. Oli märgata?“

„Väga märgatav, ja väga puhas. Need rohelised helgid oli nagu küpressid.“

„Said pihta?“ mühatasin ma rahulolevalt.“ (Vjatšeslav Rõbakov „Koduhoidjad“, Fantaasia „Me armastame Maad“, 2016).

Omamoodi Visi-Sonori modifikatsioon on ka Holophonor, pill, mida mängib Fly Futurama-multikas.

Lähemegi vilepillide ja teiste lihtsamate muusikariistadega edasi.

Ressikani flööt – mängib kapten Picard Star Trekis.

2368. aastal omandas kapten Jean-Luc Picard Ressikani flöödi mängimise oskuse, kui USS Enterprise-D sattus tulnukate sondile, mis oli lahkunud Kataani planeedilt veidi enne, kui planeedi päike noovaks muutus. Sond lõi mälulingi, mille abil Picard elas üle 50 aasta Kamini-nimelise mehe elu. Reaalajas kestis see kogemus 25 minutit. Kui katse lõppes, säilis ta oskus Ressikani flööti mängida. Sondilt leiti ka flööt ja kingiti see Picardile.

Samast seriaalist pärineb teinegi muusikariist: Vulcani harf – mängib Spock Star Trekis.

Võrdluseks ka tegelikult töötav Vulcani harf, mis teeb üsna ulmelist häält, sedakorda duetis teise ulmelise, kuid tegelikult eksisteeriva pilliga, mille nimi on theremin.

Theremin on varajane elektroonilise muusika instrument, mida kontrollitakse ilma mängija füüsilise kontaktita. Algselt tuntud ka kui thertherphone, etherphone, thereminophone, termenvox või thereminvox.

Pilli leiutas 1920. aastal prantsuse juurtega Vene füüsik Lev Termen (ka Léon Theremin) sensorite uurimise kõrvalsaadusena. Pilli mängimiseks ei puuduta mängija seda füüsiliselt, vaid manipuleerib kahe metallantenni ümbrust, tekitades sellega vajaliku heli. Pilli mängimine nõuab aastatepikkust praktikat.

Kauge tuleviku muusikariistade kirjeldustega ongi enamasti see häda, et neid kas ei kirjeldatagi lähemalt, või kirjeldatakse mingite tänapäevaste maiste analoogide abil.

Paar näidet:

(tegeus-Cromis) istus oma kõige kõrgemas toas, /…/ mängides ühte muusikariista, mille ta oli hankinud kummalistel asjaoludel kunagi ammu idas. Selle keeled olid pingul ning jäigad ja panid ta sõrmeotsad kirvendama; selle heli oli kõrge ja ebameeldiv ja melanhoolne, kuid ta oligi sellises meeleolus. Ta mängis laadis, mida ei mäletanud enam keegi peale tema enda ja üksikute kõrbemuusikute, ja tema mõtted olid muusikast kaugel. (M. John Harrison „Pastellvärvide Linn“, Salasõna, 1996).

Või siis balisett – üheksakeeleline muusikariist, sitra otsene järeltulija, häälestatakse Chususki helistikus ja mängitakse sõrmitsedes (Frank Herbert „Düün“ – Impeeriumi oskussõnastik). Nii raamatus kui filmis mängib seda Paul Muad´Dibi mõõgaõpetaja Gurney Halleck.

Üks huvitavamaid ja keerukama omakultuuriga muusikaga seonduvaid maailmu on Jack Vance´i jutus „Kuukoi“, kus kogu suhtlus toimub muusikariistade abil ja lauldes, kusjuures etikett on range ja tuleb valida õige muusikariist. On 6 põhiinstrumenti ja hulk muid lisaks, ilma saateta laulavad näiteks ainult orjad. Etiketi rikkumisel on karituseks enamasti surm.

„Thissell istus ahtritekil ja harjutas gangat, tsitritaolist muusikariista, mis polnud kuigivõrd suurem mehe kämblast. /…/ Nüüd pani ta ganga kõrvale ja võttis kätte zachinko, mis kujutas endast väikest klahvistikuga varustatud kõlakasti, mida mängiti parema käega. Vajutus klahvidele surus õhu läbi pilliroolehtede, tekitades sel moel helisid, mis meenutasid lõõtspilli omasid. Gangat kasutatakse vestlemiseks lähedaste tuttavatega või madalama seisusega. /…/ Valitud kuuest instrumendist oli zachinko kõige kuulekam (mõistagi kui mitte arvestada hymerkinit, kivist ja puust kolisevat ning klõbisevat asjandust, mida kasutati eranditult orjadega suhtlemisel). /…/ Naasnud ahtritekile, tõi Thissell välja strapani, ümmarguse paarikümnesentimeetrise läbimõõduga kõlakasti. Keskrummust jooksid kiirtena perimeetri poole nelikümmend kuus keelt, mis lõppesid kellukeste või pisikeste vardakeste külge kinnitatud vasaratega. Keelte näppimisel hakkasid kellukesed helisema ja vardakesed kumisema.“ Formaalne pöördumine, ametlik asjaajamine.

Kiv – instrument, mis koosneb viide ritta asetatud elastsetest metalliribadest, neliteist riba igas reas. Mängitakse puudutuste ja järskude tõmmetega. Mitteametlikuks pöördumiseks, igapäevaseks viisakaks suhtlemiseks.

Stimic – kolm flööditaolist toru; mängija pöial ja nimetissõrm pigistavad kotti ja suunavad niiviisi õhu läbi huulikute; kolm ülejäänud sõrme manipuleerivad siibriga. Muusikariist pahameele väljendamiseks.

Krodatch – väike nelinurkne kõlakast, mille peale on pingutatud vaiguga immutatud loomasooltest keeled. Mängija tõmbab keeli küüne või sõrmeotstega, tuues esile nõrku formaalseid helisid. Kaustatakse ka solvangut esitava instrumendina.

Skaranyi – miniatuurne torupill; kotti vajutatakse pöidlaga vastu peopesa, ülejäänud neli sõrme sulgevad avasid neljas torus.

Gomapard – üks vähestest elektriinstrumentidest. Ostsillaator tekitab oboemängu meenutavaid helisid, mida omakorda moduleeritakse, võimendatakse või summutatakse. Kasutatakse tseremooniateks.

Kaksik-kamanthil – ganga taoline neljakümne kuue keelega muusikariist. Helid tekivad vaiguga immutatud nahklapi tõmbamisel üle ühe või mitme keele. Kasutatakse tseremooniateks.

Jahisarve kasutatakse vastase mõnitamiseks lahinguväljal, loomade kutsumiseks ja mõnikord ka pilli omaniku julma ja toore iseloomu demonstreerimiseks.

On veel crebarin, vesilauto ja slobo. (Allikas: Jack Vance „Kuukoi“, Skarabeus „Aphra“, 2005).

Neal Stephenson oma romaanis „Lumevaring“ ei tegele aga pillidega, vaid mõtleb välja terveid muusikastiile: fuzz-grunge, speed reggae.

Hoopis kaugemale läheb Paolo Bacigalupi oma jutus „Flööditüdruk“, kus inimestest endist on tehtud muusikariistad:

„Keegi ei märganud, kui flööditüdrukud laval kohad sisse võtsid. Nad olid kokku põimunud veidrad olevused, kahvatud inglid. Lidia pani oma suu Nia kõrile ning tundis õe lumivalge naha all metsikult pekslevat pulssi, mis vastu ta keelt tagus, samal ajal kui ta õe kehalt pisikest auku otsis. Tüdruk tundis Nia niiske keele puudutust oma kõril, kui see väikse lohutust otsiva hiirekesena ta kehasse puges.

/…/ Nad hakkasid mängima, kõigepealt kõlasid Lidia enda noodid, mis peatumata läbi ta keha jooksid. Kohe varsti tulid kuuldavale ka Nia helid. /…/

Melanhoolsed noodid vaibusid. Lidia pööras pead, hingas sisse ning surus Nia peegelpildina huule õe ihule. Sel korral suudles Lidia Nia kätt. Nia suu otsis Lidia rangluu õrna õnarust. Muusika väljus nende kehadest, õõnes nagu nemadki. Nia hingas Lidiasse ning tema kopsudest väljuv õhk libises läbi õe luude ja omandas seal emotsionaalse laengu, justkui oleks soe õhk Lidias ellu ärganud.

/…/ Lidia asetas käe õe pihale ja tõmbas ta tugevalt enda vastu. Nia käed puudutasid klappe sulgedes Lidia puusi. /…/

Lidia käed leidsid õe klahvid, keel puudutas taaskord Nia kõri. Neiu sõrmed liikusid mööda õe selgroolülisid, leidsid temas peituva klarneti ning silitasid selle klahve.

/…/ Tüdrukute operatsioonide tulemused särasid: koobaltist augud nende selgroogudes, helkivad vasest ja elevandiluust klahvid ja klapid, mis piki nende luustikku jooksid. Sel moel kätkesid nende kehad endis sadu erinevaid pille.“ (Paolo Bacigalupi „Flööditüdruk“, Fantaasia „Täheaeg 4: Flööditüdruk“, 2008).

Robert Silverbergi ja Harlan Ellisoni jutus „Laul, mida laulis zombi“ kasutatakse inimesi muusika tegemiseks ära teisiti, kuigi tulemus on pea sama ebainimlik. Jutus elustatakse surnud interpreet, et ta mängiks muusikariistal, mis meenutab taas veidi ettekande alguses kirjeldatud muusikariistu, mis pakuvad lisaks muusikale ka nägemisaistinguid, ja mille nimi selles jutus on ultracembalo.

Teises Robert Silverbergi jutus „Macauley skeem“ arendab ta samalaadset teemat teises suunas. Seal on tegu interpreteeriva süntesaatoriga, mis kasutab lisaks tavahelidele ka ultraheli ja mis lõpuks arendatakse tehisintellektini. Need omaaegsed ulmelikud suundumused on mingil määral juba tegelikkusekski saanud, aga siit edasi hargneb rada kaheks – muusikamasinad ja tehisintellekt. Muusikamasinad on väga pika ajalooga, alustades muusikalaegastest, väntorelitest ja lõpetades mehaanilise klaveriga. Aga kas robot suudab muusikat mängida? Ja ma ei mõtle siinkohal muusikamasinaid, mis plaate ette mängivad. Toon vaid kaks näidet: üks on keerukas masin, mille visualiseeris muusika animeerimisele keskenduv firma Animusic aastal 2001.

Aastaks 2011 suutis Intel selle ka tegelikkuseks teha.

Palju lõbusam on vaadata, kuidas humanoidsed robotid üritavad musitseerida. Omaaegsetest väntorelitest on asi igal juhul kaugel. Robotid mängivad näiteks viiulit, klaverit ja teevad bände. Saksamaa hevibänd Compressorhead teeb lausa turneesid väljapoole Saksamaadki.

Ehe metal!

Aga jätame robotid sinnapaika ja vaatame tehisintellekti.

Tehisintellektist esinejaga on tegu näiteks William Gibsoni romaanis „Idoru“, kus Rei Toei on animeeritud, tehisintellekti ja isikuomadustega programm.

Kui rääkida ainult animatsioonist, siis siingi on elu ulmele järele jõudnud. Jaapanis on näiteks korraldatud populaarse hologrammi Hatsune Miku live-etendusi (hologrammina on nö live-esinemisi teinud ka surnud lauljad – 2014. aastal Michael Jackson Billboardi muusikaauhindade jagamise gaalal, või räppar 2pac, kes esines koos Snoop Dogg´iga Coachella festivalil 2012. aastal. Nii et Silverbergi zobidki on juba lavadel, kuigi pisut teisel kujul, kui vanameister ette kujutas. Muide, Eestiski on juba hologramm laval olnud – Eesti laulul 2016 olid laulu Supersonic ajal laval Laura hologrammteisikud). Vahe on lihtsalt selles, et Hatune Miku on animeeritud, mitte tõeline esineja.

Aga liigume nüüd esitajate juurest loojate poole. Ka tehismõistus kirjutab juba muusikat. Tegu ei ole küll TI-ga klassikalises mõistes, tegu on siiski pelgalt algoritmiga. Üks esimesi omasuguseid on Amper, mis on loodud töötamaks koos inimmuusikutega. Oluliselt autonoomsem on Aiva Technologies poolt loodud Aiva, mille loodud muusikat kasutatakse filmides, mängudes ja reklaamides. Aiva on välja andnud oma esimese albumi Genesis ja omandas ametlikult helilooja staatuse, sest see on registreeritud Prantsusmaa ja Luksemburgi autoriõiguste organisatsioonis SACEM.

Ja lõpetuseks midagi pidulikku:

Tuletan meelde, et selle, mida te just kuulsite, on 100% kirjutanud arvuti. Mis siin enam öelda – tulevik on kätte jõudmas.

Haapsalu ja filmid selle sees (Ene Kallas)

Kasse ma Sadamas seekord ei näinudki :( Olin ilmselt liiga masendatud omaenda pilusilmsusest. Silmavärk, mis aasta algusest peale on mind rünnanud erinevatel aegadel teadmata põhjusel – allergia ei ole, silmapõletik ka otse mitte, nimelt ründas mind juba reedel. Aga esimene päev on alati leebem kui teine...

Hargla muidugi viskas villast. Kui ma seltskonnale pitsakohas näitasin, mis toimub – see nägi välja, nagu oleks kolm päeva järjest joonud ja mitte maganud, siis teatas, et mis seal ikka – näen välja nagu kena keskealine jaapanlanna. Mhmh! Silmad nagu daunikul, eksole, laud ja põsed paistes... Valus oli ka, sest silmi oli raske liigutada. Heli pärast rääkis, et mitte ainult silma ümbrus polnud jube, vaid oli näha, et silmad on põletikus. Teistmoodi...

Seega, väga ei pidutsenud, lihtsalt olin seltskonnas, vaatasin filme ja ravisin suure osa ajast silmi.

Ja rohud ju pidin ikka ära ostma laupäeval, kuigi plaanisin alles kodus seda teha. Aga kesse seda oskas ennustada, et ärkan laupäeval poolpimedana. Kuid Haapsalus on ka kõik vahemaad niisama lühikesed nagu Kuressaares.

Muu seltskonnaelu peaks olema piltidelt vaadatav, aimatav. St see, mis minu jaoks üldse oli. Öistest pralledest osa ei võtnud – inimesed on ikka koledalt väsitavad, olgu nad sõbrad või tuttavad või võõrad. Sõpradele saad vähemalt pärast öelda, nii et nad aru saavad ja ei solvu, et pole peotuju, teistega ei viitsi eriti seletada – seega, läksin kohe pärast viimaseid filme tuppa ja teki alla. Ühesõnaga, mu introvertsus süveneb, aga võimalik, et seekord olin ma lihtsalt oimetu silmapõletikust.

Esimesel päeval jõudsin kahte filmi vaatama. Avafilm "Rock Steady Row" oli muretu poistekas. Lugu postapo-ülikooli süsteemist. Kuidas kaks korpi ehk jõuku linnakut valitsevad. Nende peamine tegevus oli jalgratastega äritsemine. Et rattaid saada, neid lihtsalt varastatakse. Ilma vahendeid valimata. Tapmine kaasa arvatud. Aga ratas peab igal enesest lugupidaval tudengil ju olema?

Üldiselt toimub mingi tõeline ellujäämine. Rektor võtab vastu pearaha ja pigistab kõige muu koha pealt silma kinni. Majad, kus tudengid elavad, on räämas ja ellujäämine küsitav. Ülikooli lõpetavad vaid tugevad.

Film on lahendatud erilise kergusega. Kõik oli hooletu, lõbus ja kuidagi kombatavalt pinnapealne. Samas oli näha, et tegijad olid filmitegemist nautinud. Muretut hooletust kohtab filmide puhul ju nii harva... Ennast ei võeta tõsiselt ja ka vaatajale pakutakse toredat meelelahutust. Eraldi väärivad äramärkimist vaheklipid. Peategelase siluett vahelduvalt kas punase või sinise taustal. Punasesse ja sinisesse nimelt riietusid kaks rivaalitsevat jõuku. Punaste pealikku mänginud poiss tegi muuseas ägeda rolli. Oht üle mängida oli suur, aga ta oskas kuidagi naeruväärsuse ja ägeduse vahel balansseerida. 8/10

Teine oli "Ghost Stories", eesti keelde tõlgituna kui "Vaimude lahkaja". Sellest filmist on raske ülivõrdes mitte rääkida. Lihtsalt, tõmmake ja vaadake ära, eks? Usun, et ei kahetse.

Mõned inimesed lahkusid saalist, kui sai selgeks, et tegu ei olegi naljafilmiga. Kuigi koomilisi kohti oli omajagu. See kääbiku-Bilbo (Martin Freeman) näitleja mängis ka. Ta oli superlahe. Aga saal oli muidu nii täis, et ainult üksikuid vabu kohti oli. Järelikult info oli juba levinud, filmi headusest.

Peategelaseks juudist professor, kes on oma elu pühendanud vaimulugude põhjalaskmisele, analüüsimisele. Ja siis ta ühtäkki põrkab kokku kolme looga, kus ei saa kahelda selles, et tegu on vaimudega. Üleloomulike jõududega.

Paljud kohad filmis olid sellised, et sa tead raudselt, et mingi jama hakkab juhtuma, ja kohe. Juhtubki. Alati. Ja see ei olnudki igav. Ning kuigi olid ennast ette valmistanud õuduse vaatamiseks, vaimus, ikkagi oli jube. Päriselt kohe. Aga kuidagi oli osatud niimoodi teha, et see õudus oli ja jäi, aga ei jäänud painama, nagu näiteks Ringis, sest kohe tuli humoorikas või lõbus või sõnaosav või muidu äge koht vahele. Ja filmi üldtoon ei olnud painav, pigem asjalik. Seikluslik, ootamatute lahendustega jne, aga mitte rõhuv ja rusuv.

Lõpplahendus polnd küll selline, mida võiks 10/10-sest filmist oodata, aga samas olid otsad ilusasti ja leidlikult seotud. Aga ikkagi – 10/10.

Teisel päeval läksin esimesena vaatama norrakate filmi "Valley of Shadows". Alguses kahtlesin, sest peaosaline oli laps. Boring as Hell, eks?

Siiski, vaatamata sellele, et filmi narratiiv oli suht kasin pluss lapsest peaosaline (minu silmis on mõlemad tugevad miinused), ei olnudki väga igav.

Esiteks – meeletult ilus Norra loodus, majesteetlikud loodusvaated, vastupandamatu stiihia, mastaapsus, vägevus... Uuhhh. Väga-väga ilus pildikeel. Ja muusika. Mmmm. Paremat annab tahta. Sobis perfektselt. Ilmselt on kuulatav isegi ilma filmita.

Lugu jutustas poisist, kes arvas, et ta vanem vend, metsik selline, on libahunt. Külas murtakse lambaid ja tema borderkolli jääb kadunuks. Poiss läheb süngesse laande koera otsima. Koer on ta parim sõber... Muidugi läheb. Ise oleks ka läinud.

Mõtlesin, et saan hästi ennast selle poisiga samastada. Kui mõtlen ennast tagasi. Oma väikese armsa, aga riiaka loomuga koera (kõik koerad lähevad riiakaks, kui neid kividega pilduda – just seda toonased külalapsed tegid) kiskusin kunagi hundikoera hammaste vahelt välja. Ilmselt olekski ta surnud õrnas eas, kui mina, 8-aastane hulljulge koertüdruk poleks vahele läinud... Hundikoer oli jahmunud mu raevukusest, lasi Muki lahti.

Ja niimoodi näidatakse, kuidas valgepäine poiss eksleb seal paar ööd-päeva metsas, mida ta näeb, mida kogeb, kuidas vanem vend (kellest on ainult aimata, et võib olla vanem vend – võibolla ei olnudki?) saadab ta tagasi. Võimalik, et ei olnud vend, sest enne seda oli stseen, kus poisi ema sõna otseses mõttes hullub ja väike poiss istub nurgas, käed kõrvadel.

Nojah, see on film, kus kõik toimub kuskil dialoogide vahel. Tohutult palju mõtteid, mis tunglevad peategelaste peades, aga ei jõua sõnadeks. Dialoogid on napid ja kuidagi üldsõnalised. Kõik oluline öeldi ära pildikeeles. 7/10

Teine film "Hagazugga" jutustas nõiast. Noorest nõiast. Tema jubedast elust. Sellest, kuidas ema sureb katku, kuidas tüdrukut jumaldav ema kobab surivoodil teda kui armukest, kuidas tüdruk leiab oma ema surnuna soo äärest koos madudega...

Kuidas tal endal on väike laps ja himu ei lase tast lahti. Veel enam, see viib talt ära elatusallika. Naine hullub sõna otseses mõttes – maksab kätte sõpra teeselnud naisele ja tolle paarilisele, kes paneb teda üks kord naise heakskiidul. Seda oli aga vaja selleks, et varastada ära noore nõia kitsed.

Nojah, nõid läheb metsa, sööb ühe seene ja kõik läheb sassi. Kuni selleni välja, et uputab soovette oma imiku. Ja mingil hetkel on imik tema juures tares. Ja siis ta keedab oma surnud lapse ära ja sööb teda. Kuni tema ema vaim, kes elab samuti tares (kolju), ajab ta välja ja süütab põlema. Üldse tundub, et niipea kui ema vaim majja kolis, läks jamaks. Selline lugu.

Kui lool oleks tempot umbes poole võrra tihedamaks keeratud, poleks ju üldse halb. Aga see kõik venis. Ja venis ja venis. Ja Heli lõuad mu kõrval venisid samuti :D

5/10

Kolmas film "The Little Girl Who Was Too Fond of Matches". Oehh. Tundus, et kuskil oli keegi teinud tabeli – kõik perverssused ritta, siis on kena märkida check-check-check! Ühesõnaga – joodikust ja jõhkardist isa – olemas, allakäinud aristokraatia – olemas, degenereerunud preester – olemas, vend paneb õde ja teeb talle tite - olemas, õde katsub kõik aeg ennast – olemas, siga paneb teist siga – olemas.

Okei, see viimane kuulub rubriiki "elu maal", aga see, kuidas tüdruk suure huviga seda vaatab ja tundub, et kohe hakkab ennast rahuldama – misasja? Kuidas tüdruk näeb alasti isa ringi tuiamas ja kukub ennast katsuma - olemas. Jälle – misasja?

Ja nimekiri jätkub – alasti ennast üles poonud isa, riist ripakil – olemas. Lapsed uurimas isa riista – olemas. Isa hakkimine, et teda maha matmiseks väikesesse kasti mahutada - olemas.

Tüdrukut sunnitakse poisiks – jõhkralt – olemas. Ahjaa – tundmatu värdjas, kes elab kitsas puuris – olemas. Sünnitus kogu oma jõleduses ja ilus – olemas. Kusjuures, see viimane polnudki nii jõle kui kõik eelnev. Aga piisavalt. Ja kõik see on esitatud piinlikult detailselt.

Väljakoorunud lugu iseenesest oli jõhkralt valus ja hull, aga miks, miks ometi peab kõiki perverssusi, inimlooma loomapoolt niimoodi esile tooma? Vihkan sotsporri, tõesti vihkan. Seega, kuigi lugu on tõega hea, mattis see perverssuste bingo kõik muu... Kaasa arvatud ilusad ja toredad kohad. Ja isegi näitlejatööd. 2/10

Vahele mahtus ka midagi paremat, ehk siis Mart Sanderi kammerlik lühifilm. Dialoog oli nõrk, aga lugu iseenesest tore. Kuigi mis mõttes kõrgklassi daam suhtleb tema jaoks n-ö alamklassi esindajaga ja on nõus taga pärast 5-minutilist dialoogi üles tuppa minema?

Kõige parem näitleja oli seekord Mart Sander ise. Kõige usutavam. Kõike muud arvestades – 6/10. Kõhedus oli, õhustik oli, heli oli suurepäraselt paigas.

Neljas, viies vist tegelikult? oli lõbusavõitu. "Rabid Grannies". Aga aeg oli nõnda öö, et jäin peaaegu magama. Pärast poolt tundi oli selge, et asi läheb samas vaimus edasi, ja enam väga lõbus ei olnud. Aga pool tundi oli küll mõõdukalt jaburalt lõbus. Kaks vana daami muutuvad deemoniteks ja hakkavad kõiki tapma. Hihii. :) Hirmsad vanainimesed :D 6/10

Kolmas päev. Otsustasin riskida ühe lühifilmiprogrammiga. Võistlusprogrammiga. Pärast Veiko (Belials) rääkis, et teine olnud parem, see, mis ei võistelnud. Nooojah. Filme oli mitu, seega ei hakka midagi võrdlema. Aga üldselt – hea, et vaatasin, aga poleks midagi suurt ka kaotanud, kui poleks vaadanud. Ühesõnaga, seal polnd midagi liiga head. Liiga halba – üks oli kohe eriti sogane, verd oli metsikult. Aga üldselt, eeh.

Ja siis, ja siis läksime vaatama Jakuutia filmi "Evil Spirit". Bingo! Selle festivali teine bingo. Ehk teine 10/10 film. Jällegi – sa tead, et kohe läheb jamaks, lähebki, aga kõik on põnev ja huvitav. Film oli üles ehitatud sellele, et vaime ei ole mõttekas ärritada. Nii lihtne see ongi. Film koosnes neljast lühikesest osast. Kõik olid hästi välja timmitud, ei midagi ülearust, kõik oli paigas. Tempo, dialoog, heli, pilt. Ja äärepealt ei olekski seda vaatama jõudnud, kunagine Kirgiisia-film oli piisavalt hirmutav. Siiani – brrr!

Mõnikord on Jyrka kunagistest sõpradest kasu ka... :P

Kokkuvõte – kaks 10/10 filmi on vaat et rekord. Aplaus ja kestvad kiiduavaldused.

Viimastel HÕFFidel on filmide valik läinud oluliselt ja hüppeliselt paremaks. Mis teha, ma ei kannata eriti bodyhorrorit – või kui, siis peab see olema meisterlik, koomiline ja kenasti üle võlli. Ma ei kannata ka niisama hakkimisi. Õudusfilmis on minu jaoks kõige olulisem õhustik. Kui seda ei suudeta mistahes põhjusel luua ja kui asi pole ka naljakas, vaid filmis võimutseb toorus tooruse pärast ja gore seepärast, et gore – häh, hoidke endale. Pluss, sotsporr võiks samuti olemata olla.

Mis silma hakkas – väga paljudes nähtud filmides oli lapsed või lapseohtu noored peategelased. Misasja? Ja teine asi – kuidagi eriline rõhk oli juhtunud filmidele, kus naised ei saa teisiti, kui peavad ennast kogu aeg katsuma. Ausõna, naissoo esindajana – see ei ole just asi, millele suurem osa elust kulub.

Fotod autori erakogust

Hypertown 2018 (Ove Hillep)

Lätis hakkab uusi Reaktori huviorbiiti sattuvaid messe järjest juurde tulema. Unicon on aastaid olnud üritus, mida Reaktor ka kajastanud on, ning eelmisel aastal toimus Balticon, kuhu meie välkreporterid samuti jõudsid. Vaid Latcon, mis toimus nädala eest, jäi logistilstel põhjustel kuidagi ei jõudnud. 26.-27. mai toimus aga Riias Kipsala rahvusvahelistes näitusesaalides esimene Hypertown 2018, mis kujutas end rolli-, laua- ja arvutimängude (khm… e-sport), cosplay ning tehnoloogiamessi.

Kuna muud asjatoimetused võtsid aja ära, siis jõudsin messile alles laupäeva õhtul, mis osad meelelahutused oli juba lõppenud, kuid melu oli siiski täies hoos. Esimese asjana kuulsin dub-stepisarnast muusikat, mis oli küll väga kehv, kuid see-eest kohutavalt vali. Sisse minnes küsisin igaks juhuks ka letiteenindajalt, et kas see tüüp väljas ikka teab, et ta kehva mussi laseb – äkki keegi ei ole talle öelnud ning sihukese tümaka peale võib kuulmine pikapeale halvaks küll muutuda. Lubati ütlema minna.

Lauaservast sai haaratud ka festivali kava, millel koos festivali kaardiga oli ühe A4 jagu kasulikku informatsiooni. Nemad aga olid teinud sellest neljalehelise vihiku, millest poole moodustas nende suur logo, sponsorid (arusaadav) ning reklaam (ei ole hea näitaja täita ¼ oma kavast reklaamiga). Kusjuures ei mingit informatsiooni selle kohta, kes kusagil esineb ega isegi mingit infot messi enda kohta. Kui minimaalne informatsioon oli eesmärk, siis oleks saanud selle kenasti ära mahutada ka ühele leheküljele.

Brain Games oma lauamänguvalikuga. Kuigi valik oli kasin, oli igale maitsele midagi – ka mina leidsid sealt endale sobiva „Troonide mängu”.

Mess ise oli üpris pirakatesse ruumidesse paigutatud ning seal jagus ruumi kõigile ja peaaegu kõigele: ühes nurgas olid laua- ja rollimängud, teises laserilahingud, airsofti lasketiir, pingpongi lauad jne. Selle keskele jäid tehnikanäitus ja suur auditoorium, kus toimus ka cosplay võistlus. Teine suur ettekannetesaal jäi teisele korrusele ja selle olid suuresti hõivanud kohalikud youtuuberid oma paneelide ja vestlustega, mis, niipalju kui mina nägin, olid kõik läti keeles. Nännimüük toimus kohe sissekäigu kõrval, mis oli festivalikaardil märgitud sama määrdunud rohelise värviga, mis oli kavas märgitud Gamedev üritustega, tekitades minus veelgi enam kahtlust ürituse korraldajate pädevuses.

Minu kahtlused aga panid unustama Läti rollimängurite seltskond, kellega sai pikalt juttu aetud ning neid Estconilegi kutsutud ning kontakte vahetatud. Tundub, et sealne seltskond on üpris aktiivne ning festivalil toimus erinevate mängujuhtide käe all 4-5 mängu korraga. 2-tunniliste seanssidena veeti selliseid 4 tükki päevas. Üks neist oli ka inglise keeles, kuid kuna tahtsin natuke rohkem ringi vaadata, siis ei hakanud seal kohta ära võtma. Seda enam, et mängusüsteem oli d20…

Rollimängijad „Seiklejate gildist” (orig. Dēkaiņu Ģilde)

Ka ettekanded ei olnud ürituse kavast puudu – peamiselt toimusid need youtuuberite või cosplayerite aladel. Käisin ise kuulamas ettekannet tiibade valmistamisest. Esinev neiu rääkis väga asjalikku juttu ning hiljem sai temaga ka juttu tehtud ning ideesid pakutud.

Vanem generatsioon jälgimas uut generatsiooni nende elukeskkonnas.

Ainukeseks nuhtluseks nii rollimänguritele kui ettekande pidajatele oli kõikjal kostuv muusika. Festivalil on päris palju rahvast ning müra oli piisavalt – miks on vaja veel keskkonda reostada heliga, mis mõnele ei pruugi meeldida. Ma ei ütle, et muusika sitt oli – seda muidugi kohati ka -, kuid vaesed mängujuhid rollimängijate sektsioonis, kus neil olid tohutusuures saalis maksimaalselt 4 m seinad ümber (ilma laeta), käisid kohati mängija juurest mängija juurde, et neile midagi öelda. Cosplayerite auditoorium oli küll paremas seisus (kõrgemad tekstiilseinad saali laeni välja), kuid nad olid ka kõlarile lähemal, mistõttu ei olnud ka sealsete ettekannete pidajate elu just meelakkumine.

Käisin ka kildiga uurimas, kas ma võin sellega sõita. Härrasmees naeris vaid ja osutas kildile...

Mäng „Bakterial Overtake”, millest ma laupäevaõdakusel näperdamisel midagi aru ei saanud, osutus pühapäevasel lähemal uurimisel täiesti omamoodi kontseptsiooniks. Tundus sihuke äge mäng, kus sa esindasid baktereid, olles võimeline end geneetiliselt parandama, tugevamaid viirusi looma ning aeg-ajalt Musta Surmana maakera laastada. Püüdsin esiti tükk aega mingit juhendit leida. Kahel nutikutega laual olid tekstiga lehekesed, kuid minu omal ei olnud. Haarasin siis teise laua pealt ühe ning asusin uurima. Pusisin mis ma pusisin, kuid abi ei sellesti. Lõpuks leidsin mängust seest miskit „Help” sektsiooni. Alles siis taipasin, et mängu tegevus seisneb motoorse rahutuse leevindamises – sa toksid sõrmedega, luues sedasi baktereid. Pärast mõnda William Tell Oveture’i oli mul juba piisavalt punkte, et panna tööle esimesed teadusprotsessid, mis võtsid aega tunde, mille ajal võid sa tänaval jalutades oma seadmel rõõmsalt sõrmedega ”Seagulls! (Stop It Now)” rütmi trummeldada.

Hash Rush: nunnu välimusega mäng, kuid nende demo oli küllaltki piiratud. Väidetavalt pidi see saama seotuks ka mingit sorti krüptorahaga.

Lisaks mulle isiklikku huvi pakkunud LEGO Mindstorms demojatele, oli messil ka tohutu hulk kõiksugu atraktsioone. Tundub, et VR on tõusev trend – messil oli 3-4 VR-demojat, mis olid tohutult populaarsed; mina igastahes jaole ei saanud. Küll aga juhtusin laupäeva õhtul kokku droidide võiduajajatega, kes korraldasid sealset võiduajamist. Anti mulle siis VR prillid ning öeldi, et kae sisse. Kuna tasuta kogemusest on raske ära öelda, siis viskasin pilgu sisse, kus droidikaamera püütud valgus kargas otse sinu silmadesse ning pean tunnistama, et see oli äge. Pühapäeval sain ära proovida ka droidi juhtimise simulaatori arvutiekraanilt puldiga ning kuigi see jäi natuke eelmiselt päevalt saadud kogemusele alla, oli see rohkem akadeemiline. Aga äge oleks sõita kuhugi põldude vahele droidi ja VR prillidega ümbrust vaatama. Kujutan ette, et sedasorti taju edastamine võib olla väga vahva.

Huviline katsetamas VR lendamist.

Tore mess ning kuigi on täheldada mõningaid korralduslikke vigu, siis mis sa esimese korra kohta ikka ära teed. Loodame, et teine tuleb parem, kuna tegu ei ole üldse halva messiga (kui nad pideva muusikamängimise ära jätaks), mida meie cosplayerid, rollimängurid või lauamängurid külastada võiks.

Promomas Eesti ulmet ning kogudes nodi (õlu on särgi taga ning loomulikult olin ma võtte tegemise ajaks särgitu)

Raamatuarvustus: „Kuningate tagasitulek“ (Indrek Rüütel)

Ei ole palju neid raamatuid, mille ilmumist ma mäletaksin end ootamas. Triinu Meres on lühikese aja jooksul saanud maha kahega. Alustuseks siis „Lihtsad valikud“, mille pealkirjast, nagu olen juba öelnud, ei tasu lasta end eksitada – lihtsat pole selles raamatus midagi. Mida enam läheb aega mööda selle lugemisest, seda parem on mälestus. Sihukene huvitav paradoks. Aga nüüd siis „Kuningate tagasitulek“ – järg (?), suuremaks kasvamine samanimelisele lühiromaanile, mis nägi ilmavalgust 2012. a kogumikus „Täheaeg 11“.

Romaan on 3-osaline. Iga osa moodustab omaette loo. Teine võtab otsa üles täpselt sellest kohast, kus esimene lõpetas, sündmuskoht sama, tegelased osalt samad, osalt uued. Kolmas osa – noh, väga ei taha spoilerdada, ilmselt päriselt ei pääse kah… Eks lugege ise ka natuke. Kõik kolm osa üsna täpselt võrdse pikkusega – selles mõttes hästi tasakaalus teos – ja ikkagi 2/3 ulatuses on uut materjali.

Raul Sulbi ütleb järelsõnas, et lugu on mõneti ebamereselik. Nõustun ja vaidlen vastu. Ma pole küll kõiki Meresi tekste lugenud (ei kvalifitseeru seega eksperdiks ega liigita end ka selleks õigeks lugejaks, kellest autor unistab), aga minu personaalmättalt vaadatuna on veidi ebaharilik üksnes romaani esimene kolmandik – „Täheajas“ ilmunud „Kuningate tagasitulek“. Kordan kunagi Baasis kirjutatut: „Lugu ei ole selline nagu varasemad kolm Meresi teksti, mille kohta olen kasutanud kujundit „haldjatolmuga kaetud udune (võlu)maastik“. See siin on kuidagi lõikavalt konkreetne. Lumi tundub lugedes külm, väsimus tappev, karjed kriibivad kõrva ja kui see suur kuningaelukas ringi kareldes oma tapatööd teostab, siis on seda kuidagi lihtne ette kujutada. Ja mulle see meeldib. Nii pikk lugu oleks olnud piinavalt mõttetu, kui see olnuks udutamine.“

Triinu teeb ikka seda, mida ta oskab kõige paremini – võtab lugejal natist kinni ja (tahad-sa-või-mitte) tõmbab su oma (tegelase) pähe, kus sa siis pead kõike väga vahetult kogema, alustades aistingutest, jätkates emotsioonidega ja lõpetades mõtiskluste ning tegevustega. Et esimest osa on olnud tahtjatel lugeda võimalik juba kuus aastat, siis pole siin hullu, kui selle sündmusigi veidi kirjeldada: tegemist on maailmaga, mis on üle elanud tuumasõja (nimetatakse seda Pauguks); säilinud on vähemalt kaks riiki – Unioon ja Konföderatsioon (nimedele vaatamata pole tegemist USA Põhja- ja Lõunaosariikide liitudega); sündmuspaik on minu parima oletuse kohaselt kuskil Euraasias. Hea küll – taiga eksisteerib ka Põhja-Ameerikas, eksole, aga osadel tegelinskitel on slaavipärased nimed, mis muidugi ei pruugi lõppeks midagi tähendada, sest teistel tegelastel on justkui ingliskeelsed nimed ja kolmandatel, noh – lihtsalt mingid mõttetud „märksõnad“ – nagu oleks raske normaalseid nimesid välja mõelda, arumaeisaa! Jäneneni jõudes ei teagi enam, kas naerda või vihastada – naah, poogen lõppeks, võtangi neid „tingmärkidena“, mis tähistavad tegelasi.

Kusagil Uniooni piirimail tambib ringi 12. piiripatrull, kes jõuab piiripunkti, mille on hõivanud bandiidid, ja siis laekuvad sinna veel kuningad – ülivõimetega metsikud hiiglased, kes tapavad suurema osa inimestest maha, lähevad omavahel kiskuma ja üleüldse on palju tulistamist-verd-soolikaid-ja… noh, jama. Kui esimene veri ja lumi on jõudnud jahtuda, saab tulemuseks ühe haavatud kuninga, keda 12. piiripatrulli ellujääjad otsustavad aidata, sest see aitas neid. Edasi sattutakse Uniooni Linnast saadetud jahiekspeditsioonile, kelle missiooniks on kuningaid püüda, et neid Linna laboritesse uurimiseks vedada. Tekib uus konflikt, mille lahendus on loomulikult verine. Ja mitte vähe.

Teine osa võtab siis jutulõnga üles sealt, kus esimene lõppeb: jahiekspeditsiooni kaks ellujäänud liiget on kuningate jahialadel lõksus ning loomulikult kohtuvad nad õige mitme kuningaga. Hästi lühikene kokkuvõte teisest osast: meile tutvustatakse põhjalikult kuningate paaritumisrituaale ja justkui tark-olema-peaks tegelaste idiootlikuna mõjuvaid arutelusid selgelt inimeste tunnustega olendite (jah – kuningate!) inimeseks olemise või mitteolemise üle. Olgu – ma olen (hea) meelega veidi terav, sest teine osa ei ole mingi filosoofiline friigiporno, ja võimalik, et kurnatud, šokis ja reaalses surmaohus inimesed tõstatavadki suurema koguse eksistentsiaalset arutelu, aga minu jaoks saab teist osa lugedes, mille pealkirigi on nimelt „Inimeseks olemise tõde“, selgeks, et autori eelistus lugejale mitte avada oma maailma (selle asemel sunnib Meres lugejat järjepanu piiluma seda läbi paari tegelase taju- ja mõttemaailma „lukuaugu“) on raamatu suurim nõrkus.

Romaan „Kuningate tagasitulek“ on nagu kaardimajake – mitte selline lihtlabane, pakijagu-kaarte-üksteise-otsa-laotud moodustis, vaid selline, mille nägemisel ütleks: vau! Mismoodi see küll võimalik on!? Aga kui sa hakkad seda uurima, sikutad siit või sealt nurgast veidi, siis võib juhtuda, et see kukub sootumaks koost lahti. Teises osas on üks keskseid tegelasi teadlane Smitt. Rõhutan – teadlane! Ja see teadlane on loll kui lauajalg, kui asi jõuab küsimuseni, kas kuningad on inimesed? Või kuskohast nad pärit on? Olgu – Paugust on möödas ikkagi pea 300 aastat. Selle ajaga jõuab mõndagi unustada, ajaloohämusse kaotada. Ja kui juba globaalne tuumasõda, siis küllap suurem kogus helgemaid päid sai selle käigus otsa ja hiljem läks liiga palju ressurssi ellu jäämisele, et võib-olla Smitt tõesti pole selline eriline teaduspärl, kelle nupp natukenegi midagi nokiks, aga stopp! Linnast ju läkitatakse kuningate järgi? Neil tegelinskitel on generaatorid, tulirelvad, aurumasinad, raadiosaatjad, kemikaalid, millega tekitada kunstlikku koomat (talveuni), soojendusakud kingades, (ilmselt sünteetilisest materjalist) lumepesad, magamiskotid, valgukad, mida süüakse, glükoosikommid, laborid, sündimuskontroll, teadmised radiatsioonist jne. Kõik see, mille olemasolu 300 aastat pärast Pauku eeldab mingisugusegi tehnoloogiataseme, toimiva tööstuse ja haridussüsteemi olemasolu. Ja siis on üks bandiit (kelle „liigikaaslasi“ kolmandas osas näidatakse kui mingeid eritõsiseid näljasurma piiril olevaid kirbukotte), kes teab korraga „lapsepõlvelugude“ tasemel, et kuningad on omaaegne geneetiline eksperiment supersõdurite loomiseks…? Ehk siis kogu see kompott kokku on nii sisemiselt vastuoluline, et… Noh, ütleme siis, et kui kraapida maha nt mingi suvalised 57 lk emotsioone ja muidu üleni targa inimese lollakat arutelu kuningate hingeelu üle ning asendada see nt 32 lk mahus teemal maailm-ja-mõnda, saaks kokkuvõttes midagi asisemat kui kaardimaja.

Ei! See mõtteline (ja täiesti suvaline!) 32 lk maailmakirjeldust ei peaks olema mingi neoontoonides traagelniitidega infotamp – Meres demonstreerib ju lõdva randmega, kuidas ta suudab kogu selle olulise maailma taustainfo teksti sisse laiali puistata nii, et see tuleb täpselt õiges kohas ja õiges koguses ja tempos jne. Lihtsalt: seda on nii karjuvalt vähe, et info puudumine hakkab liialt leheruumi võtma. Tulemuseks on paradoksaalne kõrvulukustav vaikus teose terviklikkuse seisukohalt olulistes küsimusest.

Olgu – ma jalutasin südamerahus ja täie teadmise juures sellesse lõksu, et hakkasin loetut analüüsima. Rahu temaga – võtkem seda kui meelelahutust. Ja seda saab siit kõige raha eest. Triinu sõnaseadmisoskuse, loetu visuaalsuse, vahetuse ees leian end taaskord relvituna. Mul on hea meel, et kuningad tagasi tulid. Üks oluline maamärk on Eesti (ulme)kirjanduses taaskord materialiseerunud. Loetagu!

Hinne – väga hea, on ju täitsa hea ja siis möhh…? Kaalutud keskmisena annab üle täitsa rahuldava välja. Loodan päriselt, et ka see lugu laagerdub ajas paremaks. Umbes siis, kui esimene (ja ka teine) emotsioon on settinud.

Triinu Meres - „Kuningate tagasitulek“ (Reidar Andreson)

Väikese vahega on kirjanik Triinu Meres avaldanud kaks ulmeromaani, mis on Eesti tingimustes üsna haruldane ja tähelepanu väärt sündmus juba iseenesest. Eelmine romaan “Lihtsad valikud” sai ära märgitud Eesti Kirjanike Liidu 2017. aasta romaanivõistlusel teise kohaga. Selle sündmuse tuules on ehk mõnevõrra märkamatult ilmunud kirjastus Fantaasia “Orpheuse raamatukogu” sarjas Merese uus teos. Siinkohal pole paslik peatuda pikaks arutluseks, et miks just selles sarjas jne. Koostaja Raul Sulbi on otsust ise avalikkuse ees põhjendanud sellega, et samanimeline lühiromaan (mis moodustab põhimõtteliselt käesoleva teose esimene osa) ilmus tema poolt koostatud antoloogias “Täheaeg 11”. Miks mitte siis oma “lapsukest” enda ligi hoida. Kuid keskendugem siiski peamisele – Merese romaanile.

Ütlen kohe alguses, et tegemist on hea raamatuga, kus on piisavalt möllu, tõsiseid teemasid, mõtisklusi ja tundeid, lumist metsafantaasiat vaheldumisi vere, higi, pisarate ja… tolle neljanda kehavedelikuga. Korralik sünge žanriulmekas.

Romaani tegevus toimub düstoopilises tulevikumaailmas, mida on üldjoontes kujutatud üsna tuttavlikult ehk see kõik võib vabalt Maal toimuda. Millalgi on aset leidnud sündmus, mida tegelased nimetavad Pauguks, ning selle tagajärjel on tsivilisatsioon langenud arengutasemelt tuntavalt allapoole. Tekkinud on omalaadne kolmekihiline kastiühiskond: Linnas elavad heal järjel ja tehnoloogiliselt edumeelsed. Külades elavad vaesemad, kes Linna varustavad ja tasuks piskut vastu saavad. Metsas uitavad kodutud lindpriid ehk bandiidid, kes ülejäänutelt toitu ja muud eluks hädavajalikku röövivad. Selleks vahendeid valimata. Lisaks tegutsevad metsas hiigelkasvu müstilised olendid – kuningad.

Teose kolm osa kirjeldavad tegevust ja maailma erinevate tegelaste vaatepunktist. Mõned kohad on täis äärmiselt tihedat ja võigast (näiteks inimeste söömine) tegevust. Teisalt tõmmatakse lahingust veidi hinge ja tungitakse tegelaste hingesoppidesse. Probleemid ja valikud, mida inimesed peavad lahendama või tegema, pole lihtsate killast, aga Meresele meeldibki nii. Autor pöörab tähelepanu erinevate poolte esindajatele näidates ilmekalt, et miski pole iial nii must-valge kui esmapilgul võib tunduda. Mõnevõrra ootamatu oli romaani eskaleerumine viimastel “minutitel” tõsiseks revolutsiooniks. Jah, seletused ja põhjendused on olemas. Loogilised. Sättung ka. Kuid sellest hoolimata tundus see veidi liiga pea-ees-tulle hullusena.

Kes on romaani peategelased? Minu jaoks kindlasti kuningad, kes küll päevavalguse eest peitu poevad, aga seda hirmuäratavamalt pimeduse saabudes tegutsevad. Poolsurematud, tugevad, kiired ja halastamatud olendid. Teose arenedes kergitab Meres veidi saladuseloori nende päritolu kohta, mis autorile omaselt pole ülemäära detailne, aga pusle klapib kokku küll. Kuningate võime enda ümber kogu tehnika rivist välja viia annab loole mõnusa fantasy hõngu. Peale kuningate – õigemini ühe edumeelsema nendest (Tume) – ei oskagi Merese vaieldamatult sündmusterohkest loost konkreetset kangelast või antagonisti välja tuua. Seda ehk pole vajagi, sest samastumist rasketes oludes siplevate tegelastega on piisavalt. Nagu ennist öeldud, keegi neist pole läbinisti halb või hea, lihtsalt olud on sellised ja ellu jääda soovivad ju kõik.

Mind üllatas, kui erinevalt oskab Meres kirjutada. Tema kaks seni avaldunud romaani erinevad üksteisest minu jaoks kui öö ja päev. See demonstreerib mu meelest ilmekalt autori võimekust ja enesekindlust luua erisugust materjali. Siin leidub palju vänget suupruuki, sõdurilikku ärplemist ja tundub, et ka militaarterminid koos vastava butafooriaga on paigas. Võimalik, et autorile olid abiks sõbrad, kes teemat valdavad, aga plusspunktid lähevad igal juhul talle kirja.

Teine aspekt, mida Meres ise korduvalt rõhutab – tähtis on loogika. Seda nii tegelaste käitumises, nende suhtlemises kui ka maailmas tervikuna. Täiesti nõus ja mul pole erilisi etteheiteid teoses selle kohta välja tuua. Ainult et veidi naljakas oli seda loogika tagaajamist lugeda literaalselt kirjapildis. Mulle tuli turtsatus peale, kui üks isik otseselt lajatas: “Kus on loogika?” See on nii Triinulik lause, et ma ei saanud esiti peast kujutlust autorist, kes on salamisi tegelase nahka pugenud ja nüüd mulle pildilt käed puusas vastu vaatab.

Põnevust jagub sõna otseses mõttes viimase leheküljeni ja kokkuvõttes on Meres igati korraliku ulmeromaaniga hakkama saanud. Minu poolest võiks vabalt sellele järge meisterdama hakata, sest maailm pakub endiselt suurel hulgal avamisvõimalusi.

Palju õnne, Ruggero Deodato (Kalver Tamm)

Põhiliselt õudusžanris tegutsevate lavastajate puhul on alati see oht, et võib sattuda Joe D'Amato masti tööd armastava mehe otsa. Ses mõttes on Ruggero Deodato, kes 7. mail oma 79. sünnipäeva tähistas, veidi kergem suutäis. Täispikki filme tema nimel suurusjärku 25. Mitmekülgsuse koha pealt pole aga nuriseda miskit. Minu poolt vaadatud seitse filmi katsid ära žanrid giallost mocumentary'ni.

Tutvustavates tekstides viidatakse Ruggerole muuhulgas ka stsenaristi ja näitlejana. Olgu see siis ka siia kirja pandud, õnnesoovid on ta minu hinnangul siiski lavastajatööde eest ära teeninud. Mõneti üllatuslikult, nooruspõlve muusikaõpingutest hoolimata, pole ta aga kordagi heliloojana kätt proovinud. Lapsepõlvekodu Roomas olevat mehel olnud naabruskonnas, kus rohkelt filmindusega seotud inimesi elas, üks sõpradest näiteks Roberto Rossellini poeg. Ning oma esimesed sammud filmimaailmas Ruggero just Roberto abilisena ka tegi. Lavastaja abina jõudis ta kümnekonna aasta jooksul mitme teisegi mehe juures tegev olla, teiste seas ka Sergio Gorbucci parema käena. „Django“ (1966) ja „Navajo Joe“ (1966) on näiteks tema osalusel valminud.

Mitteametlikult võib Roggero debüüdiks lugeda „mõõga ja sandaali“ žanrimääratlusega „Hercules, Prisoner of Evil“ (1964). Itaaliapäraselt „Ursus, Terror of the Kirghiz“. Kuidas suvalisest jahimehest Ursusest tõlkes Hercules sai jäägu dubleerijate hingele. Ametlikult Ruggero seal lavastaja abina tegev, reaalselt aga siis suuresti tema filmitud teosega tegu. Mina isiklikult hindasin selle filmi juures näitlejatööde täpsust, kui stsenaariumis ei olnud kirjas, et oma teksti öeldes ka mingeid emotsioone tuleb välja näidata, siis seda ei tehtud.

Päris oma filmideni jõudis Deodato kuuekümnendate lõpus, oluliseks verstapostiks sai aga 1977. aasta film „Jungle Holocaust“ / „Ultimo mondo cannibale”, mida üldiselt loetakse esimeseks osaks mehe kannibalide triloogias. Teiseks “Cannibal Holocaust” (1979) ja kolmandaks “Cut and Run” / “Inferno in diretta” (1985). “Cannibal Holocaust” siis loomulikult mehe kõige (kuri)kuulsam film.

Ma vaatasin neist esimesed kaks ära ja üllatuslikult avastasin, et kui suuta loomade tapmisest end mitte ülemäära häirida lasta, on tegemist päris intrigeerivate filmidega. Jah, “Cannibal Holocaustis” on tõesti sees stseenid, mille eesmärk ongi puhtalt šokeerida (kilpkonna tükeldamine minu meelest eriti tarbetu) ja hiljem on Ruggero ka ise nende osas kahetsenud, et sai tõesti liiale mindud. Aga “Jungle Holocaust”, mis väidetavalt on tõsieluline ja jättiski veidi mulje antopoloogilisest uurimustööst, kasutas kaadreid, kus loomad omavahel heitlevad, näitamaks seda kui julm koht on džungel. Söö või saa söödud. Siia lisaks veel tööriistade tutvustus ning sünnitusstseen ja jäägi või uskuma, et selline kannibalide hõim võib päriselt olemas olla.

Äärmiselt tähelepanuväärse ülesehitusega “Cannibal Holocaust” läks siis aga tõesti ekstreemsustega sammuke kaugemale. Kogunisti nii kaugele, et Ruggerot kahtlustati päriselt oma peaosaliste maha löömises. Tänapäeval on aga tõesti põhiline probleem loomade kallal korda saadetud julmused ja neist pigem ei suudeta mööda vaadata ja filmi ühiskonnakriitilist sõnumit näha. Oma osa sellest muidugi ka näitlejatöödel. Hea kui üldse näos mõni lihas liigub, aga täiesti ebaadekvaatsed on nende reaktsioonid toimuvale igal juhul. Ning mõlema filmi liigestest lahti oleku tunnet süvendab veelgi helitaust. Kohatult helged on need rütmid, mis erinevaid jälkusi saadavad. Ehk et vaatajana ei ole üldse kerge neist omavahel mitte kõige täpsemalt kokku istuvatest tükkidest pilt kokku panna. Aga tasub pingutada. Nuputamiseks jäägu aga, kas truudusetu naise karistamise stseen ehk filmi „Se7en“ stsenariste inspireeris?

Loomulikult on žanris kultusliku mainega lavastaja teinud koostööd ka mitme žanris kultusliku mainega näitlejaga. Michael John Berryman lõi kaasa nii filmides „Cut and Run“ kui ka 1987. aasta filmis „The Barbarians“ Veelgi unustamatu lõustaga David A. Hess oli aga peaosas filmis „The House on the Edge of the Park“ / „La casa sperduta nel parco” (1980) ja kõrvalosas slasheris „Body Count“ (1987). Erinevaist intervjuudest jäi mulje, et Ruggero ise hindab „Maja Pargi Serval“ üheks oma parimaks filmiks. Eks ta muidugi suuresti „The Last House on the Left“ tundega film ole, ehk et parasjagu ebamugav vaatamine seegi. Oma osalus jällegi muusikataustal, helide helgus ja tegevuse julmus ei passi kuidagi kokku. Aga kui filmi lõpus see eelnevalt kogu aeg tuntav midagi siin ei klapi meeleolu lõpuks seletuse saab, siis võib Ruggeroga põhimõtteliselt nõustuda.

Veel üks kultusliku mainega mees tegi kaasa 1988. aasta giallos „Phantom of Death“ /“Un delitto poco comune“. Donald Pleasance jahib siin geenimutatsiooni mõjul natukene hulluks läinud pianisti, kes äratuntavalt ruggeroliku jõhkrusega naisterahvaste peal terariistu kasutab.

Kui sellised ebamugavad vaatamised aga ei meelita, siis ehk pakub huvi „The Atlantis Interceptors“ / „I predatori di Atlantide“ (1983)? Vene allveelaev vajub põhja, Atlantis tõuseb pinnale ja keegi ei paista sellest väga üllatunud olevat. Vastupidi, altantislaste järeltulijad otsivad kohe oma näomaskid ja -värvid välja, pikivad riided neete täis, seovad matšeeted vööle ja ajavad garaažist motikad välja. Ning see paarikümnepealine kamp suudab tekitada rohkem kaost kui merepõhjast tõusnud tulnukad filmis „Atlantic Rim:Resurrection“ (2018). Tiitrites on muide lavastajana kirjas keegi Roger Franklin, aga gorestseenide põhjal on Deodato kenasti äratuntav.

Varasemalt mainitud „The Barbarians“ on aga muuseas ka Ruggero kõige kallim film. Kultusstuudio Cannoni rahastatud film pidi esialgsete plaanide kohaselt Conani filmide populaarsusest kasu lõikama. Kui Deodato aga võtteplatsile jõudis ja oma peaosalistega, Peter ja David Paul, kohtus tegi ta ainuvõimaliku otsuse vändata komöödilaadne toode. Ma ei ole vist nii ebameeldivaid peategelasi üldse kunagi näinud ja mul ei ole üldse mitte kaugelt võrdluseks David A. Hess võtta. Barbarid on nii säravalt halb film, et ma pidin selle vaatamise ajal panema pausi ja end twitteris välja elama, enne kui filmi uuesti käima sain panna. Raudne vaatamissoovitus.

Kaheksakümnendate lõpus, viiekümneselt läks Ruggero aga sisuliselt pensionile. Mingid telefilmid ja sarjad ning 2016. aasta film „Ballad in Blood“ mis žanrifestivalitel näitamisele jõudis, aga eriliselt kiitvaid arvustusi ei ole sünnitanud. Ei suutnud ka leida intervjuud, kus selle teemaga tegeletud oleks. Üheksakümnendatel lihtsalt ei olnud enam vaja selliseid ehk liiga vägivaldseks kalduvaid filme või otsustaski mees, et on ära öelnud kõik mis vaja ja võib nüüd rahulikumalt võtta? Olgu kuidas on, oma varasemate teenete eest on Ruggero Deodato soojad sünnipäevaõnnitlused kuhjaga ära teeninud.

Ning päris lõpetuseks filmist House on the Edge of the Park üks heliproov, mille loojaks nii legendaarne mees nagu Riz Ortolani. Ning püüdke siis loo kuulamise ajal ette kujutada, et sel ajal inimkehaga midagi äärmiselt ebameeldivat toimub.

Filmiarvustus: „Deadpool 2“ (Riho Välk)

Kui esimene "Deadpool" kinolinadele jõudis, oli see väga mõnus vaheldus - lõpuks, LÕPUKS ometi üks lihtne supervõimetega madistamine, mis ei ürita samal ajal diiplev soga olla. Eks kohati mindi üle võlli ja nii mõnigi nali oli labane, aga jällegi - kui selline asi tundub intelligentsi häbistav, siis keegi pole ju käskinud pea kümne odava õlle jagu raha välja käia ja kaht tundi oma väärtuslikust ajast lihtsalt ära raisata.

2 aastat läks aega ja järg on meie ees. Kõige kaootilisem mutant alustab filmi sellega, et laseb end lihtlabaselt koos tosina bensiinivaadiga tükkideks. Alles siis hakatakse meile vaikselt taustalugu serveerima. Ringiga jõutakse uuesti kõmakani välja ja siis läheb tõsiseks madinaks lahti. Meile pakutakse paksukest tulipihku, vihasest vanamehest ajarändur-küborgi ning esimesest filmis tuttavaid Kolosseust, Negasonic Teenage Warheadi ja muidugi hindust taksojuhti. Poole filmi pealt pannakse kokku aga lausa täitsa oma suitsiidisalk-iksmehed-avengerid-debiilikubande.

Duke Nukem on vanaks jäänud ja veel vihasemaks läinud.

Kõlab hästi? Natuke nagu kõlaks isegi, aga kuidagi nadi tundub. Lahjendatud. Just seda leigust on siin filmis palju. Serveeritakse potentsiaali, ning seda ei lahendata ei suurejooneliselt ega ka mitte slapstick-irooniliselt ja puändiga, vaid kuidagi magedalt. Kõige kurvem on, et Deadpool ise tegelasena ei ole enam piisavalt absurdne. Puudu on kaootiline mikrokäitumine, mis peaks olema Deadpooli kõige tähtsam isikuomadus. Igasugused vimkad ja veidrused on kaugelt etteaimatavad, ning kõik tundub üsna laisalt kirjutatud. Laiska kirjutamist tunnistab muidugi ka Deadpool ise läbi neljanda seina vähemalt korra filmi jooksul.

Noored ja tundelised peavad Deadpooli vanaks ja veidi nõmedaks.

Aga kas "Deadpool 2" on halb film? Otseselt mitte. Raha on ikka suures lõkkes põletatud ning seda on näha. Kõik madin on äge, eriti supermadin. Isegi kui karakterid ja keerdkäigud pole nii uudsed, värsked ja põnevad kui esimeses, ei ole kedagi-midagi, mis otseselt silma riivaks või pettumust valmistaks. Pigem on tunne, nagu pea iga järjega - kõva kogupauk pandi esimesse filmi ning teises liiguvad asjad paratamatult aeglasemalt ja vähema vürtsiga.

Lisaks tahaksin kiita ka filmi lõpplahendust. Seda suudeti teha täiesti meeldivalt ja maitsekalt, ilma mingite liialdusteta ega puudujääkideta. Lisavürtsi lisavad lõputiitritejärgsed 4 stseeni, kus Reynolds tögab põhjalikult mitmeid enda, nii Reynoldsi kui Deadpooli ebaõnnestumisi. Ja õnneks pole need päristiitrite lõpus, vaid ilusti piltidega tiitrite ja "kingi viksis Kusti" tiitrite vahel, mitte pärast neid.

Ei tohi ka unustada, et konkurents on aina tihedam. Võta või jäta, aga "Avengers: Infinity War" oli huvitavam ja mitmetahulisem film. "Valmistub esimene mängija" tampis vaataja popkultuuri viidetega uimaseks. Isegi armastusväärse veidriku Wes Andersoni "Koerte saar", mis on pigem sõbralik perefilm, pakitses maitsekatest viidetest. Ajaratas veereb halastamatult mürinal edasi, ning antud juhul jäi Deadpool natuke maha.

Internet vemmeldab halbadest arvustustest, kuid nendel on üks läbiv joon - esteedid läksid valet filmi vaatama. Kui sa lähed Deadpooli vaatama, siis pead vaimselt valmis olema, et sõnavara pole just päris see, mida õrnatundelised luuletajad oma pastelsetes värvides kogumikes kasutaks. Seksuaalsed eelistused on veidrad, rupskeid lendab ning nalja puändiks on perse. Kuna film ei olnud 3Ds, oleks võinud prillide asemel vaatajatele tubli toop õlut näppu anda ning kogu saal oleks filmi algusest lõpuni mürinal naernud.

7/10

Filmiarvustus: „Vaimude lahkaja“ (Leila Liivak)

West Endi näitemängul põhineva filmi on kirjutanud ja lavastanud Andy Nyman (peaosas) ja Jeremy Dyson.

Alustuseks ütleks kõigile, kes „Vaimude lahkajat“ veel näinud pole, et ühtegi vaimu ei lahata ja pealkiri on eksitav. Isegi laipu ei lahatud. Küll aga olid tondijutud, nagu võib järeldada originaalpealkirjast (Ghost Stories). Peategelane, paranormaalsete nähtuste detektiiv professor Phillip Goodman, on veendunud, et vaime ja muid paranormaalseid nähtusi pole tegelikult olemas ning iga loo taga peitub kaval petuskeem. Kuni talle antakse ülesandeks uurida kolme juhtumit: öövahi lugu, kes oma tööpostil nägi seletamatut nähtust, mis hirmutas nii väga, et valvuri amet tuli igaveseks maha panna; noormehe lugu, kes metsas autoga sõites vanakurja ennast nägi; ärimehe lugu, keda painas tema sündimata lapse vaim. Skeptikuna arvab Goodman, et kõiki neid inimesi ühendavad teatav kergeusklikkus ja vaimsed probleemid, aga tegelikult on lugu palju keerulisem ning juhtumid omavahel seotud sellisel moel, mida poleks arvatagi osanud.

Mõne linateosega on nii, et sisu tundub olevat enam-vähem arusaadav ja lõpp üsna etteaimatav, kui saabub selline pööre, et tahaks filmi uuesti käima panna ja täiesti teistsuguse pilguga vaadata detaile, mis tundusid täpselt nii kaua ebaolulised, kuni saabus otsustav moment. „Vaimude lahkajaga“ on samamoodi. Mind valdas lõpuosas „möhh“ tunne, kuid arvasin kinost välja astudes, et hakkan juba taipama, mida tegelikult öelda taheti. Minuga kaasas olnud sõber leidis aga hoopis teistsuguse seletuse. Küllap oligi režissööri eesmärgika panna vaatajat mõtlema. Ja ehmatusest koha pealt üles hüppama heliefektidega kõige ootamatumatel momentidel. Nii et nõrganärvilistele ja südamehaigetele seda filmi ei soovitaks. Küll aga neile, kes on tüdinenud tüüpilistest „õudukatest“ ja tahaksid kogeda natuke teistsugust hirmuelamust.

Duubel-Survival (Jaagup Mahkra)

Täna kirjutan lühidalt kahest hiljuti ilmunud mängust, mis on mõlemad üsna sarnased. Mõlema näol on tegu ellujäämisele orienteeritud linnaehitusmänguga, mis toimub rasketes oludes ja väikesel skaalal ning kus iga alama kaotus on tuntav. Võrdluseks: traditsioonilistes Simcity-tüüpi linnasimudes ei ole inimeste elushoidmine reeglina probleemiks ja seal saab keskenduda suure linna ja sealse infrastruktuuri rajamisele. Nõndaks...

Frostpunki tootjaks on 11 bit studios, kes kogus kuulsust kultusmänguga “This War of Mine”. Kui nimest “Frostpunk” juba aru ei saa, siis mäng toimub aurupungiajastul, mida on tabanud ootamatu jääaeg. Sina oled Londonist lahkunud põgenikesalga juht. Olles rännanud külmunud pealinnast põhja poole (mingil põhjusel, millesse ma ei süvenenud), leiate te kraatri ja selle keskelt tohutu kivisöegeneraatori (loe eelmist sulgudes teksti), kus te otsustate alustada uut elu või surra seda üritades. Generaator saab asula südameks, kuna see annab sooja… nii kaua, kui jagub kivisütt. Üks mängu põhielemente on temperatuur, mis pidevalt kõigub. Kui on liiga külm, jäävad inimesed haigeks ja igasugu ehitised lakkavad töötamast, vallandades ebameeldiva ahelreaktsiooni. Selle vältimiseks tuleb generaatorit ja muid soojaandjaid õigel määral kütta. Silma tuleb peal hoida ka avalikul korral ja inimeste moraalil, kuna muidu võib juhtuda, et need alamad, kes su ikke all veel ära pole surnud, hääletavad su lihtsalt linnast välja.

Frostpunk reklaamis end stiilikeskse mänguna – kellele ei meeldiks aurupunk? Noh, mina selle suur fänn pole, aga idee tundus siiski huvitav. Kahjuks ei ole atmosfääri loomise kallal liiga palju vaeva nähtud. Ehitistel on igasugu torusid ja korstnaid ja hammasrattaid küllaga, aga kõrvuti paigutatuna moodustavad need lumega kaetud segapudru, kus ei saa sotti, mis toru mis maja juurde kuulub, ja ehkki kujundus on pealtnäha üsna detailne, ei saa kuigi lähedale suumida, et seda imetleda. See kõik on seotud mängu põhiprobleemiga: kõik on neetult väike. Kogu kraater ja seal saadaolevad ressursid on kohe alguses näha. Ruumi on, palju on, ja juurde ei tule kusagilt. Varem või hiljem on enamuses kraatrist kaetud eelpoolmainitud üheülbaliste hoonetega. Sa saad küll saata maakuulajaid linnast välja ressursse ja põgenikke otsima, aga seal toimuvast saad sa teavet vaid lakooniliste tekstiakende vahendusel (leidsime 67 ühikut metalli, jee). Lisaks on mängul enam-vähem fikseeritud lõpp-punkt – sa kas elad tuleva külmalaine üle või mitte. Kõik. Boooooring.

PS: Mängus on ka auru-hiidrobotid. Ühel hetkel oled sa rõõmus, et said vastu võtta seaduse, mis lubab lapsi söekaevandustesse tööle kupatada, ja siis tulevad su maakuulajad retkelt tagasi, robot slepis. Mõjub pehmelt öeldes kentsakalt.

Hinnang: 5/10. Valdavalt ühekordne rõõm. Kellele see sobib, palun väga, üks kord on üsna okei, aga mina ootan linnasimult pikemat pidu ja taasmängitavust.

Surviving Mars on tänane teine pala. Selle tootis “Tropico”-sarja vedanud Haemimont Games, keda võib seetõttu pidada žanri veteranideks. Ma ei hakka spoilima, kus Surviving Mars’i tegevus toimub, aga ma võin öelda, et see toimub Marsil. Samuti võin ma öelda, et see on parem mäng kui Frostpunk. Maa-ala (Marsi-ala?), kuhu ehitada, on meeldivalt suur ning see ei avane sulle korraga, vaid seda tuleb sektorhaaval skanneerida, et sealt ressursse ja muud taolist leida. Mängu alguses maandub (marssub? okei, aitab…) su esimene rakett, kust astuvad maha mitte kolonistid, vaid robotid, kelle asi on rajada inimeste eluks vajalikud hooned ja infrastruktuur. Kui tunned, et aeg on küps, võid kutsuda kohale raketi päris inimestega, kes peavad siis mõnda aega vastu pidama, et sulle rohkem rahvast külla lubataks. See on mõistlik ja loogiline lahendus ning aitab mängu realistlikkusele tublisti kaasa. Realistlik on ka see, et ilma Maa abita ei ole vähemalt esialgu võimalik hakkama saada. Lisaks kolonistidele saab sealt tellida ka muud nänni, mida algul endal raske toota. Maalased oleksid väga õnnelikud, kui sa laadiksid naasvatele rakettidele ka veidi kohapeal kaevandatud väärtuslikke metalle. Sinu koloniste teeks õnnelikuks jälle see, kui neil oleks kasiinosid, kunstigaleriisid, poode ja baare ja kui nad ei peaks väljaspool kuplit Marsi vastiku taeva all tööl käima. Õhku, vett, toitu ja elektrit tahavad ka, va sunnikud.

Muidugi on ka Surviving Mars’il probleeme. Ehkki kaart on suur, on see äärmiselt üheülbaline (Marss, duh), ning ka erinevaid ressursse on vähe. Seetõttu ei ole ka väga palju motivatsiooni piiramatult suurt kolooniat ehitada – kaua sa ikka sedasama toidu, hapniku ja muu kraami bilanssi jõllitad. Enamike asjade saavutamiseks on rohkem kui üks võimalik ehitis, aga pahatihti on üsna selge, milline valikutest on parim. Suurem probleem on aga logistika. Igal hoonel on oma tegevusraadius. Mingis kuplis platseeruvad kolonistid sellest raadiusest väljapoole jäävasse tehasesse tööle või naaberkuplisse poodi minna ei oska, vaid nälgivad pigem surnuks. Ja kui droonibaasi raadiusse ei jää ehitustööks vajalikke materjale, siis droonid ise mingit tarneahelat luua ei suuda ja mäng jätab sullegi üpris kesised võimalused. Sellist ebakompetentsi ootaks Eesti postisüsteemilt, mitte tuleviku Marsilt. Infrastruktuuri kallal nokitsemine on mängudes üks mu lemmiktegevusi, aga mitte nii primitiivsel tasemel. Ka kodanikke tuleb peenhäälestada, arvab mäng, ja jagab kolonistidele erinevaid iseloomupuudusi, millega sa toime pead tulema. Taas on tegu teoorias hea asjaga, mis aga praktikas suuremat lõbu ei paku, kuna sul ei teki oma väheste kolonistidega erilist emotsionaalset sidet – nagu Frostpunk’is, on nad ka siin väiksed kribud, kes enamasti kupli all siblivad ja keda nähagi pole. Samuti on väga rangelt eraldatud inimeste ja robotite tööd, ent kahjuks mitte kuigi loogilisel ega intuitiivsel moel – droonid võivad näiteks kaevandada tsementi, aga mitte metalli, ja inimesed jälle vastupidi. Droonid võivad rajada ümbertöötlemistehaseid, aga mitte neis töötada. Mulle meeldiks väga sääraseid valikuid ise teha. Mis mänguloojate peast läbi käis, ma ei tea, aga ma kahtlustan, et see oli lihtsalt laiskus, või sundis tähtaeg takka.

PS: Surviving Mars meenutas esimesest hetkest peale mulle teist samasugust toodet Planetbase, mis mind möödunud aastal mõnda aega rõõmustas, aga mille arendus kahjuks soiku on jäänud. Lootsin sellestki kunagi kirjutada, aga nüüd pole enam mõtet.

Hinnang: 7/10. Seda võib isegi mitu korda mängida – kosmosekolooniate ehitamine on kahjuks väga väheesindatud žanr. Samuti ootan ma lisamaterjali või mod’e, mis mängu kitsaskohti parandaksid.

Kokkuvõtteks: mul on tunne, et linnasimu pole enamikele väiketootjatele jõukohane žanr. Et head ja põhjalikku mängu luua, on vaja ühekorraga kaasata liiga palju häid/hästitasustatud päid ning samuti tuleb jätkata edasiarendusega ka peale mängu ilmumist. Cities: Skylines on väljatulekust saadik olnud žanri absoluutne liider ja mind teeb kurvaks, et sellele pole siginenud mingeid tõsiseltvõetavaid konkurente. Aga jätkakem lootmist...

Ulmkonnakroonika 05/18

Ulmestaar

Meelis Ivanov tegi oma ulmedebüüdi Algernonis 1999. aastal. Hiljem tegutses ta aktiivselt jutulabori blogis ning on praeguseks avaldanud Reaktoris 8 juttu, millest üks jõudis ka viimasesse Tuumahiidu. Lisaks sellele on ta aktiivne Tartu ulmekirjutamistubade külastaja ning kasvatab korralikku rokilokki. Estconil meieteada käinud ei ole - ehk seekord tuleb.

1. Mida praegu loed?

Hetkel on pooleli Jim Butcheri "Tormirinne" ja tore kodumaine antoloogia "Eestid, mida ei olnud", lisaks üks krimka (Jane Harper "The Dry", kui kedagi peaks huvitama). "Tormirinne" on üle pika aja selline ulmekas, mida suudan üle 50 lehekülje lugeda. Sisaldab piisavalt hoogu ja mis peamine, mõnusat huumorit. Idee kohta veel ei oska öelda, 4 nädalaga pole veel 100 lehekülge täis saanud. Ma olengi väga aeglane lugeja.

"Eestid, mida ei olnud" on ka tore raamat, loen sealt iga raamatu vahele 1 jutu. Antoloogia pealkiri ei ole kõige paremini õnnestunud, kuna näiteks Mahkra jutt on küll minu hinnangul "Eesti, mis täpselt nii oligi".

2. Mis naelutab sind raamatu külge.

Need asjad on alati erinevad. Müütiline viiekopkane idee on kõige tähtsam. Tempo ja rütm. Põnevus. Põnevus on üldse nii lai teema, et seda võiks tundide viisi arutada. Üks on igatahes kindel, action on kõige ebapõnevam asi üldse. Mu eelarvamuste taha haakuv konks kohe alguses, ebakõla, mis paneb seletusi ja teooriaid otsima. Lugu, mis väljub kirjanduse raamidest ja on igas vormis ideed kaotamata esitatav.

Sõnuseletamatu sünergia minu fantaasia ja kirjutaja fantaasia vahel.

3. Kolm lemmikut ulmes? Paari lausega neist lugejale.

Arthur Conan Doyle "Kadunud Maailm" - üks lapsepõlve lemmikutest. Suurepärase stiili ja tunnetusega kirjutatud, väga kaasahaarav ja põnev. Loos on olemas tervik, ootamatud süžeepöörded ja kõik muu mida ühest korralikust põnevusloost oodata. Tõeline meistritöö.

Stephen King. Kuigi on grafomaanina kirjutanud igasugu joga, on parimad palad siiski ülikõvad. Imetlusväärne omadus segada kokku peavool ja õudus. "Carrie" on kohe hea näide, kus ühe õnnetu tüdrukutirtsu lapsepõlv on kordades õudsam kui üleloomulikkus. Kingi suudab luua sihukese faabula, kus kogu ulme eemaldamisel jääb teine täiesti korralik lugu alles.

Clifford Simak "Härjapõlvlaste kaitseala" - olles küll veiderdava-ulme kirglik vihkaja, on see konkreetne pala lihtsalt nii hea, et sunnib põhimõtetes korrektiive tegema. Terry Pratchett siiski oma võimalust ei saa.

Blake Crouch "Wayward Pines" - kirjanduslik väärtus puudub aga üle pika-pika aja nägin ulmeromaanis ideed.

Saigi nii ruttu 3 täis. Lõpetuseks veel niipalju, et igasugune kojaintriigi-ulme tekitab mu nahale paiseid.

HÕFFi ja Eesti Ulmeühingu sõnavõistlus

Kas teile meeldivad ulme ja märulifilmid? Kas te käite kobarkinos? Võimalik, et te isegi ei juurdle selle üle, et keegi on need kaunid eestikeelsed sõnad kunagi välja mõelnud, asendamaks vene- või ingliskeelseid – nõnda igapäevaseks on need muutunud.

Sellest innustust saanuna kuulutavad Haapsalu õudus- ja fantaasiafilmide festival ja Eesti Ulmeühing koostöös Eesti Keele Instituudiga välja sõnavõistluse, mille eesmärk on leida sobivad vasted nendele õudusfilmide ja ulmekirjandusega seotud mõistetele, mis eesti keeles pole täpset ja ladusat väljendust veel leidnud. Me anname teile ette kuus sageli kasutatavat sõna, aga sõnu koos vastetega võite pakkuda ka ise.

Võistlus kestab 25. juunini ja võitjad kuulutatakse välja Eesti Ulmeühingu igasuvisel kokkutulekul Estcon. Auhinnad panevad välja nii HÕFF, ulmeühing kui Eesti Keele Instituut. Ja neid tuleb kaugelt rohkem kui üks.

Osaleda ja sõnu pakkuda saab siit.

Jagati Nebula auhindu

Nebula 2017. aasta auhinnad hõigati välja 52. Nebula konverentsil, mis toimus 17.-20. mai Pittsburghis. Romaanikategoorias (novel) pani esikoha kinni N.K. Jemisin oma raamatuga "The Stone Sky". Ray Bradbury nimelise auhinna väljapaistva dramaatilise esitluse eest sai Jordan Peele teos "Get Out". Suuremad huvilised saavad teisi kategooriaid ning nomineerituid vaadata ingliskeelselt lehelt.

Raskemuusikafestival "Kilkim Žaibu"

28.-30. juunil 2018 leiab Leedus Lūkstas järve kaldal aset raskemuusikafestival "Kilkim Žaibu", kus viljeletakse muusikat trollidest, valküürides ning surmast. Legendaarne festival täis kolme päeva bändide kontserte toimub seekord juba 19. korda. Saab kuulata head (ja võimalik, et kohati ka halba) raskemuusikat, Leedu paganlikke rituaale, mõnusat seltskonda ning kohalikku odavat õlut.

28. juuni – saabumine, lõkked, Baltikumi folkloor, iidsed mängud ning tantsud päikesetõusu tähistamiseks

29. juuni - folkloorigrupid, taaskehastajate võitlus, folk-, pagan- ja viikingmetal bändide esinemised.

30. juuni - käredad black, death ja trash metali bändid

Esimene bänd läheb peale 28. juuni 18:00.

Pakutakse ka 4-7 € eest söögikordasid, kuid vabalt võib minna oma toidu ning alkoholivabade jookidega. Klaaspudeleid festivalialale ei lubata.

Teiste seas astuvad lavale:

Finntroll (FIN)

Entombed A.D (SWE)

Adinfrenal War (POL)

Walhalla (POL)

Festivalilaval võtab koha sisse ka Eesti bänd Deceitome.

Riiast läheb ka festivali ametlik buss, millega saab transpordi ning festivali passi koos võrdlemisi soodsa hinnaga. Metal Travel bussid on kahjuks kõik HRL'iga hõivatud ega sõida Kilkim Žaibule.

Festivali koduleht

Üritus Facebookis

"Droonide mängu" arvustus Postimehes

11. mai Postimehes ilmus Peeter Helme arvustus raamatust "Droonide mäng". Eesti ulme ei ole mainstream ajakirjades ajutine nähe!

Täismahus artikkel on kahjuks maksumüüri taga.

LatCon 2018

Nädal enne üritust lekkis Eesti(keelse) ulme FB gruppi uudis, et 19. mail toimub Riias toimub seltskonna Latvijas Fantāzijas un Fantastikas biedrības (LFFB) (Läti fantaasia- ning kirjandusühing) eestvedamisel LatCon 2018. Kahjuks ei suutnud meie toimetus logistilise ebapädevuse tõttu ühtegi reporterit üritusele saata. Tuleb aga asja lähemalt uurida ning järgmine aasta silmad lahti hoida.

Rohkem infot ürituse kohta FB lehel.

Ühingu koduleht

Näitus „Koomiksid teleekraanil“

Avatud: 22. Mai - 21. Juuni 2018

Näitus annab väikese ülevaate uuematest teleseriaalidest, mis põhinevad koomiksitel. Näha võib nii vanu lemmikuid nagu The Walking Dead või Green Arrow aga ka vähetuntud pärleid. Võimalik leida uus koomiks, mida lugeda, või sari, mida vaadata! Näituse koostasid Jaana Raidma ja Irina Möldre.

Asukoht Tartu linnaraamatukogu IV korruse fuajees

Koduleht

Orpheuse Raamatukogu sünnipäev

11. mai pidas kirjastuse Fantaasia kirjandusfestivali Prima Vista raames Tartu linnaraamatukogu IV korruse saalis romaanisarja "Orpheuse Raamatukogu" sünnipäeva.

Toimunud vestlusringis sarja raamatutest ja muust põnevast osalesid sarja koostaja Raul Sulbi ning kirjanikud ja tõlkijad Reidar Andreson, Veiko Belials, J. J. Metsavana ja Tatjana Peetersoo. Sünnipäeva puhuks oli kaetud ka laud ning hangeldati raamatutega.

Vilkaks fotograafiks oli Kilpkonn.

Uudiskirjandus 05/18

Madeleine L’Engle: Ajalõhe

Oli pime ja tormine öö.

Meg Murry, tema väikevend Charles Wallace ja nende ema olid tulnud keset ööd allkorruse kööki suupistet otsima, kui neid jahmatas kõige eriskummalisema võõra saabumine. „Maruööd on mu hiilgeaeg,“ teatas see ebamaine võõras. „Ma lihtsalt sattusin allapoole suunduvasse õhuvoolu, mis mu kursilt kõrvale kandis. Asun nüüd teele. Muide, kui tee juba jutuks tuli, siis selline asi nagu tesserakt on täiesti olemas.“

Enne oma salapärast kadumist oli Meg Murry isa teinud tesserakti ehk viienda mõõtme ajarännakuga katseid. Nüüd on Megil, tema sõbral Calvinil ja Charles Wallace’il aeg härra Murryt päästma minna, kuid kas nad suudavad kavaldada üle kurjuse jõud, millega nad oma vapustaval teekonnal läbi maailmaruumi kokku puutuvad?

Pealtnäha räägib Ameerika kirjaniku Madeleine L’Engle’i „Ajalõhe“ kolmest lapsest, kes võitlevad planeeti ähvardava õela jõuga, ent tegelikult jutustab L’Engle loo hoopis ürgsemast võitlusest, millega seisavad silmitsi kõik inimesed. Seega on tegu palju enama kui pelgalt noortele mõeldud köitva fantaasiaraamatuga.

Kirjastus Pegasus, tõlkinud Marge Paal

S. J. Kincaid: Põrguline

Põrgulised pole inimesed. Põrgulised on armutud. Põrgulised on ustavad ainult ühele inimesele. Neil on vaid üks eesmärk: tappa selle nimel, kelle jaoks nad on loodud.

Nemesis on põrguline, humanoidist teismeline, kes loodi kaitsma galaktika senaatori tütart Sidoniat. Nad kasvasid külg külje kõrval nagu õed. On ütlematagi selge, et Sidonia nimel on Nemesis valmis oma elu ohverdama ega kohku teda kaitstes tagasi mitte millegi ees.

Kui võimujanune keiser saab teada, et Sidonia isa kuulub mässuliste sekka, käsib ta Sidonial pantvangina õukonda ilmuda. Õukonda reisib aga hoopis Nemesis – tapjamasin, kes peab korrumpeerunud õukonnas ja senaatorite kahepalgeliste järeltulijate seas esinema Sidoniana. Selle saladuse ilmsikstulek määraks surma kõik senaatori pereliikmed.

Kui keisrivastane mäss jõudu kogub, avastab Nemesis, et temas on peale halastamatu tapaiha veel midagi. Ta saab aru, et on inimlikum kui paljud teda ümbritsevad inimesed. Kõigi ohtude, seikluste ja intriigide kiuste võib just inimlikkus päästa tema ja kogu impeeriumi.

Päikese Kirjastus, tõlkinud Marge Paal

Diana Wynne Jones: Paljude radadega maja

Diana Wynne Jonesi romaan “Paljude radadega maja” (2008) on järg romaanile “Howli liikuv kindlus”, mille põhjal tehti aastal 2004 tuntud animefilm, ja romaanile „Kindlus õhus“. Selles kohtume uuesti Howli, Sophie ja Calciferiga, kes on High Norlandisse oma sõbrale printsess Hildale appi läinud. High Norland on suures hädas – kuningriigi raha kaob müstilisel viisil, lisaks tundub nii kuningat kui tema tütart ähvardavat hädaoht.

Raamatu peategelaseks ja Howli ning Sophie abiliseks on kuninga raamatukoguhoidja Charmain, kes on saadetud oma võlurist vanaonu äraolekul tolle maja järele vaatama. Maja osutub keeruliseks ja mõnevõrra ohtlikuks, sest selles on painutatud nii aega kui ruumi. Majas olevast ainsast seesmisest uksest võib pääseda kuningalossi, koboldite koopasse, vannituppa, minevikku või kuhu iganes.

Kirjastus Fantaasia, tõlkinud Eva Luts

Siri Pettersen: Odinilaps

Viisteist talve vana Hirka saab teada, et on odinilaps – sabatu mädanik teisest maailmast. Põlatud. Kardetud. Taga aetud. Tal pole enam aimugi, kes ta on, ja keegi püüab teda tappa, et see saladuseks jääkski. Kuid leidub hullematki kui odinilaps ja Hirka pole ainus olend, kes on väravatest läbi murdnud.

„Odinilaps” on „Kaarnaringide” triloogia esimene osa, vanapõhja mütoloogiast ja olustikust mõjutatud fantaasiateos. See on raamat võõravihast, pimedast usust ning õigusest või tahtest olla juht.

Kirjastus Varrak, tõlkinud Kadri Rood

Kersti Kivirüüt: Värav

Sari: Sündmuste horisont

Kaanepildi autor: Marge Nelk

Kersti Kivirüüt on eesti haridustegelane ja kirjanik, viie romaani ja paljude lühijuttude autor, kes peamiselt kirjutab etnoõuduse žanris, kuhu kuulub ka „Värav“. Peamine osa tegevusest toimub Meerapalu rannakülas, kuhu pimeduse saabudes ilmuvad zombid, kellega külaelanikud on juba üsna harjunud. Põhisüžee kõrval on selles romaanis peamine väikese külakoha ja selle elanike värvikas ja vaimukas kujutamine.

*

Laanehunt hoidis külmaleevenduseks käsi rinnal risti ja liikus auto juurde. Enne kui ta rooli taha istus, köitis ta tähelepanu veider udu, mis metsa alt küla poole roomas. Justkui oleks suuremat sorti vedela lämmastiku anum kummuli pööratud – põlvekõrgune udujärv valgus aeglaselt, kuid järjekindlat allavoolu Peipsi suunas.

Ühtäkki märkas ta metsaserval seismas teismelist tüdrukut vanamoodsas sitskleidis. Umbes sarnast kleiti kandis Laanehundi ema Brežnevi-aegsetel lapsepõlvepiltidel. Tüdruku olekus oli midagi õõvatekitavalt kummalist – ta seisis metsaveerel ja vaatas ainiti Laanehundi poole.

Allikas: ulme.ee

Jyrka karvustused 05/18 (Jüri Kallas)

Et kõik ausalt ära rääkida, siis ma peaks alustama sellest, et ma olen kunagi ühe pornoajakirja tegemist üsna lähedalt näinud, näinud autoreid, tarbinud valmistoodangut ja pannud neid omavahel peas klappima. Eks Erektorit lugedes tekkis taas see vabariigi taatärkamise aegne elamus, et juba olnud... ja samas ei olnud ka sama, sest porno-, vabandust erootikajakirja jutud olid rohkem n-ö asjast...

Ulmet on tihti peetud kombekaks, suisa seksivabaks kirjanduseks. Olen isegi saanud kuulda kriitikat, et miks ma sellise teksti avaldamiseks valisin, et nii palju seksi. Samas, tänapäeval on seksivaba ulme nõue pigem küll ajalugu, sest kui vaadata kasvõi moodsat noorteulmet.

Nüüd siis, seksi ja erootika Reaktor ehk Erektor!

Tundub, et teema erutab, sest selline hulk jutte. Jah, ma tean, et külalistoimetaja Agur Tänav nägi vaeva ja käis autoritele peale ning teemanumbri tõttu ei jäetud ka osi tekste n-ö seemneks...

Johtuvalt numbri eripärast olen ma tekstide puhul eraldi välja toonud ka seksiosa...

Peeter Helme – FF

Kusagil kosmoses on planeet, kus seks on SEKS!

Meeldis, et autor kirjutab ulmet, et autoril oli mõtteid ja et ta tahtis nendega kuhugile jõuda...

Häiris, et jutt oli mõneti etteaimatav ning häiris ka tulevikuinimeste sõnakasutus – släng muutub kiirelt ja ma siiralt kahtlen, kas sel ajal on kellegil veel savi jne. Häiris ka seksuaalsete kirjelduste tuim tehnilisus, et tüübil peaks mahlad silmist pritsima, aga...

Kokkuvõttes siiski päris hea tekst, ehk pisut siluda, aga üldiselt võiks ka sellisena vabalt kohe paberraamatus ilmuda...

9/10

Katre, Reidar – Gise varjud

Meie n-ö kangelane kohtub eriti ägeda lõbutüdrukuga, elu parim kepp ja mis kõik veel...

Kohe teksti alguses on tunda Maniakkide Tänava koolkonna kohutavat mõju, et mingi lõputu tegevuse kirjeldamine, et läks sinna ja tegi seda, et dialoogid on selline tüütu-tuim vahepala, mis aitab ühe tegevuse juurest teise juurde. Ja selline on jutt kuni lõpuni – kiretu tuiamine.

Ei, lool on idee, on maailma, on isegi mõttepojuke, aga elutu on see kõik, ei emotsiooni, ei tundeid.

Autorid võiks kasvõi läbi lugeda Robert Silverbergi jutu «Reisijad» antoloogiast «Aphra» (2005), et umbes samal teemal, aga tunnete ja emotsiooniga.

Praegusel kujul on tegu mitte päris valmis tekstiga... olgu, maitsed jne, aga juba jutu algus on ülearune, et suuresti kõik, mis eelneb lausele «Siis ma nägingi teda esimest korda» on ebavajalik ja ei kanna endas mingit olulist infot. Samuti võtab teise peatüki lõpp näiteks seda niigi vähest pinget veel maha jne.

PS Ma ei tea, kas nimed Joel ja Raul on tahtlikud, aga mind panid need küll naeru pugistama... hinnet see siiski ei mõjuta.

7/10

Mauri Mentaal – Mäss Sinisel Kuulil

Kiimlev minategelane, karm kapten, hullutav kapteniabi (naine) ning suur kosmoselaev. Minategelane tahaks, aga kapten ei lase – konflikt jne.

Esimene pool jutust ei kanna endas suurt mingit mõtet ja laengut, et kõik selle saaks paari lausega tagapool ära öelda, kui mäss küpsema hakkab, siis justkui ka midagi loob, aga mitte eriti – tekst on ikka üsna kehvakene, võib-olla mõjutas ka kahe esimese jutu suhteline tugevus, võib-olla...

Konarlik, mingi lugu ja mõte on olemas, aga üldiselt etteaimatav ja läbinähtav.

Seksiosa on olemas, kah selline kuivalt kirjeldav, aga kergelt emotsionaalsem, kui kahes esimeses jutus.

5/10

Rosanna Padus – Väike surm Superluminalil

Üks naine ärkab tähelaevas krüounest. Keha on veel kange, aga kellegi käed juba silitavad, et mitte öelda enamat... kui naine silmad lahti saab, siis pole aga kedagist...

Osalt selline tüütu jutt – et keegi tuiab ringi ja seda lugu sa suures plaanis ju tead, sest üsna mitu filmi on.

Samas tuleb tunnistada autori oskusi, sest pilt tuli silme ette, detaile oli ägedaid ja rohkelt ning loole oli valitud sobiv vorm, selline kergelt unenäoline.

Ma ei saaks öelda, et see tekst mulle meeldis, aga mõnusalt läks ja lugemine polnud miski piin või vaev, nagu see teinekord siin ajakirjas kipub olema...

8/10

Bert Kondor – Jääminek

Fantasy. On mingisugune maagiat pruukiv ühiskond, on mingid oskustega naised-pealikud, on üks elule tagasi toodud armiline mees...

Positiivse poole pealt, et autor oli asja läbi mõelnud, korralikult kirja pannud jne.

Negatiivse poole pealt aga, et tegelaste nimed ja ka mingid terminid (näit tšelpi) tekitasid lugemisel takerdumist, ka polnud see jutt midagi erilist, et anglomaailmas on naisautorite fantasyantoloogiad täis sellist n-ö feministlikku kraami. Õnneks eestikeelses ulmes on selline veel siiski suhteliselt värske asi, pluss veel lõpp – osa negatiivset muutus seeläbi positiivseks.

Seksiosa oli päris veenev ja maitsekalt kirja pandud.

7/10

Meelis Ivanov – Pariisi Lõbus Maja

Kosmoselugu, kus kamp kastreeritud kõvasid mehi saadetakse kunagise kosmilise lõbumaja vrakki uurima. Eks loo arenedes selgub, miks mehed kastreeriti, miks neile pandi külge täiuslikud kunstriistad ja kandilised munad...

Selline hoogne, selge ja mõnus lugu, kergelt abitu ajuti ning lõpus kiirelt ja kergelt kohmakalt otsi kokku tõmbav...

Ei ole väga hea tekst, aga autor pole hakanud üle oma varju hüppama ning seepärast sümpaatne ning muarust ka parem, kui mõni ta eelmine lugu.

NB! Autorile teadmiseks, et kosmoselaeva nimi kirjutatakse kursiivis inglise keeles, saksa keeles trükitähtedega... eesti keeles kirjutati vanasti jutumärkidega, tänapäeval üldiselt ilma ja kui tõesti teisiti ei saa, siis ikkagi jutumärkidaga.

8/10

J. J. Metsavana – Iidsed rõõmud

Bitipea Mülgas näppis Multivõrgu kaudu miskeid alfalaste programme. Midagi juhtus ja nüüd on Mülgas roheline känd, mille pealmist osa katab lopsakas karvkate.

Muhe lugu. Huvitav maailm, läbimõeldud ja ideerohke. Jah, esineb kiirustamist ja punklikku pohhuismi, aga võib ka nii... et ideeulme ning pärast mitmeid püüdlike kirjeldustega täidetud tekste on selline napp ja otse asja kallale minek päris meeldiv.

NB! Alfalased peaksid tekstis olema alfalased... noh, et nagu eestlased, venelased, marslased jne.

7/10

Maniakkide Tänav – Nende tee kääbaste vahel

Iidmaa lugu. Kunagise lahingupaiga kooljad on rahutuks muutunud, tapavad karja jne. Külarahvas kutsub loitsijatari (oh, mis väärakas sõna) appi jne.

Hea jutt üldiselt, aga mõttetu. Noh, et seniloetud Iidmaa tekstidele see suurt midagi juurde ei anna, et lihtsalt üks episood sellest maailmast. Kuid kordan, et muidu hea ja sile jutt.

9/10

Manfred Kalmsten – Igavese talve piiril

Poeetiline laast, mille sisust kirjutamine oleks mõttetu... kuid hästi tehtud ning meeldiv vaheldus neile sõnarohketele tühjadele lobisemistele eesti ulmes... päris siiski ei haakinud, sellest hinne...

9/10

Diana Ostrat – Lumetorm

Ülik ja tema vang ning kuidas saada omaks see, keda sa vägistada ei taha... õigemini, aukoodeks ei luba. Kommete fantasy.

Pole paha, aga minu maitse jaoks liig õhkav ja sirgjooneline...

Seksiosa oli päris detailne, suisa tehniline.

7/10

Paadikapten – Noormees ja ingel

Noormees teeb kirikus elektritöid ja möödaminnes tekib vahekord ka ühe (elustuva) inglikujuga...

Jutt on nõrk. Alustaks sellest, et see religioosne eriolukord jääbki lahti kirjutamata ning lõpetades sellega, et suguakti, mis iseenesest oli tundega kirja pandud, muudab kergelt totraks autori keelekasutus... tunda oli, et autor nautis selle kirjapanemist, aga sõnavaldamine ei olnud naudinguga samal tasemel.

5/10

Indrek Hargla – Mõrv „Reaktori“ toimetuses

Pealkiri ütleb kõik – Reaktori toimetuses on toimunud mõrv. Peatoimetaja Roomas Kingu leitakse ühel hommikul, pärast Erektori ilmumist, oma kabineti spaakompleksi basseinist surnuna. Jutt ongi uurimine, mille käigus lugeja saab ülevaate skandaalses numbris ilmunud juttudest.

Tõeline ökotekst, ehk kirjandusliku taaskasutuse õpikunäide. Hargla tegi taas Harglat, et toppis hulga eesti ulme autoreid ja muid persoone oma juttu, keeras vinti juurde ja üle ning valmis tekst, mida loetakse ja mis teeb tuju heaks. Mina naersin küll kui hüään ja kass põgenes ärritunult õue...

Eks klassivahe ole tunda, et Hargla skaalal suht suvaline lõdva randmega lödistamine, aga teeb siiski enamikel autoritel siinsamas selja vaevata prügiseks.

9/10

Krafinna – Lossitaguse juhtum

Perekondlikel põhjustel olen ma seda teksti lugenud vähemasti kolm korda, aga püüan olla siiski objektiivne...

Tekst on ühe tuntud muinasjutu nihestatud töötlus, mis oleks kui... Autorile omaselt on ka loomad mängus... ei, mitte erektorlikult, lihtsalt loomad mängivad tekstis olulist rolli.

Hea jutt – läbimõeldud ja puha, aga minu maitse jaoks ehk liialt asjalik ja kiretu. Samas, hullust on, eriti kui mõtlema hakata, et mis siis tegelikult toimus...

9/10

Justus Kallemaa – Kuldkalake

Nõukogude sõdur Malikov ja kolmanda riigi mees Berger kahekesi tühjal saarel redus.

Tekst on segu kõigest, mis autorile pähe tuli: sõjaseiklus, homoerootika, lihaks saanud nilbe anekdoot, totalitarismi kirjeldus ja kriitika, sõja- ja meditsiinikoledused, karmid eriteenistused jne, jne, jne.

Üllatuslikult selline mudru isegi töötab, et paar hüplikku kohta oli, aga tervikuna päris sile lugu... päris ootamatu ajastu ja teemavalik... eesti ulme taustsüsteemis loomulikult.

Kuidagi kumab ka läbi, et autor on osa teksti taustadest ammutanud televisioonist ja/või filmidest, kas see on nüüd halb või hea... ei teagi... tulemus loeb ja teatav tulemus täitsa on.

8/10

Triinu Meres – Mis on tõeline?

Keegi aadlik on tapnud lapse ja nüüd peab ta saama karistatud. Karistus seisneb aadliku alandamises, vaimses murdmises ning seda eelkõige füüsilise valu ja seksi läbi.

Hästi kirjutatud, aga loll jutt. Lugedes tabasin end korduvalt mõttelt, et kui n-ö töödeldav oleks jutus olnud naine ja loo autor oleks mees, et siis oleks täenäoliselt kõiksugu -istid tagajalgadel püsti ja vihakiun mataks sotsiaal- ja muu meedia.

Tundub, et vaistlik otsus vältida Triinu Merese lugemist... tundub, et see on tark otsus olnud. Kuid kordan, et tehniliselt hästi kirjutatud ning seksuaaltehnilised kirjeldused polnud samuti naeruväärses sõnastuses.

9/10

Viktor Kinkysepp – Kääbikusse ja tagasi

Keskmaa lugu, millest annab aimu juba pealkiri. On kääbik Frago, kes on oma riista võlurile kulude katteks pandiks andnud ning kel pärast kirglikku ööd seiklejakääbik Longoga küpseb viimase ässitusel plaan oma riist tagasi varastada...

Jutt on kui ropp anekdoot, et papa Tolkieni looming saab mõnusaid, muhedaid ja lihtsalt labaseid kabjahoope. Ajuti on naljakas, aga enamjaolt lihtsalt kergelt ropp ja päris labane. Ei midagi kinky’t, kui autori pseudonüüm kedagi sellisele häälestas.

Seksiosa on üldiselt nn pedenaljade tasemel ning genitaliseeriv sõnakasutus pigem juhuslikku laadi, et tundus, et autor pani neid sõnu lihtsalt suvaliselt, et kaks sarnast liiga lähestikku poleks. Samas, lembasemaitseline libesti võttis itsitama küll...

6/10

(:)kivisildnik – (:) see oleks nagu eile olnud

Apokalüptiline visioon Läänemereäärse maanurga parimast luuletajast, tulnukatest, jälkidest lastest ja pedofiiliast. Lõbus, seksist tiine, aga kuidagi ükskõikne – bizarro, aus bizarro.

Tegelikult ei peakski ma rohkem midagi kirjutama, sest ulmefännid teavad niikuinii, et selle autori looming on rämps, kiitku palju ma jaksan – kuna on teistmoodi, siis on halb.

Meeldis vorm, sisu suurt üllatust ei pakkunud, aga korralik kraam ikkagi. Meistri argipäev.

9/10

Osvald Soobel – Kõripidi välja

Kärbid ja kõik need teised Soobli maailma tegelased. On toimunud relvastatud konflikt ja üks kärp saadetakse päästemissioonile, eks ta korjab üles ühe teise looma, sellise hästi paksu, nad lastakse alla, ohtuderikas teekond metsas ja soos ning eks raskused lähendavad...

Ilmselt oleks ma teksti rohkem nautida suutnud, kui ma oleks Soobli universumiga enam kursis, kahjuks ei mäleta ma sellest suurt midagi. Üldjoontes oli kõik muidugi selge, sest sirgjooneline ja klaar tekst. Lihtsalt need liigid ja nende suhted ja maailma taust.

Seksiosa käsitles liikidevahelist ja ootamatult avastatud veidraid naudinguvõimalusi ning oli seeläbi vaat et üks huvitavamaid ja ilmselgelt ulmelisemaid kihukirjeldusi.

8/10

Johannes Kärp – Ta suri ja heiskas purjed

Mingisugune apokalüptiline visioon, pluss mingite jumalike olevuste sehkendused.

Autor on maailmaga vaeva näinud, on pannud asju kokku ja nihestanud, kuid kahjuks on ta poolel teel pidama jäänud, et kuhjas ja kuhjas kokku, aga sinna see ka jäi... võib-olla pidigi see kõik niimoodi olema, et katkestuse esteetika, aga minu jaoks oli jutul lõpp lihtsalt puudu.

Seksiosa koosnes põhiliselt vägistamistest, aga oli ka päris leidlik detail n-ö vene seksnukkudest...

5/10

Xavier Yzz – Kahenädalamees

Robinsonaad. Et maagia toimib ja inimesed satuvad tahte jõul, aga siiski pigem kogemata teistesse maailmadesse. On keegi Brenhard Meer – praktiliselt tavaline mees, kes ühel jahilkäigul tüdineb Eestimaa kliimast ja ta justkui sooviks olla kusagil soojemas kohas... satubki ning mitu kuud on päris mõnus ning robinsonlikke tegevusi kah jagub, siis aga hakkab onaneerimine mehel ajudele ja hetkeimpulsi ajel ta soovib, et naisi võiks kah olla. Saabubki bussitäis naisi, täpsemalt 13 erinevas vanuses ja erineva kehakujuga...

Seda lühiromaani on kõikse parem iseloomustada, et Siim Veskimees on enesele andunud jüngri leidnud. Teksti lugedes mõjub Xavier Yzz otsekui Veskimehe samamunakaksik – kui autori nime küljes poleks, siis arvaks, et kindlasti Veskimees. Kõik naistegelased on kui lihakäntsakad, keda suguline läbikäimine meestegelasega õilistab ja võib-olla ka kuhugi inimeselähedasele tasandile ülendab. Meestegelane on muidugi selline kõigega hakkama saav ja lõputuid sapiseid sisemölamonolooge pidav kahejalgne olend. Olgu, kui mees onaneerimiselt enam-vähem regulaarsele vahekorrale üle läheb, siis jääb möla vähemaks...

Tegelikult olin ma Erektori lugudeportsu lõpetades päris murelik – et üldmulje oli üsna kurnav ja siis ma avastasin, et viimane tekst on umbes viiendik lugudeportsu mahust, et päris hirm hakkas, aga üllatuslikult läks lugu üsna kähku ja kenasti käima ning lugemini läks ka üsna lobedalt. Kokkuvõttes ja üllatuslikult päris meeldiv lugemine, eriti kui arvesse võtta mölaklikku peategelast.

Seksiosa koosnes üsna praktilistest kirjeldustest ja sellisena oli üsna loomulik, et kuigi ma end peategelasega päris samastada ei suutnud, oli see kõik mõistetav ja tegelikult ka veenev.

9/10

Lõpetuseks tahaks ma öelda, et kuigi erinumbri nimeks on Erektor, räägivad kõik ikka pornonumbrist ja kui nüüd pornona käsitleda, siis korralikku erutusvõdinat, erektsioonist rääkimata mul ühegi jutu seksiosa ei tekitanud. Samas, eks ma anna aru, et sõnaline porno on ka keerulisem teha ja töötab pildilisest märksa individuaalsemalt, eriti kui eesmärgiks pole vaid porno, et on ka kunstilisemid taotlusi.

Ei hakka ma siin ka arutlema autorite seksuaalsete kogemuste, sättumuste ja salaihade teemal, ma lugedes isegi ei mõelnud sellele. Noh, et ei huvita ning kirjandus on kirjandus ja elu on elu. Pealegi, vähemasti pooled siin on parajad algajad, kes tasemelt, kes loodu hulgalt, et ilmselt oli jutu valmissaamine neile kõige suurem ja olulisem eesmärk. Pealegi on siin suur hulk autoreid mulle tundmata ja/või pseudonüümi taha varjunud. Ma viimast küll ei mõista, aga samas saan aru, et miks. Eks profi tunnus ole ka teatav tuimus ühiskondlike reaktsioonide kohta, et kuigi massimeedia on kui iha pillerkaar, on inimesed ja nende reaktsioonid endiselt üsna kuiviklikud, et mitte öelda hullemad...

Kui ma kuulsin Erektori ideest ja nägin kuipalju pseudonüüme, siis ma lootsin tegelikult üsna sõgedaid ja raamepurustavaid tekste. Kahjuks pidin pettuma, et üsna kombekas kraam, kui mõni tekst ehk kõrvale jätta. Ka valmistas pettumuse, et väga paljudes tekstides oli seks(istseen) lihtsalt üks stseen, et lugu poleks midagi kaotanud, kui seda poleks olnud. Ja otse loomulikult olid seksuaalse tegevuse kirjeldused tüütud ja oma tehnilisuses ajuti suisa naeruväärsed, seda eriti meesautorite puhul... noh, et siis ma tegin seda ja siis tegin sealt ja siis niimoodi...

Kui nüüd üldisemalt pisut konkreetsamaks minna, siis tagantjärgi märkasin ma, et paljud jutud omavad siin n-ö paarilist... eks üks seksivärk puha...

Alustaks tuntud nimedest: Indrek Hargla ja (:)kivisildnik. Ei, mitte seepärast pole nad paar – lihtsalt kaks kõige profimat teksti, mis samas kumbki pole mehe tipptase. Mõlemad tegelikult ka kõigevähem seksised.

Maniakkide Tänav ja Osvald Soobel – mõlemal tekstid, mis kuuluvad nende autorite suurematesse maailmadesse, et taustateadmised oleks abiks, sest eraldi lugedes on need pisut suvalised jutukesed. Ja mõlemas jutus esineb, veidramat seksi.

Krafinna ja Peeter Helme – kaks autorit, kes tegid seksist oma teksti selgroo. Ma täpselt muidugi ei tea, kuidas, aga lugedes tundus, et juttu kirjutades alustati sellest, et mõeldi välja mingi seksuaalne situatsioon, et midagi teistmoodi ja siis hakati punuma teksti. Jah, paar juttu võiks siia veel lisada, aga Helme ja Krafinna kirjanduslik tase tõmbavad siin piiri vahele.

Meelis Ivanov ja Xavier Yzz – kaks kõige süžeelisemat teksti ehk kõige lobedamalt vast loetavad ning kõikse lähemal seikluskirjandusele.

Triinu Meres ja Diana Ostrat – nende tekstid olid mul kõige raskemad lugeda. Ei, mitte konarlikud, ega ka mitte jälgid, aga kuidagi võõrikud ja mittekordaminevad.

Teistele ma paarilisi ei leidnud, aga ega need seepärast halvemad pole...

Ma siiralt loodan, et ma kellegile liiga ei teinud ja ma ka loodan, et neid tekste loetaks ja arvustataks, sest kokkuvõttes oli päris huvitav ja paraja romaani mahtu tekstikogus. Oleks ju kurb, kui kogu vastukaja jääks kahe kättemaksuhimulise ja autoreid paikapaneva emotsioonipurske tasemele Ulmekirjanduse BAASis. Ei pea lugema autorit, kes sulle kindlasti ei meeldi, teisi on ka küll ning konkreetselt Erektorist leiab paarkümmend päris erinevat teksti... erinevat mahult, tasemelt ja teemadelt.

Juttudest 05/18 (Tõnis Hallaste)

Reaktori toimetuse rahvas oli maininud eelnevatel kuudel, et aprillikuine Erektor saab olema luguderohke. No mis ta ära ei ole, mõtlesin. Ja kujutate ette mu üllatust, kui lõpuks heitsin pilgu peale sellekuisele numbrile ja nägin oma silmaga juttude arvu. Ja oleks need kõik veel sellised nupukesed, nagu Paadikapteni oma (mis seetõttu meeldis enim neist, mis olen temalt lugenud), aga ei, mõni on ikka paras jurakas. Einoh, mis see ka ära ei ole, mõtlesin, ja olen seni ikka lubanud, et ikka kommenteerin, ärgu nad pablagu. Kuu lõppedes hakkasin aga tundma, et see ülesanne väsitab mind juba eos, veel enne ülejäänud lugude läbisaamist.

Algul olin ma päris optimistlik. Ma alustasin Peeter Helmest (tuntud nimi, nii et võis eeldada kvaliteeti, aga et ma polnud tema loomingut enne lugenud, oli midagi uut ja ootamatut). Jutt oli hea, mulle meeldis. Isegi väga meeldis, tavanumbris paneks punkte ja pannuks vähemalt 8 – seksistseenid olid head ja kogu selle asja meelelisus oli sobivalt sugestiivne. Kirjutatud nii, et lugeja mitte ei vaadanud kõrvalt kaht keppijat, vaid kogu selle hetke üleni-seksuaalsus oli edastatud. Ja porno (või erootika) peakski olema kuidagi kõikevaldav, see peaks olema domineeriv tundmus tekstis, mitte vaid piiritletav „selle ühe seksistseeniga”, seega tekst toimis oma žanris.

Seejärel lugesin Meelis Ivanovi „Pariisi Lõbusat Maja”. Ta oli mul nimekirja eesotsas, sest üks ta kunagine tekst mulle väga meeldis ja tundus huvitav näha kirjaniku kujunemist. See lugu valmistas siiski pettumuse – ja tagantjärele mõeldes, miks valmistas? Ma ei tea, ei mäleta. Ma nagu mõtlesin, et kuidagi oli kogu see seksuaalne kujutlusvõime piiratud – seks ulmes võiks ületada äärmusi, siin oli aga kuidagi mainitud, et vahel kasutasid tolle ülima lõbumaja teenuseid ka naised – ilmselt tekkis lihtsalt liiga suur kontrast Helme teksti seksuaalmaailma tunduvalt suurema võimalusterohkusega.

Umbes sel ajal kommenteeris keegi ühes ulmetšätis, et luges lõpuks Erektori läbi ja ikka madalaks oli lastud see latt. Siis tormasin ma Reaktori rahvast kaitsma, sest töömaht oli ilmselt päris suur ja no see ju raamatutäis materjali, mida vabast ajast toimetati (kopeerisin uudishimust kõik jutud Wordi – kõik jutud kokku olid pea 80 000 sõna, seega poolteist NaNoWriMo't). Ja isegi kui kõike ei roogitud tavapärase põhjalikkusega (vähemalt mu ainus senine kokkupuude Arturi kui toimetajaga oli üsna edasiviiv), siis tulemus polnud ikkagi niuke, et kogu asja möödaminnes kommentaariga maha kanda. Minu senine kogemus oli 2 juttu ja kui ühe puhul pigem sain aru sellest „autor ei andnud oma parimat”-kriitikast, siis ühe puhul tajusin, et tegemist oli ikkagi ootamatult hea jutuga, vähemalt pidades silmas seda taset, mida oodanud olin.

Optimism püsis ka siis, kui lugesin Triinu Merese juttu „Mis on tõeline?” Jutt pakkus huvitava võimaluse taas kiigata tema romaani „Lihtsad valikud” maailma. Ja huvitav lähenemine, peaaegu et pornojutu vastand – selmet mängida läbi seksuaalfantaasiaid ja kirjeldada midagi S&M taolist kui närvekõditavat tabu, siis siinses tekstis keskendutakse seksorjuse teemale just selle kõige ebaseksikamast tahust, milleks on alandamise vastikus ja väärituse kibe mekk. Ei tekkinud erutust, aga lugu sobis täiendama romaanimaailma mu arust küll, oli omal kohal.

Siis hakkas optimism tasapisi vaibuma. Mitte kohe, mitte juba järgmise jutuga, milleks oli „Mäss Sinisel Kuulil” (autoriks Mauri Mentaal). See oli kenasti kulgev lugu, milles oli veidi hädisevõitu peategelane, tema veidi ebaõiglasevõitu boss laevakapteniks ja kus oli üllatavalt ahvatlevaks kirjutatud ihaobjekt kapteni abi Sarah' näol. Üllatavalt ahvatleva all pean silmas, et seda lugedes hoidsin juba pöialt, et millal tuleks seksistseen – ta oli ühtaegu nunnu ja seksikas ja väike mürgeldamine tundus olevat toredalt vabastav element loo lõpus. Teksti pornograafiline väärtus polnud ehk väga suur – seksistseen oli lühike ja ülejäänud jutust suht-koht ärajäetav -, aga tekst ise täitsa huvitav lugeda ja karakterid täitsa okeilt välja kirjutatud.

Ja optimism polnud ka päris ära vajunud ka looga „Gise varjud” (autoriteks Reidar ja Katre Andreson – ja loodan, et minust pole sobimatu muheledes ette kujutada seda, kuidas Reidar tegi naisele ettepaneku kaasautorluseks. „Kallis, kuule... on üks asi, mida ma olen varem teinud Heinrich Weinbergiga, aga mida ma tahaks nüüd Sinuga proovida ...” Või tuli ettepanek naiselt: „Reidar, miks sa kogu aeg kõigi teistega kirjutad ja minuga üldse ei kirjuta?” Ühesõnaga, see linnuke on neil nüüd kirjas – ja kindlasti tore kah. Kunagi tegi Alan Moore koostöös kunstnik Melinda Gebbiega kõrgkunstilise pornokoomiksi „Lost Girls” - ja seeläbi said neist elukaaslased. Seega võib selline asi mõjuda romantikale, noh, hästi). Jutt oli igati paigas. Esiteks on teksti kandev ulmeelement päris tore. Ka teksti põhiline seksistseen oli mu arust üllatavalt mõjuv, vähemalt võrreldes nii mõnegi teisega, ja selle mõju ülejäänud sündmustikule (mis selles osalenud naisega õieti juhtus jne) oli tajutav – stseen polnud niisama, žanrivastavuse pärast lisatud.

Aga siis loen ma „Jääminekut” (Bert Kondor) ja nüüd tõesti tundsin, kuidas minus hakkas võtma võimust pessimism kõigi nende juttude lugemise ja kommenteerimise suhtes. Lugu, mille iga lause on korrektne ja lugedes näib kõik õige, aga kes on kes ja mis on mis – see hajub üleüldiseks hämuks. Algul on vana eit ja noor naine, aga ilma mingigi täpsustuseta minnakse üle nimede peale – ja räägitakse kellestki kolmandast, keda seal pole ja kelle suhtes jäi mulle ebamääraseks, millest juttu. Kontekst jäi algul hägusaks – pikapeale ilmneb, et mingi müütilisem või keskaegsem fantasy-värk on, aga autor võiks seda enne juba kehtestada. Või näidata, kuidas see on ebaoluline, sest tegemist on ajatu kontekstiga. Puänt oli kah, aga maailm polnud mu jaoks piisavalt selgelt üles ehitatud, et tunda selle vastu piisavat huvi. On näha, et lauset tal on, aga midagi oli jutustamise laadis, mis ei hoidnud mind enda kütkes ja millega ma ei osanud häälestuda. Millest on kahju, sest seksistseen oli kah täitsa normaalselt tehtud. Oleks see tekst muus kontekstis, oleks ma seda ehk hinnanud ja heaks kiitnud, praegu mõjus ilgelt tüütuna. Vahest seepärast, et kommenteerimiseks loen ma neid üldjuhul kaks või rohkem korda ja midagi selles oli, mis ei soosinud laadnat lugemistempot, aga lugudemassi juures teist korda kah ei loe. Jutusta asi välja, jutusta asi selgesti, siis ei lähe loos sisalduv keele- ja lause- ja mõttekvaliteet raisku.

Siis otsustasin võtta ette Hargla teksti, kuna seda on juba aina enam kiitma hakatud kui selle kogumi üht paremat. Loodud oli tore pseudoreaalsus, milles Reaktoril on ressursse, kontor ja palgalised toimetajad ning eksisteerib autorihonorar. Kirjeldatakse igavest hunnikut potentsiaalseid Erektori tekste, millede autorid on selgelt meie ulmeskeenes tuttavad inimesed (ehkki viisakalt looritatud nimedega nagu Jaak Mähkra, et kõik näeksid viidet, tundmata samas vajadust küsida Jaagup Mahkralt, et kule, saad seda Hargla mainitud juttu mullegi saata). Millegipärast mulle pold üleni karvamööda see, kuidas Hargla kiskus vimma ühe ja teise inimkontingendiga ja leierdab mingeid sotsiaalseid vaidlusi, mis ajab teataval ulmekontingendil nägu hirmus naerule (hahaa, feministid seda ja hahaa, lumehelbekesed toda ja teist). Ma ei oska olla selle huumori sihtgruppi, aga juba teatav nördimusebemed minus või vastuvaidlemise soov näitab, et tekstil oma mõju, tekst resoneerub millegagi. Pseudo-Erektori tekstide kokkuvõtted olid naljakad, ka oli Harglast nunnu kiita kolleege ulmerindel. Oligi üks selle numbri tugevamaid tekste, ehkki mitte niivõrd pornojutt, kuivõrd muhelev irooniline jutt, mis riivas pornograafilisi teemasid.

Umbes selles järgus võtsin ette selle kogumiku kaks lühimat teksti. Esiteks „Igavese talve piiril” (Manfred Kalmsten). Teadsin oodata sümpaatset kirjutustaset ja ootasin põnevusega, mis siit tuleb. Ja see oli poeetiline kirjeldus ühest armuühtest kahe tegelase vahel, kelles põimub iseäralik maagilisus ja müstika. Kas naine on midagi vampiiri taolist? Kas nende ühtimine on miski, mis müütide korduma kippuvas universumis peab iga kord jälle toimima, et võiks taastärgata mingigi põhjus nende eksistentsiks? Vist umbes nii jah. See oli ilusti kirjutatud, aga kuidagi natuke jahedates värvides ja tekstis kirjeldatud kirglikkuse kiuste jäi talvine külm verre – mis võis ka olla omamoodi eesmärk, nii et müts maha.

Teine lühem tekst oli „Noormees ja ingel” (Paadikapteni sulest). Olen mingeid tema asju enne lugenud, üht isegi kaaskirjutanud (aga too oli üks ebaõnnestunud ettevõtmine, nii et las ta jääb sinnapaika – jäägu see ilming minu andetusest laskemoonaks kellelegi, kes on minuga äärmiselt rahulolematu ja tunneb vajadust väljendada seda rahulolematust ulmelistis või mujal) ja mulle on üldiselt jäänud mulje, et tema kirjeldatud tekstid kaotavad teatavat fookust, jäävad kuidagi ebamäärased ja ebaselged. Ja et need ei sümpatiseeri mulle eriliselt ka keelelises mõttes. „Noormehes ja inglis” oli aga fookus selge. Tekstis oli juttu kujudest kirikutes, kes ärkavad ellu ja seksivad lähimal olevate meestega. Peaasjalikult juttu kaunist inglikujust, loo lõpus figureerib väikestviisi puändina ka Neitsi Maarja skulptuur. Võib ette kujutada kristlasest lugejat, keda see pahandaks – Neitsi Maarja astub postamendilt maha, et preestriga seksida -, aga toda olukorda ei kirjeldata lõpuni. Käesoleva jutu eksplitsiitne seksistseen on ikkagi elektriku ja ingliga ja see oli täitsa okei.

„Väike surm Superluminalil” (Rosanna Padus) oli üks igati stabiilsel tasemel kirjutatud lugu paarist pikal kosmoselennul krüoonilisest unest virgunud inimesest. Ilmneb, et päris mitmed reisijad on lennu kestel surma saanud – milles asi? Sümpaatselt oli välja kirjutatud kogu see ebamugavus, mis tabas inimest krüoonilise virgumise järel – mõnes jutus lihtsalt ärgatakse nagu pikast uinakust, teises äärmuses on ühes Reaktoris ilmunud Weinbergi jutt, milles pooled laevaliikmed surevad virgumisjärgsetesse tüsistustesse. Ka on hästi tabatud ulmeelement (kõnelused AI-ga ja muu säärane veidi tehnilisem žargoon, mis ei muutu siiski ligipääsmatuks või dešifreerimatuks). Natuke ebamäärane lõpp, aga üldiselt sümpaatne lugu, täitsa normaalne.

„Lossitaguse juhtum” (Krafinna) võttis mult poolteist lugemist – see vist pigem viitab esimese katse ajanappusele või vähesele ettevõtlikkusele. Aga siiski, mõnda juttu hakkad kogemata lugema ja enne kui arugi saad, oled pool ööd lugenud. „Lossitaguse juhtum” polnud mu jaoks päris selline, aga ega ei peagi. Algul komistasin selle otsa, et minategelane näis algul olevat koer, aga poole pealt vahetus minategelane, ka ei andnud algus aimu sellest, millises žanris ta õieti on. Teise katsega sain ree peale. Siis nägin, et igati tore irooniline lähenemine ühele muinasjutule. Mõned lõigud ja ideed ajasid täitsa muhelema (näiteks noorendav eliksiir ja selle ebaõnnestunud manustamine).

„Kuldkalake” (Justus Kallemaa) oli iseäralik lugu Teise maailmasõja aegadest. Iseäralik, kuivõrd peamise romantilise (või erootilise) liini kandjad olid kaks meest. Samas jutuna ei jäänud sellest eredat muljet. Püüan süžeekulgu ja lõpupuänti meelde tuletada ja kuidagi ei tule silme ette. Osapooled olid ilusaks ja ligitõmbavaks kirjeldatud, teatavat poolehoidu nad tekitasid oma saatuse suhtes, aga lugu ennast eriliselt ei mäleta.

„Nende tee kääbaste vahel” (Maniakkide Tänav) oli selge narratiiviga lugu enam-vähem kolmes stseenis. Kõrtsistseen, milles saatürlikku nõianaist kirjeldatakse jalustrabavalt seksika tegelasena – ja eks ta mõjuski sümpaatsena – ning tema kaaslaseks sai vanamees, kes püüdis hoiduda ülemäärast iha tundmast. Teine stseen, peamisem stseen, ühtlasi ka pornograafiline stseen – et tegemist oli ebasurnutega, siis polnud see just kuigi mõjuv mulle kui pornotarbijale, aga süžee poolest toimis. Ja kolmas, milles nad omavahel räägivad ning teevad selgeks, millest on olukord alguse saanud ja kuidas edasi. Väga sihipärane ja otstarbekas ülesehitus ning pakkus arvutimängule sarnanevat meelelahutust (teatav Witcheri mekk oli man). Võib-olla mitte ülitõhus pornotekst, aga stabiilne värk.

„Lumetorm” (Diana Ostrat) jättis natuke mulje, nagu oleks tegemist mõne mu enda tekstihakatisega – püüd jääda suhteliselt poeetiliseks ja kaunisõnaliseks ja püüd piirduda ilusamini kõlavate lausetega, mistõttu laused, mis annaks luudele liha, jäävad kõrvale. Mõni lihtne lause siia-sinna mõjub teksti kirjutajale endale nagu devalveeriv element, mõjuks nii-öelda tühilausena, ja seetõttu ei tihka neid kirjutada, aga mulle kui lugejale oleks meeldinud. Kolme tegelase vahelised suhted jäid mõneti ebamääraseks – ehkki alguses olid suhted juba üles kirjutatud, olid need markeeritud üksikute lausetega, mitte... realiseeritud? Elama pandud? Ühesõnaga, tekstis tundusid olevat ilusad laused ja süžee oli igati hoomatav, aga see kuidagi ei mõjunud üleni tervikliku jutuna. Mingi jutustamisnaudingu aspekt jäi siit mu jaoks olemata.

„( : ) see oleks nagu eile olnud” ((:)kivisildnik) oli iseäralik tekst, natuke selline ebajutustus. Ei olnud mingit otsest süžeed, ehkki olid lühikesed stseenikatkendid. Kuidagi tundus väga meta – jutu keskel oli vahepealkiri „Mõned faktid” ja ma ei saanudki lugemise ajal ülemäära aru sellest, kas tegemist oli autori enda kommentaaridega, taandamaks end tegelasest ja tolle tegudest. Vahepeal aimus mingi Kenderi-jutu kriitika. Väga imelik väike looke, mida ma omamoodi isegi nautisin, kuivõrd see üldse ei püüdnudki olla mingi lugu. Täiesti teistsugune kirjutuslaad, mingi post(postpost[post?])modernism.

„Kääbikusse ja tagasi” (Viktor Kinkysepp) oli üks iseäralik paroodia. Selle üliseksualiseeritud homoporno mõjus naljakalt, nagu ilmselt pidigi. Samas oli süžee (ehkki mõneti lihtne) igati laadnalt loetav ja huviga jälgitav. Mine tea, kas leiduks kedagi „Kääbiku” austajat, kes loeks ja mõtleks: „Oi, issver...” Või ehk oleks õigem George Takei varjamatu lõbususega „Oh my!” Veider anaal- ja oraalfetiš pakkus ka omajagu pöördeid – poleks oodanud seda, et kui riiulitäis dildosid peategelast rautama hakkasid, tunneks ta sellest isegi parajat rõõmu. Ühesõnaga, veidra huumoriga ja lõbus.

„Kõripidi välja” (Osvald Soobel) oli tagasitulek Soobeli veidrasse tekstimaailma, milles tsivilisatsiooni inimesed on pahalased ja positiivseteks peategelasteks on kärbid ja majed ja muud veidramad või vähem veidramad tegelased. Tal on üldse üks veider esteetika - ühelt poolt muumilikult ümarad olendid ja rasvumist ülendav esteetika, teisalt mingi militaarulmele omane süžeekäik ja muu maailm. Need kaks asja võiks justkui omavahel vastuollu sattuda, aga Sooblil need toimivad. Tuletab meelde kontrasti selle vahel, et gladiaatoreid kujutatakse sageli sikspäkkidega jumalustena (näiteks „Spartacuse”-sarjas), aga tegelikkuses oli tegemist tünnikujuliste peemotitega, umbes nagu nad Soobelil on. Ma kuidagi ootasin sellest jutust halvemat, ka eeldasin, et ma kindlasti loen seda diagonaalis (oli üks viimaseid, mida lugesin), aga ei, selles on mingi jutustamisladusus ja nauding. Talle lihtsalt jubedalt meeldib neid kirjutada, mis mõneti nakatab lugejat ja annab tekstile tema väärtuse. Ma ei ütleks tingimata, et muudab teksti lausa heaks – püüdsin ka hinnata, kuidas oleks Soobel puhtakujulise militaarulme kirjutajana, ja suur osa sellest lugemiselamusest moodustab ikkagi tegelaste ja maailma veidrus. Nii et minu ebamäärane kompliment – ma ootasin sellest jutust tülikamat elamust, aga tegelt läks täitsa lippamisi.

„Ta suri ja heiskas purjed” (Johannes Kärp) sattus kõrvuti Osvald Soobeli jutuga ja nähes perekonnanime, ootasin korraks, et Soobel on kaks juttu kirjutanud, varjudes ühega neist kujutlusvõimevaese pseudonüümi taha. Lugema hakates ilmnes, et polegi nõnda. Selles jutus mängitakse mõnede huvitavate ideedega („Jumaliku komöödia” tegelaste kasutamine ja põneva poeetilise märgisüsteemiga mängimine), aga lugu jäi mulle mõneti ebamääraseks. Juttu oli mingitest pagulasrahvastest ja paralleeluniversumitest (siinsetele Maa, sealsetele Mofos), ka on lugu jaotatud „Jumaliku komöödia” järgi Põrguks, Paradiisiks, Puhastustuleks (Dantel olid vist Põrgu, Puhastustuli ja Paradiis, seega veidi teises järjekorras) ning Veeuputuseks. On aimata, et mingid huvitavad ideed ja kontseptsioonid, mis võiks pakkuda huvitavat juurdlemisainest. See on aga metatasand, intertekstuaalne tasand; tekst üksi ei tekitanud vaimustust. Võib-olla on tegemist sellise looga, mida tuleks vähemalt kaks korda lugeda – aga ega see ei vabanda midagi välja.

„Kahenädalamees” (Xavier Yzz) oli kõige pikem siinne tekst (15 000 sõna) ja see jäi ka lugemisnimekirja lõppotsa, aga nagu oli ka Soobli tekstiga, tuleb mul siiski kiita – ma ei lugenudki diagonaalis. See oli huvitavalt kirjutatud lugu. Möönan, et paljuski suht labane, aga teatav infantiilsus on omal kohal ega riku asja. Mees satub 13 naisega ühte siinsest eraldatud maailma ja püüab nendega toime tulla. Teksti vältel kirjeldatakse, kuidas ta püüab hakkama saada naiste omavahelise ussitamisega ning klikkide tekkimisega, kuni ühel hetkel tekitatakse graafik – naised ööbivad mehe juures nimekirja alusel. Kuna naised olid eripalgelised ja erinevate suhtumistega mehesse, siis miskipärast mõjus see tekst iseäranis erutavalt (mingi haaremi-efekt, milles iga lugeja leiab tegelaste seast oma lemmiku), ehkki pean nentima, et pikapeale hakkasid häirima peategelase kommentaarid ühe või teise kehakuju või hoiakute kohta. Natuke on see minu enda kiiks (vt näiteks, mis ma Hargla teksti kohta ütlesin – too oli hea tekst, aga mina kirusin tema irooniaobjekti. Natuke on siin sama lugu).

Ja lõpuks ometi viimasest jutust, milleks on „Iidsed rõõmud” kohaliku ulmekirjanduse enfant terrible'lt J. J. Metsavanalt. See oli see skandaali tekitanud lugu ja natuke võikski tõstatada küsimust, kas „Iidsed rõõmud” on esiinfantiili töö vili. Ja minu hinnang on, et selle jutuga on raske pälvida esiinfantiili staatust, eriti sellises numbris, kus on poole infantiilsema huumoriga lugusid (nt Viktor Kinkysepa jutt) või poole infantiilsema maailmaga lugusid (Soobeli jutt). Või infantiilsem situatsioon (näiteks Xavier Yzzi lugu). A no loomulikult polnud skandaal mitte selle ümber, et „infantiilne” on nii maru jube sõna, vaid inimese taga, kes seda ütles ja kellele. (Mulle tundus Baasi omavoliline modereerimine poole kohatum kui sõna „infantiil” kasutamine, aga mida rohkem neid listikirju tuli, seda vähem tundsin ma poolehoidu emma-kumma vaidluspoole suhtes.)

Mu arust oli Metsavana jutt igati okei räpane küberpunk, millest käivad läbi täitsa huvitavad ideed (mis juhtub, kui saavad kokku „The Forbidden Planetist” tuttav Krelli tehnoloogia, küberpungist pärit infotehnoloogia ning pornograafia võimalused. Lisaks sellele nanobotid ja kõik, mida nõuab peategelase isemoodi tüdruksõber). Mul oli huvitav lugeda neid tegevuste kirjeldusi, mida peategelane sooritab ja mida mõni tehnoloogiavõõram kirjeldaks lihtsalt kui „tegi arvutiasju” või „hakkas eriliselt kiiresti trükkima”. Mis ma ikka ütlen, jõudu Metsavanale küberpungi harrastamisel. Ega jutuna midagi imelist polnud – ei jääks kellelegi ainulaadsena meelde, kui selle taga polnuks Kristjan Sanderi reklaami. Nagu öeldud, ideed olid mu arust huvitavad – ja võib-olla ongi, et kui siia lisandunuks kellegi teise poolt liha nende ideede luudele, siis oleks tegemist parema tervikuga.

Huvitav oli avastada tekste autoritelt, kellest polnud midagi kuulnud, aga mis olid täitsa kompetentsed (Rosanna Padus, Mauri Mentaal, Viktor Kinkysepp, Xavier Yzz). Huvitav oli nautida tekste autoritelt, keda oled lugenud, aga kelle teksti nautimist ei eeldanud (Paadikapten, Osvald Soobel). Huvitav oli taas kokku puutuda loominguga nimekatelt ulmeinimestelt (niivõrd, kuivõrd Peeter Helme on, aga ka Indrek Hargla ja Triinu Meres). Ja lõpuks – tore lugeda tuttavate inimeste kirjutisi, kes usaldusväärsed oma kirjutustaseme poolest (Reidar (ja Katre) Andreson, Maniakkide Tänav, Manfred Kalmsten ja iseenesest ka Metsavana). Kõik sulgudes nimetamata inimesed jäid ehk hetkel välja neist kitsastest kategooriatest, aga mingit rõõmu pakkusid teisedki. Ärgu keegi võtku isiklikult. Või kui võtate, siis närvide rahustamiseks või enese üleskütmiseks võite Baasis arvustada mu Paadikapteniga kahasse kirjutatud juttu.

Igas üksikjutus oli midagi positiivset, aga tervikuna oli ikkagi suhteliselt raske ettevõtmine. Alguse optimism asendus pikkamisi pessimismiga, aga lõppeks on ikkagi positiivne tunne, et sai ära tehtud. Aga edaspidi ei tahaks sellist juttude kuud. Küsimus pole pornos kui žanrikitsenduses, pigem on küsimus selles, et tegemist on kähku produtseeritud toodanguga. Sel kuul rõhuti tootlikkusele. Kommenteerida romaani jagu tootlikkusele panustavat materjali – sellest sai üks Ettevõtmine ja sellisena tekitas ebameeldiva vaimse tõkke. Ja kahju sellest, et mis oligi siin-seal stabiilsemalt head, kaob ülejäänud massi sisse ära.

Ai, mul jäid illustratsioonid kommenteerimata. Need olid head. Jaa, üldiselt olid väga ilusad pildid. Müts maha kõigi ees, kes võtsid ette neid teha.

Järjejutt: Jäljekütt. 4 (David Noë, Laura Loolaid)

Tõlge/mugandus ajakirjale “Reaktor”

4. osa (ptk 11-14)

--------------------------------------------------

Peatükk 11. Kaalutletud ootused

Jewel tundis end Prosperitas Ühe orbiidil tiirlevas kohtukeskuses nagu kodus. Seinaääri palistavad krudisevad nahkistmed, maitsekalt matid turvasirmid - kogu interjöör ja seal valitsev vaikiva valvelolu õhkkond meenutas talle paiku, mida ta pisikesest peale jälestanud oli.

Ta nügis läbi ootesaali rahvahulga, kiskudes käigu pealt kütijakki koomale, justkui võiks selle ausas töös pargitud nahk pakkuda varju kõikvõimalike korruptiiv-korporatiivsete mõjutuste eest.

Juba veereski roomikute kõrinal tema poole munajas teenindajadroon, tabloo agaralt vilkumas. Jewelil puudus igasugune tahtmine nii jookide kui juhiste järele ning ta tõrjus drooni käeviipega eemale, enne kui see jõudis müügikõne käivitada. Siiski tõmbus tal masina krediidiõhinas askeldusi vaadates suu tahtmatult muigvele. Ikka veel endamisi muheledes võttis ta lähima registraatoriluugi sihikule.

“Meil on hea meel teid tervitada Prosperitase kohtu- ja korrakaitsekeskuses! Enne kui jätkame, sooviksin teile tutvustada meie eksklusiivset preemiumpaketti! Kui tellite oma alusele täieliku pardahoolduse järgneva kahe kilosekundi jooksul, saate relvastuse ja isikukaitse lukshoolduse poole hinnaga! Lisaks teostame täiesti tasuta laeva keskarvuti diagnostika!”

Ja istutate oma nuhkvara minu süsteemidesse…

“Tänan. Ei.” Jutul-lõpp-pearaputuse saatel esitas Jewel oma kütimärgi. “Jäljekütt Tondihobu. Tulin kinnipeetavat välja nõudma.”

Ametniku silmad lõid uue hooga särama. “Suurepärane! Tavapärane juhtumitasu…”

“...antud juhul ei kehti. Mind läkitasid kinnipeetava kodakondsed.”

“Mõistan, mõistan. Erajuhtum.” Ametniku toon muutus ja tema silmis särav üleüldine kasumiagarus asendus korrapealt kaalutletud ootustega.

Jewel viivitas.

Siin kehtisid hoopis teised reeglid kui Reiny kolkakontoris ja peresidemete avalik mängutoomine tõotas siinmail asjad ainult keerulisemaks ajada. Samal ajal oli talle vastumeelt ees terendav administratiivne takistusrada, kus teda oleks pandud igal sammul krediiti köhima.

Kui saaks neile hoopis kuidagi survet avaldada…

Jewel keris mõttes silma eest läbi erinevaid juhtumeid ja nimesid. Prosperitas oli Rystari naabersüsteem ja Rystar Ühe Jäljeküttide baasi kokkupuuted selle kohtukeskusega piisavalt sagedased selleks, et lähemal uurimisel midagi räpast välja kaevata. Ja tõepoolest, talle meenus õige mitu juhtumit, mis tal nina eest ära olid võetud ja mis kahtlaselt kiiresti lahenesid - kõigi nende puhul korjati sihtmärk üles nimelt siit keskusest.

Pole just palju, millest kinni hakata, aga...

Sedasorti ametnikud olid reeglina äärmiselt tundlikud kõige suhtes, mis nende krediidivoogudes tõrkeid võis tekitada.

Mesimagus naeratus näol, nõjatus Jewel letile. “Täpselt nii, erajuhtum. Ja minu tööandjad on privaatsuse tagamise nimel valmis küllaltki kaugele minema.” Ta ootas hetke, jälgides ametniku näol kasvavat lootusärevust, ja kummardus siis häält tasandades lähemale. “Jäljekütid teostavad teie keskuses päris palju tehinguid, kas pole nii? Minu allikate kohaselt on teil kohe eriline anne õiged inimesed parajal hetkel süsteemist läbi lasta. Oleks ju hirmus õnnetus, kui kolmandad isikud hakkaksid asja lähemalt uurima... tuleks äritegevusele kahjuks - või kuidas?”

Ametniku sõrmed jooksid välgukiirusel üle kontrollpuldi ning enne kui Jewel jõudis oma bluffi kahetsema hakata, kõlas heakskiidusignaalide akord ja tema vöö kohal avanes hoiulaeka luuk.

“Palun võtke vastu minu siiraimad vabandused! Meie keskus väärtustab kõigiti koostööd Jäljeküttide agentuuriga ning võtab osapoolte privaatsuse kaitset väga tõsiselt! Teile on antud luba järgmisse tsooni siseneda. Isiklik relvastus tuleb hoiule jätta.”

Sisseharjunud liigutusega lükkas Jewel oma varustuse laekasse ja vajutas kaanele lukustamiseks pöidlajälje.

“Enne kui jätkate, kas sooviksite tutvuda meie eri-”

Turvauste sulgumine säästis teda üksikasjadest.

Kitsas sinkjalt valgustatud koridor viis jaama sügavamatesse sektoritesse, mille keskel asusid kinnipidamistsoonid. Seinaplaadistiku ebakorrapärad reetsid, kuhu on paigutatud vaatlusandurid, ning mida edasi, seda sagedamini pungitasid nende vahel varjatud plasmapildurite mügarikud. Kaugel eespool välgatasid kontrollpunkti turviskilbid, mille taga võis aimata kahe valvuri kuju.

“Siiapoole, palun.”

Kontrollpunkti väravad klõpsatasid lukku ja valvurid astusid talle ligi. “Tuvastasime mõned ebakorrapärad. Peame teid enne läbilaskmist üle kontrollima.”

Jewel hoidis oma halvakspanu vaos. “Heakene küll. Mis probleemiks on?”

“Teie üleriided.”

“Kuidas palun?”

“Meil on vaja teie jakk eraldi üle vaadata.”

Jewel ajas kütijaki seljast, ise salamisi tänulik, et oli taskud üleliigsest nodist aegsasti tühjaks kraaminud.

Valvurid paistsid pisut pettunud, kui jakk analüüsikastist sama targalt tagasi tuli. “Ohtlikke aineid ega keelatud esemeid ei tuvastatud. Vabandame ebamugavuste pärast.”

Jewel noogutas armulikult. “Tuleb ette… Meie tõmblukud on erilisest vanamoodsast sulamist - Jäljeküttide värk, mõistate.” Nende sõnadega käis ikka veel kaasa pisuke uhkusepitsitus - mis sellest, et mitte nii tugev kui ta kütitee alguses.

Pärast mõningast koridoriseintega tõttvahtimist avanes järjekordne turvauks ja Jewel leidis end kesk heledalt valgustatud saalimulli, mille külgi mööda jooksid igas suunas käiguteed ja pea kohal kummus välisvaate projektsioon. Nii sügaval jaama sees ei saanud mingist välisvaatest muidugi juttugi olla, aga hetkeks võtsid harv tähesätendus ja seda summutav Prosperitas Ühe hommikutriip Jeweli seisatama. Ka saalis jätkus sisekujundusse peidetud relvastuse liin, sedakorda strateegilistes punktides lokkavate troopiliste põõsaste näol.

Tema juurde astus kõrgema kraadi ametnik, lai võltsnaeratus näol. “Jäljekütt Tondihobu, kui ma ei eksi? Vanemhaldur Ferris, teie teenistuses.”

Jewel noogutas tervituseks. “Teeme ühe asja kohe selgeks - mind teie eripakkumised ei huvita.”

“Oh, kuulge!” Ferris teeskles haavumist. “Eripakkumised on välimise ringi jumbude teema. Mina olen siin selleks, et teile väljanõudmistaotluse läbivaatamisel igati abi osutada.”

Taotluse.

Ärietiketile pühendatud sagar Jeweli ajus andis kahtlase sõnastuse peale kohe häirekella.

Paistab, et siin sekeldusteta ei pääse…

“Tänan,” teatas ta argisel moel. “Tulin Fortune Harperit välja nõudma.”

Dramaatiline kõhuvalunägu, mille Ferris vastuseks ette manas, kinnitas Jeweli kartusi: ametnik oli ta tulekust ette teadnud ja kavatses nüüd asjad keeruliseks ajada.

“Just-just. Põgenik Harperi juhtum. Ma lootsin, et teie agentuuri siseinfo on pärale jõudnud, oleksite sõiduvaeva säästnud… Üks teie kolleeg juba maksis väljaandmistasu ja on siia teel. Üleandmine toimub kolmekümne kilosekundi pärast. Tõesti, ma teadsin, et siin võib topelt-asjaajamisega tegemist tulla…”

Ferris vahutas edasi, aga Jewel ei kuulanud enam. Tähendab, Mardus oli kuidagi tema kursi välja nuhkinud ja jõudnud vahepeal kohtukeskusega ühendust võtta.

Mis omakorda tähendab, et Mardusel on selle keskusega omad sotid… ja tal on tõenäoliselt ka abilisi, kes infot libistavad ja tema nimel kokkuleppeid sõlmivad.

Mida rutem me siit minema saame, seda parem.

“Aitab jamast, Ferris. Agentuuri siseinfo ei puutu asjasse ja sa tead seda väga hästi. Harper on erajuhtum. Mardus teab seda; teil on tehing soojas, tähendab, sina tead seda ka. Läheme asja juurde - mis summa?”

Ferris tegi hädise katse ametlikkuse maskeraadi jätkata, kuid Jewel oli nüüd sõiduvees. “Mardus pole just kõige heldema käega ja küllap on tal sinu vaoshoidmiseks ka mõned trumbid tagataskus. Ma arvan, et üle nelja tuhande ta välja ei pleki.”

Ferris punastas. “Ma ei hakka ometi arutama…”

“Nii et mul on õigus. Mina olen valmis maksma kuus tuhat.”

“Kaheksa!” Ferrise silmad välgatasid ahnelt.

“Seitse.”

“Seitse ja pool! Sa peaksid tänulik olema, plika, et ma Jäljeküttide keskkogu ei teavita.”

Jewel voltis kiirustamata taskuterminali lahti ja toksis sinna mõned korraldused. “Eks näis, kes nendega esimesena ühendust saab. Sa vist unustasid, et vanematel agentuuridel - nagu näiteks meie - on isiklik teabehüppevirgatsite võrgustik. Aga hästi, hüpete kestust ei saa kunagi täie kindlusega ennustada; ütleme, et sinu sõnum jõuab enne pärale - palju õnne!” Jewel pidas hetke pausi. “Sa ilmselt pole kuulnud - minu käes on otsesed asitõendid selle kohta, et Harperi esialgne vangistamine toimus valesüüdistuste põhjal. Mis omakorda tähendab, et tema ametlik staatus pole mitte “põgenenud vang“, vaid “tsiviilpõgenik“.“ Ta näitas Ferrisele vilksamisi toimikukatkeid ja sisestas veer paar käsklust. “Andmepakett on teele saatmiseks valmis. Ja väike ettevaatusabinõu - kui mu laeva tagasi jõudmine peaks ülearu viibima, läheb sõnum ise teele.”

Ferris maigutas korra ning jäi siis alistunult vakka.

Jewel pani terminali ära. “Ma tean, kuidas sinusuguse ametniku elukene kulgeb: alati orbiidil, alati olemas, vaba aeg käib ka kompanii kella järgi. Sinu “puhkus planeedipinnal” fondi oleks kuus tuhat isegi hea lisandus... Ma annan sulle seitse, sest mul on sinust hale. Ja nüüd too Harper siia.”

Ferrise nägu tõmbus krimpsu, justkui üritaks ta käest läinud kontrolli jõuga tagasi sikutada. “Ee… raha kõigepealt?”

“Mitte mingil juhul. Marduselt sa juba võtsid raha vastu ja ometi seisame me siin, uue tehingu lävel. Maksan siis, kui ma koos Harperiga turvaliselt laevas olen.”

Tagasitee kulges mööda jaama ametikäike - tunnel tunneli, valvepunkt valvepunkti otsa. Siin oli kogu tõrje- ja tapavarustus Jeweli heameeleks häbenemata nähtaval. Ümbruse uurimise vahepeal piilus ta salamisi vend Fortune’i - kondine ja enneaegu-eakas, sammus too rahulikult, teatava õpitud kohmakusega - nii omane neile, kes pidid pikemat aega sunniviisil võõraid hilpe kandma.

Täiesti võõras…

Aga ometi kuidagi tuttav…

Tema mõtisklused katkestas vastutulev kontrollpunkt - viimane enne päästvaid sadamaplatvorme. Nende andmed kinnitati ja nad ootasid, kuni varustuselaegas Jeweli asjadega seinapilust välja vupsas. Siis jättis Ferris valvurid maha ja juhatas nad isiklikult Solitaire’i ukseni. Jewel lasi tal veel oodata, kuni Fortune on kindlalt pardal ja masinad soojas. Alles siis kandis ta tühjale infokiibile seitse tuhat krediidiühikut, viskas kiibi Ferrisele ja tõmbas luugi vastust ootamata kinni.

Peatükk 12. Kasvuraskused

Kuigi Prosperitase kohtujaama väljumisprotseduurid olid täielikult automatiseeritud, pusis Jewel pingsalt Solitaire’i juhtpuldi kallal. Kuskil ta selja taga kobistas tasakesi vastvabastatud vend Fortune.

Mis ma temaga nüüd peale hakkan?

Jewel nohises veidi enda ette, hüppas siis ebalevalt püsti ja laotas kütijaki nurka maha. “Tead, sa istu parem… läheb aega ja...”

Fortune kuuletus sõnagi lausumata ja Jewel sukeldus uuesti ninapidi ekraanidesse.

Kogu Solitaire’i sisemus pakatas võõristusest - teise elava inimese kohalolu reetvad hääled ja lõhnad; peale selle hoopis uutmoodi vastutus, mis tavaliste pearahajuhtumitega kunagi kaasas ei käinud.

Jewel luges ekraanilt juba kümnes kord kinnitust, et kurss on paigas ja kõik süsteemid toimivad. Ta hingas sügavalt sisse ja pööras ümber. “Tere.” Ta püüdis naeratada. “Kõik on kombes.”

Lõpuks vaatas Fortune talle otsa. “Mida sa soovid, Jäljekütt?”

“Seda, et… sa oled nüüd vaba.” Jewel pitsitas tõlkelutika vakka ja läks üle nende kodupiirkonna standardkeelele, mis pärast pikka mujal viibimist suus veidi karvane tundus. “Minu… mulle on antud ülesanne sind koju toimetada. Sinu isa palkas mind…” Jewel surus silmad kinni ja neelatas. Järgmisi sõnu tuli jõuga välja pressida. “Meie isa. Minu nimi on Jewel Harper.”

Fortune ei vastanud, piidles ainult pöidlaküüsi. Teadmata, kuidas niisugusel puhul käituma peaks, libistas Jewel end ta kõrvale istuma. “Ma saan aru küll, et seda on korraga palju-”

“On see mingisugune petuskeem?”

“Ma…” Jewel ei osanud selle peale midagi kosta. Tõepoolest, miks peakski keegi säärast juttu tõe pähe võtma? Eks olnud ta ju isegi alguses kogu juhtumi osas väga kahtleval seisukohal. Oleks tal olukorra põhjalikumaks kaalumiseks aega olnud, oleks ta ehk toimiku sinnapaika jätnud. Oleks Pistrik moka maas hoidnud…

… ei istuks me praegu siin.

Jewel raputas ebamugava mõttelõnga maha, vilksas venna poole vaadata ja ajas end uuesti püsti. Ta kaalus hetkeks, kas peaks jällegi oma tsiviilandmed letti lööma, kuid leidis, et sel poleks mõtet.

Tema jaoks olen ma ikkagi suvaline võõras, kes pööraseid väiteid esitab …

Aga toimik! See juba läheb...

Peapuldist mööda ronides nägi ta, et suhtlusekraan on sissetulevatest teadetest pungil - avatud juhtumid, koostööpakkumised, kohalikud kontaktisikud… Vähe sellest, et vahetu andmesideraadius teadetest kihas, laine lainelt hakkasid pärale jõudma ka teabehüpete paketid süsteemi kaugematest nurkadest ning väljastpoolt.

Seda jama veel vaja… vaadake ise, kuidas saate!

Ta koputas kannatamatult pulti, lülitades kõik teavitused välja.

Pakilaekast pabertoimiku välja koukinud, haaras Jewel sületäie nosimist ühes ja läks tagasi Fortune’i juurde. “Näe. Sul ei tarvitse mind uskuda, aga loe vähemalt seda.” Ta istus, korkis purgi Mikromahla lahti ja poetas ülejäänud toidukraami käeulatusse maha.

Fortune toetas avatud toimiku kaaned põlvedele ning asus selle sisu uurima. Ta võttis lehti ükshaaval vasakpoolsest kuhjast, pööras nad ümber ja ladus parempoolse kaane peale uude kuhja.

Ah siis niimoodi loetakse pabereid!

Ja paistab, et see pole tal esimene kord...

Jewel noogutas heakskiitvalt ja jõi edasi.

Kui Fortune toimiku käest pani, oli ta ilme muutunud. “Vanakooli meedia - tüüpiline taadu…”

Taadu???

Jewel pidi oma elutähtsate mineraalide suutäie peaaegu välja turtsatama.

Tal läks hetk aega, et end koguda. “Nii et nüüd sa siis usud mind?”

“Nojah. Arvestades - tähendab, kõik klapib… enam-vähem. Pealegi-” Fortune muigas - “sul on isa silmad.”

Nad sõid vaikides, aeg-ajalt teineteisele uudishimulikke pilke heites.

Lõpuks pani Fortune pooliku lihapaki käest ja köhatas hääle puhtaks. “Nojah. Et siis kogu see päästeoperatsioon. Ma olen muidugi ülimalt tänulik, aga… miks just nüüd?”

Jewel soonis küünega toimiku selga. “Ma ise mõtlesin ka selle üle. Asi on vist selles, et sinu asukohta polnud just kerge välja peilida. Niipea kui sai selgeks, kus sa oled…”

Fortune’i katse pisaraid tagasi hoida kukkus haledalt läbi. “See... see tähendab, et nad... nad ei jätnud lootust…”

“Nemad?”

“Mu vanemad.” Fortune pühkis nina. “Vabandust. Meie vanemad.” Korraga ta elavnes. “On nad täie tervise juures?”

Kurat… oleks pidanud väheke ette valmistama…

“Ma… Ma tegelikult ei puutu koduste asjadega eriti kokku… pole ammu käinud... töökohustused, eksole. Nagu ma aru saan, läheb tal hästi.” Jewel toksas toimikut.

“Ja ema?”

Jewel ohkas. Siinkohal polnud hämamisest enam kasu. “Mul pole õrna aimugi. Ma peaaegu ei mäletagi teda. Räägitakse, et ta lasi ühel hetkel kodust lihtsalt jalga.” Ta valmistus järjekordseks vesistamisvooruks, aga seekord polnud Fortune’i näol kübetki haledust.

“Hm.” Fortune kibrutas kulmu. “Siis on imelik lugu küll.”

“Mis mõttes?”

“Siis, kui… noh, vanasti juhatas ema Harperite koja turvateenistuset. Mäletan, et ta oli oma töö üle väga uhke.”

Jewel kehitas ebalevalt õlgu. “Inimesed võivad aja jooksul muutuda. Kes teab-”

Fortune katkestas teda. “Ei. Mitte ema, mitte niimoodi. Ma mäletan… omal ajal kuulasin ma kodus salaja töötajate jutuajamisi pealt ja sain nii mõndagi sellist teada, mis lapse kõrvadele polnud mõeldud. Kuidas teatud tegelased taadule häda soovisid… kuidas ema neile haarangu korraldas ja mis ta nende kallal siis korda saatis…” Ta raputas pead. “Niisama pere maha jätta - see käiks kõige selle vastu, mille eest ema seisis ja mille nimel ta võitles. Selle taga peab midagi veel olema.”

“Jajah, kõik võib olla…" Jewel hõõrus otsaesist. Nii palju perejuttu ühekorraga pani tal pea huugama. "Vabandust, ma ei oska sel teemal eriti kaasa rääkida.”

“Oi, muidugi…” Fortune puuris pilgu lihapakki. “Vabanda, läksin veidi hoogu.”

Jewel kükitas käsipõsakil ja jõllitas enda ette õhku. Venna sõnad olid ta peas liikvele ajanud mõned mälestuseidud, mis ülejäänud tõepildiga hästi kokku ei tahtnud sobida. Omal ajal oli ta taolised pildikesed lapseea ettekujutuse arvele kirjutanud. Nüüd aga vaatas ta hoopis uues valguses neid kordi, kui ta vahest oli Harperite koja kogu töötiiva lukus leidnud, ning kuidas ta hiljem oma treeningutuppa pääsedes leidis sealt uusi asju - kord pisitillukese pistoda, kord klaaskuuli valatud Linnutee mudeli, kord jällegi tükikese karmiinkoralli, mida Ar-Kaos Nelja meredes ei leidunud…

Kui ta siis imelikke asjakesi Maxisele näha viis, naeratas see kurvalt ja pööras pea ära või tegi kiirelt mujale asja.

Pean küsima, mis Fortune sellest ajast veel mäletab…

… aga mitte kohe praegu.

Praegu hakkas lisareisija koormus Solitaire’i süsteemide jaoks paljuks minema - ja Jeweli enda jaoks niisamuti.

Ta selgitas Fortune’ile viisakalt laeva piiratud tingimusi, pani tema jaoks vaikelukambri hakkama ning aitas mugavamalt sisse seada. Kuigi töötava kambri sees viibija jaoks oli aeg sisuliselt seisatud, nõnda et mingisugustest tundmustest ei saanud juttugi olla, teadis Jewel omast kogemusest, et lõõgastunud sisseminek tagas lõõgastunud väljatuleku.

Kui kõik ettevalmistused tehtud, jäi Jewel kambri ette seisma, venna lotakad vangitunked käevarrel rippu ning sõrmed kambri käivituskangi kobamas. Õpetussõnad olid ammendatud, aga talle tundus, et jutt on justkui pooleli. “Kuule…”

“Jah?” Fortune aja silmad kavalalt vidukile.

“Sina tunned kogu seda perekonnavärki nagu paremini… mida siis öelda tuleb, kui ammukadunud õdesid-vendi teki alla topitakse?”

“Kust ma tean, ma olin ainuke laps!”

“Ei noh - mina ka!”

Nad hakkasid teineteise võidu itsitama. Jewel tõmbas kangi ning vaatas, kuidas kambrikaas ette sõitis ja vibelevad valgusnõelad tükikese aegruumi koos ta venna naerupahvakuga paigale tarretasid.

Jewel lonkis tagasi laeva esiotsa, korjas jaki maast ja keeras end tavalisel moel piloodipesas kringliks. Teha oli palju: lahtised esemed salongist kokku korjata, navigatsioonipunktid kaardistada, hüppeparameetrid paika panna, äratused seadistada…

Varsti… küll jõuab.

Praegu polnud tal isu majapidamistoimetustega jännata. Praegu oli tal vaja vaikselt omaette mõelda.

Peatükk 13. Mitmekesise vaatega sõiduplaan

Jewel tammus Kaj-Basiluri taevasadama karantiinisaalis edasi-tagasi, kärsitust mõnevõrra leevendamas tüüne okasmetsaaroom, mis ta värskeltpuhastatud riietest õhkus.

Nad olid sooritanud Prosperitasest kadestamisväärselt väikese määramatusemarginaaliga aegruumihüppe ja sekeldusteta läbi Ar-Kaose süsteemi reisinud. Varsti pärast Ar-Kaos Nelja atmosfääri sisenemist oli Jewel ka Fortune’i vaikelust välja toonud ning lennanud reisisihiks oleva poolkera kohal pikemaid ringe, et vend saaks planeedivaateid nautida, kuni ta ise sadamaga läbirääkimisi peab ja pärastiseks sõiduki tellib. Nüüd olid asjaajamised ammuilma ühel pool, nad ise mugavalt ja turvaliselt koduplaneedi pinnal ning Jewel kahetses, et oli nii kergekäeliselt puhvetipaketi “eripakkumisest” loobunud.

“Kuus kilosekki veel!” Jewel urises ja kiikas kadedalt venda, kes pikutas mõnusasti bora-nahksel lebotoolil. “Kuidas sa suudad nii rahulikult paigal olla?”

“Ma olen kohtupidamise soolikates kõvasti harjutada saanud.” Fortune haigutas ja sirutas varbad välja. “Siin pole ju viga - soe ja valge, pehme küljealune, isegi ihupuhtus on tasuta käes.”

“Väga hoolitsev neist, või mis?” Jewel muigas õelalt. “Näed neid tulukestega nublakaid? Kookonite väljaimul on biokeemilised andurid küljes - täitsa tasuta muidugi. Sina saad peale maksmata ihupuhtuse, nemad saavad ilma küsimata sinu kallihinnaliste kehamahlade buketi kätte. Ma olen teistes sadamates sama asja näinud. Usu mind, kui nad oleksid meie küljest mingi vähegi piiratud aine välja nuuskinud, istuksime me praegu juba menetluskontoris ja maksaksime, nii et seda nägu.” Jewel tõmbas sõõmu tüünet okasmetsa sõõrmetesse. “Mitte et ma kurdaksin.” Ta viskas end Fortune’i kõrvaltooli siruli ja asus ajaviiteks sirvima varem kõrvalelükatud sõnumilasu.

#Kanal ProspEnfor Sõlm 0223#

Kõigile Küttidele #Pros1 toonis. Otsime kaasosanikke käimasolevale juhtumile; pearaha jagame kolme-

Edasi.

#Kanal ProspCom Sõlm 6964#

Ainukordne pakkumine just teile! Äärmiselt mõistliku summa-

Edasi.

Edasi… Jajah, edasi…

Hm, see on päris hea… edasi…

Edasi, edasi, edasi...

#Kanal ProspCom Sõlm 6964#

Kui annad Harperi mulle vabatahtlikult üle, olen nõus kasumit jagama. Kui ei anna, siis leian sind ise üles.

Jewel põrnitses tuimalt ekraani, kuni loetu tähendus talle hilinemisega pärale jõudis.

“Värdjas!” Ta viskas terminali vastikusega käest.

Fortune pööras laisalt pead ja tegi ühe silma lahti. “Kus, mis?”

Jewel ohkas. “On üks… tegelane minu kodubaasist, koodnimi Mardus, kõrgema kategooria sitapea. Ta… ta jälitas mind Prosperitase süsteemi.”

Fortune kergitas küsivalt kulmu. “Kui ta on samasugune nagu sina, miks ta sind siis jälitama peaks?”

“Nagu mina?!” Jewel kargas tigedalt püsti. “MINA olen Jäljekütt. TEMA on räpane suli ja pearahavaras!” Ta tiirutas veidi kohapeal, nokkides närviliselt nina. “Muide, tegelikult ei ajanud ta mitte mind taga, vaid hoopis sind. Ta üritas sind juba Trelasi Kahel välja nõuda ja pärast sahkerdas midagi kohtukeskusega. Ja nüüd on ta pähe võtnud, et mind võib ähvardada ka veel.”

“Ja mis sa kavatsed ette võtta?”

“Sind koju viia muidugi. Las see värdjas marineerib. Kui tagasi Rystari baasi jõuan, küll ma siis ülevaatajatele ette kannan.” Jewel ohkas veelkord. “Ta on seekord kuidagi eriti järjekindel. Tõsi, me… ee… ei saa just kõige paremini läbi… mina olen temalt nii mõnegi lepingu üle löönud ja tema minult ka. Aga seekord pole tal mingit… tähendab, ta ei tohiks sinu kohta üldse midagi tea- Oi, mis nüüd?”

Fortune oli end istukile ajanud ja hingeldas raskelt. “Miks nad meil ometi rahus olla ei lase?” Ta surus käed rusikasse, nii et nukid kahvatuks tõmbusid. “Mis on neil inimestel meie perega asja?” Lõpuks lasi ta õlad longu ja peitis pea kätesse. “Vabanda. Kõik see tagaajamise jutt… hell koht, mõistad.”

Jewel noogutas. Ta kadus korraks nurga taha ja tuli kahe aurava tassiga tagasi.

Jewel rüüpas lurinal hingehinda maksnud piimateed, hoides keelt hammaste taga ja pidades Fortune’i murelikult silmas. Lõpuks andis see tasase noogutusega märku, et on valmis juttu jätkama.

“Kuule, hell teema küll, aga… nojah, kas sa vahest mõtled, et millest kogu see jama?”

“Algusest peale.” Fortune ei hingeldanud enam, aga ta silmades hõõgus endiselt allasurutud raev. “Kes iganes selle korraldas… siin pidi mingi isiklik teema mängus olema.”

“Hmh.” Jewel ei jaksanud end rohkem vaos hoida. “Ja mina arvasin, et keegi üritab Maxise ettevõtmistel tiibu kärpida.” Ta meenutas toimikust loetut. “Ka sa ei pidanud temaga koos mingit superuuenduslikku patenti turule tooma?”

Fortune vastas mikromuigega. “Pigem nagu prototüüpi. Ja muidugi, eks meie kasvulaborite projekti nurjamine ajas nii mõnelgi konkurendil saba rõngasse. Aga oleks äridesse sekkumine neil esmane eesmärk olnud, siis seda oleks saanud palju vähema vaevaga saavutada. Vähema rahaga ka.” Ta põrnitses teetassi põhja. “See, mis nad minuga tegid, oli kuidagi nii… nii laia haardega ja samal ajal nii peenelt sihitud. Väljapoole paistab kõik legaalne, maailmakord jääb kõikumata, elu läheb edasi - ja samal ajal keeratakse meie vanemate kannatused viimase vindini.”

Jewel mühatas nõusoleku märgiks.

Ja jälle teab absoluutselt igaüks mu pere kohta rohkem kui mina…

… ja kas ma üldse tahangi teada?

Salamisi soovis ta, et kogu ettevõtmine oleks ometi juba kord selja taga ning et ta saaks tagasi pöörduda oma tuimavõitu toimetuste ja üksildaste kosmoselendude juurde.

Energiline piiksumine teatas neile, et karantiiniaeg on täis tiksunud. Pärast lõputult hargnevat tunnelite ja käiguteede rägastikku, millest neil õnnestus vaid paari valepöördega pääseda, jõudsid Jewel ja Fortune lõpuks menetlussaali, kus konnahäälne ametnik Jeweli meelehärmiks teatas, et tema relvastus jäetakse sadamasse hoiule, kuna tal puudus “keskse inimasustatud planeedi pinnal käsirelvade kandmiseks vajalik ligipääsutase” - ja seekord ei kõigutanud seda seisukohta mitte mingisugune lisatasu.

Pärast järjekordset tunnelirägastikku ja hunnikut eksitavaid viitasid hakkas eestpoolt puhuma värsket õhku ja aimuma loomulikku päevavalgust. Veel veidi ja nad jõudsid välja välkhõljukite vahejaama. Jewel suundus otsejoones lähima seinaterminali manu ja toksis sinna nende sõidukoodi.

Välkhõljuki uksed sulgusid vaikse sahinaga, jättes õde-venda oma isiklikku eraldusmulli, mida täitis sandlipuulõhnaline õnnis vaikus; ainult juhtseade helises sihtkoha ootuses tasakesi. Jewel sisestas nende lõppsihi, mille peale lõi ekraani mudelmaastikul helendama sõiduliinide võrgustik koos valikuliste vahepunktidega.

Jewel vaatas küsivalt venna poole. “Mitmekesise vaatega sõiduplaan?”

Vastuse asemel Fortune ainult naeratas laialt.

Välkhõljuki trajektoor kandus üle uduloori mattunud mägimetsade ja mööda ääretutest kasvukupliväljadest; kaugel sõidusuunas mängles pilvealustes kiirtes kobaras termiidikuhelikke meenutav linnasiluett. Lähenedes kogusid kuhelikud üha enam kuju ja üksikasju, kuni lõpuks said nähtavaks pisitillukesed inimehitused nende pinnal.

Järsku tõmbus päevavalgus hädiseks virvenduseks kaugel ülal - hõljuk oli sukeldunud kahe kõrgema kuheliku vahele ja vuhises läbi linna alumise riiuli, mida ühtlase kihina täitsid ringisagivad ratturid, jalakäijad ja käsikärud. Hõljuki akendele kleepus rohekashelendav löga - siin sügavustes vohasid õhupuhastusvetikad nii hoogsalt, et kogunesid palja silmaga nähtavateks pilvedeks - ja õhufiltrist hiilis sisse rammus orgaanikahõng. Hõljuki tee keerdus aegamööda taeva poole ja korraga olid nad vetikapilvedest väljas ning vuhisesid koos üksikute eralennumasinatega järgmise kuheliku keskpaiga suunas. Sinna jõudnud, asus hõljuk otsejoones ülespoole ronima, sihiks avaratest terrassidest koosnev linnaosa, kus erahäärberite esiküljed avanesid uljalt päevavalgusse, samal ajal kui elu- ja ametiruumide hämaram pool kaevus linna kaitsva alusehitise sisse. Kuigi kaugeltki mitte linna tipprajoon, oli siinsetel astangutel siiski külluses puhast õhku ja otsest päevavalgust.

Jewel pidi tunnistama, et ta oli seda vaadet taga igatsenud.

Hõljuk põkkus tasakesi vahejaama platvormiga ja juhtseade lasi kuuldavale võiduka akordi.

Jewel ajas end ringutades püsti. “Olemegi kohal. Ma eeldan, et sul pole midagi väikese jalutuskäigu vastu.”

Peatükk 14. Otse kabinetti

Jewel soovis, et ta oleks kusagil kaugel ära.

Eespool ülal, järgmise linnaastangu veerel silmas ta juba Harperi kompleksi hästikindlustatud peavärava kontuure ning paljas mõte sellest, et peagi tuleb Maxisele näost näkku aru anda, ajas ta üle kere vastumeelsusest kihelema. Ta tegi veel paar kõhklevat sammu ja seisatas. “Kuule...” Mõningase kergendusega täheldas ta, et Fortune on vähemalt sama ähmis. “Lähme parem salavärava kaudu, mis?”

“Salavärava?”

Jewel teeskles muretust. “Tead küll, järgmisel poolastangul, see, mis aedadesse viib. Ma käisin kogu aeg sealt, siis kui-” Ta kõrvad lõid hõõguma - “kui ma vanasti… ee… omal käel linna avastasin.”

Fortune kortsutas kulmu. “Heakene küll...”

“Vahva!” Jewel tõmbas venna peateelt kõrvale, enne kui see jõudis ümber mõelda.

Kitsas käik keerdus kudzu-kasvudesse uppuvate kõrgete müüride vahel järsult ülesmäge, kuni suubus tillukesse avatud taevaga sisehoovi. Jewel astus ülesmäepoolse müüri ette ja lükkas taimevaiba kõrvale, paljastades ebaloomulikult sileda pinnaga seinapaneeli.

Fortune vaatas talle segaduses otsa. “Siin ongi? Ma… vabandust, ma pole sellest kuulnudki.”

“Võib-olla see paigaldati... pärast; noh, saad aru... hiljem?”

“Ju siis... Aga huvitav, mispärast?”

Jeweli silma ette kerkisid uuesti salapärased kingitused. “Hm, mul vist hakkab üks teooria siginema. Võib-olla ei tähenda see midagi, aga-”

Mis see veel oli?

Ta mõlgutused katkestas varjudemustri ootamatu vahetumine.

Jewel piidles kahtlustavalt ümberringi, aga jalgkäik kaardus sama tühjalt kui enne - ainult üksikud tuulekeerised sasisid lehti ning keerutasid tolmu, mida linna aluskarkass polnud jõudnud veel enesega siduda. Visanud igaks juhuks pilgu ka taevasse, kus porikarva pilveräbalad üksteist taga ajasid, ta rahunes. “Tegelikult... ega mul millestki eriti kinni hakata pole, paljad oletused ja üleüldse... Tead, ma seletan pärast pikemalt.”

Ta surus otsustavalt mõlemad peopesad sileda paneeli vastu. Küütlev pind lõi ta puudutusest värelema ja müüripinnast kasvas välja pikergune mull; selle pealiskiht koorus tagasi, paljastades kahepoolse vikerkestakiikri. Jewel vahtis okulaaridesse, kuni kuskilt müüri sisemusest kõlas tuhm mehaaniline serenaad ja inimkõrgune seinaosa lõi vappuma. Ta astus kärmelt sammu tagasi, tehes ruumi raskele uksele, mis müüri seest irvakile hüppas. Oodanud ära, kuni okulaarid olid pinna sisse tagasi tõmbunud, haaras Jewel kahe käega uksest ja vinnas selle avali. “Palun, mu härrad!”

Nad ronisid läbi hämaravõitu tunnelijupi ja jõudsid välja pea samasugusele müüridevahelisele platsile - ainult et selle ühte külge mööda kulges järsk trepp, mis viis üles peaastangule.

“Peaaegu kohal!” Jewel aitas Fortune’i viimastest astmetest üles. Kui nad olid läbi murdnud igihaljast võpsikust, mis trepisuu ümber vohas, avanes neile täisvalguses vaade pügatud tehismaastikule, kus kukeharjavaipa lõikuvaid jalgteid ääristasid maitsekad mägimänni-ja kääbuskadakapuhmad.

“Nüüd ma tean, kus me oleme!” Fortune laskus käpuli ja patsutas lapseliku õhinaga taimekobrukesi. “Õhtukülje aiad! See oli väiksena mu lemmikpaik!”

Ebamugavuse varjamiseks sundis Jewel end vastu naeratama. Talle tähendas see maastik ainult üht: hõredama valvega nurka, kustkaudu sai kodust põgeneda. “Mis sa arvad... kui jalutaks veidi looduses, enne kui sissepoole asutame?”

“Oi, kas võiks, palun?” Fortune punastas. “Imelik, eksole? Ma olen pool elu sellest hetkest unistanud ja nüüd - päriselt, siin - ma ei tea...” Ta ajas end ohates jalule ja kloppis põlved puhtaks. “Mul on kabuhirm! Mis ma taadule ütlen, mis ta mõtleb… mõistad?”

Vennas, sul pole aimugi…

Jewel köhatas kohmetult. “Vaata… Oli vist juttu, et… et ma ei tea kodusest elust suurt midagi - pole ammu käinud ja... vaata, ma polnud veel täiseaski, kui ma Jäljekütiks läksin. Ja samune, et... ega ma mingit vanemlikku õnnistust ootama ei jäänud. Tegin papsi kabineti rahast lagedaks, ostsin üheotsaküüdi Rystari süsteemi ja nii oligi.” Ta noppis maast haralise männikäbi ning rullis seda nohisedes sõrmede vahel. “Mul on kõik needsamad hirmud - ja siis veel kamaluga peale.”

Nad lonkisid puistukkade vahel hargnevaid jalgradu pidi ülesmäge. Süütunne hinges närimas, märkas Jewel siin-seal hiiliva allakäigu tunnusmärke - vormist välja sirguvad puuvõrad, jalgradade viledakskulunud lõim, mis ei jõudnud enam teepinda tagasi kasvatada, ning poolmetsik linnafloora, mis vägisi aeda sisse pressis.

Fortune kas ei pannud seda kõike tähele või siis ei lasknud end häirida. Järsku kalpsas ta üle rohtukasvanud sooserva ja viskas kõhuli väiksele sillale tumevagase tiigi kohal. Naerma pursates sirutas ta käe vette. “Minu kalad!”

“Mis?”

“Need siin on minu kalad! Näed, see on Laavalohe, see Kuldpurakas...”

Jewel astus lähemale ja nägi silla all tiirutamas pirakate karpkalade parve. Kalad järgnesid üksmeelselt sinna, kus Fortune ees solberdas.

“Vägevad isendid, mis? Mõned siin on veel minu kõige esimesest katsetiigist… Uskumatu, et nad siiamaani elus on!”

Venda siin nii vabalt toimetamas nähes ei tekkinud kahtlustki, et see on tõesti koju jõudnud. Jewel hoidis tärkava kadeduspisiku enda teada. “Ja kuidas su kabuhirmuga lood on?”

Fortune jättis kalad rahule ja tõmbas käe särgisabasse kuivaks. “Juba parem. Ma… ma vist olen valmis.”

Jõudnud lõpuks nurka, kus Harperi kompleksi hooned linnamüüritisest välja pungusid, leidsid nad külgukse valveta.

Vaata aga vaata...

Jewel pugistas rahulolevalt naerda ning temas tärkas ulakas hasart. "Paistab, et me saame täna mõlemad pisut lapsepõlve nuusutada."

"Ah, mis?"

"Sina mängisid kulli kaladega, mina turvaüksustega... Kähku, hiilime sisse, enne kui valvur tagasi tuleb!”

Segamatult, kellelegi aru andmata jõudsid nad peakoridoride hargnemiskohta.

“Otse kabinetti?”

“Otse kabinetti!”

Olles veel paarist valvetsoonist vahele jäämata läbi pääsenud, Jeweli enesekindlus aina kasvas.

Pärast kuuleb kogu meeskond, kes on selle maja kõige osavam hiilija!

Kuraasi täis, lükkas ta Maxise kabineti ukse hooga lahti.

Poolel sammul Jewel tardus. Peas vallandusid korraga kõik häirekellad ja meelde tulvasid küsimused, mis ta ennist suures ärevuses esitamata oli jätnud.

Kuhu siis valvurid tegelikult kadusid? Kolm tühja posti järjest - see pole normaalne!

Kas sa tead, mis neist sai, kas sa vaatasid järele?

Kas sa tead päris kindlasti, et värav jõudis lukku minna?

Päris kindlasti?

Kas sa vaatasid järele?

KAS SA VAATASID?

Ta ajas ehmunult silmad pärani. “Midagi on mäda! Fortune, kähku turva-”

Kõlas lask.

Jutt: Taaskohtumine (Paadikapten)

Kergelt külmast värisedes kummardus metsiku olemisega mees kassi paitama.

"Eks on sellel olendil kodu," mõtles mees vaikselt. Kiisu nautis tema silitusi, nurrus ja põksis peaga vastu mehe jalga. Mees avas päevinäinud puumaja välisukse. Hetk hiljem oli kass sealt sisse kadunud. Mees sisenes tema kannul ja sulges ukse. Kass võis siin elada, kuid mehe jaoks polnud see kodu. Oli vaid ajutine peidupaik. Trepikoja hämaruses tajus pilk trepist üles jooksvat kassi ja kohe trepi all head pimedat urgu, kuhu üks kodutu saaks end täitsa kenasti sisse seada. Taskulambi valgus näitas, et urg on tühi. Piisavalt madal ja sügav, et varjata õnnetut varjuotsijat pilkude eest. Ainult viinaga tuli piiri pidada, et lõhn teda ei reedaks. Mees laotas lebomati ja magamiskoti urgu, puges kotti ja toetas pea oma väikesele padjale. Pehmed kiisusammud lähenesid tema peidukohale. Mees tajus, kuidas kass nurrudes tema näo üle nuuskis, veidi tema ümber jalutas ja siis end tema külje vastas pikali viskas. Veel kord sirutas ta käe, veel kord silitas ta looma. Vaikselt, kurvalt sosistas ta rootsi keeles: "Tead, kiisu... ma ei tea, mis sinu nimi on... kas ongi see mulle oluline... aga mind kutsutakse Tommyks..."

Otsekui vastuseks tonksas kass tema kätt ninaga. Vähemalt oli siin turvaline. Vaikus majas süvendas turvatunnet veelgi. Tommyle meenus mõnigi juhus, kus ööbimiseks valitud maja joodikud teda paljaks varastada proovisid, kuidas Lubja öömajas tema varandust jõuga röövida üritati, kuidas pargis magamist alailma politsei poolt segati. Uni kippus silmadesse. Vaikselt vajus kodutu mees uneudusse. Kass tema kaisus nurrus vaikselt ja sulges oma silmad.

Vaikselt sosistas punapäine naine loitsu. Vaikselt süütas ta veel kaks küünalt. Leekide võbelus muutis äärelinna puumaja elutoa seinad otsekui elavaks. Tuli praksus ahjus, selle helk võbeles pooleldi avatud ahjuukse vahel. Mure tema hinges süvenes. Klaaskera tema ees laual näitas taas tuisku, võõrast linna ja kodutut meest. Ta tundis mehe ära, ta tajus mehe valu. Ta tundis valu oma hinges mõteldes, kuidas mees oli üle mere läinud ja enam mitte naasnud.

Oli aeg lausuda teine luureloits. Sõnad voolasid naise huulelt tasa, küünlaleegid hubisesid nende rütmis. Vastus tuli peaaegu kohe. Hämaras, küünalde kumas võbelevas toas sosistas aimatav hääl: "...Eesti... Häda... Vajab... abi... Mu tütar... Mine... Tartusse..." Naine muigas nukralt. Ta teadis, et võib igati usaldada oma ammu siit ilmast lahkunud ema. Ta teadis, et tal on raha, reisimaks ükskõik kuhu selle armsa sinise kera peal. Kuid veel ei osanud ta arvata, kuidas ta hakkab oma parimat sõpra otsima seal kauges, täiesti võõras linnas, kuhu ta pole iial sattunud. Sest et ta seikles koos isa ja tolle meeskonnaga hoopis Lõunamerel ja eksootilistes riikides. Naine tõusis, ringutas. Ja lausus omaette: "Aga ära ma ta sealt toon... Eefraimide vägi suudab kõike! Meil on jumalate soosing! Oh, mu armsad, ma luban, et toon teid tagasi! See on see, kui teie sõbranna on haldjas ja kui ta hakkab teie järgi igatsema..."

Muidugi, mureallikaks olnud mehe õde Annika ju seikles kah, mine tea kus, ja sidemed olid katkenud temagagi. Viimane infokild sõbrannast jõudis temani kusagilt Hispaania kandist. Kuid see kild rääkis häid uudiseid ja nõiatar otsustas temaga tegelemise jätta pärastiseks. Enne oli vaja leida ja tirida kõntsast välja Tommy, see armas kutt, keda naine vaatas juba kaua hoopis sügavama pilguga, kui vaadatakse lihtsalt sõpra.

"Oota, sa mu pisike masuurikas... Ma pole Pipilotta, kui ma sind sealt ära ei too..." lausus naine endamisi naeratades. Ta manas esile kujutluspildi endast ja saatis selle mõttes oma sõbra poole teele. Ja kirus siis ennast selle eest, et oli lohakas olnud ja sõpradel aastateks endast eemalduda lasknud.

Metsiku olemisega mees seisis mõtlikult Maxima alkoholiriiuli ees. Vajadus viina järele oli suur. Kuid Tommy võitles endaga. Ehk täna suudab... mõnikord ju õnnestus... Mõttes saatis Tommy alkoholi pimedasse kohta. Korvi, pirukate juurde, rändas tomatimahl ja mees võttis suuna kassade poole. Päev oli olnud hea. Talus töötades teenis alati rohkem kui tänavamuusikuna meloodika klahvidel kurblikke viise mängides. Siiski oli alkohol piisavalt kallis, et seegi teenistus kiirelt ära põletada. Tema kujutlusse kerkis punapäine naine, kes tõstis tunnustavalt pöidla. Haldjas oli kohal, nagu ikka. See haldjas, keda mees mäletas kunagisest ajast tüdruku ja neiuna. Olendina, kelle ema oli ingel ja isa ebamaiste võimetega neegrikuningas. Ainult et haldjas oli jäänud kaugele kodumaale, kuhu mees tagasi ei pääsenud. Kaks katset olid läinud kapitaalselt untsu. Esimesel korral rünnati Tallinnas teda selja tagant ja rööviti kogu laevapileti jaoks kogutud raha, teisel korral meelitati ta lihtsalt jooma. Jõi raha maha ja ärkas unistusega, et oleks alles see rahahunnik, mille ta kunagi haldjalt sai.

Ta ei osanud arvata, kas haldjas oli teada saanud Tommyt tabanud katastroofist. Haldjas oli mingis mõttes veidrik, ta ei tunnistanud moodsaid sidevahendeid, isegi telefoni ei tahtnud ta omada. Teda polnud nägemas, kuidas Venemaal kohalik maag Tommy võimed veidiks ajaks maha keeras, kantpead tema äri maha põletasid ja teda ennast piinasid, et tema pangakoodid kätte saada. Ei aidanud Tommyt isegi kättemaks. Tänuväärt olid need kunagi punapäise haldjast sõbranna juures saadud treeningud. Ta lõi veidi hiljem need kandid kasti ja mulda. Kuid saadud vapustus oli talle liig ja järele jäänud raha moondus imeväel piiritusebaasil vedelikeks. Ta ei mäletanud, kuidas ta üldse Eestisse sattus. Kuid ta leidis ruttu, et Eesti ei erine Venemaast. Ka siinsete kodutute ja kriminaalide leeris maksid vaid hundiseadused, sõprust need inimesed ei tundnud. Kellel tekkis teistest rohkem vara, pidi selle laiali jagama või leppima tagakiusatu staatusega. Oma isemeelsuses oli Tommy otsustanud valida viimase. Polnud kerge üksinda sõdida terve Tartu metsikute huntidega, aga vähemalt võimaldasid elus saadud oskused neid hunte eemal hoida. Näiteks süüa, juua ja magada oli ohutu vaid üksi kusagil eraldatud kohas. Ühte sellisesse kohta Tommy nüüd taas suundus. Ta peatus kalmistu peldiku suletud poole ukse ees. See pool oli lahti vaid päeval ja seda köeti. Öösel võis seal segamatult magada, õgida ja ennast hädapäraselt pesta. Mees lausus loitsu. Lukk klõpsatas ja hetk hiljem oli mees uksest sisse lipsanud. End soojas ruumis potikaanele istuma seades ta naeratas. Eks need loitsud olid samuti tänuväärt oskus. Punapäine sõbranna oli teda omal ajal põhjalikult õpetanud.

"Haldjas, oh mu haldjas, ei osanud sa vist oodata, et mul neid oskusi tõesti vaja läheb... Pipi, kui sa mind nüüd näeksid..." mõtles mees nukralt. Mees irvitas, kuulates peldikust mööduvate pättide rämedat juttu. Ega need pätid poleks talle miskit teha saanud, kuni ta ise kenasti kaine oli. Ta oli suuteline kahekümne retsiga toime tulema. Kuid alati oli parem elada ilma kaklemata. Siis sai ennast kuskil peidukohas sodiks tõmmata ja mõttes kogu maailma urruauku saata.

Punapäine naine vaatles ümbrust. Ühel pool asus suur maja keset lagedat platsi, teisel pool madalad, ilusad eramud. Kusagil eespool kumas läbi hilisõhtuse tänavavalgustuse hämaruse valge kaarega värav. Kusagil siinkandis oli toimunud maagiline toiming, milles naine oli selgelt ära tundnud oma sõbra, armsama ja õpilase käekirja. Ukse avamise loits. Seda oli ta tajunud hotellis oma toa aknast välja vaadates. Tal tekkis mõte küsitleda kohalikke. Kui vaid nende keelt oskaks... Nagu tellimise peale astus nurga tagant tema ette mingi meestesalk ja jäi seisma. Räiget alkoholihaisu uhkas nende poolt, mõnel põsel mustendasid tätoveeringud. Üks tõmbas käe taskust, näidates nuga, ja ütles midagi madalal, kurjal häälel. Naine vaatles neid. Oli selge, et nende kavatsused polnud just sõbralikud. Otsus sündis kiirelt. Noaga meest tabas kiire löök näkku. Kaks tüüpi tema kõrval leidsid end järsku lumes, näod valutamas kokkupõrkest samas asunud laternapostiga. Viimane tegelane pöördus kiirelt ja kablutas ähkides minema. Naine lausus loitsu. Jooksja peatus, rabas püksid maha ja kükitas. Maas lamavad tüübid hakkasid vähkrema ja oma pükse rebadele kiskuma. Plurin kostis nende poolt ja rõve roojahais summutas alkoholi kirbe leha. Nina kirtsutades astus naine neist eemale ja võttis suuna surnuaia poole. Tema vahepeal käivitunud lähimaaseire taju oli tuvastanud otsitava inimese asukoha. Kiirel sammul astus ta kalmistu väravast sisse, suundus peldiku juurde ja koputas selle uksele. Kuuldes närvilist sahinat seespool ta naeratas ja lausus: "Tom, mu armas... tule nüüd välja. Freyja näeb, et lõpuks leidis Eefraimitütar sind üles..."

Jutt: Ära kunagi usalda poolasid (Karmo Talts)

Viimane missioon, millele kuningas mu lähetas, oli olnud edukas. Riigi lääneosas oli midagi piiburohuga juhtunud. Paljud, kes seda suitsetasid, kaotasid meelemõistuse ja hakkasid piiburohtu sagedamini tahtma, kui seda isegi nõrga iseloomuga inimestega tavaliselt juhtub.

See oli lihtne juhtum. Üks pealinna kaupmees oli hankinud sealsele talupojale kasvatamiseks uimastavat piiburohtu ja mul õnnestus tabada mõlemad mehed ning lisaks veel üks jõumees, kelle kaupmees oli palganud talumeest kaitsma.

Kohalikud küünarpikud olid mulle tänulikud, sest just nemad kasvatasid tavaliselt piiburohtu ja ma olin nende maine päästnud. Tagasiteel pealinna panid mälestused mehikeste lahketest pilkudest mu muhelema ja aitasid unustada kergelt kirvendavaid sõrmenukke.

Lemblas ei lastud mul õieti väljagi puhata. Vedelesin veel voodil ja mõtlesin, kas viitsin mõnda kõrtsi minna või mõne lahke anniga tüdruku juurest läbi astuda, kui uksele koputati.

Väga kirjus kuues kuninga saadik teatas, et tema majesteet Jüril on mind vaja. Mis seal ikka, seadsin end edeva saadiku, kelle mütsisulg mu nägu riivas, järel minekule.

Tänavad olid üllatavalt puhtad. Ju oli keegi solgi läbi pääsemiseks veidi kokku lükanud ja reostamine ei olnud jõudnud veel pihta hakata. Kui see noor orikas, kes just sillutisele roojas, kõrvale jätta.

Kuningaloss ümbruses oli park või midagi, mis välismaiseid parke jäljendada püüdis. Läksime vaevumärgatavat jalgrada pidi läbi üsna umbekasvanud niidu ja siis sisenesime uksest, mille vasaku poole ette ulatusid lähedal kasvava põõsa oksad.

Loss ei olnd kuidagi paremini ehitatud kui teised hooned linnas ja seega oli põrand nii hallis kui sealt troonisaali juurde pööravas koridoris üsna ebatasane. Me ei lähenenud troonile otse, sest tseremooniateks mõeldud suurt ust ei hakatud meie jaoks avama ja käik tuli saali trooni suhtes külje pealt.

Tema majesteet ise ennast küll nii üles ei löönud nagu tema teenijarahvas, saadikud ja sõdurid. Võimalik, et see riietusese, mida ta kandis, oli öökuub. Nõunik T. kullinäost polnud võimalik välja lugeda, mis ta kuninga välimusest arvas. Lõpuks käis kiilaspäine mees, kes eelistas, et teda nimepidi ei kutsutaks, ise tagasihoidlikes tumedates rõivastes.

„Jälle olevat meie idapoolsete naabrite juures midagi lahti, nagu meie hea teener meile räägib,“ ütles kuningas, viidates käega nõunikule. Isegi tema ei kasutanud T. nime ja ka dokumentidele kirjutas ta nõuniku esimese nimetähe.

Vanem mees astus trooni kõrval veidi ettepoole. Tema kergelt kühmus kogu oli lõbusat talumeest meenutava Jüri kõrval kiitsakas.

„Ma veel ei tea, kas selle taga on poolad ,“ ütles ta vaikse häälega, „aga midagi on riigi idapiiri ääres lahti.“ Meie naaberriigi rahva nimetamine pani mind kõrvu teritama.

Ta rääkis mitmest idapiiriäärsest aadlikust. Kui kuninga saadikud seal käisid, siis polnud nood nõus mõnedele kuninga nõudmistele vastu tulema. Siis jõudis nõunik jutuga Haravere juurde.

„Ka Haravere parun Jõõr ei taha kõiki makse pealinnale ära maksta ja ütles, et ta ei saa panna augustis välja nii palju sõdureid nagu tavaliselt.“

„Kas ta tõesti päris mässab ja ei vaevu mingeid põhjendusi tooma?“ sekkusin ma pikema vabandamiseta juttu, sest teadsin, et T. ei oota suhtlemisel formaalsusi. Jutujärje võttis üle kuningas.

„Ta, raibe, ütleb, et see aasta on saak eriti viljakas. Et tal läheb kõiki töökäsi vaja.“ Jüri nägu läks sama punaseks nagu tema habegi. „Ta rüütlid, sitad, ei oskagi põllutööd. Ja august alles algab ning kui ta arvab, et ma ei saa aru, et juulipõua järel ei ole suurt saaki oodata, siis ta võib minna...“

„Siin peab midagi olema. Kõik need krahvid ja Jõõr ei hakkaks korraga kuninga käskudele vastu.“ Kuigi nõunik ei armastanud etiketti, siis talle ropendamine ka ei meeldinud.

„Mats teab nüüd, milles asi seisab,“ ütles ta kuningale. Tema majesteet, kakssada naela elurõõmu, tõusis troonilt. Mida ta edasi tegi, ma ei vaadanud, sest T. viipas mind ühe koridori poole, millest ma polnud tulnud. Teadsin, et sealt pääses tema ruumidesse.

Askeetlik ruum oli akendeta. Tõrvik vilkus ja nõunik, kelle üks väheseid pahesid see oli, võttis sellelt piibule tuld.

„Ma ei hakanud kuningat detailidega vaevama, salakuulaja Mats . Meil on üks kahtlusalane olemas.“ Tumedad silmad vaatasid mind pingsalt.

„Keegi poola? “ küsisin ma tähelepanelikuks muutudes. Meiede rahva hulgas oli harva reetureid ja ma uskusin, et vaenlased kasutasid meie aadlike mõjutamiseks mõnda enda rahva esindajat. T. istus nikerdamata toolile ja viipas, et ma teisel pool lauda istet võtaks.

„Just. Kuigi meil pole otseseid juhtlõngu, toetun rohkem kõhutundele.“ Ma ei kergitanud kulme; nii terava kõhutunde usaldamine ei kuulunud pahede hulka.

„Kas see on keegi, kellega te olete kunagi kokku puutunud?“

„See on üks Poolademaa kaupmees, kes nüüd seal kandis kaubakontori on sisse seadnud. Kui ma teda aastate eest kohtasin, siis võitis ta ilmselt ebaausalt täringumängus.“ T. tõmbas suitsu sisse. „Järgmine päev ma kontrollisin. See Smei raputab vett nahkadele ning küllap oskab ta ka meie aadlikel pead segamini ajada. Ma tahan, et sa teeks kindlaks, kas seda tegi tema, ja kui, siis kuidas ta sellega hakkama sai.“

Lahkusin juba samal õhtul Lemblast ja peatusin öösel ühes trahteris. Kuna Meiedemaa on väike, jõudsin tänu sellele vahepeatusele juba enne õhtut Hara maakonda. Panin hobuse kõrtsi talli ja einet võttes mõtlesin, mida edasi teha.

Lisaks sellele, et ma olen ametilt salakuulaja, olen ma sündinud rüütliseisusesse . See, et ma üldse olen aadlik, annab mulle võimaluse ka aadlike järele nuhkida ja see, et ma pole kuigi kõrgest seisusest, laseb mul paremini kohaneda muu rahvaga. Kõige rohkem meeldib mulle aga suhelda T.-ga. Nõuniku väljenduslaadi iseloomustab samasugune asjalikkus ja asjatundlikkus nagu käsitööliste omavahelist suhtlemist. Sest see, mida ma teen, on tegelikult oskustöö.

Lõikasin liha, pistsin selle tüki näppude vahelt suhu ja mõtlesin, kas Jõõril võis rüütleid vaja minna. Mingit rohket põllusaaki tegelikult oodata ei olnud, seetõttu mingit põhjust arvata, et Jõõril sõdurite osas kitsas käes on, mul polnud. Hästi, otsustasin hapsukapsapeotäit suhu pistes, vaatan enne Jõõriga ühenduse võtmist selle Smei üle.

Kõrtsmiku, kes üllataval kombel polnudki tüse, käest sain teada kaupmees Smei kontori asukoha. See oli ühes külas Jõõri maade läheduses. Võtsin tallist hobuse, kes pahaselt oma pruuni pead raputas, sest tal oli alles söömine pooleli, ja sõitsin mööda looklevat teed üle paruni valduste ja naaberkrahvkonna piiri.

Puumajadest koosnev küla oli üsna suur. Kas Smei oli oma kontori sisse seadnud väljaspool linnasid, sest küla asus mitme maavaldusepiiride lähedal? Igatahes asus kontor majas, mis selle suuruse järgi otsustades oli endine trahter. Hüppasin maha, kinnitasin hobuse lasipuu külge ja tõmbasin ukse lahti.

Kontoris oli üsna palju rahvast. Keegi neist ei tegelenud kaupade uurimise või tingimisega. Talupojad ja mehed, kes võisid riiete järgi kuuluda Smei kaaskonda, oli kogunenud ümber laua, mille taga täringuid mängiti. Ühe mängija võõrapärane ilme lasi temas Smeid oletada.

„Astuge ligi, astuge ligi,“ ütles Smei, „mina olen selle kaubakontori isand ja vahel katsun õnne ka mängudes. Vabandust, et praegu mul mahti kundedega tegeleda pole. Kui see teile aga huvi pakub, võin ma ka teiega hiljem ise ühe täringumängu teha.“

Seisnud kahe talumehe taha, jälgisin ma laual toimuvat nende vahelt. Smei ei saanud ainult suuri numbreid, aga väikesed skoorid võisid olla suitsukate, sest siis, kui ta võitis, tulid tal kõik kuued.

Vaatasin Smei vastast. Too kasutas samu täringuid mida Smei. Jälgisin Smei käsi ja olin üsna kindel, et ta vahepeal täringuid ära ei vaheta. Heitsin igaks juhuks pilgu ka ta kodakondsetele, aga ma ei tea, mismoodi nad Smeid oleks aidata saanud, ja midagi kahtlast ma ka ei märganud.

„Kui praegu kaupa teha ei saa, tulen hiljem tagasi. Mängimise suhtes pole ma veel otsustanud.“ Läksin välja ja jalutasin majast mööda. Rääkisin ühe talunaisega sellest, milliseid saake oodata on – “Ei, see aasta midagi head oodata ei ole.“ – ja jalutasin teiselt poolt maja tagasi.

Mul vedas. Kuigi olin kontorit vaadelnud vaid kolmest küljest, nägin ma aknast meest, kes midagi paberitele kirjutas. Ma ei riskinud pikemalt vaadata ega aknale lähemale minna. Aga ma nägin poolviltu aknast ka teist meest. Too seisis seina juures, mis oleks olnud ebaloomulik, kui ta just piiluavast mängijaid ei jälginud. Piiluja sirutas aeg-ajalt käe selja taha ja näitas kirjutavale mehele sõrmedega numbreid.

Mida sa hakkad oma ajaga pihta maakohas? Ma ei saanud ju kohe sisse tagasi minna ja teeselda, et mõtlesin lihtsalt täringumängu osas ringi. Ratsutasin kõrtsi ja kaebasin kõrtsmikule, et Smeiga kauplemisest ei tulnud midagi välja. Kõrtsmik kirus samuti Smeid ja tema korraldatavaid täringumänge.

„Mu nainegi käib vahel seal mängimas,“ kaebas ta ja pakkus mulle õlut. Keeldumine oli mulle kerge, sest üks põhjus, miks mind mu ametisse valiti, oli mu kiretu suhtumine joovastavatesse jookidesse. Kuna olime juba jutusoone peale saanud, siis rääkisime kohalikust elust. Parun Jõõr tundus olevat üks mõistlikumaid siinsetest aadlikest. Siis sõitsin tagasi ja läksin kontorisse sisse ning üle põrandapalkide mängijate juurde. Seekord ei olnud mängijaks enam sama tüse talupoeg, vaid kõrtsmiku lopsakas naine.

„Kui kauplemisest asja ei saa,“ ütlesin ma, „ma siis teeks ka mõned mängud.“ Naine noogutas kehavormide vabisedes pead.

„Siin ei ole võimalik võita,“ teatas ta ja loovutas oma tooli mulle.

Mängisin mõnda aega ja otsustasin siis, et kuna mul oli eelmises voorus kõvasti vedanud, siis peavad Smeil järgmises voorus kuued tulema. Rahva pahameelehüüatuste saatel haarasin ma täringud poole veeremise pealt oma kätte.

Täringute nikerdatud luu oli sile, aga see polnud ainus, mida ma tundsin. Täringud mu peos püüdsid liikuda. Lasin nad käes lahti ja kuigi nad oleks pidanud otse lauale maanduma ja veidi põrkama, hakkasid täringud veerema. Kuued.

Tõusin ja kedagi kuulamata astusin seina juurde. Torkasin sõrmega piiluavasse ja karjatuse järel kiskusin ukse lahti. Läksin laua ääres istuva kõhetu mehe juurde , lükkasin ta kergesti eemale ja võtsin tema eest laualt pärgamendid. Marssisin kontori kauplemisruumi tagasi ja viskasin lehed, millele oli joonistatud rida kuue silmaga täringuid, lauale.

„Maagia,“ teatasin ma. Keegi ei küsinud, kuidas ma olin sellele jälile jõudnud. Külarahvast huvitas süüdlase ülekuulamine. Smei viidi külainimeste vahel kontorist välja. Ta ei üritanud põgeneda, vaid lasi end kaasa viia majja, mille ees ootas üks vanem mees. Tegu oli külavanemaga.

„Las valvurid ja mõned auväärsemad külaelanikud tulevad sisse,“ ütles ta, kui toimunust kuulda sai. Ootasin, et mind tunnistajana sisse kutsutaks. Mul tuli kaua oodata ja siis juhtus midagi üllatavat. Vanemad külamehed saadeti välja ja nad ei tundunud sellega üldse rahul olevat. Ootasin veel ja siis tuli majast üks Smeid valvanud meestest ning teatas, et mind polevat kohtupidamisel vaja. Lonkisin eemale ja jõudsin selle aja jooksul otsusele. Ratsutasin külast välja. Sidusin hobuse ühte metsatukka, ronisin puu otsa ja jäin küla jälgima.

Aeg läks, küla poolt tuli loomade häält ja kuskil metsas raksatas midagi. Ikka ei juhtunud midagi ja siis tõusis mingi lind tiibu rabistades lendu. Kui ma tähelepanu tagasi majale, mis oli kaubakontorist mõnevõrra väiksem, keskendasin, tuli Smei sellest välja ja läks kellegi poolt takistamata oma kontorisse tagasi. Ootasin veel ja ronisin siis hämmeldunult alla.

Pühkisin sõrmedelt vaigu puulehte ja ronisin hobuse selga. Juurdlesin toimunu üle kogu tee kõrtsi –valisin raja, mis tuli puude vahelt suurele teele tagasi tükk maad külast eemal – ega jõudnud mingile otsusele. Trahteri tallis olid mõned hobused juures.

Sisenesin õlle ja hapukapsa järele lehkavasse ruumi ja taipasin siis, miks olid uued hobused nii uhked olnud. Rüütel ja tema sõjasulane sirutasid oma mõõgad mu rinna poole.

„Te tulete meiega kaasa,“ teatas rüütel. Protesteerisin, et ma ei allu siinsetele aadlikele, aga ma tegin seda loiult, sest mind huvitas, mis toimumas oli. Kaupmeestel pole mingit võimu rüütlite üle, pealegi polnud Smei kohalik. Ja kas võis kellegil olla üldse aimu külas toimunust?

Parun Jõõri loss oli üsna kaugel. Rüütli ja tema sulase vahel sõites veendusin, et ka teised Haravere külad olid üsna suured ja tiheda asustusega. Küünarpikke siinkandis eriti polnud, küll hakkasid mulle silma mõned siilid. Küünarpikkudest vaid veidi pikemad loomad olid neist tunduvalt kogukamad. Üks selle rahva esindaja jälgis meid veidi aega mõtlikult, kui me möödusime viimasest külast enne paruni l ossi.

Tegemist oli päris kindlusega, mitte pisikese staatusesümboliga nagu kuningal. Koridore, mida enne saali jõudmist läbida tuli, oli mitu ja loss oli ka paremini kaunistatud. Hästi kootud gobeläänid ja kuningatroonist suurem tool avaldasid muljet. Jõõr polnud kõhn, küll aga oli ta kaupmees Smeist väiksem.

„Ah teie siis nuhite minu hea sõbra järele...?“

„Mats, Mats Talukülast.“ Ma püüdsin anda aimu, kes ma seisuselt olen, ja tegin käega visiiritõstmist jäljendava liigutuse.

„Mind ei huvita sinu seisus,“ ütles Jõõr pead raputades. Tema juuksed nihkusid veidi ja paljastasid väikse kiila lapi ta laubal. „Sa ei ole minu rüütel ja üldse on mul enamikust selle riigi aadlikest arvamus langenud.“

Ta pöördus mu saatjate poole. „Viige ta vangikongi. Me võiks ta kusagil metsa vahel hukata ja ajada selle röövlite kaela. Aga võibolla pakub ta Smeile huvi.“

Jälle tuli mul koridorides seigelda ja minna üle siseõue. Seal heitsid mulle pilke teenijannad ja ühes koridoris tuli meile vastu peenemast soost naisterahvas, kes samuti vaatas mind. Küllap neile meeldisid sitked pruunide juustega mehed.

Väikese kongi aken avanes siseõue. Kas ma peaksin jääma ootama, et näha, millal Smei saabub, või põgenema õige pea? Üks võimalus oli seotud suurema riskiga, teise puhul aga ei õnnestuks mul toimuvast rohkem infot saada. Kuna oli juba õhtu, otsustasin öö kongis veeta ja hommikul tegutseda sõltumata Smei saabumisest või mittesaabumisest.

Heitsin õlgedele. Väljavoolurennist tuli kusehaisu. Õnneks ei segunenud see mu unenägudega.

Täielikus vaikuses on isegi üle nii suure õue kuulda tiibade vihinat. Ärkasin selle peale ja nägin akna juurde astudes, et kukk lendaski ühele tornile kirema. Läbi kongiukses oleva trellitatud akna nägin, et koridori mõõtis uus valvur. Mehe näost oli näha, et ta oli vara voodist välja aetud.

Kui eelmine päev mind läbi otsiti, oli Jõõri sõdurid õlgu kehitades mulle tagasi andnud pärgamendi, mille nad mu paunast leidsid. Olin selle võtnud Smei kontoris võluri laua pealt nende hulgast, millele võlur veel midagi joonistanud ei olnud. Kui kõigi pilgud pöördusid vaatama Smeid, kelle ma paljastanud olin, siis ma näpsasin ka täringud ära nende pärgamentilehtede kõrvalt, mis ma asitõendiks tammelauale olin visanud.

„Hei, sina!“ Valvur pööras pilku ja viipasin ta lähemale. „Kas sa ei tahaks täringuid mängida? Aga mul on sulge vaja, et punktide üle arvestust pidada.“

Minu õnneks ei hakanud unine valvur kaaluma, miks mul endal pärgament on, või nõudma, et hoopis tema punktiarvestust peaks.

„Oota,“ ütles ta ja ta kadus ühte teise koridori. Sammude kõla tuhmus ja siis jälle valjenes.

„Ära ürita mingeid trikke,“ ütles ta mulle sulge ja tindipoti läbi akna ulatades, „uks on vaid veidi praokil, sina veeretad seal, mina siin.“ Olin selleks valmis. Uks avanes sissepoole ja ma planeerisin tal käest kinni haarata. Nii see ei läinud, ta keeras kongiukse lukust lahti ja lükkas ukse jalaga õige vähe praokile.

Ma võitsin palju rohkem, kui Smei oli seda teha riskinud, sest mu eesmärk oligi valvur välja vihastada. Mind petmises süüdistades – „Valemängijast kusik selline!“ - tormas ta kongi, aga hoolimata langetatud kätest olin ma selleks valmis. Kui ma poleks valmis olnud, siis ma poleks ju mõne vooru eest püsti tõusnud, vaid oleksin edasi veeretanud kükitades.

Mu käed sööstsid edasi nagu ründavad loomad ja teda rõngassärgi peal olevast kuuest hoides virutasin ma mehe vastu seina. Selle ainus tulemus oli, et ta kaotas korraks tasakaalu. Seda mul vaja oligi, sel ajal, kui ta koperdas, rebisin tal kiivri peast. Tõrjusin ta sihitu hoobi ja virutasin siis mehe pea vastu seina.

Kaitsetuid inimesi ei tapeta. Samas võib teadvusetu inimene tagasi teadvusele tulla. Murdsin mehe kaela. Kuulsin õuest hääli ja heitsin pilgu aknast välja. Smei saabus. Pagan.

Olin kavatsenud püüda müürile jõuda ja sealt viskuda ühele riidest katusele. Olin saabudes märganud müüri juurde end sisse seadnud talumehi talusaaduste letiga ja selle kohale oligi too katus seatud. Minu plaani, mis nüüd vett läks vedama, kuulus põgenemine ühe nende hobusega.

Nüüd pidin ma riskima mõnda ruumi vaadata, et endale teised rõivad leida ja valvuri surnukeha ära peita. Vaatasin esimesse tuppa kõrvalkoridoris ja kuigi seal hoiti igasugu koli, riideid seal polnud. Nihutasin paar tooli teineteisele lähemale ja vedasin valvuri nende taha. Siis leidsin ühe toa, kus ilmselt elati. Toa omanikku polnud kohal ja ma lootsin, et ta asjatoimetused võtavad kaua aega. Ühes kirstus oli pealiskuub ja kaabu, aga ei midagi rohkemat. Vahetasin pealiskuue, tõmbasin kaabu ninale ja läksin läbi koridoride, kus kohtasin vaid üht teenijannat, ja jäin õuele viiva ukse juurde seisma.

Kui Smei kaaskonnaga rääkimise lõpetas, ootasin natuke veel ja piilusin välja. Ukse järgi, kust mind oli eile läbi viidud, otsustasin, et Smeil oli asja saali. Ootasin veidi ja järgnesin neile. Peatusin alles siis, kui nemad olid saali juurde viivas koridoris. Seal oli ju valve, ma ei saa kuidagi ust praotada ega pealt kuulata, mõtlesin ma.

Ja siis juhtus midagi hämmastavat. Jõõr saatis valvurid ilmselt minema, sest nad keerasid minu koridori. Neid valvureid ma eilsest ei tundnud, riskisin neile vastu kõndida, et mitte ümberpööramisega kahtlust äratada.

Küllap ei osanud mehemürakad aimata, et keegi paruni kaaskonnast saali kipuks, kui isegi nemad ära saadeti. Lisaks sellele ei tundnud nad mind, nii ei teinud nad mulle takistusi. Lootsin, et äkki oli koguni saaliuks lahti jäänud, aga sellist õnne mul polnud. Ei olnud lootust, et nad poleks ukse praotamist märganud. Võtsin riski ja avasin ukse ning marssisin sisse. Lõpude lõpuks oli Smeil kaasas ainult kaks meest.

Kõik neli toasviibijat pöörasid oma pilgud mulle. Teiste häältes oli pahameel – „Kuidas sa julged oma paruni... See oled sina!“, aga Smei jäi rahulikuks. Kaupmees, kelle välimus millegipoolest eilsest erines, vaatas mind ja ütles:

„Aa, mängukaaslane. Tule siia, mul on sinuga üks asi arutada.“ See tõi mu näole vaid iroonilise muige, aga lause teine pool tekitas mus nõrga tunde, et meil tõesti on millestki rääkida. Püüdsin seda tunnet maha raputada ja kinnitasin oma pilgu tema kroonile.

„Meil on midagi väga tähtsat arutada,“ kinnitas Smei ja ma astusin kaupmehe poole, kellega minu veendumuse järgi oli mul mingi tähtis asi ajada. Või ei, mõtlesin ma, ta on ju mu vaenlane. Ja miks kandis ta seda väikest krooni, ta polnud ju aadlik – isegi mitte parun.

„Sa tahad kuulda, mis mul öelda on,“ ütles ta ja mu tõrkuvad jalad viisid mind edasi. Kahtlused selles, kas ma peaksin temaga läbi rääkima, olid väga nõrgad. Ja siis virutas üks tema kaaslastest mulle rusikaga kõhtu ja ma vajusin kummargile ning Smei rohelised silmad kadusid mu vaateväljast. Siis löödi mul jalad alt ja ma sain korralikult peksa.

Ma toibusin aeglaselt ja tervenemisele ei aidanud kaasa see, et minu valutavat keha kinniseotult hobusel kaasa veeti. Rappusime mingil metsateel ja ma hakkasin pikapeale toimuvast nii palju aru saama, et mõistsin – seda teed ma ei tunne.

Veidi eespool sõitval hobusel istuv Smei heitis aeg-ajalt minu poole pilke. Tema kaks kaaslast käisid jala kahel pool minu hobust.

„Ma näen, et sa uurid ümbrust. Ära ole üllatunud, me ei lähe mu kontorisse tagasi. Valede Kroon küll aitas mul linnavanemat veenda, et ma olen süütu, aga seda ei saa kasutada masside mõjutamiseks.“ Smei vangutas oma linakarva peanuppu.

„Valede Kroon? No muidugi, sa kasutad aadlike manipuleerimiseks maagiat. Sul on ju oma võlur, nagu ma nägin sellest, et...“ Smei katkestas mind:

„Ära püüagi mu tähelepanu hajutada. Ma tunnen sinusuguseid. Tead, mis on ainus põhjus, miks sa elus oled?“ Ta ei vaevunud vastust ootama, vaid jätkas:

„Mulle ei meeldi asjade üle kontrolli kaotada. Mulle ei meeldi, kui täringuid juhib saatus. Mulle ei meeldiks sind tappa, sest siis on sinu saatus teispoolsete jõudude käes. Ma tahan, et sa veered nagu täring, millel tuleb üks silm. Krahvide armeed marsivad Lembla poole ja parun läheb neile järele. Neli täringut, igalühel kuus silma. Ja sina oled siin - oma kuningale praktiliselt täiesti kasutu.“ Lasin tal rääkida ja jälgisin ümbrust.

Möödusime mingist teeotsast, mille juures paistis maja. Ma ei teadnud, kas seal oli terve küla, aga ma nägin seppa askeldama õues alasi juures. Rohkem ma inimeste elamisi enne kohale jõudmist ei näinud. Ainult männid, kased ja kopraroad. Need olid mulle alati meeldinud mitte suurte lehtede pärast, mis sügiseti värviliseks lähevad, vaid selle tõttu, et nende pealmine kiht taastub, kui koprad puutüve liiga õhukeseks ei näri.

Metsamajake polnud nii suur kui kontor, aga andis elumaja mõõdu välja. Õhtu polnud päris käes ja ma veendusin, et Smei armastas tõesti kontrolli inimeste saatuse üle – ta kohtles mind viisakalt ja tal ei paistnud olevat mingit eesmärki peale oma plaanide ülekordamise. Rohelised silmad ei eksinud kuigi kauaks minult, talle meeldis näha mu abitust.

„Näe unes oma kodumaa saatust, austatud meiede esindaja,“ ütles Smei enne, kui ta magama läks. Ta kaaslased sidusid mu käed uuesti kinni ja seadsid end voodist veidi eemale valvesse.

Rajasin oma lootused sellele, et nad olid koos valvesse asunud. Ent kumbki neist ei jäänud uniseks, küllap võis sellel olla midagi tegemist selle lõhnava rohuleotisega, mida nad jõid. Pealegi tundsin, et mu keha vajab peksust kosumist. Uni oli rahutu.

Järgmine hommik tundsin end palju paremini, aga ei näidanud seda välja. Ma koguni komistasin voodist tooli juurde minnes ja ajasin valvurite pudeli ümber. Sinisambla värvi vedelik – kas tõesti kõlbas see mürgiseks peetud taim leotiste tegemiseks?- nirises põrandapalkidele.

„Sa sitane...,“ ütles üks valvuritest ja tõstis käe, kuid Smei peatas ta.

„Käi meie külalisega viisakalt ümber,“ ütles ta ja lisas mehe kulmukortsutusest välja tegemata, „pealegi te tampisite teda eile piisavalt.“

*

Aadlike väed liikusid koos Kungla poole. Jõõri sõdurite seas oli üks Karmi-nimeline mees. Tema hinges valitses kahtlus. Kas see oli ikka õige asi kuningale vastu hakata? Kui krahv, kellele tema isand allus, käskis parun Jõõril pealinna ründamisest osa võtta, kas siis poleks pidanud parun püüdma oma krahvi veenda rünnakus osalemisest loobuma?.

Nad lähenesid linnale, mis tõusis mööda mäekülge nende ees ülespoole. Neid jälgiti müürilt ja siis suleti linnaväravad. Ratsamehed jõudsid müüri alla ja hakkasid telke üles sättima. Vahimehi, keda kaugusest oli vähe näha olnud, vaatasid ikka alla vägede poole. Nüüd oli neid kogunenud rohkem ja müürile ilmus T.

„Mida te soovite?“ küsis nõuniku rahulik hääl. Väsinud pilgust, mis tal oli üksi oma ruumides olles, polnud mehe silmis jälgegi.

„Kuningas ei kohtle meid õiglaselt,“ ütles üks krahvidest ette astudes. Jõõr ei allunud tollele ja Karmile polnud see kriiskava häälega mees kunagi meeldinud.

„Aga võibolla te olete hoopis poolade salajutte kuulanud?“ Krahv kirtsutas nägu.

„Kas see on süüdistus riigireetmises?“ küsis ta.

Jõõr ütles poolkuuldavalt oma meestele:

„Miks ta selle sitaga õiguslike küsimuste üle vaidleb? Smeil on ju õigus, et me võiks ise valitseda ja Poolademaaga paremini läbi saada. Tema kuulamine ei ole veel riigireetmine. Seda enam, et ta on kõigest kaupmees, mitte naaberriigi õukonna liige.“

„...ainult anda nõu, et äkki te olete saanud rumalusega hakkama,“ kostis linna poolt T. lause lõpp. Laagri rajamine ei peatunud.

*

Vaadates toidujäätmeid enda ees taldrikul, pühkisin käed rõivastesse ja otsustasin, et olukord oli nõme. Õnneks tahtis Smei mu abitust näha ja sellepärast ei kasutanud Valede Krooni minu kontrollimiseks. Ma poleks siis olnud abitu, lihtsalt uskunud, et parem on, kui riigis võim välja vahetatakse. Mul tuli mõte seda tema vastu kasutada.

„Aga see Valede Kroon – kui sa seda kasutaks, siis valitseks minu üle nõidus?“ küsisin ma, jälgides Smei ilmet. Seekord käis üle tema rahuliku näo mingi virvendus. Jätkasin:

„Ja seda sa ei taha, nagu sa ei taha mind surma meelevalda jätta .“ Ma ei oletanud huupi. Tundsin varasematest kogemustest selliseid inimesi, kes eelistasid oma vastaste kõrvaldamisele neid vangis hoida ja piinata. Smei pööras ärritunult pilgu ära ja seda mul vaja oligi. Heitsin pilgu valvuritele ja nägin, et nad on juba üsna unised. Peamine oht oli Smei. Lükkasin talle laua otsa. Ajasin end toolist püsti, sain jalad üsna kindlalt maha ja virutasin jalaga unisemale valvurile.

Teine valvur jätkas lähenemist. Haarasin taldriku pihku ja lõin selle vastu mehe nägu kildudeks. Ta hakkas eemale vaaruma, ma tõmbasin ta pealiskuube pidi lähemale tagasi ja rammisin talle taldrikukillu kõrri. Tema kisast välja tegemata lõikasin tal hingetoru läbi. Valukisa muutus korinaks.

Püüdsin vedada rabeleva mehe ennast sirgu ajava Smei suhtes külje peale. Sealt riskisin sihtida jalaga Smei põlve pihta. Smei ei haaranud mu jala järele ja löök pani ta uuesti küüru tõmbuma. Lasin surija maha variseda, tundsin, kuidas teise valvuri käed mu ümber klammerdusid, ja virutasin nii kõvasti, kui olukord seda võimaldas, Smeile jalaga meelekohta. Kostis raksatus. Iga teise mehe oleks see löök tapnud ja Smei varises maha.

Sein oli liiga kaugele, et püüda taganedes viimast vastast vastu seda rammida. Hakkasin valvurit enda järel edasi vedama, aga siis haare lõdvenes ja kostis põrisev hääl. Mehe norskamine liikus mu kõrvast eemale, mahavarisevale mehele järele.

*

Karmi mõõk põrkas linnavahi omaga kokku. Tema kõrval lükati üks redel ümber ja mõned rüütli kaaslased paruni vägedest kukkusid koos sellega alla. Karmi tabas vihahoog ja ta kummardus mõõkade vahelt vaenlase näo juurde ja hammustas. Lihatüki sülitas ta alles siis välja, kui ta oli karjudes tagasi astunud vastase läbi torganud.

Tal tuli veel mitme vastasega võidelda, õnneks ilmus talle appi mehi ühelt ümber tõukamata jäänud redelilt. Nendest meestest, kellega ta ise koos oli üles roninud, oli üks selleks ajaks juba surnud. Mõned mehed liikusid vahitorni poole, teised tõstsid redeli üle müüri ja laskusid linna, Karm nende seas.

Enamik sõdureid linna sees tundus olevat kogunenud väravate juurde. Karmiga koos oli liiga vähe mehi, et üllatusrünnakut proovida. Vallutajad varjusid ühte kõrvaltänavasse.

Vahimehed märkasid järgmisi müürilt laskujaid, nii jäi üllatusrünnak ära. Karm ja teised sööstsid oma meestele appi.

*

Pildi autor Mihkel Mätas

Pidasin hobuse sepikoja juures kinni ja hüppasin maha. Tahmane mees, kes väljas väikese ääsi juures oli rauda tagunud, mõõtis mind pilguga. Võisin talle tõesti veidra mulje jätta oma vanade sinikate ja värskelt rebenenud rõivastega, aga mul polnud aega selle peale mõelda. Võtsin krooni paunast välja ja sirutasin selle oma ametit teatavaks tehes sepa poole välja.

„On riiklikult oluline, et see võluese saaks hävitatud.“

Kõiki salakuulajaid haritakse võimaliku kokkupuute jaoks maagiaga. Teadsin, et mõned võluesemed kaotavad oma mõju alles siis, kui nad ära hävitatakse. Õnneks olin krooni kohe Smei juurest üles leidnud. Kuna olin soovinud võimalikult peagi sepani jõuda, olin ma vaid teiste hobused metsa ajanud ja minema galopeerinud.

„Salakuulaja?“ küsis sepp. Tema suhteliselt noortes silmades polnud kahtlust, aga ma tegin pea juures käega rüütliseisust kinnitava liigutuse. Alamrahvale avaldas see enamasti mõju.

„Hea küll, austatud härra. Kas lähme sisse ja sulatame selle kroonikese ära?“ Ta keeras oma kerges habemes nägu küsivalt. „Muidugi tuleb siis suur ääs kuumaks kütta.“ Heitsin pilgu vesirattale, mida sai tööle panna sepikoja kõrval voolava jõe veega, ja kiikasin siis üle koja ukse. Vesirattaga oli ühendatud suur lõõts. Küllap võis seda kasutades saavutada krooni vedelaks sulatamiseks vajaliku kuumuse, aga kui kaua see aega võtaks? Raputasin pead.

„Aja kroon siinsamas väiksel ääsil kuumaks ja tao see lihtsalt vormituks.“

Väikese kuumusega just imet ei tee, aga tal õnnestus peaehe hõõguma saada ja ta tõstis selle tangidega ääsilt . Just siis kostis kapjade plaginat ja Smei ilmus sepikoja poole viivale teele. Ma röögatasin:

„Kiiresti!“ ja astusin Smeile vastu odaga, mille sepa toodete seast haarasin. Smei kappas lähemale ja, kummardudes hobuse pea varju, ajas looma minu poole jooksma. Ma kartsin, et hobune mu ära tallab, ja pagesin ümber ääsi. Sepp jooksis hõõguva Krooniga oma kotta varju ja seest hakkas kostma vasaralööke.

Smei hakkas ümber ääsi ratsutama. Löömiseks oli ta liiga kaugel ja ma ei tahtnud mööda viskamisega riskida odast ilma jääda. Loopisin süsi hobuse poole ja loom hakkas perutama. Asjatult püüdis Smei kontrolli hobuse üle tagasi saada. Lõpuks viskas hobune peremehe maha ja too oli sunnitud end metsikult perutavast loomast eemale veeretama. Ootasin Smeid, relv peos. Too tuli ringiga ümber hobuse ja lähenes mulle, külg ees.

„Noh, kas enam polegi tahtmist vestelda?“ küsisin ma, aga ta ei lasknud end eksitada. Sihtisin tema suunas valelöögi ja ta astus tagasi, paljastades uuesti kogu keha.

„Nüüd on minul võim sinu üle,“ teatasin ma ja ta reageeris ägedamalt, kui ma julgesin loota.

„Pole sul midagi, sitane meie,“ sisistas Smei ja sööstis edasi, unustades igasuguse ettevaatuse. Siis ilme ta silmis muutus, aga ma rammisin juba talle oda rindu. Kaupmehe tugevad käed klammerdusid selle varre külge, laskmata mul seda välja tõmmata. Mõtlesin oda sügavamale suruda, aga ka Smei oli selle peale tulnud ja hakkas taganema. Väänasin odavart ühele poole, aga küljele kalduv tera jäi ühel hetkel lihasse pidama. Smei silmad olid peaaegu sama punased nagu tema haavast valguv veri.

Väänasin odavart teisele. Esimest korda tegi kaupmees sellist häält, nagu tal oleks valus, ja peatus. Surusin oda sügavamale ja mees kaldus taha. Korraga ta üks jalg vääratas ja ta varises maha. Rammisin koguka keha, mis oletatavasti oli surnud - aga Smei puhul ei võinud teada - maa külge.

Jooksin sepikoja juurde ja vaatasin sisenedes tagasi. Smei ei liigutanud. Sellest mulle ei piisanud – tõin sepikojast vikatitera ja lähenesin poolale, nagu oleks tegu kõigest mõõdukalt haavatud mehega. Ütlesin:

„Sitta,“ ja lõikasin tal pea maha.

See oli pea, mis oli kandnud Valede Krooni. Valede Kroonist endast oli sepikojas saanud vormitu metallikänkar.

*

Aadlikud polnud tükk aega enam oma meestele käsklusi andnud, vaid vaidlesid millegi üle suures telgis. Lõpuks vaibus isegi parun Jõõri vaidlusind ja nad istusid natuke aega vaikselt.

„Ta ju valetas meile,“ ütles kriiskava häälega krahv Tuhvel.

„See peab nõidus olema,“ ütles üks krahvidest, kelle vanades silmades oli intelligentne säde.

„Loodetavasti saab sellest ka kuningas aru,“ ohkas parun Jõõr.

*

Kuulsin läbi une itsitamist ja paotasin veidi silmi. Neiu oli juba riides ja valmis ära minema.

„Oodake, preili,“ ütlesin ma.

„Preili või midagi,“ naeris lopsakas neidis küüni väljapääsu poole pöörates ja siis kadus ka ta paks juuksepahmakas mu silmist. Panin silmad kinni ja hingasin sisse heinalõhna.

Meeled erinevalt sõnadest ei valeta, tuletasin ma meelde oma isa sõnu. Neid öeldes oli olnud tema huultel lihtne naeratus. Need lõhnavad heinad olid meiede heinad ja see maa oli meiede maa.

Jutt: Torm (Maks Hull)

Torm lebas mägedes, laotudes ruutkilomeetrite kaupa üle maastiku. Ta oli juba ligi kuus kuud seal niiviisi logelenud. Nagu tavaliselt. Ja nagu tavaliselt, hakkas tal vaikselt tekkima isu pisut mürgeldada. Aeglaselt sirutas ta end ja vaatas ringi. Sakutas mägionni katust, tõukas kehvalt kinnitatud linnupesa kivide vahele. Tuju hakkas vaikselt tekkima. Silmanurgast kiikas ta üle metsa, linna poole, seal oli palju katuseid, aknaid, uksi, mida lõgistada ja sakutada. Juba sirutas ta end üle lähimate mägede, kui eneselegi arusaamatu aje suunas ta mereranna poole.

See oli kõle kaljune rand, kuhu ta ammu ei olnud käinud, kõik linnupesad olid sealt ammu minema pühitud ja kaljusel pinnal midagi ei kasvand ka, mida sakutada, nii et Torm ei saanudki aru, miks sinna?

Torm jõudis randa. Libedal kaljunukil märkas ta tüdrukut. Torm tõukas teda. Mitte sellepärast, et ta oleks olnud õel, ta lihtsalt oli Torm ja see oli, mida Torm tegi. Tüdruk seisis kindlalt. Torm tegi uue katse, õbluke naisekeha oli kui kivi külge naelutatud, vaid tema rõivad ja kümnetesse sasipatsidesse punutud heledad juuksed tantsisid tugevas tuules.

TuulLiikKii, kes kaljul seisis, oli noor nõiatüdruk. Liigagi noor sellesse ametisse. Vana külanõid oli vaatamata oma oskustele teisi aidata alla vandunud teda ennast painanud hädadele ja nooruke õpilane pidi tema liigsuurtesse kingadesse astuma. Noore tüdruku, või siiski naise, jaoks oli see ränk koorem, mida üksi kanda. Ta sai küll hakkama, kuidagiviisi, aga see võttis temalt liiga palju. Tundlik nõiahing adus, kuidas iga teoga tema sisemine tuli tuhmus ja ähmastus.

Torm tegi uue katse ja siis kuulis ta läbi omaenese hingamise midagi võõrast voogamas, otse iilide vahele ja iilidesse. Torm ei kartnud, sest ta oli Torm, ta lihtsalt sai aru, konstateeris, et nüüd on nii, miski voogab, kas see on halb või hea, oli Tormil puhta ükstaskama....

Tüdruk kaljunukil laulis. See ei olnud tavaline laul. Sõnadesse ja viisidesse olid põimitud loitsud ja kutsed. Meelitamaks Tormi, kutsumaks teda, Tormi.

Kuigi TuulLiikKii oli nõid, oli ta ka ju naine. Alles noor ja kirglik naine. Naine, kes mõistis maailma asju, jõudude tasakaalusid ja vahekordasid, ravitsemiskunsti ja inimmõistuse keerdkäikusid, vaimumaailma ja vaimuolendeid. Naine, kes nii palju teadis, ei olnud enam lihtne inimene. Mõistuse poole pealt oli ta üle igast poisist ja mehest lähiümbruses. Ei ta tavalisest peremehest, saati siis sulasepoisist väärilist vastaspoolt poleks ka parima tahtmise juures saanud.

TuulLiikKii oli korra ühe külapoisiga olnud, täitsa hea oli suure tugeva poisi käte vahel uinuda, kuigi see asi enne oli kuidagi rabedalt ja kiiresti käinud. Pärast poiss arvaski, et nüüd tuleb ta sulasele naiseks, tema TuulLiikKii, kes oskab rääkida metsavaimudega, teab mitut tosinat moodust haigustest ja haavadest võitu saada ja suudab isegi surnute hinged korraks tagasi kutsuda, et küsida, kes ta mõrvas? Sulaspoisi ja taluperemehe/emanda keelata käskida kamandada? Andke armu!

TuulLiikKii oli selle mõtte peale naerda lagistanud. Poiss muidugi solvus ja käis kättemaksuks küla peal keelt kandmas, nii et inimesed polnud enam tema vastu nii lahked kui alguses, ja kui ta külla asja tegi, siis sosistasid ja jäid vait, kui ta lähemale jõudis.

TuulLiikKii otsis oma murele lahendust metsavaimude käest, surnud hingede käest, nõiaraamatutest, mida tal oli mitu tükki. Kogus killukese siit, lause sealt, kasutas oma mõistust ja täitis lünki, kuni tekkis terviklik plaan.

Ja nüüd tüdruk lauliski Tormi käes, näpus hoidis ta kanepnöörist kotti, sellist inimesesuurust, hästi tiheda koega, ja kes oskas vaadata, oleks näinud mitmeid loitse, mis olid nööride vahele punutud.

Torm muutus tihedamaks ümber tüdruku, see voogamine kogus justkui Tormi kokku nende ruutkilomeetrite pealt, kus ta tavaliselt hullas, Torm muutus suureks kookoniks ümber plika. Voogamine muutis suunda ja rütmi, suust tulid uued salmid ja viisid. Rahulikult surus tomp end veel rohkem kokku ja puges kotisuust sisse.

Tüdruk viskas koti, mis oli nüüd suurem kui ta ise, õlale ja jättis libeda kalju õrnalt laksuvate lainete poleerida.

Terved päevad laulis nüüd tüdruk oma onnis punnis kotile, mitmeid laule kordas, kuni küllalt sai, mõnele lisas sõna või võttis ära, leiutas uusi laule ja laulis neid, ise jäi päris viletsaks ta, aga lootis, et asi on seda väärt. Teinekord ta ka puudutas kotti, kompas siit, surus teisele kohale peale.

Torm ei teadnud, mis toimub, aga ta ka ei muretsenud eriti, Ta oli ju Torm, Teinekord tundis ta vaid mingeid vooge ja kujunemisi ja kogu aeg need viisid ja rütmid muutusid ja siis jälle kordusid, mõned isegi meeldisid vist talle, kuigi ta päris hästi aru ei saanud, mis see meeldimine tähendab.

Kolm aastat laulis TuulLiikKii kanepnöörist kotile, kord oli juba loobumas, siis hakkas jälle peale, kolmanda aasta lõpuks hakkas asi ilmet võtma.

Voogamised muutusid järjest tugevamaks, võnkumised tekkisid ega kadunud enam, Torm tundis, kuidas sündisid tahked vormid ja kujud, kuidas tema voogav olemus kammitses end kindlatesse piiridesse, kuidas ta hakkas moonduma ühest liikumisest teiseks.

TuulLiikKii oli vahepeal kosunud, laul enam ei kurnanud teda, vaid hoopis toitis ja poputas. Nii palju õppis ta lauldes juurde oma senistele oskustele. Ja jõudiski kätte päev, kus puudutades kotti ei adunud ta seal tihket tühjust, vaid tukslevat soojust. TuulLiikKii avas hinge värisedes kotisuu. Sealt vaatas vastu mees, pisut metsik ja ihualasti.

„Tere, mina olen TuulLiikKii,“ ütles tüdruk poollauldes.

„Torm!“ kummardas mees lühidalt.

Lauldes pani TuulLiikKii kogu oma tarkuse Tormi pähe. Aga oli üks asi, mida ta lauludesse ei olnud suutnud või tahtnud panna. See juhtus või ei juhtunud ja see oli tüdruku plaani suurim risk.

Ometi tal vedas. Koitis päev, mil Torm rääkis talle oma tekkinud tunnetest, sire piiga palede lõkendades kuulas ja noogutas, kuulas ja noogutas. Kuniks Torm talle lubas igavest armastust. TuulLiikKii targa naisena puhkes naerma:

„Torm, ära mulle seda küll luba, seda pole olemas, aga ma lepin ka sellise armastusega, mis kestab vähemalt meie eluea.“

Edasisest võiks vesta pika loo, nende ühisest kasvamisest, lastest, võitlustest nii siin maailmas kui ka kardinate taga, kangelastegudest, aga see kõik ei ole selle jutu sisu.

Läks aeg, TuulLiikKii vananes, lapsed kasvasid suureks ja rändasid laiali ja jõudis kätte hetk, kui nüüdseks juba vana nõid heitis hinge. Torm, kes vananemata, aga truult oli kõik need aastad tema kõrval püsinud, tundis, kuidas laulud ka temast lahkuma hakkavad. Vaikselt, nii, nagu surnud nõia loitsud kaotasid oma tugipunkti, nii kandus ka Torm tasapisi teda koos hoidnud laulude kõlades tagasi ruutkilomeetrite avarusse, ta unustas kogetu, unustas õpitu, ometi ei käinud ta enam katuseid sakutamas ja vihmaveetorusid kolistamas. Hoopis kaljunuki ümbrusesse ei tasund inimetel enam üldse minna, kuigi ega seal varemgi kuigivõrd ei käidud. Nimelt puhus seal pidev tugev tuul, lähed kilomeetri ühes või teises suunas, täiuslik vaikus, aga kõnnid kivi lähedale ja kuuled sellist igatsust täis ulgu, et ega isegi enam vist väga normaalselt enam tunda ei saa.

Vaid mõned inimesed, kes seda lugu olid teadnud või vähemalt kuulnudki, teadsid rääkida, et see on seal Torm, kadunud nõia meeshing, kes oma igavese armastusega on justkui köidetud kaljunuki külge, kus ta esimest korda kohtas tüdrukut, nõia õpilast, TuulLiikKiid.

A.D.2018 11.01 Järpen. Sweden Maks Hull

Tõlkejutt: Jää ja Põrmu Sümfoonia (Julie Novakova)

Tõlkinud Triin Loide

“Sellest saab võimsaim sümfoonia, mis iial loodud,” ütles Jurriaan. “Meie parim töö. Miski, mille järgi meid tuntakse aastatuhandeid. Jääst ja tolmust, kaugusest ja külmast koostatud habras meloodia. Sellest saab meie meistriteos.”

Chiara kuulas hajameelselt ja sulges silmad. Jurriaan polnud iial jääd puudutanud, tolmu näinud, ega olnud võimeline endale ette kujutama pärismaailma kauguseid või kannatanud külma käes. Kõik, mis tal oli, oli ta muusika. Ning ta tõesti oli üks parimatest; vähemalt arvasid nii orgaanilised mõistused.

Mõnikord tundis Chiara talle kaasa.

Ja mõnikord oli tema peale kade.

Ta kujutles maailma, mis neid ootamas oli, kummaline, jäätunud, üksildane ja kaunis, ja saabus hetk, kus ta Jurriaanile tema ande – või needuse – peale sugugi kade ei olnud. Ta uuris Orpheuselt kaua nende reis veel kestab. Vastus oli kärme.

Kolme päeva pärast jõuame Sednale.

Chiara otsustas ülejäänud reisi ajal und näha.

***

Ta unenäod olid täidetud kujundite, helide, maitsete, lõhnade ja tunnetega. Eriti tunnetega. Ta tunnetas Oorti pilve sisemist ketast enne, kui ta üldse kunagi laevast lahkunud oli. Orpheus korjas ja söötis talle tasapisi andmeid ning ta ainulaadne aju kudus pea kõigest fantastilise unenäo.

Kui Chiara üles ärkas, siis ta teadis, et nad on Sedna orbiidil ja sondeerivad selle pinda. Orpheus oli selle eest hoolitsenud, osaliselt omal algatusel, osalt Manueli tõttu. Laeva Mõtleja oli ikka veel teadvusetu, ent Orpheusega läbi oma liidese tihedas suhtluses.

Ta ühendus esimese juba maandunud ja kõike jäädvustanud sondi andmevooga. Sedna… Me oleme siin esimesed alates viimasest periheelionist umbes üksteist tuhat aastat tagasi. See tundub ületamatu vahemaana – ja ometi on see nii lähedal!

See tõi talle peaaegu pisarad silma. Chiara oli Jupiteri Konsortsiumi standardite järgi rühma Esteet. Tundmine, tajumine ja kujutlemine oli tema töö – täpselt nagu Manueli ülesandeks oli andmeid töödelda, punkte ühendada, ja kõigele mõelda, isegi komponeerimisele, ning Jurriaani tööks oli üksnes muusikale pühendumine.

Ta saatis Manuelile mõtte. Millal me maanduda võime?

Vastus tuli kohe. Kui ma veendun, et see on turvaline.

Turvaline on halb. Selles puudub hirm, aukartus, ja isegi suurem osa uudishimust! Mul on neid vaja, need on asendamatud. Las ma lähen esimesena.

Hea küll, vastas ta.

Chiara naeratas veidi. Ta oli Manueli veenmiseks juba ammu aega tagasi õppinud kasutama loogikat – ja enamasti edukalt.

Kui ta kaitsvasse skafandrisse riietus, kerkis talle pähe mälestus mõne aasta tagusest sarnasest olukorrast, ja see saatis värina läbi ta keha. Nad olid Iol ja ta viibis taevakehal nõnda kaua, et isegi tema põhjalikult augmenteeritud keha ei pidanud sellele vastu. Kui oli ilmne, et tal on liigse radiatsiooni tõttu nagunii uut vaja, otsutas ta vanale kehale vähemalt meeldejääva surma kinkida – ja ta lasi sel ühe vulkaani ääres surnuks keeda ja ära sulada. Kuigi ta uus aju oli vana aju pisut ebatäpne koopia, siis tänu implantaatidele mäletas ta valu – ja siis tühjust, lihtsalt kummalist mälestust skafandri ja keha aeglasest lahustumisest – nagu see oleks juhtunud selle kehaga.

Midagi sellist ei kavatsenud ta siin teha. Ei, siin tajus ta külma ning habrast ilu. Sellega ei tohiks mingit valu seostuda, ei mingit õudust. Hirmu, ehk. Aukartust, seda kohe kindlasti. Seista seal jäisel pinnal, kus Päike on üksnes ere täht, pimedus kõikjal – kindlasti peaks ta tundma aukartust.

Chiara tundis, et tõenäoliselt on ta esimene inimene, kes iial Sedna pinnale astunud on. Kääbusplaneet lähenes parasjagu oma periheelionile, oli sellegipoolest ikka veel Päikesest umbes saja astronoomilise ühiku kaugusel, ja polnud ühtegi teadet, et lähiminevikus oleks mõni ekspeditsioon siia tulnud.

Kui maandur Sedna pinda puudutas, püsis ta mõnda aega sõidukis, harjudes enda umber oleva võõra maastikuga. Selles oli kummaline rahu. Chiara oli harjunud oma Jupiteri süsteemi jäiste kuudega, kuid see maastik siin oli märksa siledam kõigest, mida ta kodus teadis olevat. Samuti oli see pimedam – ja kummalist pruunikaspunast karva.

Ta lülitas maanduri tuled välja ja astus õhulüüsist välja pimedusse.

Pimedus polnud täielik. Ent kääbusplaneedi sellelt küljelt polnud Päikest praegu näha, ja ta tundis ennast üksildasema ja kõigest eemalolevana rohkem kui kunagi varem. Ta nägi galaktikaketast selgemini kui kuskilt mujalt, kus ta varem olnud oli.

Ta põlvitas ja puudutas oma skafandri puutetundliku kindaga planeedi pinda.

Chiara, me leidsime midagi, kõlas tema peas äkki Manueli hääl. Vaata ise.

Manuel saatis talle mõttepildi jääpinna all peidus olevatest objektidest, mille arvukad väikesed sondid leidnud olid. Suurim neist meenutas laeva. Väike, jässakas, iidsena tunduv laev, eksimatult inimeste ehitatud. Nad ei olnud esimesed.

Kuid nood pidid siia väga kaua aega tagasi sattunud olema.

Ja mõned miilid laevast edasi ja kaugelt sügavamal olid sensorid üles korjanud veel ühed piirjooned. Suurem, kummalisem object.

Tõenäoliselt palju, palju vanem kui esimene…

***

Läbi jää esimese laevani puurimiseks kulus napilt tund. Laeva seejärel sisenemine oli ainult minutite küsimus.

Chiara nägi sondide vahendusel kahte keha. Mõlemad surnud – kuid peaaegu terviklikud. Üks mees-, teine naissoost. Sondide põhjal võis oletada, et väikesed kambrid, kust kehad leiti, olid tõenäoliselt mõeldud krüouneks. Ilmselt valmistusid nad protseduuriks, või olidki juba külmunud, kui nad surid.

Ka laev ise oli ammu surnud, kui sondidele ei esitanud see suuremat väljakutset. Nobedalt parandasid nad laeva arvutid ja taastasid, mis andmetest järele jäänud oli.

Nad leidsid laeva logiraamatu ja saatsid selle Orpheuse meeskonnale veel enne, kui jõuti teise objektini puurida.

Faili avamise ajaks oli Chiara tagasi pardal ning kuulis ammusurnud naise häält.

***

Ma ei usu, et mulle on palju aega jäänud. Mul pole mingit viisi siit õigel ajal lahkuda. Kuid ma tean, et on teisi, kes siia tulevad. Ma loodan, et te leiate selle. Ma räägin teile oma loo.

Kümme päeva tagasi ma avastasin midagi... Oot, las ma alustan algusest.

***

„Kuidas läheb, kullake?“

Theodora naeratas ja jätkas sondi küljest järjekordse paneeli lahti kruvimist. „Hästi. Oletan, et võime seda siin viimati valitud paigas kasutada. Ma pean lihtsalt ühe vea enne ära parandama.“

Ta kandis väga paindlikku ja välitöödeks mõeldud skafandriga võrreldes üsna mugavat õhukest ülikonda, mis kaitses teda laokambri vaakumi ja külma eest. Sellest hoolimata oleks ta eelistanud laevast väljas olla ja kõndida Tritoni pinnal, mille orbiidil Kittiwake nüüd juba rohkem kui kaks aastat tiirelnud oli.

Kittiwake oli väike laev, kuid piisav, et kaks inimest saaksid vajadusel kas või aastakümneid tema pardal elada. Piisava koguse vesiniku, mida sai igalt poolt lihtsalt hankida, olemasolul võis laeva bimodaalne tuumareaktor ilma suuremate raskusteta pool sajandit vastu pidada. Kui ka mõni osa mootorist pidanuks üles ütlema, suutnuksid teised laeva hea hoo ja kiirendusega edasi liigutada, ja toota ka piisavalt elektrit, mida laev töötamiseks vajas.

Missioon Tritonil lähenes nüüd lõpule. Theodora ei teadnud kas olla õnnelik ja tunda kergendust, et tema ja ta abikaasa saavad lõpuks Maale naasta peale nii pikki aastaid eraldatust, või olla kurb, et ta enam kunagi seda tähelepanuväärset paika näha ei saa.

Kui ta oli jääpuurimissondiga ühele poole saanud, läks ta läbi mitmete õhulüüside asumistekile. See oli tilluke, ent tema ja Dimitri vajadusteks piisav.

„Näib, et välismaailm saadab meile sõna,“ naeratas abikaasa talle, kui ta kajutisse sisenes. „Kittiwake sai just signaali.“

Signaal kontrolliti viirusetõrjega üle, ja seejärel näitas laev automaatselt neile teadet. Ekraanile ilmus nende ülemuse, ülevaataja Ronald Blythe nägu. Ta õnnitles neid Tritonil saavutatu eest, ja märkis, et avanemas oli võimalus uueks pikaajaliseks missioniks. Theodoral tõmbus südame alt külmaks. Ta soovis rohkem teada saada. Ent siiski... Uus ekspeditsioon tähendanuks veel mitut aastat ülejäänud inimkonnast eemalviibimist. Firma valis tema ja Dimitri, sest nad olid tehnoloogiliselt ja teaduslikult pädevad ning tasakaalukad inimesed stabiilses, mittekonfliktses suhtes. Nad pidid olema võimelised veetma aastaid ilma muu inimkontaktita oma tillukeses laevas, uurides päikesesüsteemi kaugemaid osi, ilma võimaluseta puhkuseks, ilma Maa gravitatsiooni, lõhnu, helisid tundmata... Aga meie leping oli kaheksaks aastaks. See aeg on peaaegu läbi. Kas nad pakuvad selle pikendamist?

„Eelmisel nädalal saime signaali Nerivik 2 käest.“

„Kas see polnud mitte see kaheksakümnendatel Sednale saadetud sond, millega enne orbiidile jõudmist side katkes?“ mõtiskles Theodora valjult.

See see oli. Blythe seletas kuidas nad sondiga ligi kümneks aastaks kontakti kaotasid, ning täiesti ootamatult saatis see viis päeva tagasi signaali välja. FAST observatooriumi teadlased, kes signaali juhuslikult kinni püüdsid, olid pehmelt väljendudes pisut üllatunud. Viivitamata alustati selle analüüsimist – ja õnneks ei hoidnud nad signaali üksnes enda teada.

„See, mis leiti... oli kummaline. Selgus, et sond oli orbiidilt alla langenud, kuu pinnale kukkunud, kuid ilmselt enne kokkupõrget oma põtkurite üle uuesti kontrolli saanud, ja kokkupõrke maandumiseks muutnud. See sai lihtsalt pisut kahjustada. Võimalik, et see saatis terve see aeg signaali välja, kuid tõenäosus, et suunamata signaal vastuvõtjasse jõuab, oli väga väike. Ent ilmselt oli sel aega enne õnnetust oma kaks maandurit välja saata. Need mõõtsid ja jäädvustasid kõike, mida nad pidid mõõtma ja jäädvustama – ning muuhulgas püüdsid nad ka jääkilpi kaardistada. Siis aga muutusid asjad päris veidraks.“

Theodora kuulas ahnelt Blythe’i selgitusi. Tema huvi kasvas iga hetkega.

Ultraheli-impulsid osutasid huvitavale struktuurile kakssada meetrit allpool jääpinda. Ei olnud võimalik öelda kui suur see oli, kuid selle diameeter pidi olema vähemalt sada meetrit; ehk isegi rohkem.

Blythe lisas signaalist korjatud andmed, et Theodora võiks näha, millest ta räägib. See oli tõesti veider. See võinuks olla osa maagirikkast kivimikihist. Aga mida see Sednal teeks? Kääbusplaneedil pidanuks olema üksnes võrdlemisi paks jääkiht, mis koosnes metaanist, lämmastikust, etaanist, metanoolist, erinevatest orgaanilistest molekulidest, ja veest. Aga mitte millestki isegi ligilähedaselt sellisest. Ehk oli tegu suure metallirikka meteoriidiga, mis peale kokkupõrget jäässe kapseldunud oli?

„Meil pole aimugi, millega tegu võiks olla, või isegi kas mõõtmisandmed on korrektsed. Kuid see on kindlasti huvitav. Oleks väga soovitav saata sinna ekspeditsioon. See tundub missioonina, mis vajab rohkem leidlikkust ja improvisatsiooni kui robotitele jõukohane on,“ jätkas Blythe.

Ja selleks oli neil vaja kedagi, kellel oli kogemust kaugete jääplaneetide uurimisel; kedagi stabiilset, leidlikku, ja otsusekindlat, ja muidugi soovitavalt kedagi, kellel missioon võtaks viis, mitte aga kümme aastat. Sedna oli ikka veel oma periheelioni lähedal, kuid triivis sellest aeglaselt igal aastal eemale. Lühidalt: neil oli vaja inimesi, nagu nende kaks kogenud töötajat, kes Jupiteri jäisel kuul otsi edukalt kokku tõmbasid.

„...muidugi ei saa ma teid selleks sundida. Kuid lepingu pikendamise eest saaksite lisaraha nii pika lähetuse ja kõigi sellega seonduvate ohtude eest. Lisan teie lepingu uue versiooni sellele sõnumile. Ootan teie vastust kolme päeva pärast.“

Theodora ei pidanud isegi dokumenti vaatama, et teada, et boonused olid suured; isegi täiesti kujuteldamatult suured. Pikaajalise radiatsioonikiirguse, ohtlike tegevuste, suure füüsilise pingutuse, mikrogravitatsiooni ja eelkõige reisimiseks vajaliku krüounega, et sõiduks mitte aastaid kaotada, kaasnesid mitmed meditsiinilised riskid.

Kuid naist ei ahvatlenud sugugi mitte ainult raha.

Theodora ja Dimitri vaatasid äraootavalt üksteisele otsa. „Noh,“ murdis naine lõpuks vaikuse, „tundub, et me teeme ühe pikemat sorti uinaku, eks?“

Illustratsiooni autor: Toivo Tooming

***

Theodora lõdises. Esialgu tundis ta ennast hirmunu ja kaitsetuna, ja seda ilma mingisuguse põhjuseta, mis tegi asja veel hullemaks. Siis talle tuli meelde; ta oli krüoune kambris ja oli aeglaselt ärkamas. Ilmselt lähenesid nad Sednale.

„Dimi?“ krooksatas ta. Vastust ei tulnud, kuigi laev oleks pidanud nende vestlust kambrite vahel vahendama – see tähendas, et Dimitri polnud veel teadvusele tulnud.

Theodoral kulus veel üks tund, enne kui ta suutis piisavalt mõtteid koguda, et alustada andmeanalüüsiga. Kui tal oli kiiruse ja trajektoori kontrollimine pooleli, kostus kambris asuvast kõlarist: „Kallis? Oled sa ärkvel?“

„Jah, kuidas end tunned?“

„Ei ole midagi paremat, kui pikalt magada!“

Theodora naeris. Ta kõri tulitas, ja ta tundis ennast pisut kangelt, kuid ta ei suutnud lõpetada. Nad olid päriselt siin; kaugemal kui ükski inimene enne neid!

***

Järgmise paari päeva jooksul oli Dimitril ja Theodoral väga vähe aega puhkamiseks, kuigi midagi füüsiliselt väga koormavat nad ei teinud, ja taastusid ikka veel oma krüounest. Esiteks nad otsisid ja ka leidsid Nerivik 2 õnnetuspaiga ja selle kaks lähedalolevat maandurit. Selles piirkonnas olev jää tundus teistest paikadest erinev, justkui oleks seda aeglaselt mõjutanud sisemine vulkaaniline tegevus. See seletab, miks Nerivik 2 oma maandurid esiti üldse sinna saatis. Kittiwake saatis sondi alla, jätkas pinna kaardistamist, ja saatis ka sonde teistesse piirkondadesse. See oli standardprotseduur, kuid võttis rohkesti aega.

Kui Nerivik 2 juures olevalt sondilt saabusid esimesed tulemused, istus Dimitri mõne hetke vagusi, suutis siis jälle kõneleda, ja hüüdis: „Dora! Sa pead seda nägema.“

Näidud olid ebatavalised. Kaksssada meetrit allpool pinda olev objekt nägi nüüd rohkem asteroidi moodi välja, sada meetrit ühes suunas, ja üle viiesaja meetri teises. Ultraheliandmete järgi oli selle kuju koonusjas, ja impulsse peegeldav pind küllaltki sile. Tõepoolest väga ebatavaline asteroid.

„Mis see sinu arvates on?“

Theodora kehitas õlgu.“Ei tea – ja kui täpne olla, siis ei oska ka ette kujutada. Enne, kui me pole midagi muud tõestanud, panustan sellele, et see on asteroid, kuigi kummaline. Aga uurime varsti järele.“

„Ma saadan puurimisvarustuse alla, eks? Või arvad, et peaksime rohkem näite koguma?“

„Saada.“

Kittiwakel oli kaks põhilist puurmasinat – enne Tritonit oli olnud kolm – ja üks tagavaramasin. Theodora ja Dimitri otsustasid mõlemad masinad korraga välja saata. See oli riskantsem, kuid nad tahtsid anomaalia juurest võetud näite võrrelda ühe teise paigaga, millel olid sarnased näitajad. Varustus oli vana, kuid usaldusväärne, ja üle elanud mitmeid rohkem või vähem leidlikke remonditöid.

Esimesel päeval jõudsid nad jää pealispinnast peaaegu kolmekümne meetri sügavusele. Kolmandal päeval olid nad saja meetri sügavusel. Neljandal päeval jõudis sond peaaegu saja viiekümne meetri sügavusele jää sisse, ja jäi siis seisma.

***

Theodoral oli telemeetrilise kontrolli ajal alati ebamugav pööritustunne. Ta juhtis parandusdrooni ettevaatlikult läbi puurimissondi tunneli. Kui droon sondilt ettevaatlikult kaane pealt võttis, tundis ta oma kehast kummalist võõrdumust, justkui oleks need tema käed, mis seda tõstavad ja kõrvale asetavad. Ta oli seal. „Oh, mitte ometi see,“ ohkas ta.

Mõni ime, et Dimitril polnud õnnestunud sondi laevast tööle saada. See polnud mingi tarkvaraviga, ajutine rike või miski, millest automaatparanduse süsteemid suudaksid jagu saada. Enamik protsessoreid olid läbi kärsanud ja vajasid väljavahetamist. Parandusdroonil polnud kõiki vajalikke osi kaasas. Nad oleksid võinud need järgmise orbiidi ajal alla saata. Kuid –

Ta kaotas drooniga ühenduse enne, kui ta seda ise lõpetada sai, sest drooni vaatenurgast kadus Kittiwake horisondi taha. Ta ahmis õhku. Talle tundus, et ta enda jäse oli küljest lõigatud. Ta neelatas ja üritas uuesti keskenduda.

Jah, nad oleksid võinud varuosi alla saata. Kuid Theodora kartis, et kuigi drooni AI oli enam kui piisav tavalisteks remonditöödeks ja tal olid kõik vajalikud joonised mälus olemas, siis võis tal kahe silma vahele jääda miski, mis tulevikus veel probleeme põhjustada võiks. Talle ei meeldinuks sugugi, kui nad peaksid protsessoreid uuesti vahetama, nagu kord Tritonil juhtus. Ta võiks drooni jälle kaugusest juhtida, ent miski ei kindlustanud, et telemeetria talle vajamineva täpsuse kindlustaks ja võimaldaks tal igale poole vaadata.

Noh, nad tahtsid nagunii korraldada mehitatud uurimisretke. See lihtsalt toimuks varem kui plaanis oli.

***

Dimitri jälgis Theodora laskumist. Ta teadis, et naine on sarnaseid protseduure minevikus korduvalt teinud – kuid see ei takistanud teda muretsemast.

Kui ühendus Kittiwakega nõrgenes, hakkas pilt hakkima. Järgmise kolmekümne minuti pärast tõuseks laev jälle horisondile. Kuid Dimitri oli kaalunud laeva orbiidi paikseks muutmist, ja otsustas nõnda teha. Nad ei pidanud enam nii suurel maa-alal silma peal hoidma. Ta sai lõpuks kaks satelliiti tööle ja positsioneeris need ekvatoriaal- ja poolusorbiitidele. Ta võinuks need ka releejaamadena üles seada, kuid ta eelistas Theodora, tema maandumismooduli, kulguri ja puurmasinaga vahetult suhelda. Nii võis vähem asju viltu minna. Ja peale paljusid Maast eemalviibitud aastaid ta teadis, et asjad lähevad tihtipeale valesti.

Ta andis mootorile käsu suuremaks telgjõusurveks ja kontrollis statsionaarse orbiidi üksikasju. Kõik tundus mõnda aega korras olevat.

Kuniks ekraani kõrval hakkas plinkima punane tuluke, ja oht endast märku andis.

***

Theodora laskus läbi jäätunneli. Oli pime, kui mitte arvestada tema skafandri LED-lampe ja üleval tunneli sissepääsu juures olevaid reflektoreid. Tema köis keris ennast aeglaselt lahti. Ta juba nägi enda all olevat puurmasinat.

Ülalt langev valgus tundus väga tuhm, kui ta sondi juurde jõudis. Tal kulus selle töölesaamiseks ainult tund. Ta naeratas ning asus ennast uuesti üles vinnama.

Kui ta pinnale lähenes, kuulis ta oma skafandri kõlaritest heli. „Dimitri?“ küsis ta. „Mis on?“

„Pean... Alla tulema...“

Ta vaevu kuulis teda läbi staatilise müra.

„Dimitri!“

Mõnda aega ei kuulnud ta mitte midagi. Siis müra naasis – ja peale seda kostus Dimitri moonutatud hääl: „... pean maanduma...“ Ragin ja undamine. Theodora püüdis palavikuliselt signaali võimendada. „... saadan koordinaadid... loodan, et see töötab...“

Talle edastati fail. See oli Kittiwake’i poolt genereeritud tehniline aruanne. Theodora avas selle ning heitis sellele pilgu.

„Oh ei,“ sosistas ta.

***

Dimitri andis endast parimat, et juhtida laevast järelejäänut trajektoorile, mis võimaldaks tal sooritada midagi maandumise, aga mitte kokkupõrke sarnast.

Sellest oli möödas ainult kakskümmend minutit, kui ta üleminekuorbiidile jõudmiseks Kittiwake’ile kiirust juurde andis, kuid see tundus terve igavikuna. Kiirenduse ajal ilmunud häireteade osutas sellele, et laeva põhiturbiin ei tööta. Ta andis korralduse põhjalikumaks veaotsinguks ja hetk hiljem vilkusid kõikjal veateated.

Laevamootori turbiin oli katki läinud. Seda testiti regulaarselt kulumismärkide osas, kuid mõni juuspeen pragu võis kontrolli käigus märkamata jääda. Suurema osa reisist liikus laev inertsi jõul, nii et pragu võis aeglustusfaasis laieneda, ja nüüd, kus mootorid jälle suuremal võimsusel töötasid, pragunes turbiin lõplikult.

Asjad võisid valesti minna. Ja nad läksidki valesti. Hullemgi veel, üks turbiini labadest oli läbistanud reaktori kattekihi ning kuum heelium-ksenoongaas lekkis kiiresti. Vigastus oli automatiseeritud parandussüsteemi jaoks liiga tõsine. Seda lekkis praegugi kihtide vahelt kosmosesse.

Ja reaktor oli kiiresti üle kuumenemas. Peale turbiini töötamastlakkamist sai kihtide vahele lõksujäänud gaas reaktorilt üha enam ja enam kuumust, kuid oli võimetu oma tsüklit lõpetama ning maha jahtuma.

Olukord polnud veel kriitiline, kuid võis selleks paari minuti jooksul muutuda. Dimitri saatis kõik parandusdroonid automaatset parandussüsteemi aitama, kuid ta nägi, et sellest ei piisa. Ta pidi reaktori kinni panema, kõik vardad olid keeratud asendisse, mis pidanuks võimaldama reaktoril töötamise lõpetamist. Sellest ei piisanud. Ülekuumenemine jätkus ja see võis viia plahvatuseni. See võis juhtuda paari minutiga, kui reaktorit kiiresti ei jahutatud.

Selline oli elu. Aastate jooksul ei juhtunud midagi tõsist, ja äkitselt olid tal ainult loetud minutid.

Ta teadis, et oli jäänud ainult üks asi, mida ta teha sai. Nii et ta andis käsu reaktori välimise kihi ventiilide avanemiseks. Nõnda lekiks gaas välja. Laev oleks ilma selleta küll kasutu, kuid kahest halvast variandist oli see parim.

Selleks hetkeks oli rikkest möödas ainult minut.

Järgmise paari sekundi jooksul muutusid asjad veel halvemaks.

„Persse,“ hingas Dimitri välja kui ta tundis kuidas Kittiwake pöörlema hakkas. Ilmselt oli üks ventiilidest kinni kiilunud, nii et gaas hakkas välja lekkima ainult ühes suunas ja see ajas laeva kiiresti pöörlema.

Dimitri üritas reaktsioonikontrolli süsteemi põtkuritega asja tasakaalustada, kuid siis rappus Kittiwake tugevalt ja paljud ekraanid läksid tummaks. Ta mõistis, mis oli juhtunud.

Pöörlemine oli laevale liig. Ta polnud sellisteks asjadeks mõeldud. Liiga palju pinget vales suunas... Ta murdus tükkideks.

Ikka veel pöörlemist kontrolli alla saada üritades kontrollis ta süsteeme. Tal oli õigus. Mootor oli läinud. Tal vedas, et vähemalt asumistekk töötas enam-vähem normaalselt. See oli tema võimalus.

Selle sektsiooni reaktsioonikontrolli-süsteem tundus veel töötavat. Selle põtkurid olid küll väikesed, kuid see oli kõik, mis tal oli.

Ta lülitas need korraks proovi mõttes sisse. Isegi töötasid, hea. Ta sõitis nende abil teistest laevajäänustest pisut eemale ja vaatas siis oma situatsiooni pisut rahunenult üle. Kui ta elada tahtis, siis ta pidi maanduma; ja ta pidi seda kiiresti tegema, vastasel juhul triiviks ta avakosmosse ilma mingi võimaluseta oma trajektoori muutmiseks.

Ta naeratas üsna kurvalt.

Turbiinirikkest oli möödas umbes kakskümmend minutit, ja Dimitri juhtis allesjäänud laeva alla Sedna poole ning palvetas, et suudaks pinnale prantsatamise asemel maanduda.

„Dora?“ küsis ta. Ta lootis, et naine saab tema ülekande lätte- „Dora, kas sa kuuled mind? Reaktoril oli rike ja laev lagunes laiali! Mul on ainult meie sektsiooni jäänused. Ma pean alla tulema...“

***

Theodora sõitis palavikuliselt kulguriga maandumispaiga poole. Ta ei saanud Dimitriga ühendust, kuid see ei pruukinud midagi tähendada; antenn võis olla viga saanud, ja ülejäänud laev võis olla täiesti terve. Kõik on korras. Temaga on kõik korras.

Ta soovis, et oleks võinud kiiremini sõita, aga Sedna pind võis sarnaselt kõigile teistele jäistele ja kaljustele taevakehadele ohtlik olla. Sel oli küll palju vähem lõhesid kui Europal või Ganymedesel ning oli nendega võrreldes isegi väga sile, kuid see oli ikkagi võõras maastik, mis ei sarnanenud millelegi, mis Maal oli. Himaalaja liustikud olid Sednaga võrreldes lapse lelud. Perspektiiv oli vale, mõõdud olid valed, varjud olid valed; see maa ei sobinud inimese silmade ja ruumilise mõtlemisega.

Lõpuks lähenes ta maandumispaigale. Ta süda jättis löögi vahele, kui kulguri esituledes asumistekki nägi. See tundus enamvähem ühes tükis olevat.

Ta jooksis lähima õhulüüsi juurde. See oli veel töökorras, ta pääses sisse.

Laev ei näinud sugugi avariiline välja. Koridor nägi peaaegu normaalne välja. Kõik esemed olid muidugi seinte külge kruvitud või muul moel fikseeritud, nii et täielik kaos polnudki ootuspärane. Siiski, laeva sisse logides avastas ta, et enamik süsteeme olid töökorrast väljas.

Juhtimiskeskuse uks oli küll pisut kannatada saanud, kuid siiski töökorras. See avanes tema ees.

„Dimitri!“

Mehel oli olnud piisavalt aega, et endale skafander selga ajada ning ta oli turvaliselt rihmadega tooli küljes. Theodora kummardus ta kohale. Ta tundus olevat teadvusetu. Ta logis mehe skafandrisse sisse ja luges kiiresti andmeid.

Surma aeg... Skafandri meditsiinilised mehhanismid ei suutnud aidata...

„Oh, Dimitri...“ ütles ta murduval häälel. Ta kõri kuivas ja ta tundis silmadesse pisaraid kerkimas. Ta surus need alla. Selle jaoks pole aega. Mitte praegu. Ta peaks tegema seda, mida mees tema asemel teeks.

Ta lohistas keha koos skafandriga krüoune kambrisse. Sinna jõudes teostas ta juba tuttava protseduuri, mida nad varem korduvalt sooritanud olid. Seekord oli see pisut erinev, mõeldud surnud aju võimalikult tervena hoidmiseks, et selle närvivõrgustikku saaks hiljem skännida. Theodora teadis, et Dimitri oli läinud; kuid nad võisid neid andmeid veel kasutada, samuti iga viimastki kui kildu tema elust, luues Dimitrile sarnase virtuaalse isiksuse. Ta ei oleks nii... Lõplikult kadunud.

Seejärel kontrollis ta uuesti laeva süsteeme. Mitte mingit muutust. Hetkel ei vajanud miski tema jäägitud tähelepanu.

Ta nõjatus vastu seina ning lasi pisaratel tulla.

***

See on osa vanemast logist, kuid ma ei taha üle korrata kõike, mis minuga juhtunud on... Ma pean varsti magama minema.

Kittiwake on nüüd surnud, just nagu Dimitri. Ma ei suutnud kummagi heaks midagi teha. Mul on ainult üks üsna meeleheitlik väljapääs. Ma pean oma maandumismooduli niimoodi ümber konfigureerima, et see suudaks mu tagasi koju viia. Me kasutasime seda võimalust mitmes eriolukorra-stsenaariumis. Ma tean mida teha, ja ma tean, et ma suudan seda teha.

Muidugi pean ma reisi vältel ärkvel olema. Moodulis puudub krüoune kamber, ja laevas asuvat ei saa liigutada. Kuid kui taaskasutusssüsteemid hästi töötavad, siis ma saan seda teha. Mul on piisavalt väliratsioone umbes viieks aastaks, kui ma tagasihoidlikult söön. Maale ma sellega ei jõua, kuid ma uurisin võimalikke trajektoore tagasi päikesesüsteemis siseossa ja ma jõuaksin Saturnini, kui ma kolme nädala jooksul lahkun, enne kui see võimalus sulgub. Kui ma selleks ajaks valmis ei jõua, olen sama hästi kui surnud. Oletagem, et ma saan hakkama, ma pean... Reisi käigus saan ma ehk ühendust Maaga ja mõni muu laev, olgu see või mõni automaatne laev, võiks mulle vastu sõita ja varustust tuua. Lõpuks jõuaksin koju.

Kui maandumismooduli ümberehitamine planeetidevaheliseks lennuks õnnestub. Keegi ei arvanud, et see võiks juhtuda, aga siin ma olen. Ma pean üritama.

***

Järgmised paar päeva olid tegusad. Theodora utiliseeris Kittiwake’i jäänustest, kõike mida sai, ja ehitas maandumismooduli süsteeme hoolikalt ümber. Enamikel juhtudel oli vaja ainult väikeseid muudatusi. Lõpuks pidi ta eemaldama maandumiseks ja pinnaoperatsioonideks vajalikud osad – ja seejärel ühendama kütuse varupaagid ning valmistama ka kütust.

Moodulil oli klassikaline sisepõlemismootor. Hea tõukejõuga, ent masendavalt kõrge kütusekuluga.

Õnneks ümbritses teda metaan ja veest koosnev jää – ja puhastatud vedel metaan ning hapnik olid just need kaks asja, mida tal tarvis oli. Kui ta lahutamis- ja puhastamisprotsessi käima sai, hakkasid paagid aeglaselt täituma. Vähemalt see läks nii, nagu vaja.

Ta oleks väga soovinud Maale juhtunust teada anda, kuid ta ei saanud. Enamik releejaamasid olid hetkel tema vaatenurgast Päikese taga ning mooduli nõrga antenniga kättesaamatud, laeva antenn oli aga liiga tugevalt viga saanud. Maa ei kuule midagi enne, kui ta on tagasiteel.

Plaan tundus iga päevaga üha enam teostatav. Ta klammerdus selle külge täie teadmisega, et see on tema ainus võimalus ellujäämiseks.

Kui Theodora kiivrile ilmus teade, et puurimissond on oma ettenähtud sügavusse jõudnud ning lõpetanud puurimise, sattus ta paariks hetkeks segadusse, enne kui talle kõik meelde tuli. See kõik tundus kuuluvat justkui teistsugusesse maailmasse – planeedi pinna kaardistamine, sondide saatmine... Viimase kolme päeva jooksul oli ta väga vähe maganud ja keskendunud üksnes oma tööle mooduli kallal. Ta oli sondi unustanud.

Noh, peale kütusegeneraatorite uuesti kontrollimist peaks tal sondi uurimiseks aega olema, ta oli ajakavast kenasti ees. Pealegi, tõelised maadeavastajad ei hüljanud oma eesmärke ka rasketel aegadel.

***

Mul on hea meel, et ma otsustasin sellele pilgu heita. Muidu ma sureksin meeleheites ja lootusetuses. Nüüd ma olen kummaliselt rahulik. Sedasorti avastustel on lihtsalt selline mõju. Need panevad sind ennast väiksena tundma. See hämmastus ja aukartus...

***

Theodora ei suutnud tulemusi enne uskuda, kui ta isiklikult tunneli põhja laskus, väikesesse õõnsusesse, mille sond oli selle asja puurinud.

Ta seisis väikeses koopas ja vaatas seda imestunult. Ta ei julgenud seda puudutada.

Selle pind oli tume ja sile. Umbes kaks ruutmeetrit sellest oli jääst puhastatud, ülejäänu oli ikka veel jääs. Mõõtmistulemused ütlesid, et objekt oli vähemalt viissada meetrit pikk ja koonusja kujuga. Ei olnud mingit kahtlust, et ta oli avastanud.... Laeva.

***

Seda tunnet ei ole võimalik ette kujutada muudmoodi, kui seda ise sealsamas kogedes. Ja ma isegi ei oodanud seda. See oli... Ma ei oska seda tegelikult kirjeldada. Ebamaine. Imeline. Vaimustav. Kohutav. Ja palju enamat, kõik segunenult.

Pühendasin võõrale laevale iga vaba hetke, mida vähegi lubada sain. Mu moodul vajas üha vähem tööd, ja mul oli peaaegu kaks nädalat lennuakna sulgumiseni.

Ma panin talle nimeks Peregrine . See tundus mulle sobilik. See ei olnud väike planeetidevaheline laev nagu Kittiwake, see lind võis palju kiiremini lennata. Ent siiski... See tundus tähtedevaheliseks lennuks liiga väike olevat, isegi kui oletada, et tegu on asumistekiga, millel mootoreid enam ei ole.

See oli ilmselt inimkonna suurim senine avastus. Kahju, et ma ei saanud sellest kellelegi rääkida. Loodan, et keegi kuulab seda.

***

Theodora suunas kõik ressursid, mida tal mooduli jaoks hädasti tarvis polnud, Peregrine’i uurimiseks. Ainult päev peale tema esialgset avastust leidsid sondid laeva lähedalt jää seest teise kummalise kujuga objekti.

Kui nad ka selleni jõudsid, oli Theodora jälle hämmingus. See oli selgesti mootor!

Ta sai sellal, kui ta oma mooduli kallal töötas, selle kohta pidevalt uusi andmeid ja kõik viitas sellele, et Peregrine kasutas mingisugust termotuuma-ajamit; esmapilgul ei tundunud see inimeste käsutuses olevast tehnoloogiast kuigivõrd rohkem arenenumana. See tundus talle palju põnevamana kui miski täiesti tundmatu.

***

Viimaks õnnestus mul laeva ümbritsevat jääd radiomeetriliselt dateerida. Tulemused osutavad sellele, et ta maandus siia umbes kakssada viiskümmend miljonit aastat tagasi. Jää on seda hästi säilitanud. Aga ma pean küsima... Mida nad siin tegid? Miks nad meie päikesesüsteemi tulid – ja miks ainult üks kord? Kuigi ma ei saa paljustki aru, mida ma näen, ei tundu laev mulle kuigi keerulise ehitusega olevat. Võib-olla suudaksime meiegi midagi sellist valmistada. Ent miks kasutada midagi sellist tähtedevaheliseks lennuks? Nii väikese kiiruse juures polnuks neil võimalik meieni jõuda kiiremini kui sadade aastatega, ja seda isegi juhul kui nad tulid siia Alfa Centauri süsteemist!

Kui just... Kui just vahemaa polnud lühem. Me ei tunne päikesesüsteemi ajalugu kuigi detailselt. On oletatud, et Sedna orbiiti on kunagi mõjutanud mõni hajusparvest, kus meiegi Päike sündis, pärit mööduv täht, mis möödus varsti peale meie süsteemi teket siit umbes kaheksasaja astronoomilise ühiku kauguselt.

Aga kui midagi sellist on rohkemgi juhtunud? Kas võis olla, et see sündis ka veerand miljardit aastat tagasi? Ükskõik milline sobiva trajektooriga täht oleks võinud meie päikesesüsteemi mõjutada. Umbes poolteise miljoni aasta pärast peaks Gliese 10 läbima Oorti pilve. Selline sündmus ei jätaks endast kuigi palju tõendeid maha, ainult mõned häiritud orbiidid ja jäljed planeete pommitanud asteroididest.

Sajad astronoomilised ühikud on sellegipoolest pikk vahemaa, kuid kindlasti pole see võimatu. Kurat, isegi mina olen praegu Päikesest ligi saja astronoomilise ühiku kaugusel, kuigi ma ei reisinud tervet maad ühe korraga. Kui me kasutaksime kiirenduseks Päikese gravitatsiooni, siis peaksime olema suutelised tuhande ühiku läbimiseks kõigest ühe aastakümnega! Ka nemad võisid seda teha, ehk lootuses süsteemi siseossa jõuda, kuid miski takistas neid. Ja on võimalik, et esimene objekt, mida nad veel üsna oma tähe lähedal kohtasid, oli Päikesest ligi tuhande ühiku kaugusele paisatud ebatavalise orbiidiga külmunud kääbusplaneet, mille trajektoor nüüd jälle muutus. Neil vedas, et nende täht Sednat ära ei röövinud. Või oligi see ehk nende täht, mis Sedna orbiiti nii palju häiris? Igastahes, nad pidid läbima sadu astronoomilisi ühikuid, aga see on tehtav. Kui meid tõeliselt hästi motiveerida, oleksime võimelised palju enamaks.

Oletagem hetkeks, et minu hullumeelne hüpotees peab paika...

Siis, mind huvitab, et mis nende motivatsiooniks olla võis.

***

See juhtus kolm päeva enne tema planeeritud ärasõitu.

Ta oli sel hetkel planeedi pinnal, mis võis ta elu päästa – või pigem seda pikendada.

Värinad tulid ilma igasuguse hoiatuseta. Ta tukkus oma kulguris, kui need ta üles ajasid. Neli, võib-olla viis palli Richteri skaalal, arvas Theodora. Ta kurk oli ühtäkki väga, väga kuiv.

Kütusegeneraatorid...

Kui maavärin lõppes, läks ta neid kontrollima. Vahemaa läbimiseks tundus kuluvat terve igavik, jäässe tungisid uued lõhed.

Kui ta neid nägi, siis ta teadis, et ta peaks tundma viha, paanikat või masendust. Kuid ta tundis üksnes ületamatut väsimust.

Kaks paaki olid täielikult hävinud, ja generaatorid oli kahjustada saanud. Ta uuris igaks juhuks asja lähemalt, kuid tulemused ei üllatanud teda.

Õigeks ajaks ei olnud neid võimalik korda teha. Ehk mõne kuu jooksul... Kuid juba nädala pärast oleks liiga hilja.

Ta istus tagasi kulgurisse väsinuna, kuid ühtäkki väga, väga rahulikuna. Mis mõni aeg tagasi üksnes ähvardas, oli nüüd vankumatu tõsiasi. Eluga ta siit ei pääsenud ning ta teadis seda.

Parim, mis ta teha võis, oli oma allesjäänud aega võimalikult efektiivselt kasutada.

***

Kui ma omadega valmis saan, külmutan ennast ära. Seekord ma kasutan... Lõplikku krüogeenilist protseduuri.

Kui sa meid leidsid ja veel liiga hilja pole... Noh, siis ehk vestleme veel.

***

Algne tunnel hävis maavärina käigus, kuid ta kasutas allesjäänud sondi, et kiireima võimaliku kiirusega puurida ja ümbritsevat jääkihti ultraheliga mõõta. Kuniks need toimingud sooritamisel olid, püüdis Theodora Peregrine’i kohta rohkem teada saada. Tal õnnestus saada spektroskoopilised näidud, mis viitasid sellele, et laeva pind koosnes peamiselt titaanist, ent ta ei saanud kõigist spektraalomadustest aru, sulamil tundus olevat palju komponente.

Samuti sai ta lisainfot jääkooriku paksuse kohta. Sond jõudis peaaegu kahe kilomeetri sügavusele. Selle andmed osutasid, et kooriku all, viieteist-kahekümne kilomeetri sügavusel naisest allpool võis olla vedel ookean. Theodora teadis, et ta ei ela piisavalt kaua, et selles küsimuses täit selgust saada, aga need mõõtmistulemused võisid siiski kellelegi kasulikuks osutuda. Kui nad tema signaali kätte saavad.

Ta püüdis mitu korda andmeid tagasi Maale saata, kuid ta oli liiga teadlik õnnestumise ülimadalast protsendist, et isegi ligilähedaselt optimistlik olla, kuigi ta võttis kasutusele Nerivik 2 antenni. Kuid saatja oli siiski nõrgapoolne ja sihtimine liialt ebatäpne. Ilma releejaamadeni jõudmata saab tema sõnumist ei midagi enamat kui lihtsalt kosmiline müra. Kõige usaldusväärsem viis need andmed inimkonnale edastada oli neid võimalikult paljudes koopiates siinsamas säilitada ja loota, et sellest piisab. Erilisi valikuid tal polnud.

Ta jätkas võõrale laevale mõtlemist. Kui ta dateering oli korrektne ja see maandus siia veerand miljardit aastat tagasi, siis see oleks enam-vähem kokku sobinud Permi-Triiase ajastu massilise väljasuremisega. Enamasti arvati selle põhjused olevat geoloogilist laadi, ent eksisteeris võimalus, et teised asjad sellele samuti mõju avaldasid – nagu näiteks Oorti pilve millegi poolt häiritud saamine, misjärel süsteemi sisemisse ossa rohkem komeete sattus. Hiljuti õnnestus tal mõõta kui kaua Peregrine oli kosmilise radiatsiooni mõju käes olnud ja tundus, et üksnes paarsada aastat, kui ta just viga ei olnud teinud või mängus polnud mõni asjaolu, millest ta teadlik ei olnud.

„Ja oletuseks see jääbki kuniks keegi meid leiab,“ ütles ta valjult, Peregrine’i poole kiigates. „Aga nad leiavad. Küll näed.“

Ent ta polnud nii kindel. Kas kompanii saadaks eales välja uue ekspeditsiooni, kui nad aru saavad, et Theodora ja Dimitri ei võta nendega enam kunagi ühendust? See sõltus peamiselt eelarvest, ning Theodora oli üsna pessimistlik. Ja teiste kompaniide või riikide kohta ei osanud ta midagi isegi arvata. Aga Sedna triivis iga aastaga üha kaugemale. Enne järgmise missiooni talutaval tasemel ette valmistamist ja teele saatmist kulub ilmselt aastaid. Ja siis kulub reisile veelgi aastaid. Ja tagasisõidule kulub jälle uuesti aastaid.

Ta pidi enesele tunnistama, et on võimalus, et keegi neid lähiajal ei avasta – võibolla isegi mitte enne järgmist periheelioni. Nii kauget tulevikku ei julenud ta isegi ette kujutada.

Ta silmitses teist laeva ja puudutas selle tumedat metallpinda. Aga ikkagi lähemal võrreldes sellega, kui kaua sina ootama pidid...

„Sina oled ju ka laevahuku läbi teinud, eks ole?“ Theodora isegi naeratas pisut. „Kahju, et me ei saa sellest vestelda, mis meiega juhtus. Ma tõesti tahaksin su lugu kuulda. Ja tundub, et me oleme siin veel mõnda aega koos.“ Ta naeratus venis laiemaks, ent väljendas seejuures ka kahetsusvalu. „Ilmselt tükk aega.“

***

Ma loodan, et sa leidsid meid üles ja kuulsid meie lugu, ükskõik kes sa ka ei oleks. Ma tõesti loodan, et see on nii.

***

„Väga huvitav,“ ütles Manuel. „Peame sellest avastustest kohe Konsortsiumile ette kandma.“

Chiara või Jurriaani heakskiitu ootamata hakkas ta kohe mõttes Orpheuse abiga väikest andmeedastust ette valmistama. Paari minuti pärast olid nad valmis seda ära saatma.

Ei Chiara ega Jurriaan vaielnud vastu.

Peale signaali saatmist edastas Manuel oma edasistest kavatsustest mõtteteate.

„Ei!“ karjatas Chiara. „Sa ei tohi! Nad ei ole sellist kohtlemist ära teeninud. Nad surid liiga kaua aega tagasi, et protseduur saaks edukas olla. Sa ei ärata neid ellu, heal juhul saad sa üksnes haletsusväärseid fragmente, kui sedagi! Nad olid kangelased. Nad surid kangelastena. Sa ei tohi nendega nõnda käituda.“

„Sellel on arvestatav teaduslik väärtus. Kehad säilusid peaaegu tervenisti jäässe mattunult, piisavalt sügaval, et neid enamiku radiatsiooni eest kaitsta. Me ei ole kunagi üritanud nii vanu surnukehi äratada – ja veel nii heas seisukorras surnukehi. Me peame seda tegema.

„Tal on õigus,“ pistis Jurriaan vahele. Chiara vaatas teda üllatunult. See oli vist esimene mitte tema muusikasse puutuv asi, mida ta terve reisi jooksul öelnud oli.

Ta hääletati maha. Isegi Orpheus väljendas Manueli ettepanekule toetust, kuigi Konsortsium ei andnud AI-le täielikku hääleõigust.

Ta lahkus vaikides kajutist.

***

Manuelil kulus mitu katkematut tööd täis päeva üksnes kehade ettevalmistamiseks. Ta täitis nad nanobottidega ja analüüsis tulemusi. Ta säilitas neid ühtlase temperatuuri ja atmosfääri juures. Ta otsis ammusurnud laevalt üles kõik, mis nende meditsiinilistest andmetest säilinud oli.

Ja siis ta asus protseduuri läbi viima. Ta avas ettevaatlikult nende koljud, tõi nähtavale nende ajud, ja asus neid parandama. Üksteist tuhat aastat hiljem polnud eriti midagi kasulikku alles jäänud. Kuid kõrgtehnoloogiliste tehisbakteride ja nanode abil võis siiski üsna hea skanni saada.

***

Viimaks tundis Chiara endas rahu. Alates nende kohtumisest Sednaga tundis ta ennast iga päev olevat täidetud mitmesuguste emotsioonidega ja lõpuks ta arvas, et ta ei kannata seda enam välja. Peale nende viimast plaanipärast visiiti Sednale tagasi Orpheuse pardale naastes tundis ta, et on aeg.

Ta heitis oma kajutis rahulikult pikali ja laskis Orpheusel oma ajju pumbata väga täpselt koostatud modulaatorite kokteili. Siis läks ta Unemaale.

Ta oli selle keskkonna ise paari aastakümne eest loonud, et see aitaks tal oma emotsioonidest võimalikult efektiivselt uusi muusikalisi teemasid ja ideid luua. Ja Chiarale tundus, et lugu iidsest võõrast laevast, Theodorast, Dimitrist ja Sednast annaks ainest suurepärastele muusikalisteks variatsioonideks. Seejärel langeks Jurriaanile ülesanne tema ja Manueli tihtipeale väga erinev töö omavahel ühendada sümfooniaks, millesarnast maailm varem kuulnud ei olnud. Selliseks, mis teeb nad kuulsaks isegi väljaspool Jupiteri Konsortsiumi, ehk isegi nii Traditsionalistide kui Üleminejate seas. Nad kõik mäletavad neid.

Chiara naeratas ja triivis tavateadvusest eemale.

Tema Unemaal viibimise ajal lahkus Orpheus aeglaselt Sedna orbiidilt ja võttis uuesti suuna Jupiteri Konsortsiumi territooriumi poole. Nende aruannetest innustunult oli üks teine ekspeditsioon juba Sedna poole teele asunud, tundes erilist huvi võõra laeva ja võimaliku jääkoorealuse ookeani vastu.

Chiaral, Manuelil ja Jurriaanil oli laeva uurimiseks liiga vähe varustust, kuid nad ei kahetsenud seda. Neil oli kõik, mida neil vaja oli. Nüüd oli aeg kõike hoolikalt kokku panema hakata, tükk tüki haaval, justkui kildudeks purunenud antiikset vaasi kokku pannes.

Isegi Manuelil ei olnud avastuse maha jätmisest kahju. Tal olid laibad – ja nende isiksuste taaselustamine hõivas enamiku tema tähelepanust. Paar päeva pärast Sednalt lahkumist lõpetas ta protseduuri.

Selleks ajaks oli Chiara taas ärkvel, ja ta ei kandnud enam endaga koormana kaasas tundeid, mis ihkasid muusikaks saada. Ta ei pannud enam pahaks seda, mida Manuel oli teinud - peale seda kui ta oli loonud enda osa meistriteosest, oleks olnud mõttetu sellele tundeid kulutada.

Esimesena käivitas Manuel Dimitri isiksuse.

„Kus ma olen? Dora... Dora... Dora...“ korrutas see nagu kinnijäänud grammofoniplaat.

„Tema aju sai peale surma naise omast rohkem kannatada,“ tunnistas Manuel. „Tollel oli aega sooritada üsnagi tavapärane krüosäilituse protseduur. Siiski...“

„Ma olen siin lõksus. Meie reaktor läks rikki ja laev rebenes tükkideks. Kahjustused on liiga suured. Mu mees on surnud... Kuid me leidsime midagi. Ma pean selle sõnumi edasi andma... Kuid ma tunnen segadust, mille ma lõpule viinud olen? Kus ma olen? Mis toimub?“ Natukese aja pärast alustas naise hääl uuesti otsast peale. „Kas ma olen seda juba varem öelnud? Ma ei tea. Ma olen siin lõksus. Meie reaktor läks rikki...“

„Nad mõlemad on üksnes fragmendid, pelgad mälestused enne surma, mõned emotsioonid, ja peaaegu mitte mingisugust kasulikku kognitiivset tegevust. Rohkemat polekski ma kätte saanud. Sellest hoolimata on see suur samm edasi. Teoreetiliselt poleks me pidanud peale ühteteistkümmet tuhandet aastat niigi palju saama.“

Chiara kuulas surnute hapraid hääli ja ühtäkki haaras teda kurbus. See helises tema keha igast osast vastu ja täitis tema mõistuse. See oli peaaegu talumatu. Ja see oli ka kaunis.

„See on tõesti suurepärane,“ sosistas ta.

Ta ei pidanudki rohkem ütlema. Jurriaan hoomas läbi avatud kanali tema mõtteid. Naine teadis, et ta mõtles sama. Ta kuulas alati. Orpehuse abiga kuulas ta Manueli saadetud katkendeid üha uuesti ja uuesti, seadis neid ringi, vahetas sagedusi, muutes neid... Tehes neist meloodiat.

„Jäta mõned sõnad sisse, eks?“ ütles Chiara vaikselt. „Palun.“

Jätan. Neist saab suurepärane sissejuhatus. Nad loovad kuulajas tunde möödunud aegadest ja endiste inimeste isiksustest. Ta mattis ennast jälle oma kompositsiooni. Chiara juba teadis, et praegu ei maksa teda segada. Mõne päeva või nädala pärast saab ta tööga valmis: ta on kõik tema ja Manueli muusikalised soovitused üle vaadanud ja valmis kirjutanud sümfoonia esimese visandi. Seejärel on vaja tema ja Manueli nõuandeid, et see lõpuni kirjutada. Kuid lõpuks maksab ikkagi ainult Jurriaani arvamus. Lõppude lõpuks on ta ju Helilooja.

Ja seejärel peaksid nad leidma sobiva nime. Jää ja Põrmu Sümfoonia, ehk? Ja võibolla peaksid nad lisama alapealkirja. Theodora ja Dimitri Vaimud Elavad Igavesti? Ei, kindlasti mitte, liiga ülespuhutud sellise suuresti klassikalise pala jaoks. Surnute Hääled? Laevahuku Laul?

Või ehk lihtsalt: Austusavaldus.

Table of Contents

Peatoimetaja veerg 05/18 (Ove Hillep)

Ulme ja selle maine (Veiko Belials)

Intervjuu: Artur Räpp (J. J. Metsavana)

Kadunud ulmekirjaniku tagasitulek (Raul Sulbi)

Raamatuarvustus: „Verevalla varandus“ (Triin Loide)

Raamatuarvustus: „Back Cupi saare saladus“ (Ove Hillep)

„Saladuslik Tsaar 5: Droonide mäng“, ehk täidame lüngad (Jakob Rosin)

Estcon 2018 kommenteeritud kava (Veiko Belials)

EL-Hiina Kirjandusfestival (Indrek Hargla)

Kas androidid unistavad elektrikitarrist? (Veiko Belials)

Haapsalu ja filmid selle sees (Ene Kallas)

Hypertown 2018 (Ove Hillep)

Raamatuarvustus: „Kuningate tagasitulek“ (Indrek Rüütel)

Triinu Meres - „Kuningate tagasitulek“ (Reidar Andreson)

Palju õnne, Ruggero Deodato (Kalver Tamm)

Filmiarvustus: „Deadpool 2“ (Riho Välk)

Filmiarvustus: „Vaimude lahkaja“ (Leila Liivak)

Duubel-Survival (Jaagup Mahkra)

Ulmkonnakroonika 05/18

Uudiskirjandus 05/18

Jyrka karvustused 05/18 (Jüri Kallas)

Juttudest 05/18 (Tõnis Hallaste)

Järjejutt: Jäljekütt. 4 (David Noë, Laura Loolaid)

Jutt: Taaskohtumine (Paadikapten)

Jutt: Ära kunagi usalda poolasid (Karmo Talts)

Jutt: Torm (Maks Hull)

Tõlkejutt: Jää ja Põrmu Sümfoonia (Julie Novakova)